Obsah

Prolog

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

I.

Ishím Voróo (Země za horami), někdejší říše fflecxů, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

II.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

III.

Tark Draan (Země za horami), na jihovýchod od Šedých hor, 4371. část nekonečna (7199. sluneční cyklus), pozdní léto

IV.

Ishím Voróo (Země za horami), někdejší říše fflecxů, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

V.

Tark Draan (Skrytá země), daleko na jihozápad od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek podzimu

VI.

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Zlatá nížina, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

VII.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

VIII.

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Zlatá nížina, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

IX.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek podzimu

X.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek podzimu

XI.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, paprsek Wèlèron, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

XII.

Tark Draan (Skrytá země), na jih od Šedých hor, kouzelná říše Hiannorum, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

XIII.

Tark Draan (Skrytá země), daleko na jihovýchod od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

XIV.

Tark Draan (Skrytá země), daleko na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

XV.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, západně od paprsku Avaris, 4371. část nekonečna (5199. sluneční oběh), počátek zimy

XVI.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

XVII.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

XVIII.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

XIX.

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, někdejší Zlatá nížina, 4372. část nekonečna (5200. sluneční oběh), zima

XX.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

XXI.

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, někdejší Zlatá nížina, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

XXII.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční oběh), zima

XXIII.

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

XXIV.

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Gwandalur, 4372. část nekonečna (5200. sluneční oběh), zima

Epilog

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), jaro

Legendy Alfů

Spalující nenávist

Markus Heitz

FANTOM Print

2012

Copyright © 2011 by Markus Heitz, represented by AVA international

Gmbh, Germany, www.ava-international.de

Original published 2011 by Piper Verlag GmbH, Germany

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-182-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Světovým hudebním skladatelům,

ať už žijícím či zesnulým,

ať už klasických či jiných žánrů,

kteří mne při práci inspirují

svými hudebními díly.

DSÔN FAÏMON

1 Rod a bohatství

V Avaridě se usadili alfové nejvyššího původu, požehnaní značným bohatstvím. Kdo chtěl žít v tomto rameni, musel k tomu získat souhlas všech alfů, kteří zde žili, nebo odejít jinam.

2 Meč a víra

Wèlèron připadl válečníkům, kněžím a všem těm, kdo se cítili povolaní k užívání magie. Mezi alfy však nebyli téměř žádní mocní mágové. Magická síla, která jim proudila v žilách, jim to nedovolovala.

3 Řemesla a vědění

V Ocizûru hledali příbytek řemeslníci a vyměňovali si tam zboží. Rozličné dovednosti se spojily v jeden celek a tamní alfové založili několik škol a univerzit, aby své umění dovedli k naprosté dokonalosti.

4 Umění a smrt

V Riphâlgisu se usídlili umělci. Spojili nejrůznější formy umění a vytvořili tak zcela nové umění. Nejvíce je fascinovala smrt, a proto dávali s oblibou přednost materiálům, jež musely před použitím zemřít.

5 Růst a chov

Shimâl přilákal alfy, kteří se vyznali v chovu dobytka a pěstování zemědělských plodin. Vznikly zde obrovské statky. V tomto jediném rameni alfové chovali dobytek a produkovali obilí pro potřeby celé říše.

6 Vědění a smrt

Kashagòn je domovem pravých válečníků! Sem přicházeli alfové a alfky, kteří zasvětili život boji a válečnému umění, a zakládali zde akademie, z nichž vycházeli ti nejtvrdší, nejlepší a nejvražednější válečníci, jací kdy žili.

DRAMATIS PERSONAE

Alfové

Nagsar a Nagsor Inàste, Nesmrtelní

Sinthoras, alfský válečník a nostàroj (Komety)

Demenion, politik (Komety)

Khlotòn, politik (Komety)

Khlotònior, jeho synovec

Rashànras, politik (Komety)

Yantarai, umělkyně

Imàndaris, její dcera a nostàrojka

Timānris, umělkyně

Robonor, její bývalý druh a válečník, který zahynul při nehodě

Timānsor, otec Timānris a umělec

Durùston, sochař a umělec

Arviû, válečník

Horgàta, válečnice

Morana, tělesná strážkyně

Carmondaj, umělec řečí, písmem i obrazem

Polòtain, politik (Komety)

Godànor, jeho pravnuk

Eranior, politik (Komety)

Samrai a Chislar, jeho osobní doprovod

Halofòr, politik (Hvězdy)

Landaròn, jeho bratr

Falòran, gardista v Dsônu

Ratáris, politička (Hvězdy)

Armatòn, benàmoj v Šedých horách

Arganaï, mladý válečník

Worbîn, jeho ohnivý býk

Tiláris, mladá válečnice

Zirlarnor, mladý válečník

Phinoïn, benàmoj (velitel) mladých válečníků

Itáni, umělkyně v Dsônu

Caphalor, alfský válečník a nostàroj (Hvězdy)

Enoïla, Caphalorova družka

Aïsolon, Caphalorův přítel (Hvězdy)

Kilanor, obchodník v Dsônu

Verànor, posel Nesmrtelných

Téndalor, benàmoj ostrovní pevnůstky jedna-osm-sedm

Daraïs, jeho zástupkyně

Ilinia, vozka

Yintaï, alf v Avarisu

Heïfaton, alf a dozorce v Avarisu

Umaïnor, správce Sinthorasova domu v Dsônu

Bolcatòn, učenec a předseda vědecké rady ve Wèlèronu

Païcalor, slepý tělesný strážce Nesmrtelných

Ergàta, válečnice

Sajùtor, válečník

Ofardanòr, benàmoj u Kamenné brány

Lidé

Raleeha, bývalá otrokyně alfů, mrtvá

Wirian, otrokyně u Sinthorase

Farron Lotor, kníže barbarského kmene Ishmanti

Törden, Jujulův fámulus

Famenia, Jujulova fámula

Olfson a Drumann, Fameniini strýcové

Parilis, Fameniina teta

Khalomein, vzbouřenec

Pirtrosal, vzbouřenec

Iula, Hiannina fámula

Quartan, bednář z Kačeřího

Geralda, služebná ze Slámova

Doghosh, velitel vojáků ve Slunečné

Endrawolt, jeho zástupce

Pantako, obchodník z baronie Gourarga

Ossandra, dcera starosty Mlýnic

Mollo, Gatiela, Sarmatt, její kamarádi a kamarádky

Welkar Ilmanson, její otec

Jiggon, mladý otrok v Avarisu

Hirrtan, jeho otec

Elina, nejstarší sestra

Rudolf, jeho dědeček

Irhart, Salisala, Güldtraut, vesničané

Errec a Amso, lidští otroci

Omenia, dcera hostinského v Kamenici

Odeborn z Ida

Starowig z Ida

Magusové a magy

Jujulo Veselý

Simīn Podceňovaný

Grok-Tmai Přemýšlivý

Hianna Dokonalá

Fensa Nápaditá

Ortina Všudypřítomná

Stvůry

Narósil, velitel elfské jízdy

Fatunusíl, elf ze Zlaté nížiny

Veïnsa, kněžna ze Zlaté nížiny

Ataronz, óarco z vazalského národa

Toboribar, kníže óarců a náčelník kraggashských óarců

Shoggrok, kraggashský óarco

Sardaî, čistokrevný upír noci

Rîm, ubari

Ostatní

óarco, skřet

fflecxové, zvaní též alchemikanti a míchači jedů, národ podobný šotkům s černou kůží

Dorón Ashont, zvaní rovněž Putující věže nebo acronta, obrovité stvůry, které alfové téměř vyhladili

acronta, lidské jméno pro Dorón Ashont

Cûithonové, národ podobný lidem v Ishím Voróo

Gålran žadár, národ podobný trpaslíkům, vybavený magií

obboonové, národ podobný lidem, zvaný též zloději masa

Botoikové, národ obdařený skrytou magií a žijící na západ od Ishím Voróo

phaiu su, tvor podobný pavučině, vysávající obětem krev, existuje v různých formách

cnutarové, symbionti skládající se ze tří samostatných částí, které se mohou dle libosti navzájem slučovat nebo oddělovat

nostàroj, nejvyšší vojevůdce alfů

gardant, velitel gardového oddílu

benàmoj, vysoká důstojnická hodnost u alfů

Phondrasôn, místo v podzemí, kam musejí odejít vyhnanci

Tark Draan, místo pro vyvrhele a spodinu (Skrytá země)

šronc, šroncové, nadávka; idiot

květy ryma, černočervené rostliny z rodu růží, které za noci intenzivně voní po růžích a karafiátech

sotgrîn, šelma podobná vlkovi

utronská zmije, had z rodu zmijí, extrémně jedovatý a přinášející okamžitou smrt

bobule thujona, lehce halucinogenní bobule, požívají se čerstvé nebo jako nálev

noční kapradí, dosahuje velikosti alfa s hustými, tmavě zelenými listy

tharc, strategická hra alfů s miniaturními figurkami

intina, léčivá bylina, která se destiluje do podoby roztoku

loffran, hlízovitá rostlina s léčivými účinky

quwické stříbro, tekutý kov podobný stříbru, jedovatý

durùstříbro nebo také kostní stříbro, rychle tvrdnoucí kov

Říká se o nich, že jsou krutější než kterýkoliv jiný národ.

Říká se o nich, že jim nenávistí k elfům, lidem, trpaslíkům a všem ostatním tvorům zčernala krev v žilách a sluneční svit odhaluje tuto černou nenávist i v jejich očích.

Říká se o nich, že celou svou existenci zasvětili smrti a umění.

Říká se o nich, že vládnou černou magií.

Říká se o nich, že jsou nesmrtelní…

O národu alfů se toho vypráví mnoho.

Nyní si přečtěte následující příběh a sami rozhodněte, co na těchto řečech odpovídá pravdě, a co ne.

Jsou to příběhy plné nevýslovné hrůzy, nepředstavitelných bitev, největších podlostí, velkolepých triumfů a zničujících porážek.

Ale rovněž odvahy, upřímnosti a chrabrosti.

I přátelství.

A lásky.

Toto jsou legendy alfů.

neznámý autor,

předmluva ze zakázaných, pravdu objasňujících knih

Legendy alfů, nedatováno

Prolog

Jaká se to tam tehdy shromáždila společnost! Právě toho večera! V oné hale!

Už nikdy se na jednom jediném místě nesejde obdobná sestava hrdinů, tak velkých, s takovou mocí, tak jedinečných!

Jejich aury každý cítil, mohl by si na ně snad i sáhnout. A když pozvedli hlas k nějaké větě, třásla se těla obyčejných alfů úctou.

Já jsem byl taktéž uchvácen.

Každým z nich.

Počínaje Virssagònem, virtuózně ovládajícím boj i kovářské umění, který vymýšlel nejsmrtelnější zbraně a učil ostatní s nimi zacházet;

přes Arviûa, přinášejícího do říší elfů smrt a zkázu v takovém rozsahu jako nikdo jiný, jehož krutý osud z něj stvořil největšího nepřítele všech elfů, takže na jeho počest v podrobených říších dodnes stojí nesčetné pevnosti;

dále přes Moranu, půvabnou válečnici a čarodějku, která navzdory vší tvrdosti, jakou projevovala vůči našim smrtelným nepřátelům, přece jen měla jednu neodpustitelnou, nepochopitelnou slabost;

až po Horgàtu, nepokojnou a neuvěřitelně krásnou a půvabnou lovkyni, která nikdy nenechala žádného nepřítele uniknout a nikomu nedarovala milost;

a samozřejmě oba nostàroje, Sinthorase a Caphalora, kteří tažení proti Tark Draanu vůbec umožnili a našemu národu konečně poskytli příležitost na sladkou a krutou pomstu. Popisovat tyto dva by bylo rouhačství.

Neboť po pravdě řečeno, moje slova by nedokázala vystihnout jejich velkolepost!

Přinejmenším tehdy. Nikdo netušil, jak se v budoucnu karta obrátí.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
zaznamenaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

Těžký, dusivý vzduch byl plný pleskání stovek praporců, do něhož se tu a tam vmísilo zaskřehotání nějakého dravého ptáka, prohánějícího se po ztemnělé obloze.

Nesčetné davy alfských bojovníků shromážděných na náhorní plošině mlčely v hluboké úctě a dojetí.

Abstraktním uměleckým dílům, rozmístěným všude kolem, nikdo nevěnoval nejmenší pozornost. Z nejrůznějších zničených nepřátelských zbraní byly vytvořeny bizarní výtvory: zprohýbané, propletené do sebe, zčásti roztavené a opět navzájem pospojované. Tyčily se do výšky několika kroků − pomníky vítězství, vybudované na počest zničení podzemšťanů.

Oči všech přítomných byly upřené na pódium vyzdobené překrásnými řezbami z kostí nepřátel, nikdo však nejevil známky netrpělivosti.

První tiché zadunění ohlašovalo blížící se bouřku. Na jihu se kupily těžké mraky, jako by spěchaly útočníkům vstříc a snažily se je zadržet a zastavit jejich postup. Vlahý větřík tiše ševelil, lámal se o vztyčená kopí a hroty oštěpů, o nýty zbrojí, o pomníky vítězství.

Carmondaj pohlédl doprava, pak doleva, obhlížel si alfy stojící kolem něj. Skoro jako by se proměnili v sochy. Pravice mu klouzala po papíru, vedla jemný hrot ze slisovaného uhelného prachu vtěsnaného do stříbrné tyčinky. Kreslil, aniž by se při tom na papír díval. Později nebude muset nic opravovat, byl zvyklý malovat tímto způsobem správné linky a věrně zachytit scenérii před sebou. Byl to první hrubý náčrt a pomůcka, aby si snáze uchoval v paměti obraz, který hodlal následně vytvořit.

Nad Šedými horami zapadalo krvavě rudé slunce, v jeho svitu se vedle sebe tísnili ti nejlepší z óarců, barbarů, trolů, poloobrů, a spolu s nimi i alfští bojovníci. Shromáždili se zde, aby vzdali hold hrdinům, jimž vděčili za to, že hradba v Kamenném průsmyku byla konečně prolomena. Po tak dlouhé době.

Podzemšťané, obránci Tark Draanu, byli zničeni, vyhlazeni a z jejich kostí zanedlouho vzniknou umělecká díla. Nebo hudební nástroje. Nebo drobné ozdůbky, které budou brzy posílat do Dsônu po celých bednách, aby vlasti podali zprávu o svém triumfu.

To je jen začátek nekonečného proudu. Tark Draan vykrvácí pod našimi čepelemi. Carmondaj si na okraj papíru poznačil barevné tóny budoucího obrazu i druhy krve, které se k tomu budou hodit nejlépe. Jak zjistil už při prvním pokusu, byla životodárná tekutina podzemšťanů tmavší, mystičtější a nedala se snadno zpracovávat. Ale výsledný efekt pak byl mnohem opravdovější. Svým jemným čichem dokázal v této krvi vycítit maličké stopy skalnaté horniny, které pomohou pozorovateli zprostředkovat zvláštní duch obrazu. Znázornění boje tím nabude na intenzitě.

Carmondaj bez ustání kreslil další a další skici. Věděl, že lidé by obdivovali i tyto rychlé čmáraniny, jemu to však nestačilo. Tohle by dokázaly nakreslit i děti, na tom nebylo nic zvláštního.

Pozvedl oči k oblakům, která táhla oblohou čím dál rychleji a blížila se k dobyvatelům. Vy nás nezastavíte. Jeho pohled přelétl honící se šedé, černé i bílé části nebe a pak sklouzl dolů k vyzdobenému pódiu. Alf se pomalu prodíral řadami válečníků, aby si ho mohl lépe prohlédnout.

Řemeslníci s mistrovskou dokonalostí vytvořili zářivě bílou podlahu pódia z rozlámaných a vysušených kostí podzemšťanů, jejich vlasy a vousy držely kosti pohromadě. Holé lebky zalité bronzem visely na stříbrných řetízcích, připevněných k dlouhému stojanu v zadní části malého jeviště a ve větru do sebe lehce narážely. Vytvářely tím tiché, kovové cinkání, které si Carmondaj uvědomil až teď. Zkřivené rysy nepřátel se proměnily v třpytivé masky. Obrazy smrti, které zůstanou uchovány navěky.

Na zadní část plošiny napochodovali vlajkonoši. Krok za krokem se blížily vznešené runy nostàrojů a krvavě rudá látka se vlnila tak pomalu, jako by se kolem ní zpomalil čas. Za vlajkonoši následovala tělesná garda velitelů, jejich černé kožené zbroje byly zdobené tmavými plátky tionia, na nichž se stříbrně leskly drobné intarsie. Znaky na zbrojích a helmách znamenaly, že jeden každý z nich zabil více než tisíc nepřátel.

Bezectní, pohleďte na pýchu našeho národa! Carmondajovy prsty neustále kmitaly, jak obracel stránku za stránkou a kreslil a kreslil. Brněla ho kůže, po zádech mu obdivem běhal mráz.

Potom zaznělo táhlé, panovačné zafrkání. Nějaký upír noci v sobě uvolnil napětí a hned poté mohli všichni vidět, že se blíží Sinthoras s Caphalorem. Nádherná zvířata přijížděla v plné zbroji. Caphalorův hřebec Sardaî vzrůstem i vznešeným vystupováním vysoce převyšoval všechny ostatní upíry noci.

Carmondaj se přistihl, že klouže tužkou po papíře pomaleji než předtím. Příjezd obou nostàrojů ho nevýslovně okouzlil, neboť při něm zaplavil celou planinu hluboký cit, jemuž podlehli všichni přítomní a který se nedal vyjádřit slovy. Z obou alfů vycházelo nesmírné charisma: respekt, úcta i přitažlivost.

Carmondaj se musel od pohledu na oba velitele doslova odpoutat, pak se rychle rozhlédl kolem sebe. Zraky všech přítomných se upíraly na ušlechtilé rysy obou vojevůdců, němě žadonily o skromné slůvko, určené pouze jim, aby i na nich ulpěla trocha velkolepého lesku vznešených triumfátorů.

Ani Nesmrtelní by je nemohli víc fascinovat. Carmondaj cítil, že Sinthorase i Caphalora by následovali všichni válečníci, všechny stvůry, a bylo by jim naprosto jedno, proti komu by měli vytáhnout do boje. Takovou mají moc!

Průvod se zastavil u pódia, obklopeného vlajkonoši a tělesnou gardou.

Sinthoras a Caphalor jeden po druhém sesedli ze svých upírů noci a vystoupili na pódium. Měli na sobě nádherné černé zbroje, na nichž se třpytily drahokamy a intarsie, prsní pancíře zdobily vykované proužky ze zlata a stříbra. Helmy si nevzali, takže jim bylo vidět do jemných tváří. Dlouhé světlé, respektive černé vlasy mírně povlávaly ve větru.

Carmondaj zaslechl, že oba nostàrojové si vůbec nejsou podobní, a to nejen kvůli odlišné barvě vlasů, že Caphalor politicky patří spíše mezi Hvězdy a Sinthoras mezi Komety, že mají odlišné povahy, každý z nich dokonce i jinak hovoří. Ale nyní, když je viděl… Mohli by být bratři!

„My,“ zvolal Sinthoras do napjatého ticha a pozvedl pravici, „teď stojíme na půdě Tark Draanu! Víte, co to znamená?“

Z tisíců alfských hrdel se ozval jednolitý souhlasný ryk.

„Žádná armáda nedosáhla ničeho většího!“ hovořil nostàroj vroucně. „MY jsme porazili a zničili podzemšťany. A MY porazíme elfy a zničíme nejen je, ale všechno, co zde vytvořili a co existuje. Nic je nesmí připomínat. MY jsme jejich SMRT!“ Mírně pozvedl hlavu a sklopil paži, v černých očích plál nenávistný oheň. „Jménem Nesmrtelných!“

Opět zaduněl mnohonásobný souhlas.

Carmondajovi bušilo srdce v hrudi stále rychleji, zatímco hrot tužky s lehkým škrábáním poletoval po papíře. Pro budoucí generace muselo být zachováno každičké slovo. Každé! Jsem svědkem největšího úspěchu našeho národa v celých jeho dějinách. Nic mi nesmí uniknout.

„My,“ zvolal nyní Caphalor, „přinášíme smrt a rozneseme ji až do těch nejzapadlejších koutů Tark Draanu. Do našeho područí upadnou všechna království, shoří pevnosti a my vytvoříme taková umělecká díla, jaká dosud nikdo živý nespatřil. My jsme noví vládci!“

Ani nejhlasitější hrom by se nemohl měřit s hlasy válečníků a rykem ostatních stvůr, který se v Carmondajově představivosti rozléhal daleko do hlubin Tark Draanu. V duchu před očima viděl, jak tamní obyvatelé zděšeně zvedají hlavy a dívají se k Šedým horám, protože tuší blížící se konec. Hned dnes začnu skládat vhodnou báseň.

Nostàrojové se nechávali oslavovat a vypadali přitom jako sochy dvou bohů, kteří sestoupili ke svým stvořením, aby jim projevili přízeň.

Nakonec byl Sinthoras tím, kdo zvedl ruce, a dav se utišil. „Dosáhli jsme prvního vítězství. V následujících okamžicích nekonečna vyčistíme chodby od posledních podzemšťanů, aby nám nikdo nemohl vpadnout do zad. Vypátrejte ukryté poklady, vybrakujte jejich pokladnice a pošlete všechno do Dsôn Faïmonu jako náš hold. My se s Caphalorem mezitím rozhodneme, jak se rozdělíme, abychom Tark Draanu zasadili zničující úder.“

„Ale dnes večer,“ ujal se slova opět Caphalor, „oslavujte, čeho jste dosáhli. Dopřejte si klidu, napijte se s přáteli a kamarády − a potom,“ máchl mečem a zamířil jím k jihu „zničíme to elfské plémě!“

Nostàrojové za ohlušujícího jásotu sestoupili z pódia, nasedli na upíry noci a zmizeli za zadním okrajem plošiny, zatímco alfové a jejich spojenci neúnavně vyvolávali jména obou velitelů.

Carmondaj ještě nikdy za celý svůj dlouhý život necítil k někomu tak hluboký obdiv a úctu a pochopil, proč se vojsku vedenému takovými veliteli musí zdařit každý, i ten nejobtížnější záměr.

Signální píšťalky hvízdaly, zaznívaly fanfáry, někde opodál někdo křičel rozkazy. Shromáždění se rozcházelo, alfové disciplinovaně a přesně, barbaři napolo uspořádaně, a zejména óarcové a nižší stvůry zmateně a v naprostém chaosu.

Tark Draan nemá nic, čím by nám mohl čelit. Carmondaj setrval na místě a dále vše pozoroval. Svázal si dlouhé, tmavě hnědé vlasy do copu, aby mu je sílící vítr nezavál do tváře nebo na papír. Za necelou třetinu části nekonečna budeme u cíle.

Pomalu se šoural prostranstvím, díval se za hlavním proudem rozcházejícího se davu, který se několika různými branami ubíral do bývalé pevnosti podzemšťanů. Carmondaj měl na sobě pouze lehký cestovní oděv, zavazadlo nechal u stráží u brány, protože si chtěl stůj co stůj vyslechnout projev obou nostàrojů. Tím se zřetelně odlišoval od ostatních alfů a stvůr, vypadal zranitelně a jako by byl na nesprávném místě. Působil prostě příliš mírumilovným dojmem.

Tábory obrovské armády se rozkládaly přímo v Šedých horách a byly od sebe navzájem přísně oddělené. Dokonce i mezi spojenci existovalo nepřátelství a třenice a nostàrojové dbali na to, aby mezi jednotlivými rasami docházelo k co nejméně sporům. Za udržování pořádku v samotném táboře odpovídali příslušní velitelé.

Carmondaje fascinovalo, jak silnou pohnutkou může být nenasytnost a chtivost. Podle toho lze snadno rozeznat rozdíly. Nižší duchové umírají kvůli klenotům a bohatství, naproti tomu vyšší zabíjejí ve jménu principu.

Pozoroval hordu óarců, která se mezi sebou bez ustání strkala, pošťuchovala a bila. Nedivil se, že se tyto bestie se zelenou a černou kůží, které si malovaly tesáky barvou a do zbrojí vtíraly páchnoucí lůj, navzájem zabíjejí, a to z těch nejnicotnějších důvodů.

„Bezectní, pohleďte na tuhle lůzu,“ zabručel. „Je ostuda, že jsme je vzali s sebou.“

„Ale my je pak tady necháme,“ řekla najednou za ním nějaká alfka. Díky hvízdajícímu, teplému větru, který překryl mnohé zvuky, Carmondajovi uniklo, že ho někdo sleduje. Alfka se s upírem noci nepozorovaně přiblížila těsně k němu. „Pak už nám nebudou v Ishím Voróo na obtíž.“ Usmála se na něj. „Ty jsi Carmondaj, pokud správně vidím?“

Alf ustoupil o půl kroku dozadu, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Zbroj prozrazovala, že patří k tělesné stráži nostàrojů. Podle znaků na zbroji z tvrzené kůže zdobené tioniem byla svobodná, zabila tisíc dvě stě patnáct nepřátel a byla dcerou dvou válečníků, po nichž zřejmě zdědila i talent.

Vypadá tak mladě. Carmondaj zpravidla dokázal dobře odhadnout věk každé alfky, ale vzhledem k napolo sklopenému hledí, které jí zakrývalo část obličeje, se mu to u ní příliš nedařilo. Padesát? Šedesát? Ale jak mohla za tak krátkou dobu zabít tolik nepřátel? „Ano, to jsem.“ Zvědavě se na ni podíval. Alfka mírným kývnutím hlavy naznačila pozdrav.

„V tom případě tu mám pro tebe pozvání. Nostàrojové slyšeli, že ses připojil k tažení proti Tark Draanu, a chtějí, abys jim dělal při večeři společnost. Máš vše zapisovat a malovat, aby se Nesmrtelní dozvěděli novinky přímo z ruky nedostižného mistra.“

Carmondaje zalilo horko i chlad, obojí zároveň. Zpočátku se cítil polichocen, později se však přihlásil starý odpor. Bylo mu proti mysli přijímat rozkazy od vrchnosti, což nesouviselo pouze s tím, že se považoval za věhlasného umělce. Kdyby se sám svobodně rozhodl, že vše zaprotokoluje a zakreslí, byla by to pro něj čest, ale takhle…

„Snad neváháš?“ Alfka dala zřetelně najevo údiv. „Řekni mi, která schůzka ti připadá důležitější, a já tam zajedu a dotyčné zabiju, aby ses mohl snadněji rozhodnout!“

Slova vyslané alfky Carmondaje náležitě rozohnila. „Ať si najdou nějakého obyčejného písaře. Ten jim bude stačit.“

Alfka se předklonila, přeložila zápěstí přes sebe a opřela se jimi o kraj sedla. „Dovol mi, abych ti věc patřičně vysvětlila, mistře slovem i obrazem. Pozvání od nostàrojů není věcí, ve které bys měl na výběr.“ Řekla to opatrně, ale chladně jako závan nočního vzduchu. „Pokud se mnou nepůjdeš dobrovolně, dopravím tě k nostàrojům jinak, můj milý Carmondaji. A věř mi,“ narovnala se v sedle, aniž by zvýšila hlas, „jsem toho opravdu schopná.“

„Říkáš, že jsi?“ opáčil Carmondaj s nebezpečným úsměvem, který se příliš nehodil k jeho na pohled neškodnému zevnějšku. Po chvíli v něm zvítězila zvědavost, kromě toho se mu alfka zdála čím dál přitažlivější. Válečnice normálně neměl příliš v oblibě, ale kolem této ženy se vznášelo něco zvláštního. „Můžu se tedy dozvědět tvoje jméno?“

„Morana, tak mě nazvala matka.“ Podala mu ruku. „Chceš si nasednout, nebo půjdeš raději pěšky? Můj upír noci je dobře vychovaný. Cizince většinou nekouše.“

Carmondajova paže se natáhla jakoby sama od sebe, prsty sevřely její dlaň a alf se lehkým skokem vyšvihl za ni na hřbet upíra noci. Voněla neznámou voňavkou, která se dokázala prosadit i proti koženému, kovovému pachu zbroje, zpod helmy vykukovaly černé vlasy. „Zaveď mě k nostàrojům. Já jim za toto pozvání poděkuju vlastními slovy.“

Morana se zasmála a pobídla upíra noci, aby vykročil. Bezohledně projela hordou óarců.

Bestie se jim s řevem vyhýbaly, aby se neocitly před hřebcovými ostrými tesáky. Kolem kopyt upíra noci se míhaly blesky a ožehávaly kamení, jiskřičky výbojů tu a tam zasáhly nohy nějakého óarca, který jen zaječel bolestí.

Morana mířila k malé brance, před níž nestála dlouhá řada spojenců, neboť tudy nesměl projít nikdo jiný než alfové. Bránu hlídali dva po zuby ozbrojení strážci. Jejich postoj neomylně prozrazoval, jak by se zachovali, kdyby se některá stvůra odvážila neoprávněně použít tento vchod.

Hlídači na něj krátce pohlédli a stroze zasalutovali.

„Kdy jsi přijel?“ Morana nechala hřebce volně klusat předsálím, údery kopyt se dutě odrážely od zdí.

Carmondaj se rozhlédl a úsměškem ohodnotil prosté umění podzemšťanů. Jejich reliéfy svědčily o vůli vytvořit něco krásného, jenže malé, tlusté prsty se nehodily na filigránsky jemnou práci. „Dnes. Nemohl jsem z Riphâlgisu vyjet dřív a přiznám se, že mě hněte, že jsem zmeškal útok na pevnost. Ale aspoň jsem si mohl vyslechnout řeč obou nostàrojů a budu jejich hostem.“ Poslední větu vyslovil s náznakem humoru.

„Útok by se ti líbil. Ani já jsem takovou bitvu nikdy nezažila!“ Morana vedla upíra noci k menší, pravé bráně. Alfové se za jízdy hlavami téměř dotýkali stropu klenby.

Carmondaj viděl i několik dalších vytesaných run, jimž však nerozuměl. I ty jsou stejně primitivní jako všechny ostatní. „Já vím,“ pravil s povzdechem. „Smůla, že můj upír noci přešel do konečna právě v době, kdy jsme sem jeli.“

Hřebec zafrkal a hned poté dorazili na křižovatku, kde museli zastavit. Před nimi jí procházeli alfové v kožených zástěrách a postrkovali před sebou vozíky s vysvlečenými mrtvolami podzemšťanů. Když zahlédli blížící se jezdce, udělali mezi sebou uličku, aby jí mohl upír noci projet.

To si chci pořádně prohlédnout. „Počkej na mě.“ Carmondaj sklouzl z upíra noci a připojil se k alfům v kožených zástěrách.

S odporem, ale i fascinovaně si obhlížel bledá, hrubá těla nepřátel. Všichni byli zabiti bodnutím úzkou dýkou rovnou do srdce, v tomto případě se nejednalo o protivníky, kteří padli v boji. Chybí jim jemnost. Nehotové stvůry, a navíc šeredné. Když je jejich bůh stvořil, jako by se na nich cvičil, až bude v budoucnu vytvářet něco lepšího. Na jiném vozíku, který mezitím drkotal v příčné uličce, spatřil sudy, v nichž klokotala nějaká tekutina. Cítil intenzivní, kovově kamenný pach krve podzemšťanů.

„Zdravím vás,“ řekl, vytáhl tužku a otevřel sešit. „Povězte, co tu děláte?“

„Připravujeme je tak, jak bylo domluveno.“ Alf s pěstěným krátkým knírkem zkoumavě pohlédl na Carmondaje. „Nostàrojové tě pověřili, abys na nás dohlížel?“ Jeho pohled spočinul na jeden dva údery srdce na Moraně.

„To je Carmondaj, mistr slovem i obrazem,“ vysvětlovala alfka ze sedla. „Chtěl by do Dsôn Faïmonu podat zprávu o všem, co se v Šedých horách děje.“

„Carmondaj?“ Alf sklonil prošedivělou hlavu. „Jsem ctitel tvého umění! Nikdy bych si nemyslel, že se s tebou setkám i osobně. Já jsem Durùston.“

Durùston! Carmondaj toto jméno dobře znal. Patřilo sochaři žijícímu v Riphâlgisu, který byl pověstný tím, že z pokovovaných kostí a vypreparovaných vnitřností vytvářel nádherné stély. Jeho díla stála v domech nejmocnějších obyvatel Dsônu. „Zdravím tě, neboť ani ty mi nejsi neznámý.“ Ukázal na mrtvoly. „To je tedy materiál pro tvé příští výtvory?“

Durùston se lišácky pousmál. „Zčásti, zčásti. Požádal jsem nostàroje, aby mi přenechali mrtvoly, pro které není jiné využití a na něž nikdo nevznesl nárok.“ Ukázal rukou do chodby. „Tam jsem si v jedné bývalé tavírně zřídil dílnu. Mí otroci a žáci zhodnocují těla pobitých podzemšťanů: kosti a šlachy na sochy, krev a kůži pro písaře a malíře, vlasy a vousy na štětce. K čemuž se ovšem,“ Durùston nasadil ve tváři ztrápený výraz, „chlupy z těch jejich vousů moc nehodí. Jsou strašně tvrdé. Musíme je nejdříve nějakou dobu povařit v octu a nevím, jestli se ta námaha vůbec vyplatí. K tomu ještě přeprava do Ishím Voróo… Měl bych z nich dělat kartáče.“

Carmondaj se musel dát do smíchu. „Z umělce obchodníkem.“

Durùston se zatvářil, jako by byl právě přichycen při něčem nevhodném. „Jeden musí myslet na doby ve vzdáleném nekonečnu, kdy po jeho jménu už nebude poptávka.“ Otočil se a chtěl odejít. „Kdyby sis chtěl mou dílnu nakreslit, budeš v ní kdykoliv vítán. Anatomie podzemšťanů je velice poučná. Pro nás může být výhodou, když ji budeme v příštích bojích dokonale znát.“

„V příštích bojích?“ Carmondaj a Morana si mezi sebou vyměnili rychlý pohled. „Já myslel, že jsme je porazili.“

„Zatím ještě ne,“ odpověděl Durùston. „V hlubinách Šedých hor dosud existuje několik bašt, které musíme dobýt. Hlavní bitvu jsme vyhráli, to je pravda, ale podzemšťani mají tuhý kořínek. Říkal jsem přece, že jejich anatomie je velice poučná. S těmi budeme mít ještě dlouho plné ruce práce, věř mi.“ Dal společníkům znamení k odchodu a vydal se za vozíkem. „Budeš kdykoliv vítán,“ zavolal ještě z chodby.

„Mockrát děkuji.“ Carmondaj se vrátil k upíru noci, uschoval psací pomůcky a Morana mu opět pomohla nasednout. „Jak to myslel?“ zeptal se jí.

Alfka pobídla hřebce. „Tak jak říkal: v podzemí existují malé pevnůstky, ve kterých se podzemšťani zabarikádovali i se svými rodinami. Je to zoufalý odpor, nic, co by se mělo táhnout nějakou delší dobu.“ Její hlas prozrazoval neotřesitelnou víru v úspěch, přitom zněl opovržlivě, jako kdyby hovořila o bezvýznamných maličkostech.

Mlčky projížděli podzemní říší, která se před nedávnem ocitla v rukou alfů.

Carmondaj znovu a znovu nacházel na stěnách tmavě rudé stopy krve, které tam zbyly po bývalých vládcích hory. Mrtvé už dal Durùston určitě odvézt pryč.

Nakonec dorazili do míst, kde byly rozmístěny insignie nostàrojů. Z vysokých stropů vlály vlajky a praporce alfů, runy podzemšťanů byly rozdrceny údery kladiva. Obvyklý osud poražených.

Přestože Carmondaje nijak neděsila představa, že má nad hlavou několik mil tlustou vrstvu skály, necítil se zde příliš dobře. V Riphâlgisu si zařídil dům tak, aby měl překrásný výhled na celé údolí. Zamlouvala se mu představa zdánlivě nekonečných prostorů, v nichž mohly myšlenky volně plynout. Zde měl pocit, že je pohřbený. Čím dříve odsud odjedu, tím líp.

Vjeli do jedné obrovské haly, kde Morana přitáhla upírovi noci otěže a sesedla. Carmondaj se řídil jejím příkladem.

Mnohoramenné olejové svícny hořely, aniž by vydávaly kouř, a staraly se o světlo, aromatizovaný petrolej šířil vůni květů ryma. V hale se pohybovala asi třicítka válečníků patřících k tělesné stráži, tábor si rozbili hned u zdi. Polní lůžka, která tam byla rozestavěná, nabízela nocleh více než třem stovkám válečníků, přesto hala působila na Carmondaje zdánlivě nekonečným dojmem.

„Musíme tam.“ Morana ukázala na bránu z masivního zlata, na níž nic nezbylo z původního reliéfu. Ten byl roztříštěný, vydlabaný, roztlučený na nevzhlednou placku. „To kdysi byl jeden z trůnních sálů, předpokládám. Nyní si zde zřídili sídlo nostàrojové.“ Přispěchal k nim jeden mladý alf, uchopil upíra noci za uzdu a odváděl ho pryč.

Kráčeli k bráně, před níž stáli další čtyři tělesní strážci a otevřeli jim dveře.

Carmondajovo srdce bušilo stále rychleji. V žádném případě nebyl oblečen tak, jak by se slušelo, neměl však žádnou možnost, jak to změnit. Na druhou stranu mu nedostatek respektu, představovaný obyčejným, ušpiněným cestovním oděvem, přicházel docela vhod. Umělec nepodléhá žádnému válečníkovi. Ať vědí, že sem přicházím proto, že sám chci, a ne proto, že mi to někdo nařídil.

Před ním se rozevřel sál s pětibokými sloupy tyčícími se vysoko do tmy. Uprostřed stál kamenný stůl, kolem něhož se shromáždilo pět alfů. Nádobí a příbory naznačovaly, že se zde zřejmě bude konat hostina.

Sinthoras a Caphalor seděli vedle sebe v čele jako dva zcela rovnoprávní vojevůdci celého vojska. Ostatní alfy Carmondaj neznal, což nebylo nijak překvapující. Už dávno se vzdal veškerých bojů, aby se mohl plně věnovat umění, takže válečnice a válečníky, kteří si vydobyli zvláštní úctu, osobně neznal. Alespoň co se jejich vzhledu týče. Vypadají statně a důstojně. Skoro jako oba nostàrojové.

Jako malíř se naučil jediným pohledem zaznamenat různé maličkosti, postřehnout kdejaké zvláštnosti. U osob i u věcí. A okamžitě mu bylo jasné, že shromáždění alfové jsou skutečně mimořádné osobnosti.

Například zbroji, kterou měl na sobě hnědovlasý alf po jeho pravici, se nemohlo nic vyrovnat. Vypadala hrubší, aniž by válečníka nějak stísňovala. Ozdobné nýty na hrudi se táhly přes ramena až na záda a měly ostře zbroušené hroty. Nemůže se jimi o nic opřít.

Alf měl přes stehna položené dva dlouhé meče.

Naproti němu seděl válečník s bledou kůží, který odložil všechny součásti zbroje. Měl na sobě široce střižený hedvábný oděv, obtočený kolem těla v několika vrstvách. Mezi látkami převažovaly rudé materiály, bylo však mezi nimi i několik černých a pár kousků zeleného hedvábí. Prsty obepínaly tenké rukavice, umělé stříbrné nehty čněly daleko přes bříška prstů. Široká černá čelenka pošitá bílými symboly stahovala tmavé vlasy. Za ním stál alf držící v ruce tenký, skoro tři kroky dlouhý stříbrný luk, u boku měl toulec se šípy.

„Vznešení nostàrojové!“ Morana se uklonila směrem k tabuli a Carmondaj ji musel napodobit. Stočil pohled k zemi, čímž ztratil shromážděné z dohledu, přestože chtěl vidět ještě mnohem víc. „Přivádím vám Carmondaje, mistra slovem i obrazem,“ řekla Morana.

„Netrpělivě jsme na tebe čekali, vážený Carmondaji,“ zaslechl umělec Sinthorasův přátelský hlas, v němž probleskoval blahosklonný tón. „Přicházíš právě včas.“

Carmondaj zvedl hlavu a pohlédl na světlovlasého alfa, který měl stejně jako Caphalor na sobě nádhernou zbroj. „Promiň mi, jestli má radost nepřekročí jisté meze, neboť jsem nabyl dojmu, že vám mám posloužit jako písař, a ne jako mistr slova,“ odvětil. „Tuto službu by vám mohl poskytnout kdejaký žák.“ Srdce mu bušilo vzrušením, odhodlaně se vzpřímil.

Caphalorovi se vkradl do tváře pobavený úšklebek, alf zkřížil paže na prsou. „Vidíš? Říkal jsem ti, že si to bude špatně vykládat.“ Alfové u tabule se tiše, ale nikterak povýšeně pousmáli. „Měl jsem se s tebou vsadit.“

Navzdory Caphalorovým tvrdým slovům nevypadal Sinthoras uraženě. Natáhl ruku a ukázal na obě poslední volná místa u tabule. „Posaď se, Carmondaji, a přijmi mou omluvu, pokud jsme se tě naší prosbou nějakým způsobem dotkli. Samozřejmě dobře víme o tvé pověsti i tvém umění. Jedině ty jsi schopen úspěšně zvládnout úkol, kterým bychom tě chtěli nyní pověřit.“

Carmondaj zamířil k židli s vysokým opěradlem, kterou mu sluha přisunul. Jakmile se usadil, nalili mu do křišťálového poháru tmavě rudé víno. Co to po mně mohou chtít? Stále ještě z něj neopadlo vzrušení.

„Chtěl bych ti nyní představit alfy, v jejichž společnosti se právě nacházíš,“ pokračoval Sinthoras.

Sluhové přinášeli další talíře a příbory a pokládali je před hosty. Po Caphalorově nenápadném gestu se k Carmondajovu údivu posadila vedle něho i Morana. Předtím si odložila helmu a kabátec, obojí předala zahalenému otroku. Pokud si překvapený výraz v její tváři správně vyložil, zdálo se, že ani ona nebyla na toto pozvání připravená. Zdálo se, že počet účastníků hostiny je tím kompletní.

„Ze všeho nejdřív ti prozradím jednu věc: nacházíš se v té nejlepší společnosti.“ Sinthoras ukázal na alfa v širokém hávu. „To je Arviû, nejlepší lučištník, jakého má naše armáda k dispozici. Velí našim válečníkům s dalekonosnými zbraněmi. Naproti němu sedí Virssagòn, válečník a mistr ve vynalézání nových zbraní a vhodných válečných technik.“

Carmondaj naznačil úklonu. Jméno Virssagòn mu něco říkalo, o Arviûovi naproti tomu dosud nikdy neslyšel. „Je mi ctí.“

„Po tvém boku se nachází Horgàta, není to pouze oslňující kráska, ale zároveň i nejneúprosnější alfka, která kdy vytáhla do boje proti jednotkám Tark Draanu,“ prozradil Sinthoras.

Carmondaj se napolo natočil stranou, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Předtím k tomu neměl příležitost. Měla perfektní, rovnoměrné rysy, které na něho udělaly hluboký dojem. Nosila podobnou zbroj jako Morana, měla však na ní ještě více ozdob. K Carmondajovu údivu u sebe neměla žádné viditelné zbraně. Dlouhé plavé vlasy si spletla do uměleckých copů, do nichž byly vsazeny drahokamy a jemňoučké ozdůbky vyřezané z kostí.

„Naproti tobě sedí Morana, druhá velitelka naší tělesné stráže,“ dokončil Caphalor představování. „Stejně jako ty ani ona pořádně neví, proč tu je.“ Hosté se opět zasmáli, jediné výjimky představovali Carmondaj a Morana.

Carmondaj položil na stůl vedle talíře sešit a vytáhl tužku. Myslíte si, že vás musím velebit, nebo se dokonce chovat poníženě? Záměrně položil sešit a tužku tak, aby bylo jasné, že bude psát nebo malovat teprve tehdy, až se dozví, co toto shromáždění znamená. „Vážení nostàrojové,“ rozhovořil se. „Původně jsem měl v úmyslu projevit svou nelibost drastickým způsobem, ale přiznávám, že se vám podařilo, aby u mne zvítězila zvědavost nad nelibostí. Jestli mi teď ještě bude chutnat i jídlo, odpustím vám.“ To sedělo. Přesto jeho srdce opět zrychlilo tlukot a vyschlo mu v ústech.

Sinthorasův obličej potemněl. Od kořene nosu až k bradě se táhla dlouhá černá linka vzteku, jako by se mu měl obličej každým okamžikem rozpadnout na dvě poloviny.

V sále zavládlo smrtelné ticho, dokonce i sluhové se ani nehnuli. Tři, čtyři, pět okamžiků nikdo neřekl jediné slovo.

Potom se Caphalor bouřlivě rozesmál. „Carmondaj není pouze mistr písma, ne, on umí pronášet i skrz naskrz kousavé řeči!“ Rukama, které měl předtím zkřížené na prsou, naznačil potlesk. „Je hezké, že se nepřetvařuješ a držíš se své pýchy, místo aby ses dusil zlostí, toho si vážím.“

„Co jsi čekal?“ nadhodila Horgàta tiše. „S tou jeho minulostí?“

„Nedělej to příliš často, Carmondaji,“ pokračoval Sinthoras šeptem. „Znal jsem několik alfů, které jejich pýcha stála život.“ Černá linka vybledla a rozplynula se. Nostàroj sáhl po poháru a pozvedl jej. „Na Nesmrtelné, na tažení proti Tark Draanu a na konec všech elfů!“

Ostatní se v mžiku připojili.

Měl jsem se držet zpátky. Zdá se, že se chystá něco velkého, a já bych byl rád při tom. Carmondaj vyprázdnil pohár, protože měl žízeň. Pozvolna z něj opadávalo napětí.

Sluhové přinesli první předkrm: šťavnaté růžovoučké pečené maso na naleštěných talířích, které kolem sebe šířilo nádhernou kořeněnou vůni. Alfové se dali do jídla. Vypadalo to, že se nostàrojům zamlouvá, že mohou hosty trochu mučit.

Zatímco Carmondaj s požitkem jedl, snažil se uhádnout, co uslyší. Neustále přeskakoval pohledem z jednoho na druhého, aby si všechny tyto významné alfy pevně vštípil do paměti a později je ve svých obrazech správně vystihl. Měl pocit, že se Morana a Caphalor tu a tam na sebe dívají a pak hned odvrátí pohled. Ale nic spolu nemají.

Nikdo nemluvil. Přítomní krájeli, žvýkali, polykali, krájeli, žvýkali… Příbory ze zvířecích rohů mírně škrábaly o kostěné talíře.

Po prvním jídle přinesli sluhové mapu, která byla skoro tak velká jako stůl a na níž byl zobrazen Tark Draan − pokud bylo známo, co kde leží. Značné části mapy proto nebyly dokreslené.

Sinthoras se zvedl, pohár s temně rudým vínem držel v levici. „To, co zde vidíme, představuje spoustu práce. Ze všeho nejdřív musíme vyslat špehy převlečené za elfy, aby vyzvěděli podrobnosti o nynější podobě jednotlivých království. Sílu vojsk a jejich rozmístění, přesné hranice, nevraživosti mezi panovníky, přesnou polohu říší elfů a mnoho jiného.“ Hovořil věcně, přesto mu v očích plál oheň. „Prý tam také žijí barbaři, kteří se vyznají ve stváření kouzel. Mohli by nám způsobit potíže, proto je musíme co nejdříve zlikvidovat. Dříve než všechny ostatní krále a knížata v Tark Draanu.“

„Vycházíme z toho,“ navázal na něj Caphalor a uhladil si černé vlasy, „že se zpráva o pádu Kamenného průsmyku brzy rozšíří. Do té doby se musíme dozvědět ty nejdůležitější věci.“ Obrátil pohled na Carmondaje. „Možná by sis teď už chtěl něco zapsat?“

Carmondaj zaváhal, potom však natáhl ruku a uchopil tužku. „Jsi si jistý, že nebudu litovat, že vám dělám laskavost, a v budoucnu se mi nebude nikdo posmívat, že se ze mě stal obyčejný poslíček nebo dvorní zapisovatel nostàrojů?“

„Nikdo se ti neodváží vysmívat. Tvoje jméno bude pronášeno jedním dechem spolu s našimi a se jmény alfů sedících u této tabule,“ prohlásil Caphalor tajnůstkářsky. „No, řekněme, že hned po nich.“

„Neměli bychom si ho nejdříve vyzkoušet, než se mu dostane takové cti?“ nadhodil Arviû. Tón, jakým to pronesl, zřetelně naznačoval, že mistrovský lučištník nemá o Carmondajovi vysoké mínění − nebo alespoň o jeho přítomnosti u tabule − a že se s ním bude jen nerad dělit o slávu. „Zaslouží si ji vůbec?“

Závist. Carmondaj upřel na lučištníka zvědavý pohled. „Jak má ta zkouška vypadat? Chtěl bys vidět ukázku písma, nebo ti mám dokázat, že umím rychle a čistě kreslit?“ odvětil přátelským hlasem.

„Nezní jedna dávná pravda tak, že meč je mocnější než pero?“ vmísil se do hovoru Virssagòn a široce se ušklíbl, aby dal najevo, že návrh, který hodlá předestřít, nemyslí vážně. „Co bys na to říkal, Arviû, že jestli se mi dokáže svým perem ubránit, zůstane s námi?“

Protože nostàrojové nezasáhli, usoudil Carmondaj, že se jedná o zmíněnou zkoušku. Chtějí vidět, jak bojuji. „My oba, Arviû i já, používáme pero. Já v ruce, on na konci násad svých šípů. A šíp je nejspíš mocnější než meč, aspoň jak si myslím,“ odsekl. „Nuže, pokud bys chtěl trvat na zkoušce a zjistit, které z našich per je lepší, Arviû…“ Carmondaj se začal pomalu zvedat ze židle.

„To nebude nutné. Není zapotřebí žádné zkoušky,“ zakročil rychle Sinthoras, jako kdyby měl strach, že dlouhým mlčením ztratí vedle Caphalora část autority a významu. „My jsme vás oba − Moranu i tebe, Carmondaji − vybrali, abyste se v průběhu tažení proti Tark Draanu ujali těch nejdůležitějších úkolů!“

Carmondajovi se ulevilo a okamžitě začal psát. Potlačil otázku, co si má mezi všemi těmi válečníky v Tark Draanu počít. Krátce pohlédl na Moranu, která byla zřejmě stejně zaskočená jako on, a přelétl pohledem ostatní. Nikdo z přítomných nebudil dojem, že by s něčím takovým předem počítal.

Ruka se pohybovala jakoby sama od sebe, kreslila a zachycovala podrobnosti: obličeje, zbroje, gesta, způsob, jak alfové seděli − jenom tak je později bude moci přesně znázornit na monumentálním obraze.

V duchu již ten obraz viděl, deset kroků široký a šest vysoký, aby na něm vynikl celý sál. Přimaluju tam roztříštěnou korunu podzemšťanů, přemítal a vytvářel kompozici: dlouhá tabule, ozářená jemným světlem a obklopená sloupy, a potom nostàrojové v celé své kráse, aby nad ostatními alfy trochu vynikli. Aniž by se tomu dokázal ubránit, nořil se v myšlenkách stále hlouběji a hlouběji do obrazu, který hodlal vytvořit. V duchu pomalu hledal správné barvy, kontroloval zásoby, uvažoval o nových prvcích… Sinthorasova další slova se změnila na příjemné, nesrozumitelné mumlání − které náhle skončilo.

„Carmondaji, co to tam píšeš?“ zaslechl Caphalorův udivený dotaz. „Tolik toho dosud nikdo z nás neřekl, ale tvoje ruka jen tak lítá po papíře.“

Carmondaj vzhlédl, zatím ještě pořádně nevnímal okolí, protože se v myšlenkách nadále zabýval obrazem a zpočátku se zdráhal s tím skončit. Kreativita se vzpírala jakémukoliv vyrušení. „Prosím?“ zeptal se přiškrceným hlasem a pokusil se vrátit do reality. „Já…“ odkašlal si a sáhl po poháru s vínem.

Arviû se předklonil, aby viděl, co je v sešitě napsáno. „Nic tam není. On kreslil,“ řekl poté a krátce, ale mírně pohrdlivě se zasmál. Bylo zřejmé, že se z nich nestanou opravdoví přátelé. „Jak se z toho má později stát něco, co bude důležité pro ty, co přijdou na svět po nás? Neměla by být slova zapsána tak, jak vycházejí z úst nostàrojů? Ty si místo toho vymýšlíš jenom nějaké čárky.“

Nepřátelství, které z Arviûových slov opětovně zaznívalo, Carmondaje zarazilo. Co jsem mu udělal?

„Carmondaji, já vím, jak snadno se umělec dokáže zatoulat v myšlenkách někam úplně jinam,“ řekl Sinthoras jemně. „Ale ovládni se a potlač své vize. Zapisuj to, co my říkáme. Na kreslení a malování budeš mít dost času později. To je přece to, co se ti honí hlavou, nemám pravdu?“

Carmondaj přikývl a snažil se přeslechnout velitelský tón. Obávám se, že toto umění budu muset používat častěji. Dal si doušek vína. „Už se to nebude opakovat, ale ten pohled je tak… strhující, úchvatný!“ Zrovna se díval na půvabnou Horgàtu a koutkem oka postřehl, jak se při jeho slovech Virssagòn ušklíbl.

„Nejlepší bude,“ prohlásil Sinthoras, „když začnu ještě jednou. A prosím tě, mistře slova, zapiš a zachovej příštím generacím, jaké úkoly přidělili nostàrojové v tomto útržku nekonečna těm nejlepším alfům!“

I.

Říká se, že podezřívavost nás nejlépe ochrání před nepříjemným překvapením a smrtí.

Alfové se však za dobu své existence odnaučili být podezřívaví.

Protože měli ve svých vojscích statečné válečníky, vyspělejší než všichni ostatní.

Protože poroučeli vazalským národům.

Protože vybudovali pevnosti, příkopy a hradby, které všemu odolaly.

A protože svou zvláštní podstatou vzdorovali smrti již od narození.

Přišel však den, kdy by alfům byla stará podezřívavost velice užitečná.

Neboť prozřetelnost na ně seslala nepřítele, na kterého už dávno zapomněli, a ten představoval tvrdou zkoušku.

Epokryfy Stvořitelky
Kniha nadcházející smrti, 11 − 19

Ishím Voróo (Země za horami), někdejší říše fflecxů, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

„Musíme doleva. Tam jsem zahlédl ještě nějaké zbytky palisády.“ Arganaï vedl ohnivého býka širokou cestou, která v minulosti mířila rovnou k bráně a tím do říše fflecxů.

Nyní z jejich říše nic nezbylo. Požár zničil celé opevnění. Pestré barvy, jimiž ony podivné bytosti pomalovaly dřevo, rychle vzplanuly. Osudná chyba stavitelů.

Stejně tak byli vyhlazeni tvorové připomínající šotky, zvaní alchemikanti.

Arganaï a jeho oddíl čítající šest alfů, vesměs mladých bojovníků, měl za úkol porozhlédnout se v oblasti, kterou mu benàmoj přidělil, a za prvé přesně a obšírně zaznamenat veškeré změny krajiny, za druhé potom kraj co nejpřesněji znázornit na mapě.

Arganaï pořádně nevěděl, co má benàmoj těmi „veškerými změnami“ na mysli. Takže dával pozor i na maličkosti.

Projížděli zuhelnatělými zbytky palisád a dorazili na půdu bývalé říše fflecxů. Při vší své směšnosti byl drobný národ nesmírně obávaný. Kvůli jedům, které uměl vařit. Dlouho byl považován za neporazitelný, nyní se však zdál být minulostí, většinu národa zlikvidoval mlžný démon a zbytek zahynul Caphalorovou rukou.

Bylo horko. Slunce stálo vysoko na obloze a vzduch se tetelil žárem. Nad hlavami se jim vznášelo pár bělavých semínek nějakých rostlin. Býci zůstávali v klidu, nejevili sebemenší známky rozrušení.

Mladým válečníkům zatím nebyli svěřeni žádní upíři noci, drahocenná zvířata si museli nejdříve vysloužit. Arganaïovi to však nevadilo. Worbîn, jeho ohnivý býk, mu dosud vždy prokazoval dobré služby. Přestože se nepohyboval tak rychle a elegantně jako upír noci, nedokázalo ho nic zadržet. Dlouhé rohy, na nichž byly nasazeny železné obroučky s čepelemi, odstraňovaly z cesty veškeré překážky, nebo je rovnou ničily. Býk měl černou srst, na hrudi a na slabinách lehce narůžovělou, což mu dodávalo zdání šlehajících plamenů. Byl zrozený k boji.

„Vidí někdo něco neobvyklého?“ Arganaï se nudil. Pot mu promáčel spodní prádlo, zbroj z tvrzené kůže v sobě zadržovala horko. Kdyby bylo po jeho, hned by si ji sundal, ale kdyby je benàmoj nachytal bez zbroje, důkladně by jim vyčinil. Proč tady musí být jako v peci? V pravé ruce držel kopí, jehož spodní konec byl zasunutý do malého úchytu u třmene, aby jezdec nemusel celou dobu nést plnou váhu zbraně.

Všichni alfové postupně odpověděli na dotaz záporně a bez opravdového nutkání něco objevit − až na Tiláris. Ta se znovu a znovu rozhlížela, nasávala vzduch a zvedala se v sedle.

„Co je?“ Arganaï uchopil měch s vodou, odšrouboval víko a navlhčil si čelo. Přestože tekutina byla teplejší než on sám, mohl aspoň spláchnout pot. Těšil se na večer a na koupel.

„Nevšimli jste si toho?“ Tiláris se tvářila napjatě. „Nikde tady není žádný hmyz.“

„Asi je mu moc horko,“ zabručel Zirlarnor a zavedl svého ohnivého býka do stínu k nejbližšímu stromu. Kolem něho leželo na zemi uschlé listí, takže stín skýtal pouze kmen. „Já včely plně chápu.“

Arganaï se rozhlédl. Nikde neobjevil žádnou mouchu nebo nějakého brouka, ani na zemi, ani ve vzduchu. U všech bezectných! „Zirlarnore, zapiš to. Tiláris má pravdu, to je neobvyklé.“ Dal oddílu povel, aby se rozptýlili. „Hledejte hmyz nebo jiná zvířata,“

Začalo úporné pátrání.

Každý pohyb měl za následek, že tělo zaléval pot, a tak se alfové vyhýbali přílišné námaze. Odpolední žár nepolevoval a dával býkům stejně jako alfům co proto.

Arganaï brzy vyprázdnil měch s vodou a rozhlížel se po nějakém prameni. Protože se nacházeli v blízkosti místa, kde fflecxové v minulosti střežili své hranice, musela tu někde určitě být voda. Neumím si představit, že by si tu fflecxové uskladňovali vodu v amforách.

Ohnivý býk si hlasitě odfrkl a natočil hlavu na stranu tak rychle, že dlouhé rohy osázené železnými nabroušenými hroty jemně zabzučely.

„Tys něco objevil?“ Arganaï vedl zvíře holým křovím, připomínajícím spíše podzim než léto, a po několika málo krocích se ocitli u pramene. Voda však byla černá jako smůla a páchla po soli.

Alf odporem zkřivil obličej. „To není nic pro nás,“ zamumlal a chtěl býka otočit − když spatřil, jak se ze suché trávy zvedá zvíře podobné vlkovi. Zavrčelo na něho a plazilo se k vodě, napilo se, začalo zvracet a svíjet se v křečích, ale nepřestávalo do sebe lít černou tekutinu.

„Sotgrîn.“ Arganaïovi připadalo podivné chování zvířete více než zarážející. Musí být nemocný.

Pohled zákeřných černých očí šelmy se náhle obrátil nejdříve k němu, potom k ohnivému býkovi. Černá voda mu jako inkoust stékala z pysků a odkapávala do trávy. Z hrdla se vydralo temné zavrčení, mohutné tělo se napnulo a chystalo k útoku.

„Aha, tady by někdo chtěl ochutnat naše maso.“ Arganaï poklepal býkovi na široký zátylek. „Pozor, Worbîne. Nuda hned skončí.“

Sotgrîn se rozběhl, odrazil se a s hlasitým vrčením se na ně vrhl.

Arganaï vedl býka lehkým stiskem stehen. Jeden úsečný pohyb a býk shora trknul letící šelmu rohem a tvrdě jí mrštil o zem. Když se sotgrîn omámeně zvedl a se široce otevřeným chřtánem na ně chtěl znovu zaútočit, postaral se Arganaï o to, že mu býk bleskurychlým otočením hlavy zabodl jeden z rohů hluboko do těla, málem při tom zasáhl krk. Býk zvedl hlavu, takže sotgrîn visel ve vzduchu nad zemí, chrčel a žalostně vyl. Zmítal sebou, zatímco mu po srsti crčela tmavě rudá krev.

„Čistá práce, Worbîne.“ Alf se ani nemusel moc namáhat, zůstal uvolněně sedět v sedle. Zvědavě sledoval smrtelný zápas trpící šelmy, jejíž odpor postupně ochaboval, nakonec zůstala viset mrtvá na býkově rohu, po němž dále stékala krev.

Arganaï nabyl dojmu, že sotgrînova krev připomíná páchnoucí břečku z jezírka. Předklonil se a začichal. „Skutečně,“ zabručel udiveně. Srst nevypadala, jako by se sotgrîn předtím někde válel v kaluži, pach tedy nemohl vycházet z ní. To si nutně musíme zapsat. „Zirlarnore!“ zavolal. „Něco jsem objevil. Vezmi si papír a…“

Sotgrîn otevřel oči a útočně zavrčel, přestože stejně jako předtím visel na býkově rohu! Klátil sebou za strany na stranu, aby se osvobodil, což se mu naštěstí nedařilo.

„U všech bezectných!“ vyrazil Arganaï překvapeně. „Tys chtěl, abych si myslel, že jsi mrtvej?“ Zvedl oštěp a probodl jím tělo stvůry.

Sotgrîn se ale poté choval ještě zuřivěji, chňapal po násadě oštěpu a zakousl se do ní.

„Co je to…“

Zaslechl hlasité prasknutí, sotgrînovy krční svaly se přetrhly a zvíře přistálo na všech čtyřech na zemi. Z díry zející na krku vytékal zbytek krve. Zvíře bez zbytečného otálení znovu zaútočilo.

Jak je to možné? Arganaï vytrhl oštěp, namířil jím na sotgrîna a prudce do něho bodal, jenže jak se zdálo, zvířeti rány nijak nevadily. Právě naopak, rozzuřilo se a chňapalo býkovi po nohách.

Ohnivý býk si však dával pozor a pokaždé se dokázal ostrým zubům vyhnout, ačkoliv přitom musel divoce uskakovat, čímž se ovšem dostával do potíží Arganaï. Sotgrîn byl k nezastavení − dokud mu hrot oštěpu neprošel levým uchem. Rána byla tak prudká, že oštěp prorazil lebku a jeho konec vyšel opačnou stranou hlavy ven.

Ze zvířete okamžitě vyprchala veškerá síla, padlo k zemi a zůstalo nehybně ležet.

Podruhé se ti to nepodaří. Arganaï zarazil hrot oštěpu do země a stvůru dokonale znehybnil, až pak seskočil z Worbînova hřbetu. Vytasil meč a opatrně se k sotgrînovi blížil, protože počítal s dalším útokem. Ohnivý býk zároveň výhružně sklonil hlavu, aby pánovi v případě nouze pomohl dlouhými, železem vyztuženými rohy.

„Hej,“ houkl Arganaï a zasadil sotgrînovi kopanec. „Co je to za záhady…“ Potom pohlédl k tůňce. „Tys chlastal tuhle vodu! Že by ti právě ona pomohla přestát všechny ty rány?“ Jistota je jistota. Prudké seknutí oddělilo hlavu šelmy od krku a z čerstvého pahýlu vytekla poslední trošička krve. „Zirlarnore? Kde vězíš? Udělal jsem objev, kterým si získáme přízeň Nesmrtelných. Jenom musíme obejít benàmoje, aby nesklidil chválu místo nás.“

Arganaï znovu popošel k okraji tůňky. Zápach se mu zdál ještě příšernější než předtím. Tam, kde normálně poletovaly mouchy, nebylo vůbec nic. Nad hnilobnou vodou nebzučel žádný hmyz a ani v tůňce nebyly vidět známky života.

Alf poklekl, předklonil se nad vodní hladinu a opřel se přitom o meč. Co je to za prokletou věc? Že by to byly zbytky jedů, co tu zůstaly po alchemikantech?

Na hladině se odrážel jeho obličej a budil v něm velice nepříjemný pocit. Zdálo se mu, že se černé oči na hladině čím dál víc rozšiřují a polykají jeho rysy, až se celá hlava proměnila v jednolitou černou plochu. Arganaïovi přebíhal po zádech mráz. Čím déle pozoroval na hladině svůj obraz, tím víc se ho zmocňoval ledový pocit, kterému nedokázal zabránit ani letní žár. Zároveň mu bylo zatěžko odvrátit pohled. Pod hladinou tůňky se rodilo něco jako ponurý, krutý bratr.

Pohled na vodní hladinu upoutal Arganaïe natolik, že až příliš pozdě postřehl, že okraj rozmoklé půdy pod ním povolil. Ať už to byla náhoda, nebo ne.

Čepel se hluboce zabořila do měkkého podkladu a alf spadl do černé vody, nejdříve obličejem, potom se do ní vnořilo celé tělo. V posledním okamžiku se mu podařilo pevně stisknout rty, aby nespolkl ani kapku.

Arganaï se ponořil do černoty, byla teplá a vláčná jako olej. Zbraň ztratil. Vesloval pažemi, aby se propracoval nahoru, ale po několika záběrech měl pocit, že se jenom boří stále hlouběji a hlouběji.

Ta tůň přece nemůže být tak velká a hluboká! Sahal kolem sebe a najednou se mu zdálo, že se ho dotkly něčí prsty nebo něco podobného! Ne! Co je to za…

Docházel mu vzduch, obával se, že brzy ztratí hlavu. Znovu začal máchat rukama a kopat kolem sebe − a konečně prorazil nad hladinu.

Slunce mu svítilo do očí a nikdy dřív z toho neměl takovou radost. S hlasitým zasténáním nabral dech a vysoukal se z tůně na suchou, šustící trávu. Na tělo se mu lepila černá a hnědá stébla.

„Ach, bezectní,“ zafuněl a převalil se na záda. Hruď se mu rychle zvedala a klesala, strach se mu usadil v kostech, až se celý roztřásl. Tohle není žádná zapomenutá práce fflecxů. Jaká neblahá síla se v té tůni skrývá? Rychle přikrčil nohy, aby mu boty neuvízly v tekoucí černi a aby ho něčí spáry přece jen znovu nestáhly pod hladinu.

To se mi jenom zdá. Zvedl hlavu a zadíval se na vodnatou plochu, v průměru neměřila více než dva kroky. A v tom jsem se měl málem utopit?

„Zirlarnore, zatraceně!“ vykřikl vztekle k nebi. „Kde vězíte? Já jsem se málem…“ Arganaï se zarazil. Pachem slané vody k němu pronikl zápach syrového masa a čerstvé krve. Co to má zase znamenat? Otočil se a levou rukou vytasil z pochvy u nohy dýku dlouhou jako mužský loket.

Alfův ohnivý býk zmizel − místo něho ležely v ušlapané, zakrvácené trávě býkovy vnitřnosti. Vedle nich Arganaï postřehl ulomený roh, zabodnutý do země.

Polkl. Worbîn byl osvědčený býk, porazil všechny ostatní a v příležitostných drobných půtkách častokrát prokázal svoje kvality. Za tak krátkou dobu ho nemohlo nic porazit, natož pak rozpárat a odvléct pryč. Na téhle zemi spočívá nějaká kletba, ale jaká?

Sotgrîn ležel na místě, kde mu alf urazil hlavu.

Arganaï se zvedl, dýku držel čepelí obrácenou k zemi. Potácel se podél býkových střev a začal sledovat širokou krvavou stopu, kudy bylo býkovo tělo vlečeno hustým křovím. Ze suchých listů odkapávala rudá krev a zalévala ho jako vlahý déšť.

Alf nehlučně postupoval vpřed, byl napjatý, bdělý a ve střehu. Představa, že může narazit na šelmu, která dokázala usmrtit urostlého býka a odvléct ho jako pytel peří, mu nepůsobila přílišnou radost. Navíc ani neměl meč.

Cesta proražená udusaným houštím ho vedla k místu, kde zanechal oddíl.

Arganaï vyšel z křoví a černé oči se mu rozšířily údivem: tráva zde byla stejně ušlapaná jako u tůňky a všude, na holém kmeni stromu i na listí ležícím na zemi, lpěla krev, jako kdyby ji tu někdo lil z konví. Krev alfů!

Žádné zvuky, nic, co by naznačovalo, co se s jeho společníky stalo.

Srdce mu bolestně bušilo v hrudi. Přestože si to nechtěl přiznat, pocítil Arganaï poprvé v životě skutečný strach. Děsivý strach. Tento nový pocit ho sváděl k útěku, naváděl ho k tomu, aby opustil své lidi, jen aby sám vyvázl se zdravou kůží. Bez ohledu na to, z čeho to nebezpečí pramení.

To nesmím udělat! Co bych řekl benàmojovi, až bude chtít vědět, co se nám přihodilo? Myšlenky se mu honily hlavou jedna přes druhou. Měla s tím něco společného tůň? Vylezla z ní nějaká stvůra, která pak mezi jeho společníky tak řádila?

Polkl a plížil se vpřed, protože v houští zahlédl další čerstvý průsek. Půda byla poseta otisky, které si nedokázal vysvětlit. Stopy kopyt, hluboké rýhy plné životodárné tekutiny. Objevil rovněž kousky alfských zbrojí, kovové úlomky roztříštěných zbraní, pramen hnědých vlasů… Navzdory všem známkám zkázy a smrti všude vládlo ticho. Naprosté ticho.

Arganaïe znovu přepadl strach, tentokrát ještě silněji než předtím.

Uprostřed pohybu se zarazil a nedošlápl nohou dopředu, ale dozadu. Začal ustupovat, pomalu a nehlučně, aby stvůru, která rozdrtila ohnivé býky i alfy, jako kdyby to byly pouhé hračky, na sebe zbytečně neupozornil.

Já sám nic nevyřídím. Alf se otočil a rozběhl se co nejrychleji, jak jen dokázal. Musím podat zprávu benàmojovi. Jenom ať si o mně všichni myslí, že jsem zbabělec!

Arganaï běžel a běžel.

Nedopřál si ani chvíli odpočinku, zastavil jenom, aby se napil, a zbavil se dokonce i kožené zbroje, která mu byla pouze na obtíž. Teď už je úplně jedno, jak tam dorazím. Hlavní je, abych to vůbec zvládl.

Arganaïovi se chvílemi zdálo, že ho někdo nebo něco pronásleduje. Jenže pokaždé, když se ohlédl a podíval dozadu, nic a nikoho neobjevil. V duchu si říkal, že si s ním takhle pohrává vlastní nervozita.

Přestože v kuse běžel a nedělal přestávky, bez Worbîna mu cesta trvala neskutečně dlouho. Když dorazil na místo srazu u Šlachovitého průsmyku, už se stmívalo. Bolel ho každičký úd, málem se ani nedokázal pořádně nadechnout, chrčelo mu v krku. Doběhl na vrcholek hory, odkud byl dokonalý přehled po okolí, a tam konečně spatřil Phinoïna, svého velitele, jak se opírá o výběžek skály.

Arganaï pocítil obrovskou úlevu. Došly mu síly, už se jenom potácel. „Phinoïne!“ vykřikl slabě a blížil se k němu. „Já… na severozápadě, u hranic fflecxů…“

Když na benàmoje pohlédl zblízka, oněměl šokem.

Někdo provrtal Phinoïnovi ramena, hruď, krk i zbroj železnými hřeby a zakotvil ho ve skále tak, že to budilo dojem, jako by velitel trpělivě vyčkával na návrat zvědů. Železná zbroj byla na několika místech promáčklá, takovou silou jí kov pronikl. Kolem nohou se mu utvořila loužička z vlastní krve.

Zdánlivě mrtvý alf na něho najednou upřel pohled. „Utíkej…!“ zaúpěl tiše. „Musíš Dsôn před nimi varovat! Jestli se ti to nepovede…“

Na Phinoïnův obličej dopadlo fialové světlo, jehož zdroj ležel někde za zvědovými zády. Benàmoj vytřeštil oči, rozevřel ústa a hlasitě, srdceryvně zaječel.

Co…? Arganaï se chtěl otočit a uskočit stranou − když najednou uprostřed pohybu utržil ránu do zad, která jím mrštila vpřed. Narazil tělem na skálu tak prudce, až ztratil vědomí.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

To je spousta materiálu. Carmondaj seděl v místnůstce, kterou mu přidělili, aby se v ní ubytoval, a která se dala označit nanejvýš za komůrku. Kolem sebe rozložil na stole, na židli i po posteli popsané a pokreslené listy papíru.

Byly to záznamy z večera s nostàroji. Klíčová slova, vynikající formulace přítomných alfů, hrubě načrtnuté skici, detailně propracované nákresy… To čekalo na to, aby do věcí vnesl rozum a řád a mohl vše v budoucnosti dále využít.

Opřel se o vyhlazenou stěnu, zavřel oči a vybavoval si v paměti ono setkání. Každý z přítomných obdržel nějaký úkol, který by nikdo jiný z jejich národa nedokázal splnit lépe. Já je znám všechny.

Carmondaj by se měl hned teď začít připravovat na cestu a sepsat seznamy materiálu, který bude potřebovat. Místo toho po něm představivost vyžadovala, aby se projevil jako umělec: pohled na Horgàtu, jak upíjí z poháru, mu nescházel z mysli.

Nikdo se jí nemohl rovnat! Zvedl víčka, uchopil papír a tužku a začal malovat. Jinak nebude mít klid.

Každým pohybem ruky se nořil do svého počínání stále hlouběji a hlouběji. Brzy zaměnil židli a stůl za nepohodlnou pryčnu, mazal některé čáry, vylepšoval je, začínal znovu a znovu, dokud před sebou neměl alfčin obličej tak, jak chtěl. S úsměvem usrkávala z poháru.

To se bude prodávat neuvěřitelně snadno. Carmondaj postavil obraz svisle ke stěně, povstal a couvl o několik kroků dozadu, aby si sám na sobě ověřil účinek nejnovějšího díla. Ano, na to se dá dívat. Obrazy hrdinných alfek budou nesmírně žádané a naplní moji prázdnou pokladničku.

Přešel ke stolu a dal si doušek vody z poháru, kterého se dlouhou dobu ani nedotkl. Přitom se rozhlédl.

Komora mu výškou jakž takž seděla, ale nábytek, jímž byla vybavená, byl příliš malý. Lýtka by mu přepadávala z postele, proto se raději spřátelil s myšlenkou, že si připraví lože na podlaze. Skála pod nohama nebyla studená, takže nebude mrznout. Pár věcí, co si přibalil na cestu, postavil do kouta.

Už teď mi chybí náš domov. Doufám, že v Tark Draanu narazím na větší příbytky než tady ten. Carmondaj odložil pohár − a najednou si vzpomněl, že má domluvenou schůzku. Zatraceně. Obdařil Horgàtin obraz krátkým pohledem, popadl sešit a vyběhl ven. Ale ona za to stála.

* * *

Carmondaj počtvrté spěchal tou samou chodbou a musel si přiznat, že bez průvodce, který se zde dobře vyzná, se v horách protkaných chodbami a jeskyněmi beznadějně ztratí.

Pod širým nebem mu orientace nečinila potíže, ale chodby se jeho očím jevily jedna jako druhá a zdálo se mu, že se reliéfy a kamenické práce, které jsou v nich vytesané, neustále opakují.

Bloudění ho nicméně obdařilo pochybným potěšením stát se tajným pozorovatelem oslavujících óarců. Z něčeho, co by se dalo označit za přírodní balustrádu, za chůze sledoval, jak se spojenci chovají, jakmile se oddají alkoholu. Bylo vidět, že jim pivo podzemšťanů mimořádně chutná a asi také na ně bylo nezvykle silné. Tahle oslava neměla se vznešenými slavnostmi alfů nic společného. Vůbec nic. Ožralí óarcové se váleli pod stoly, další se mezi sebou bili za nadšeného povzbuzování těch, co stáli kolem, samice ochotně roztahovaly nohy a nabízely se vítězům, další zase více či méně tajně kradli šperky spícím spolubojovníkům. Kvákající trombóny a mečivé zakřivené rohy, tympány a bubny vytvářely démonický randál, který se ani náhodou nedal označit jako hudba. Jeskyní se šířil příšerný zápach. Ještě pořád ho cítím.

Carmondajovo opovržení stvůrami se zelenou kůží stoupalo do nebeských výšin. Jeho kresby dokážou všem alfům, kteří zůstali doma, že mohou být rádi, že se jim podařilo vystrnadit tyto bestie z Ishím Voróo.

Prokletí podzemšťani! Schválně vyhloubili štoly tak, aby v nich každý zabloudil. Carmondaj došel na křižovatku, o níž si myslel, že ji poznává. Tentokrát zabočil do druhého tunelu, spíše ze zoufalství než z přesvědčení.

Vlastně hledal Arviûa, chtěl mu položit několik otázek týkajících se umění lukostřelby. Jestli se mu ale brzy nepodaří zapamatovat si cestu, jejich schůzka se neuskuteční. Mistr střelec se v Šedých horách dlouho nezdrží. Kdo ví, kdy ho pak znovu uvidím? Musím si pospíšit.

Carmondaj se dal do vytrvalého klusu.

Až dosud nenašel náhradu za koně, který mu cestou pošel. Nikdo nevěděl, že on sám nikdy nevlastnil upíra noci. Tu historku si vymyslel, aby si před vysoce postavenými alfy a oběma nostàroji neudělal ostudu. Na to, aby si mohl dovolit koupit něco tak drahého, už dlouho neměl dost peněz, nemluvě o nákladech na chování upíra noci. Tato ušlechtilá zvířata byla vyhrazena pouze vojsku a zámožným alfům.

Jeho díla si získala oblibu, ale kupci za ně moc neplatili. Proto mu tažení do Tark Draanu nabízelo perfektní příležitost: mohl zde nahromadit bohatství a posbírat nové dojmy, které později opět zúročí.

Tunel před ním vyústil do haly, která sloužívala podzemšťanům jako skladiště. Kolem zdí se kupily soudky, malé truhly a bedny, jakož i různé pytle. Některé z nich byly otevřené, na drsné podlaze se povalovaly hlízy, koření a sůl. Věci byly ozářené namodrale svítícím mechem na stěnách.

Carmondaj zklamaně mlaskl jazykem. Zase žádné zlato. Kam ho ti horští červi jenom schovali?

Něco mu zabzučelo kolem nosu, vedle něho zazvonil jakýsi kovový předmět, teprve dodatečně ucítil průvan.

Když otočil hlavu, uviděl, že z visacího zámku jedné bedny trčí dlouhý černý šíp. Zámek byl zničený, volně visel na háčku.

„Máš zpoždění, Carmondaji. Domluvili jsme se na sedmém úlomku,“ zvolal někdo a ozvěna jeho hlasu se dlouho rozléhala halou. „Právě jsem skončil s cvičením.“

Carmondaj se obrátil na opačnou stranu a v odlehlém konci haly objevil Arviûovu postavu, zahalenou do hedvábných šatů. To je více než… osm set kroků! Přestože měl Carmondaj dobré oči, měl by velké potíže, aby na takovou vzdálenost visací zámek vůbec postřehl.

Zvedl ruku na pozdrav. „Pospíchám!“ vykřikl a rozběhl se.

Kolem Arviûa stáli čtyři sluhové, na stojanech byly naskládané luky z nejrůznějších materiálů, některé byly dlouhé jenom půl kroku, jiné skoro tři. Nabídka šípů byla neméně široká, jak prozrazovala dlouhá řada toulců.

To bude zajímavé! Carmondaj brzy doběhl k alfovi, který mezitím dále pokračoval ve výcviku. Naznačil úklon. „Zdravím tě, mistře…“

Arviû, jenž držel v ruce ocelový luk s kovově se lesknoucí tětivou, udělal levou rukou odmítavé gesto. „Mistři by se mezi sebou neměli oslovovat tituly. Víme, kdo a co jsme. A promiň mi, že jsem se k tobě při našem prvním setkání choval tak neuctivě. Myslím, že za to mohlo překvapení, a už se to nebude opakovat.“ Sklonil hlavu. „Chtěl ses dovědět něco víc o mém střeleckém umění.“ Přátelsky na něj pohlédl modrýma očima. „Copak některý alf neví, jak se používá luk?“

„Já to samozřejmě vím.“ Carmondaj zvědavě pozoroval rozestavěné dalekonosné zbraně. „Dokázal bych tím něco trefit, o tom není pochyb. Ale nikdy by se mi nepodařilo zničit visací zámek.“

Arviû zamrkal. „Kdo říká, že jsem na něho mířil? Můj cíl přece mohl být konec koženého řemínku, na němž nosíš u těla sešit, nemyslíš?“

Carmondaj se podíval na své pravé rameno. Konec řemínku byl čistě uříznutý a nejspíš ležel někde vedle bedny, mezi úlomky kovu.

Arviû podal ocelový luk mladému alfovi, který vložil zbraň do obalu. „Mým cílem byl řemínek i ten zámek, Carmondaji. A kdyby ses mě chtěl zeptat, proč jsem to udělal, odpověděl bych ti: protože to umím.“ Ukázal na černě nalakovaný luk, velký jako dospělý alf, a jeden ze sluhů mu ho okamžitě podal.

Nedá se říct, že by měl o sobě příliš nízké mínění, pomyslel si Carmondaj a musel se ušklíbnout.

„Vím, co se ti honí hlavou: považuješ mě za vychloubačného mluvku. Znám tenhle druh úsměšků, který se v mé přítomnosti někomu občas objeví ve tváři.“ Zdálo se, že se Arviû dobře baví. „Za tento nedostatek respektu, který mi někteří projevovali, už leckdo zaplatil životem, protože mu po těch neuctivých myšlenkách prolétl jeden z mých šípů hlavou. I tak to může někdy dopadnout.“

Carmondaje rázem opustilo veselí. Zvedl sešit, rozevřel ho a vzal do ruky tužku ze slisovaného uhelného prachu. Na tento svůj vynález byl už dlouho velice pyšný. „Působivé. Proč používáš ocelový luk? Z čeho je zhotovená tětiva?“

„Ocelový luk mám nejraději tehdy, když přesně nevím, jak bude vypadat počasí v kraji, kde se budu pohybovat. Na rozdíl od dřevěných nebo kostěných luků mu neublíží vlhkost. Tětivu tvoří tenký stříbrný drát, který je stejně odolný jako korpus luku. Většinou však používám tětivy z přírodních materiálů.“ Arviû pohladil černě natřený luk. „Tady ten je složený z jednotlivých dílů a má větší dostřel než ocelový luk.“

„Jak daleko dostřelí?“

„S trochou cviku a normálním držením luku kolem tisíce kroků. Existuje však i metoda lehnout si na záda, držet luk nohama a oběma rukama natahovat tětivu. Tímto způsobem se nedá přesně mířit, ale v bitvě můžou hustá mračna šípů padajících na nepřátelské vojsko dříve, než se protivník dostane ke střelbě, znamenat obrovskou výhodu.“ Obličej nabral opovržlivé rysy. „Já osobně tuhle formu nepoužívám. Připadá mi nedůstojné, když si dotyčný lehne na záda a střílí rukama i nohama, vypadá jako naprosté nemehlo. Přesto tento způsob střelby vyučuji. Jeden nikdy neví, kdy mu může být k užitku. Ale než bych já takhle vystřelil, muselo by se toho stát hrozně moc.“

Carmondaj o této metodě střelby z luku dosud nikdy neslyšel. „A jak daleko doletí takhle vystřelený šíp?“

„Pokud nepraskne tětiva, zhruba patnáct set až osmnáct set kroků. Úder, který překvapí každého nepřítele. Nejlepší luky barbarů nedoletí dále než na pět set kroků.“ Arviû se pásl Carmondajovým úžasem. „Vím, že tys nikdy nebyl vášnivým lučištníkem.“

„Určitě jsem nebyl dobrým lučištníkem.“ Carmondajův pohled přelétl luky, některé se od sebe lišily výrazně asymetrickými formami. Žádný normální alf by jimi nemohl střílet. „Nostàrojové říkali, že máš vrchní velení nad všemi střelci z dalekonosných zbraní.“

„Vycvičil jsem benàmoje a poradil jim, jaké typy zbrojí a šípů si mají vzít s sebou.“ Arviû popošel k toulcům a vytáhl z nich různé exempláře. „Většina šípů pochází z fundusu našeho národa, ale já jsem je vylepšil. Jenom proto, že něco existuje už stovky částí nekonečna, nemusí to být dobré.“ Ukázal na dříky. „Podívej se na opeření. Dříve se používala orlí pera, protože vypadala tak vznešeně. Jenže já používám pera černých husí, vyztužím je a seříznu do správné podoby. Jsou pevnější a drží šíp i ve větru lépe na dráze. Moje pera nemusí být vznešená, zato můj šíp přináší smrt.“

Carmondaj si dělal během výkladu náčrtky.

Arviû mu ukázal různé hroty. „Přiměl jsem nejlepší kováře v Ocizûru, aby na tom pracovali celou jednu část nekonečna, až pak jsem byl spokojený. Nikdo jiný nedokáže dosáhnout takové kvality. Šetřit na hrotech znamená redukovat údernost armády. Když se mi železný hrot rozbije o štít, musím s nepřítelem bojovat, místo abych viděl, jak přede mnou leží mrtvý na zemi. Když to převedeme na celou armádu, znamená to mnohem více vynaložených sil a nesmyslné ztráty ve vlastních řadách.“

Carmondaj si jeho slova pečlivě zapsal.

„Podívej se sem, existují čtyři základní formy. Začínají úzkým, čtyřhranným hrotem šípu. Vytvořil jsem jej podle vzoru listů některých stromů a výborně se hodí k prorážení lehčích zbrojí.“ Otočil šípem v ruce, potom uchopil druhý. „Dále tu máme typ v podobě tenkého listu opatřeného ostny a rozvětvený typ, který působí vojákům nechráněným zbrojí a jejich koním rány, co silně krvácejí.“ Arviû se rozplýval sám nad sebou. „K tomu přistupuje jednoduchá, hladká varianta s dlouhým, rovným hrotem a větší váhou, která se hodí proti těžkým zbrojím. Všechno ostatní jsou varianty těchto základních typů.“

Carmondaj nehodlal strávit zbytek tohoto momentu nekonečna nasloucháním monologu mistra střelce. „To jsem pochopil. A jak to pak vypadá v samotné bitvě?“

„Copak jsi opravdu všechno zapomněl?“

„Ne.“ Carmondaj si odkašlal a předstíral, že se mu udělalo nevolno. „Musím to slyšet od tebe.“

„Aha, rozumím. V boji je nutné rozhodnout se podle situace a já jsem vybavil válečníky tak, aby byli připraveni na všechno. Každý má koně, dva dlouhé a jeden krátký luk, zhruba osm tuctů různě těžkých šípů s rozličnými hroty, které se na ně dají rychle nasadit. Aby se mohli snadno pohybovat, mají všichni lehkou zbroj, stejnou, jakou mám i já. Navíc všichni nosí nádobku s jedem, vyrobeným z výměšků utronské zmije, kdyby se ukázalo, že protivníka nelze tak snadno zdolat.“ Arviû zvedl ruku a ukázal Carmondajovi chránič předloktí a prsten, který měl na palci. „Nenatahuji tětivu pouze třemi prsty, ale občas používám i palec. Prsten ho při napínání chrání. Všichni mí žáci znají tuto metodu, takže se při dlouho trvající střelbě tak rychle neunaví. Další taktická výhoda.“ Odložil luk. „Máš ještě nějaké otázky? Můj čas je navzdory nekonečnu příliš drahocenný.“ Otočil se a nařídil sluhům, aby všechno sbalili. „Jak víš, budu moct brzy vyrazit a splnit vůli nostàrojů.“

Carmondaj postřehl, že se alf urazil. Protože jsem na něho moc tlačil, když jsem ho přerušil? „Už jenom jedna věc: ta zbroj z… látek, kterou nosíš, je dost odolná?“

Arviû ho zpražil pohledem, jaký bývá určen hloupým dětem, když se ztrapní před očima a ušima jiných alfů. „I to bys měl vědět, Carmondaji.“

„Z tvých úst to má větší váhu.“

„Já vím, že tys něco takového nikdy nenosil. Taky jsi nebyl lučištník.“ Tvářil se odmítavě, přesto pokračoval ve vysvětlování. „To, co vidíš, je jenom vrchní vrstva. Pod ní je dlouhý kabátec z několika navzájem slepených vrstev, je ohebný, ale zároveň i pevný, a chrání před údery mečem i méně nebezpečnými šípy.“ Chladně se usmál. „Střelci záleží na vlastní pohyblivosti, neboť díky ní může nepřítele zlikvidovat dříve, než se protivník k němu dostane tak blízko, aby mu sám mohl zasadit ránu.“ Přejel rukou po látce. „Měkké, spadající hedvábí odolá vybroušené oceli, když víte, jak se máte chovat. Konec lekce.“ Alf němě pozdravil a vyšel z haly, následován vlastním malým průvodem.

Carmondaj si dopsal poznámky, potom se sbalil a zasunul tužku do přihrádky na sešitu, kterou si sám vyrobil.

Zahloubal se do úvah a zkoumal, jestli se v něm neprobudí staré city, o nichž si myslel, že se jich už dávno zbavil.

V posledních momentech nekonečna se setkával s narážkami na svůj starý život v tak hojné míře jako dosud nikdy, ale zdálo se mu, že nedokážou otřást jeho vnitřním přesvědčením. Nevím, jestli mě to má uklidnit. Carmondaj si povzdechl. Můj starý život. Rád na něj zapomínám. Ještě jednou se rozhlédl po hale, potom jeho pohled ulpěl na bednách. Na co ještě mířil?

Pomalu k nim došel a pozorně si je prohlížel. Každičký zámek byl zničený šípem. Ani jedna střela neminula cíl.

Carmondaj s námahou vytáhl jeden šíp, který se zavrtal hluboko do bedny. Hrot byl zformovaný tak, aby prorazil kov. Takovým šípem bylo možné zabít dva, tři, nebo dokonce i čtyři barbary, jestliže stáli v řadě za sebou. Pokud vím, právě tímhle způsobem zkouší Arviû nejnovější modely. Tím, že střílí na zajatce v plných zbrojích.

Upustil šíp na zem a vešel do chodby.

Prozatím nevěděl, co bude dál dělat. Na večer měl naplánovanou návštěvu u Virssagòna, aby mu vyhlášený vynálezce zbraní představil své nejnovější výtvory a vysvětlil, jak se používají.

Pro armádu táhnoucí do boje bylo samozřejmě naprostým nesmyslem vyrábět nové, neprověřené meče, kopí, sekery a další zbraně ve velkém a vydávat je válečníkům.

Virssagòn však disponoval i jinými kvalitami, kterých chtěli nostàrojové využít pro své účely. Znak na jeho zbroji, udávající počet zabitých nepřátel, tvořila jedna jediná runa, a ta vypovídala, že je Virssagòn kvůli nesmírnému množství přestal počítat. Carmondaj neznal žádného jiného alfa, který by si dovolil udělat něco takového. To neudělali dokonce ani Sinthoras nebo Caphalor.

A co já? Co se mi přihodí v nadcházejících částech nekonečna? Úkol, který mu byl přidělen, vyvolával v Carmondajovi smíšené pocity.

Zčásti se jím cítil polichocen, zčásti znamenal velké nebezpečí. Za jistých okolností by si nikdo v Dsôn Faïmonu nemohl později přečíst jeho zprávy a ódy − protože při plnění poslání v Tark Draanu zahyne. Někdo ho neokázale probodne nebo pověsí, zabije ho kus skály, barbaři ho umučí k smrti nebo se nějak jinak přenese z nekonečna do konečna. Existovalo mnoho možností, jak přijít o život.

Carmondaj se zamyslel, dohadoval se sám se sebou a přitom přestal dávat pozor, kam jde − až zjistil, že chodby, jimiž kráčí, jsou užší a nižší. Z toho usoudil, že se vzdaluje od pevnosti a nechtěně se pouští do zkoumání odlehlejší části říše podzemšťanů. Sám.

To není nejlepší nápad. Pohledem zabloudil k boku, kde se mu houpal krátký meč. Taková zbraň mu nepřipadala dostatečná, proto se začal vracet.

Po dlouhém putování došel do haly, v níž se usídlila hrstka óarců. S mlaskáním požírali vařené maso a ohlodávali krátké kosti. Carmondaj neměl nejmenší chuť zjistit, odkud maso pochází. Ocitl jsem se na nesprávném místě.

Jedna z nestvůr zvedla hrubou, neotesanou hlavu a zavrčela, což mělo za následek, že celá smečka přestala hodovat a civěla na Carmondaje. K alfovi dolehl vzteklý řev, který ho zcela jednoznačně vyzýval k odchodu.

Taková hromada šerednosti. Budí dojem, že tu pořádají vlastní malou hostinu. Neměl chuť pouštět se do sporu se spojenci, ať jsou sebeodpornější, proto zamířil k okraji haly a obešel je. „Takový odporný, páchnoucí póvl. Ještě před deseti částmi nekonečna by vám všichni urazili hlavy a z vašich vnitřností si nadělali barvy,“ řekl jim jazykem alfů a nepřestával se přitom usmívat. „Doufám, že vás při tažení proti Tark Draanu co nejvíce chcípne. Kdyby bylo třeba, postarají se o to naši válečníci hned, jak vás nebude zapotřebí.“

„Co?“ obořil se na něho jeden z óarců barbarským dialektem. „Co si to tam meleš?“

„Říkal jsem, že vás nechci rušit při tak skvělém jídle, věřte mi,“ odpověděl Carmondaj obecnou řečí. „Ani z něho nechci nic ochutnat. Ať patří jenom vám. Byli byste tak hodní a řekli mi, jak se dostanu k ubikacím svého národa?“ Bavil se tím, že vyvolával v jejich tupých mozcích naprostý zmatek. Takový způsob vyjadřování neznali, takže zopakoval žádost a mluvil přitom pomaleji.

Místo aby mu dali rozumnou odpověď, celá tlupa odhodila kosti, zvedla se a pustila se k němu. Všichni přitom vytasili zbraně, dva z nich se nenávistně usmívali. „Zassraný černoočko,“ blekotal jeden z nich. „Mysslíšš ssi, že náss můžešš nassírat těma ssvojima květnatýma kecama, že jo?“

Carmondaj postřehl, že u zdi leží rozbitý soudek, který předtím museli vyprázdnit. Spolu s nestvůrami se k němu valila vlna smradu a pach piva, který znal z orgií v jiné hale.

Skvělé, bezectní! Právě já musím narazit na hordu ožralých óarců, kteří si dodávali odvahu alkoholem. Udělal krok dozadu a posunul si sešit na záda. Jeho záznamům se nesmělo nic stát.

„Nuže, zeptám se vás ještě jednou se vší laskavostí,“ řekl, ale způsob, jak se nestvůry smály, mu dal zřetelně najevo, že od nich nemůže očekávat kloudnou odpověď.

II.

Víte, smrt může mít nejrůznější podoby.

Většiny z nich se alfové nemusejí obávat.

Věk nehraje žádnou roli.

Smrt se však tak snadno nevzdává. Je chtivá a chtěla by k sobě do konečna přivést co nejvíce obětí.

Proto si pro barbary, óarky a další chamraď vymyslela nemoci, války a jiné utrpení.

A tu a tam, jak pravili bezectní, přichází smrt osobně k těm, kteří se jinak úporně brání její moci, a vlastnoručně je sklátí.

Epokryfy Stvořitelky
Kniha nadcházející smrti, 19 − 30

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

Polòtain si znalecky obhlížel sochu v životní velikosti, vytvořenou z onyxového mramoru a představující válečníka v plné zbroji. Na rozdíl od běžných výtvorů nezachycovalo toto dílo postavu v bojovém postoji, a to na výslovné přání zadavatele. Voják měl zbraně na zádech, trojhranný štít držel v pravé ruce, levá paže byla zvednutá a ukazováček byl vystrčený dopředu, jako by někoho obviňoval. Jako by chtěl ukázat na něčí vinu.

Shora dopadaly oknem do ateliéru sluneční paprsky a obepínaly sochu světlým hávem. Jas prostupoval kamenem a prozařoval ho, jako by se někde uvnitř nacházel zdroj světla. Podlouhlé, tmavé přehyby připomínaly žíly a tepny a uprostřed díla se vyjímala rozpukaná černá hrouda.

„To zlomené srdce se ti podařilo opravdu mimořádně krásně, Itáni,“ zamumlal Polòtain a láskyplně položil ruku na chladný týl sochy, potom přitiskl čelo ke kamennému obočí. „Můj milý Robonore,“ zašeptal. „Jak moc mi chybíš.“

„Upřímně děkuji za pochvalu.“ Itáni poodešla od stěny. Měla na sobě šedobílý šat, který byl stejně jako části jejího obličeje, prsty i předloktí pokrytý světlým prachem. „Bylo mi ctí splnit úkol, který jsi mi svěřil.“ Přešla za záda sochy a dřepla si. „Ten zející řez na lýtku jsem ještě zdůraznila tím, že jsem do něho zapracovala rudé zlato a nechala po něm stékat krev. Legování přes den absorbuje světlo, takže rána se začne v noci třpytit. Nikdo, kdo bude kolem sochy přecházet, ji nemůže přehlédnout. Ani zdálky.“

Polòtain se hluboce nadechl. „Mistrovské dílo, Itáni! Zaplatím ti za ně dvojnásobek. Nikdo v Dsônu by to nedokázal zpracovat lépe než ty.“ Otřel si prsty o šedožlutou róbu, do níž byly vetkané černé runy. Na hrudi se mu skvěly dvě čestné jehlice. Za zásluhy v minulosti, které mu v přítomnosti nebyly k užitku.

„Tvá velkorysost mne ctí.“ Alfka se zvedla a uklonila se. „Při vší úctě: nebylo by přiměřenější ukázat ho jako hrdinu?“

„Nebylo mu dopřáno žít jako hrdina, spolu s ostatními vytáhnout do Tark Draanu a padnout v čestné bitvě, až nadejde jeho čas,“ odtušil Polòtain tupě. „Byl zrazen a zbaběle zavražděn. Ať to všichni vidí a vědí! Socha mého synovce bude trvalou obžalobou viníka, dokud si dotyčný neodpyká jeho smrt.“

Itáni zapískala na píšťalku, kterou měla zavěšenou na řetízku kolem krku, a přivolala tím otroka přinášejícího nápoje. Ona sama si vzala ovocné víno, Polòtain zvolil silnou pálenku. „Je ti jasné, co to pro tebe může znamenat?“ zeptala se ho poté, co usrkla vína. Pohlédla přitom zaměstnavateli do očí.

„Je od tebe hezké, že mě chceš varovat, Itáni,“ odpověděl alf se smutným úsměvem.

„Mám jenom strach, že můj nejlepší mecenáš přijde o život a já pak zchudnu,“ opáčila Itáni žertem, potom zvážněla. „Postavit se proti nostàrojovi, to si nemůžeš dovolit ani ty. On získal moc. Díky úspěchu v Šedých horách může chtít po Nesmrtelných skoro vše. Bude zuřit, až se o Robonorově soše dozví, protože mu bude jasné, co ve skutečnosti znamená.“

Polòtain neztratil hlubokomyslný úsměv. „Už jsem ti řekl, kde ji chci dát postavit?“

Itáni přimhouřila oči. „Myslela jsem si, že před hlavním sídlem tvého rodu v Avarisu.“

Polòtain potřásl hlavou, dlouhé, světle hnědé vlasy se šedými pramínky se otřely o černý letní plášť. „To by nevyjadřovalo cíl, kterého jsem tím chtěl dosáhnout.“ Zakroužil nápojem ve sklenici. „Koupil jsem od jednoho obchodníka jeho stánek na tržišti. Na jednu část nekonečna mi ta plocha patří.“

„Přímo naproti čestnému památníku obou nostàrojů!“ uklouzlo Itáni. Navíc věděla, že napříč náměstím vede jedna z hlavních cest. Pokaždé, když nostàrojové přijedou do Dsônu, budou muset projíždět kolem sochy. Kolem vznesené žaloby a přisouzené viny. „U všech bezectných! Sinthoras tě za to bude nenávidět.“

Polòtain sklonil hlavu, obličej mu protkaly linky hněvu. „Co myslíš, že asi cítím k vrahovi svého synovce? Obdiv? Já jsem jediný alf v Dsôn Faïmonu, který tímhle nostàrojem, jedním z největších vojevůdců v dějinách našeho národa, z hloubi duše opovrhuje. Opovrhuji jím tak, že mu nepřeju ani odchod do konečna, ale chtěl bych ho vidět poníženého, jak leží v prachu ulice před svýma nohama! Potom mu tu jeho nafoukanou hubu strčím do stoky, aby se mu plíce zalily svinstvem a on se jím v bolestech udusil!“ Pohár v Polòtainových prstech s hlasitým cinknutím praskl, střepy popadaly na podlahu a roztříštily se na maličké úlomky. „Tady vidíš, jak mě pomyšlení na ten kus nicoty rozčiluje,“ zašeptal. „Ničím ti drahocenné nádobí.“

Itáni nechala přinést vodu a plátěný šátek, aby si mohl očistit ruce. „Ještě štěstí, že ses nezranil.“ Do místnosti vešli zahalení otroci a zametli střepiny. „Moc dobře ti rozumím, drahý příteli.“

„Nejhorší je, že Timānrisina očividná zrada nikoho nevzrušuje,“ řekl Polòtain nepřítomně a otřel si ruku. „Žije s vrahem alfa, který ji zbožňoval a se kterým měla mít nejméně jedno dítě.“ Těžce si povzdechl, jako by tu tíhu nedokázal déle snášet. Poté upřel pohled černých očí na Itáni. „Můžeš dát přivézt tu sochu na náměstí? Tvoji lidé umějí s takovými uměleckými díly zacházet lépe než moji otroci.“

Alfka naznačila úklonu. „Zajisté. Okamžitě to zařídím.“ Dopila ovocné víno. „Onyxový mramor odolá jakémukoliv počasí a přečká i nejtužší mrazy, ale několika pořádným ranám kladivem rozhodně neodolá. Pokud chceš, aby tam ta socha stála delší dobu, měl bys zařídit, aby ji někdo chránil. Myslím, že dojde k více než jednomu pokusu o její zničení, udělají to buď Sinthorasovi lidé, kterým za to zaplatí, nebo nostàrojovi fanatičtí příznivci, kteří tě budou označovat za lháře.“

„I o tom jsem přemýšlel. Určitě mě něco napadne.“ Polòtain podal alfce ruku. „Ještě jednou ti děkuji za to, žes pro mě vytvořila památku na mého milovaného synovce, které se nic nevyrovná. Zase se uvidíme.“ Zvedl se a jeden z otroků ho doprovodil ke dveřím.

Alf vyšel ze sochařčina domu, zůstal stát vedle čekajících nosítek a ucítil, jak ho bodlo u srdce. Přiložil ruku k hrudi, zhluboka se nadechl a vydechl a pak ještě jednou. Smutek nad Robonorovou smrtí ho tížil víc než všechny rány, které utržil jako válečník v uplynulých částech nekonečna. Zároveň mu sloužil jako pobídka, aby se nevzdával dříve, než dokoná pomstu.

Nařídil nosičům nosítek, aby kráčeli vedle něho. Chtěl jít pěšky, hýbat se a dát přitom volný průchod myšlenkám.

Polòtainovi připadalo děsivé, že Robonorův vlastní otec nic nepodnikl a místo toho věřil pohádce, že jeho syn přišel o život při obyčejné nehodě, že to byl prostě osud.

Ale tento druh osudu znal Polòtain až moc dobře: mocně mu při tom pomáhala ruka nějakého alfa. Takové věci mu byly důvěrně známé, jinak by to u Komet nikdy daleko nedotáhl.

Komety byly pevně přesvědčené o tom, že se říše alfů a jejich zájmy dají nejlépe chránit rozšiřováním vlastního území. Hvězdy představovaly protipól a trvaly na silnějších bezpečnostních opatřeních a pohraničních pevnostech. Obě strany se snažily získat Nesmrtelné na svou stranu.

Sourozenecký vládnoucí pár samozřejmě sám určoval, co se bude v Dsôn Faïmonu dít, přesto i v jeho rozhodování hrála významnou roli nálada mezi lidem, a především názory nejdůležitějších osobností alfského národa.

Polòtain před deseti lety ustoupil z pozice jednoho z vedoucích představitelů Komet a stáhl se do ústraní. Usadil se na statku v Avarisu a příbytek v Dsônu přenechal Robonorovi. Ale poté, co si Sinthoras, jenž rovněž patřil ke Kometám, dovolil takovou podlost, nedokázal zůstat v klidu. Stejně jako dřív se mohl opřít o řadu kontaktů v samotném Dsônu i ve všech šesti paprscích. Díky jednomu z těchto kontaktů obdržel nedávno slib, který by měl brzy přinést plody.

„Já tě donutím padnout na kolena, Sinthorasi,“ mumlal si. „Běda, jestli mi umřeš v Tark Draanu. Přeji ti nesčetná slavná vítězství, která tě vynesou nahoru − tím hlubší pak bude tvůj pád a já se jím budu pást.“

Polòtain neměl oči pro nezvyklou nádheru okolní čtvrti, v níž přebývalo mnoho významných umělců. Nevšímal si točitých staveb z šedě nebo tmavě natřených dřevěných materiálů, ze slisovaných kamenů proložených nejrůznějšími kovy, s ornamenty z černých a bílých kostí, s rytinami kolem čelních oken a mnoha dalšími prvky. Neupoutaly ho ani sestříhané stromy, v jejichž větvích se v mírném vánku pohupovala maličká umělecká dílka.

Nedokázal ocenit množství krásných věcí, protože pro něj pozbyly důležitosti. Jeho nenávist vůči Sinthorasovi a Timānris byla tak obrovská, že několik mistrovských děl jejího otce, která vlastnil, nechal zničit na ulici před svým vlastním domem, a to těmi nejnižšími otroky, jaké mohl sehnat.

Polòtain nevnímal, když ho cestou zdravili alfové, které míjel. Šoural se čtvrtí, až ho rozbolely nohy, a tak nakonec přece jen nasedl do nosítek. Nebyl už nejmladší.

Tolik si toho sliboval od budoucnosti, která byla pevně spojená s Robonorovým vzestupem. „Mladý hrdina,“ řekl, zavzlykal a zakryl si oči prsty pravé ruky. Pak rukávem setřel slzy.

Než dorazil do svého městského příbytku, setřásl Polòtain ze sebe zármutek, který ho až příliš ochromoval a kalil mu jasné myšlenky. Nejtěžší bitvu vedl proti nepříteli ve vlastních řadách, vůči němuž necítil nic než spalující nenávist.

Nosítka zastavila, Polòtain vystoupil.

Jakmile prošel branou, přiřítil se k němu jeho pravnuk Godànor. Měl na sobě černý oděv, boky a hruď mu obepínaly kožené, zlatem a stříbrem pobité pásky. „Tady seš!“ vykřikl vzrušeně. „Pojď! Máš návštěvu.“

Polòtain tušil, co ho čeká: že by se první slib dočkal tak brzy naplnění? „Proč kolem toho děláš takový povyk?“

„Nedělám povyk. Můžeš se mě zeptat, kdo to je.“ Godànor ho uchopil za ruku a rychle vykročil, táhl ho přes dvůr do domu pro služebnictvo, v němž byli ubytovaní otroci.

„Pomalu! Já jsem se dnes už nachodil dost.“ Polòtain se rozhodl, že se nechá překvapit.

Od domu pro služebnictvo došli k malé kovárně a Godànor otevřel dveře.

Čekali tam na ně dva ozbrojenci, na jejichž lehkých zbrojích se skvěly znaky Eraniorova rodu. Osobní stráž. Ke kovadlině přivázali dva spoutané lidi v ošuntělých, otrhaných šatech, kteří se okamžitě přikrčili, jakmile nově příchozí vstoupili dovnitř. Polòtain postřehl nakyslý zápach, který kolem sebe šířil jeden z barbarů, jako by trpěl nějakou nemocí, jež mu rozežírá vnitřnosti.

„To jsou Samrai a Chislar,“ řekl Godànor a ukázal na ozbrojence, potom sáhl do kapsy oděvu a podal pradědovi zapečetěný dopis. „Přivedli sem barbary spolu s tímhle dopisem.“

Polòtain rozlomil pečeť a přečetl si strohé řádky, obsahující pouze vřelá doporučení a přející hodně úspěchů při výslechu: byli to dva ze tří otroků, kteří se oné noci bili na ulici a které chtěl Robonor zatknout, než ho zastihla smrt. Kromě toho brzy dostane další přídavek, stálo v dopise.

Polòtain se zatetelil radostí. Tihle barbaři představovali maličké kamínky mozaiky, ze kterých se mu podaří splést žalobu proti Sinthorasovi.

Podal Godànorovi dopis a dal otrhaným zajatcům znamení, aby se postavili. Muži se opřeli o kovadlinu a rychle se zvedli, pouta se napnula. „Komu patříte?“ Nenáviděl, když musel používat jazyk barbarů. Jakoby mimochodem vložil do doutnající výhně pohrabáč a naznačil Godànorovi, aby ji rozdmýchal.

„Komu patříme, nebo komu sloužíme, vznešený pane?“ zeptal se otrok, který méně páchl.

„Jak zní tvoje jméno?“

Otroci si mezi sebou vyměnili krátké pohledy, jako by se snažili domluvit, aby neřekli nic špatného.

Polòtain po nich pohrabáčem mrštil hrstku žhavého uhlí. Šaty, vlasy a kůže začaly doutnat, muži zaječeli a smetávali uhlíky z těla. „Dívejte se na mě, ne na sebe!“ nařídil a v hlase mu zazníval chlad, jenž naháněl strach. „Sloužíte Sinthorasovi?“

Muži odmítavě potřásli rozcuchanými, neudržovanými kšticemi.

„Komu tedy?“

„Já jsem Errec, tohle je Amso. My… sloužíme Halofórovi,“ vykoktal méně páchnoucí barbar. „Už hrozně dlouho.“

„Halofórovi, bratrovi Landaròna?“ Polòtainův obličej se zkroutil ve zlovolném úšklebku. Landaròn byl Sinthorasův bratranec a bylo nabíledni, že příbuznému prokázal laskavost. „Prali jste se před putykou na rozkaz svého pána?“ Vytáhl hák z ohně a přiložil doběla rozžhavený konec ke kovovým poutům na zápěstí. Zvedl se od nich kouř, žár se pomalu přenášel z jednoho kovu na druhý. „Chtěl bych se od vás obou dozvědět, co se stalo té noci, když jste se poprali před hospodou pro otroky.“ Pohlédl na jednoho, potom i na druhého muže. „Byli jste tam tehdy tři, jak mi bylo řečeno. Kdo je ten, co chybí?“

„Mrtvý. Přejel ho kočár,“ vysoukal ze sebe Errec, kroutící se pod žárem pohrabáče „Pane, můžu vám říct, že jsme se s ním prali proto, že nás v hospodě urazil. Vytáhli jsme ho ven a chtěli jsme mu dát lekci. Potom se tam objevila garda a my jsme utekli.“ Zaječel, charakter kouře se pozvolna měnil. Kovárnou se šířil zápach spálené kůže.

Amso najednou protočil panenky a zhroutil se na podlahu, přitom stáhl Erreka s sebou. Začal zvracet, z úst se mu řinula černá krev, třásl se na celém těle.

Polòtain zvedl druhou rukou ze země těžké kovářské kladivo a udeřil jím muže do hlavy. Bylo slyšet lupnutí, lebka praskla a barbar ztichl. „S ním se nedalo nic dělat. Zůstaneme u tebe.“ Alf vložil vychladlý pohrabáč zpátky do výhně. „Komu patřil ten třetí muž?“

„Taky našemu pánovi,“ zaječel Errec, strachy celý bez sebe. „Přísahám, že vám nevyprávím žádný lži, nejvznešenější pane! Nikdo nám nenařídil, abysme se pobili!“

Polòtain vyčetl v mužových očích pravdu a cítil, jak v něm stoupá děsivé zklamání. Jeho krásná teorie, že rvačka byla jenom manévrem, který měl odpoutat pozornost, tím zcela padla. „Myslím, že bych se měl ujistit, že mi tu drze nelžeš,“ řekl a vytáhl zakřivené železo, které viditelně žhnulo.

„Já nelžu! Já nelžu!“ ryčel Errec, až mu přeskakoval hlas.

Polòtain odporem protáhl obličej. „Mlč! Urážíš moje uši!“ S těmito slovy vrazil otrokovi pohrabáč do otevřeného hrdla.

Z krku se okamžitě vyvalil oblak dýmu, zajatcův řev se změnil na přidušené chroptění. Errec se zřítil na podlahu, částí těla dopadl na roztříštěnou hlavu svého přítele, hák nadále vězel v otrokovi svíjejícím se bolestí. Jeho pohyby však ochably, muž ztratil vědomí.

„Oba dva je odstraňte!“ nařídil Polòtain a otočil se na podpatcích. „Nakrmte jimi upíry noci nebo udělejte, co vás napadne. Mrtvoly se nesmějí najít.“ Vyšel z kovárny, Godànor mu kráčel v patách.

Na dvoře spatřili otroka, jenž právě přiváděl branou nějakého gardistu.

Ozbrojený alf se blížil řízným krokem. „Zdravím tě, Polòtaine,“ pozdravil uctivě a podal mu kožené pouzdro na pergameny. „Zde je zpráva, kterou ti mám předat. Počkám, až sepíšeš odpověď.“

Godànor zkrabatil čelo a nadechl se k odpovědi, Polòtain však převzal pouzdro a usmál se. Měl jisté podezření. „Děkuji. Počkej s Godànorem v domě a řekni, ať ti přinesou něco na pití. Dnes je opravdu horko.“

Zatímco oba dva odcházeli, rozevřel Polòtain tenkou koženou ruličku a vytáhl z ní list, na němž opět spatřil Eraniorův rukopis.

Vážený Polòtaine!

Gardista, který přináší tuto zpravuje ten, který tvému milovanému synovci Robonorovi zasadil oné noci ránu do nohy.

Dělej si s ním, co se ti zlíbí, abys z něho dostal pravdu.

Zjisti, jestli to byla skutečně náhoda, nebo jestli jednal na něčí pokyn, či za peníze někoho třetího.

Máš volnou ruku, protože oficiálně jsem ho poslal za jednotkami do Tark Draanu, aby předal zprávu mojí neteři. Kdyby tam nedorazil, převládla by domněnka, že se mu cestou něco přihodilo.

Nemusí tě odrazovat skutečnost, že tento gardista je můj vzdálený příbuzný. Tato větev naší rodiny mě nezajímá. Bez ohledu na to, co je třeba, aby Sinthoras padl, vždycky budu stát při tobě!

V oddané sounáležitosti a silou Komet tě zdraví

Eranior

Polòtainovi se okamžitě zlepšila nálada.

Barbaři mu neposkytli informace, které potřeboval. U gardisty tomu bude jinak.

Byl si jistý, že z válečníka vymáčkne něco, co ho na cestě k pomstě posune vpřed. Musí se mu to podařit! Polòtain přišel na myšlenku, že dá kusy gardistova těla připevnit k Robonorově soše. Aby ukázal na ty, co stáli v pozadí onoho útoku.

Rychle vešel do domu a zamířil do přijímací místnosti, kde hosté obvykle odkládali svršky a zanechávali otroky, když k němu přicházeli na návštěvu.

Godànor seděl na lavici vedle gardisty a bavil se s ním. Na malém servírovacím stolku stála z kostí zhotovená karafa s vodou a dva stříbrné poháry, do nichž byly zapracované intarsie z drobných kůstek.

„Zpráva, kterou jsi mi přinesl, mne velice potěšila,“ prohlásil Polòtain v dobré náladě a nemusel se při tom nijak přetvařovat. „Okamžitě začnu psát odpověď.“ Předstíral, že chce projít kolem něj, potom se těsně před gardistou zastavil. „Pověz, nechtěl jsi vyrazit do Tark Draanu, do bitvy proti elfům a všem ostatním, co se s nimi spojili? Zdá se mi, že by ti to slušelo víc než funkce hlídače. Jak se jmenuješ?“

„Jmenuju se Falòran.“ Alf na něho udiveně a zároveň i potěšeně pohlédl. „Ano, právě to jsem měl v úmyslu. Jak jsi na to přišel?“

Polòtain ukázal na meč, který se mu houpal u boku. „Díky tvé zbrani. Zdá se mi, že ten meč je něco výjimečného, něco až příliš zvláštního pro prostou službu u hlídky.“

„Taky není dlouho mým majetkem. Byl vyroben v kovárně v Xernacûru. Skutečně to není nic, co bych si předtím mohl dovolit.“

„Takže jsi překvapivě přišel k penězům?“ zeptal se Polòtain na pohled zcela nezáludně. „Jako gardista si zřejmě moc nevyděláš.“

„Ano…“ Falòran se zarazil a poposedl si na lavici. „Bylo to… dědictví.“

„Aha, takže smrt ti napomohla k bohatství? Na pomíjivosti je přece jen něco dobrého.“ Polòtain ho obdařil úsměvem, který měl gardistu uklidnit. „Souhlasím s tebou: taková čepel by měla ochutnat mimořádnou krev.“

Bleskurychle sáhl, vytasil meč z pochvy a zarazil ho zaskočenému Falòranovi skrz zbroj až po jílec do ramene.

„Takovou, jako je ta tvoje,“ zasyčel zlomyslně. „Krev zrádce!“

Gardista vykřikl bolestí a chtěl Polòtaina praštit pěstí, jenže Godànor byl na místě a zadržel mu ruku.

Polòtainův úsměv byl ledovější než ostří západních větrů. „Mám na tebe pár otázek. A ty mi na ně odpovíš. Na všechny. To přísahám při všech bezectných!“ Udeřil Falòrana loktem do brady, načež se gardista zhroutil. „Odneseme ho do kovárny.“ Polòtain nechal meč vězet v těle bezvědomého muže. „Je to zrádce, který zabránil, aby se Robonor vyhnul padajícím troskám.“

„Podle toho, jak jsi s ním začal mluvit, jsem si hned myslel, že to má s Robonorem něco společného.“ Godànor hrubě odvlekl Falòrana za rameno z místnosti, vláčel ho přes dvůr a domem pro služebnictvo až do malé kovárny, kterou před nedlouhou dobou opustil. Otroci byli mezitím odstraněni, krev však potřísnila podlahu a v místnosti tvrdošíjně ulpíval pach spáleného masa.

Polòtain kráčel hned za pravnukem. Hněval se na sebe, že se nechal tak strhnout. Godànor spoutal na jeho pokyn zajatce tak, že čepel meče, čnějící mu ze zad, ležela ve výhni.

Pomocí kbelíku vody se Falòran vrátil z říše snů. Rozevřel oči a okamžitě zjistil, v jaké situaci se nachází. „Já… to jsem si mohl myslet,“ vysoukal ze sebe. „Ten úkol se mi… hned od začátku… zdál nějaký divný.“

„Nebyl jsi dost chytrý na to, abys poslechl, co ti napovídá instinkt, jinak bys tu přede mnou neseděl spoutaný,“ opáčil Polòtain a rozdmýchal výheň. Plamínky s prskáním vystřelily do výše, jiskřičky odlétly ke komínu, bylo slyšet praskání a syčení. „Oheň bude tvůj drahocenný meč žhavit pořád víc a víc, bude se do tebe přelévat žár a začne pomalu škvařit tvoje maso, až zdechneš v obrovských bolestech. Nebo mi povyprávíš, kdo ti zaplatil za to, abys mého Robonora poslal na smrt. Pak tě pustím na svobodu.“

„Někdo ti vyprávěl, že já jsem byl tím, kdo mu udělal ránu na noze?“

„Copak to tak nebylo?“

Falòran přikývl a bolestí stáhl obličej. „Bylo. Ale byla to nehoda! Přísahám to při Nesmrtelných.“

„Vyprávěj, co se v uličce stalo. Možná ti budu věřit.“ Polòtain přestal rozdmýchávat měchem oheň, protože čepel se na hrotu již rudě leskla. Žár stoupal ocelí vzhůru a vnikal do alfova těla.

„Byli jsme na obhlídce, pochodovali jsme úzkými uličkami. Robonor byl neklidný, pořád zvedal hlavu a díval se po střechách,“ vyprávěl Falòran. „Zdálo se, že někoho hledá. Potom vydal rozkaz, že se máme vrátit na strážnici, ale ozval se křik a museli jsme se do té úzké uličky vrátit.“

„Do té, ze které Robonor už předtím neměl dobrý pocit?“ dorážel Polòtain.

Gardista přikývl a stiskl zuby, na horním rtu se mu perlil pot. „Vběhli jsme dovnitř, vždycky dva muži napravo a nalevo od něho, štíty jsme měli zvednuté. Potom jsme na opačném konci ulice uviděli tři otroky, kteří se bili před hospodou. Robonor usoudil, že se nám tu nabízí příležitost zasáhnout, a chtěl otroky nechat, ať si ten spor vyřídí mezi sebou. My je pak dáme všechny tři zbičovat a odvést k jejich pánovi.“ Z úst se mu vydral táhlý bolestný výkřik, muž se pokusil předklonit. Žár vycházející z čepele se stával nesnesitelným a stupňoval jeho muka.

„Mluv rychleji, aby tvé utrpení netrvalo příliš dlouho,“ požadoval po něm Polòtain nedočkavě.

„Zůstali jsme stát pár kroků od těch rváčů,“ Falòran už spíše jen sténal, než mluvil. „Okamžitě jsme si všimli, že otroci na sobě nemají označení, komu patří. Jeden z nich padl na zem a zdálo se, že bitka je u konce. Robonor se nadechl k rozkazu, a vtom nad námi zazněl nějaký rachot. Robonor uskočil dozadu, narazil do mě a…“ Vyrazil táhlý křik a ztěžka přitom lapal po dechu.

Godànor si prohlédl místo, z něhož čněla čepel. „Rameno se mu škvaří,“ oznámil Polòtainovi. „Brzy bude po něm a budeme jím muset nakrmit otroky.“ Prohrábl alfovi vlasy. „Chceš skončit v žaludcích barbarů? Takhle sis vysnil, že vstoupíš do konečna?“

„Byla to nehoda!“ zaryčel Falòran a na krku mu naběhly žíly. „Robonor vrazil do mého štítu a pořezal se přitom o hranu. Podlomila se mu kolena a kus fasády ho pohřbil pod sebou. Tím, že do mě vrazil, mě odmrštil dozadu a já jsem díky tomu unikl smrti. Dlužím Robonorovi za svůj život!“ Slzy se mu valily po tvářích. „Prosím, Polòtaine! Přísahám, že mluvím pravdu!“

V Polòtainovi se všechno bouřilo. Nechtěl, ne, nemohl uvěřit, že Sinthoras nenese na smrti synovce žádnou vinu! To nemohl být řetěz nešťastných náhod, co vedlo k Robonorově smrti, ale intriky. Někdo musí být popohnán k odpovědnosti.

Navzdory zajatcovým slovům pevně vycházel z předpokladu, že v celé záležitosti měl prsty Sinthoras. Že se kamenné bloky fasády zřítily do hlubin přičiněním někoho třetího. Důkazy pro toto tvrzení jistě někde najde − do té doby si však chtěl obstarat výpovědi svědků, které se mu pak budou hodit. Nostàroj nesmí uniknout trestu a je zcela nepodstatné, jak to Polòtain bude muset navléct.

Rozechvělou rukou pustil řetěz, kterým se obsluhoval měch, a pravicí uchopil jílec meče. „Ty mu tedy dlužíš život?“

„Ano,“ zaúpěl Falòran vyčerpaně, kapky potu se mu řinuly po obličeji.

„Potom jsi zřejmě ochoten udělat cokoliv, aby vypadal jako hrdina a oběť chtivosti či nafoukanosti někoho jiného.“

„Já…“

Godànor se ujal obsluhy měchu a znovu zaznělo prskání plamenů.

„Ano, ano!“ zařval Falòran vyděšeně. „Udělám to! Pro Robonora!“

Polòtain prudkým škubnutím vytáhl meč z gardistova ramene. Když horní část čepele klouzala masem, bylo slyšet syčení. „Kvůli té ráně si nedělej starosti. Žíly se tím žárem hned zavřely.“ Zastrčil zbraň zpátky do pochvy. „Budeš mým hostem a nic ti nebude chybět. Godànor ti zanedlouho přinese svědeckou výpověď, kterou podepíšeš. Já a moje rodina ti poskytneme veškerou ochranu, kterou budeš potřebovat.“

Falòran ho neposlouchal, jenom padl k zemi a zavřel oči.

Godànor se zadíval na tvář zkřivenou bolestí, která se pomaličku uvolňovala. „Mnoho ran ve svém životě zatím zřejmě neutrpěl, jinak by vydržel víc.“

„Buď rád, že je tomu tak. Jinak bychom ho během výslechu určitě zabili, aniž by nám to pomohlo.“ Polòtain cítil, jak z něj opadává napětí a místo něho se dostavuje úleva. Zatím sice neměl v ruce žádný skutečný důkaz, ale zfalšované výpovědi poslouží stejně dobře jako pravé, aby Sinthorasovi a zrádné Timānris značně uškodily. Nemohl se dočkat chvíle, kdy bude konečně držet v ruce cár papíru popsaný lživým svědectvím, které gardista podpisem promění v pravdu.

Pohlédl na pravnuka. „Mám pro tebe jeden úkol, Godànore.“

„Udělám všechno, co mi nařídíš.“

„Vylezeš na budovu, ze které se zřítily ty neblahé kusy kamení, a důkladně celé místo prozkoumáš. Zakreslíš a zapíšeš si každičký útržek látky, každou, i tu sebemenší stopu. Potom se vyptáš všech, co v tom domě bydlí, co té noci slyšeli. Pověz každému, koho potkáš, že hledáš další důkazy o Sinthorasově vině na Robonorově smrti. Další − to je důležité. A naznač, že máš svědka, který potvrdí, že je do té věci nějak zapletený.“

„Rozumím. Aby obyvatelé roznesli zprávu dál, až do nejodlehlejšího koutu Dsônu. Až do paprsků.“ Godànor Falòrana rozvázal, ten se převalil na břicho a zůstal ležet. „Jsem ti vděčný, že se toho od tebe můžu tolik naučit, pradědečku.“ Ukázal na zhrouceného alfa ležícího na zemi. „Kam s ním?“

„Do traktu pro hosty. Zacházej s ním dobře a nechej ho hlídat. Jakmile podepíše svědeckou výpověď, kterou mu připravím, může odejít.“

„Ale… jestli se Sinthoras doví, že právě on je naším svědkem…“

„…dá ho zabít.“ Polòtain se usmál. „V to doufám. Budeme mít jeho výpověď na pergamenu a můžeme ji potvrdit, a mrtvý gardista, zapletený do údajné nehody, v ní bude vypovídat proti Sinthorasovi.“ Vykročil ke dveřím kovárny. „Samozřejmě se postaráme, aby Falòran uvěřil, že ho mí lidé budou chránit.“

Godànor mlčky přikývl.

Polòtain vyšel z malé kovárny a pohvizdoval si.

Přestože to při východu slunce vypadalo jako prohraná válka, stala se z toho nakonec jedna prohraná a jedna vyhraná bitva. Brzy kapituluje někdo jiný, ne on.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

Přestože si Carmondaj myslel, že na shromáždění, kam byli svoláni velitelé všech jednotek přichází dost pozdě, ve skutečnosti dorazil příliš brzy. Předtím se ani nepřevlékl, a proto se nyní snažil odstranit z oděvu černozelené skvrny. Ale to svinstvo nejenže smrdělo, ale navíc se lepilo jako smůla. Jinak to nejde!

Přesto nebyl na místě sám. V sále již byli oba nostàrojové. Opět měli na sobě nádherné zbroje. Sinthoras seděl na masivní židli a upřeně se díval na Caphalora, potom se mu rozjasnily rysy, vyskočil a plný radosti objal černovlasého alfa kolem ramen.

Carmondaj měl pocit, že je přistihl při něčem osobním a že je jeho přítomnost nevhodná. Odkašlal si, aby na sebe upozornil. „Promiňte mi, že jsem sem jenom tak vtrhnul,“ pronesl hlasitě a stáhl se pomalu do pozadí. „Nechtěl jsem vznešené nostàroje rušit.“

Hlavy obou vojevůdců se k němu obrátily.

„Ne, právě naopak!“ Sinthoras na něj kývl, aby přistoupil blíž. „Pojď sem! Chtěl bych, abys pro ty, co přijdou po nás, a zejména pro Dsôn, něco zapsal, můj milý Carmondaji. A jako vždy jsou má slova prosbou, nikoliv rozkazem.“ Nezvyklé vzkypění citů se nedalo ani přehlédnout, ani přeslechnout.

Něco mu muselo udělat ohromnou radost. Carmondaj popošel blíž a přitáhl si sešit ze zad na prsa. Černozelené skvrny na deskách k sobě rázem přitáhly pozornost.

„Krev óarců,“ konstatoval Caphalor suše. „Budu hádat: došel ti inkoust a právě v tom okamžiku ti ta pakáž zkřížila cestu, takže jsi jim pustil žílou.“

Sinthoras se přítelově poznámce vesele zasmál. „Jakou historku nám o tom povyprávíš, Carmondaji?“

„Je mi to trošku nepříjemné. Zabloudil jsem, a když jsem se ptal jedné tlupy óarců na cestu, přestal se rozhovor odvíjet v přátelském duchu, takže jsem byl nucen bránit se. Vůbec jsem za to nemohl, i kdyby vám chtěli navyprávět všechno možné.“ Poklepal na sešit. „Musel jsem ho a jeho nedocenitelný obsah chránit.“

„Za každou cenu,“ Sinthoras, jehož podrobnosti podle všeho nijak nezajímaly, přikývl na souhlas. „Tvoje podklady budou ještě nenahraditelnější, když do nich zaznamenáš, že moje milovaná Timānris nadále dlí v nekonečnu.“ Obličej se mu ještě více rozzářil.

Carmondaj, jenž byl součástí umělecké společnosti v Dsôn Faïmonu, samozřejmě věděl, že Timānris je dcerou Timānsora, jednoho z největších umělců v říši. Nejspíš mu však uniklo, že alfka byla úzce spjata s nostàrojem. „Nevedlo se jí dobře?“ zeptal se opatrně.

„I tak se to dá opsat,“ prohlásil Caphalor s naprostou vážností. „Dostala se k nám falešná zpráva o její smrti a z mého přítele se po takové ztrátě stal úplně jiný alf. Tím větší mám radost, že jsem mu směl toto utrpení sejmout z duše.“

Carmondaj si tento zdařilý obrat ihned zapsal a přitom si připomněl, jak skončila Caphalorova družka: povídalo se, že ji zákeřně zavraždila nějaká obboona, která ke Caphalorovi šílela láskou. Nadále mu duši hluboce rozdírala bolest, v očích černovlasého alfa to pořád ještě bylo zřetelně vidět. „To je tedy šťastný den,“ souhlasil Carmondaj.

„Máš družku, která na tebe čeká? Nebo jsi ji přivedl s sebou?“ Sinthoras na něho pohlédl a nedočkavě čekal na odpověď.

„Nebo druha?“ dodal Caphalor. „Možná byste pak oba měli chuť vstoupit do roty Zlatých ocelí.“ Lišácky se ušklíbl. „Ne, myslím, že to by nebylo nic pro tebe. Říká se, že doby, kdy jsi se oháněl mečem, jsou dávno pryč.“ Upřel pohled na skvrny po zaschlé krvi óarců, jako by tím chtěl říct já tomu nevěřím.

„Nemám tam ani alfku, ani žádného alfa,“ odpověděl Carmondaj. „Než jsem odjel do Tark Draanu, zpřetrhal jsem všechny svazky. Nechtěl jsem nikoho nutit, aby dlouho čekal na můj návrat. Při vší nesmrtelnosti jsem se poučil, že pouhopouhé dva momenty nekonečna mohou trvat hrozně dlouho, hotovou věčnost.“ Velice přesně postřehl jméno zmíněné jednotky. „Promiň mi, nostàroji, ale ta rota opravdu pochoduje s námi?“

Caphalor přikývl. „Nesmrtelní nám ji dali. Velení nad ní jsme svěřili Virssagònovi, protože ten má velet spojeneckým barbarským kmenům. Zlaté oceli mu poslouží jako bič, kterým může zapráskat proti všem, kteří neuposlechnou jeho rozkazy.“

Carmondaj si to hned zapsal, zpráva na něho udělala značný dojem.

Podle toho, co věděl, se rota Zlatých ocelí skládala ze sto padesáti zamilovaných párů stejného pohlaví, převážně alfů, ale byla mezi nimi i hrstka alfek. Rota tvořila jádro tělesné stráže Nesmrtelných. Výhodou zamilovaných párů bylo, že v boji dávaly na sebe navzájem větší pozor, než měli ve zvyku obyčejní válečníci. Navíc platily za nejtvrdší, nejneúprosnější bojovníky, kteří bývali zpravidla povoláváni na frontu na místech, kde se čekal nejtvrdší odpor.

Bezpodmínečně se na ně musím zajít podívat. Prý je na ně překrásný pohled, vynikají ve všem, počínaje vzrůstem a konče zbrojemi. Carmondaj se každým dnem znovu a znovu utvrzoval v přesvědčení, že jeho rozhodnutí připojit se k tažení do Tark Draanu bylo správné. Někteří z přátel mu s ohledem na nebezpečnost takového plánu říkali, že je šílenec, nerozpoznali však možnosti, které se mu zde naskýtají. Nikdo z těch, co mu jeho záměr rozmlouvali, nikdy neviděl rotu Zlatých ocelí, nemálo z nich je považovalo za pouhou legendu. On bude moci přinést důkaz, že existují.

„Nejraději bych se hned rozjel do Dsônu, abych ji zase viděl.“ Sinthoras se zhluboka nadechl, spalovala a mučila ho vášnivá touha. „Potřebuji ji!“ Téměř prosebně pohlédl na Caphalora. „Musím se s ní setkat! Myslíš, že tomu dokážeš velet sám, než se vrátím? Nikdo nemusí vědět, že jednotky na několik momentů nekonečna opustím! Prosím, pojedu potají! Stejně bude dost dlouho trvat, než nám zvědové dodají z Tark Draanu přesné zprávy. Tak dlouho přece budeme muset…“

„Jeď!“ přerušil ho Caphalor. „Jeď a podívej se po své Timānris. Pevně ji sevři, postarej se, aby měla v Dsônu bezpečnou ochranu, aby tě nepotkalo to, co se stalo mně.“ Položil mu ruku na předloktí. „Alespoň jsi získal představu, jaké pocity námi zmítají, když ztratíme milovanou osobu. Postarej se, aby se to nikdy nestalo skutečností.“

Carmondaj oba vojevůdce pozorně sledoval. Jsou si velice blízcí. Opravdoví přátelé, přestože se na pohled tak liší. Sinthoras rád stojí v centru dění a potřebuje, aby mu druzí věnovali pozornost. Caphalor je klidnější, chmurnější, uzavřenější alf, jehož smrt připravila o radost ze života.

„Děkuji. Mám vůči tobě obrovský dluh. Zůstanu tady, dokud neskončí shromáždění velitelů, potom odjedu. V naprosté tichosti a nepoznán.“ Sinthoras vyběhl ven.

Zdálo se, že Caphalor uhádl Carmondajovy myšlenky. „Ty si nebudeš zapisovat, že Sinthoras odjel. Alespoň ne teď. Někdy v budoucnu, až bude Tark Draan v naší moci, to můžeš rozšířit. U jednotek by nebudilo dobrý dojem, kdyby se jeden nostàroj uprostřed tažení potají vytratil od vojska jenom proto, aby vyrazil za svou milou.“

„Nemá pravdu, když říká, že zvědové nejprve musí splnit úkoly…“

„Tentokrát jsem tě neprosil, to byl rozkaz, Carmondaji,“ skočil mu Caphalor chladně do řeči. „Jestli chceš, běž si prohlédnout Zlaté ocele, nebo zůstaň tady a sleduj poradu, jak budeme proti Tark Draanu dále postupovat. Ale ať ani v jedné jediné větě není psáno, že si Sinthoras udělal výlet do Dsônu. Považuj toto tajemství, na němž se můžeš podílet, za první důkaz důvěry, kterou k tobě máme.“

Zase mi dáváš rozkazy, jako kdybych byl bezvýznamný pisálek. Carmondaj se uklonil. Co bys asi tak udělal, kdybych to tajemství přesto roznesl? „Jak poroučíš, nostàroji.“ S hlasitým bouchnutím sklapl sešit a uschoval tužku. I ty poznáš, že tak snadno, jak ti byla moc svěřena, ti kdykoliv může být i odebrána. Jsi pouhým nástrojem našich vládců, stejně jako jsem jím byl i já. „Protože mám ještě čas, půjdu se převléct.“ Otočil se a chtěl vyjít z haly.

„Jestli budeš mít některý z příštích večerů čas, budu ti vyprávět o Enoïle,“ zazněl mu za zády nyní již mnohem mírnější Caphalorův hlas. „Ona si víc než každá jiná zaslouží, aby se o ní naši potomci dozvěděli. Bez ní bych se nestal nostàrojem. Je to jenom její zásluha, a ať to ví celá říše.“

„Velice rád.“ Carmondaj hbitě vyšel ze sálu a vyhledal svůj příbytek, aby ze sebe shodil páchnoucí oděv.

Jedna věc byla jistá: toto tažení má všechno, co jeho budoucí epos potřebuje, aby s ním dosáhl obrovského úspěchu.

III.

Rota Zlatých ocelí − považoval jsem ji za legendu.

Viděl jsem ji však na vlastní oči a byla hrdá, krásná a velkolepá. Na tyhle válečníky nikdy nezapomenu, ve skvělých zbrojích a s nepomíjivou láskou v očích.

Sto padesát párů, muž s mužem, žena s ženou. Úžasní a smrtelní.

S požehnáním Nesmrtelných, navzájem spojeni nejvroucnější náklonností a nejušlechtilejšími city, vzdorovali konečnu ve snaze společně žít v nekonečnu.

A jejich síla v boji byla nepopsatelná!

Tam, kde meč vede ryzí síla a čirý rozum, má láska tisícinásobnou převahu.

Neboť láska zabíjí proto, aby lásku chránila.

Žádný mocnější stimul neexistuje.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Tark Draan (Země za horami), na jihovýchod od Šedých hor, 4371. část nekonečna (7199. sluneční cyklus), pozdní léto

Morana zvedla hlavu a pohlédla k severovýchodu, kde se táhla rozlehlá rovina, třpytící se v záři zapadajícího slunce sytě žlutou barvou, jako by na ní rostlo zlato. Našla jsem ji!

Necítila se dobře, zčásti proto, že na sobě neměla zbroj, na kterou byla zvyklá, zčásti i proto, že se musela vzdát upíra noci. A nenáviděla svůj převlek, který ji okolnosti donutily používat. Vystupovala jako elfka, a především v noci byla v této roli dokonale přesvědčivá, protože v té době se jí oči nezbarvily černě, což byl jediný vnější rozdíl mezi oběma rasami. Denní hvězda brzy zapadne a pak bude moci vjet do dalšího města barbarů, aby prozkoumala situaci, aniž by jí hrozilo nebezpečí.

Řeč jí nečinila téměř žádné potíže, místní dialekt se blížil jazyku Herumitů z Ishím Voróo. Svou vlastní špatnou výslovnost mohla snadno vysvětlit tím, že je elfka a většinou s barbary nehovoří.

Cestou se neustále rozhlížela po říších elfů nebo nějakých náznacích, jež by jí prozradily, jak se tam dostat. Pocestní, které během putování potkala, jí vyprávěli, v jaké úctě mají lid světla. Maškaráda za elfku přinesla Moraně několik dárků, které končívaly v blátě hned za nejbližším ohybem cesty.

Pochopila, jak vysoké postavení a jakou důstojnost požívají v Tark Draanu elfové. Nikdo k nim nechová nedůvěru − tím to bude pro nás zpočátku snazší.

Morana obrátila pohled doprava, k velkému městu barbarů, rozkládajícímu se na kraji úrodné nížiny. Místo, kde si v noci odpočinu a kde vyrazím na lov.

V plném trysku hnala koně k městu, a přesto měla dojem, že kůň je třikrát pomalejší než kdejaký starý, zemdlený upír noci.

Slunce mezitím zapadlo a podle krátkého škubnutí v očích poznala, že bělmo ztratilo černou barvu. Nyní vypadala jako skutečná elfka, všechny tím zmate.

U brány nestáli žádní strážní, pouze na ochozu nad širokou vstupní bránou čekali dva znudění barbarští vojáci. Bavili se mezi sebou, jeden z nich se s chutí pustil do jablka. Neplýtvali pohledy na to, co se děje pod nimi.

Alfka tedy vjela za hradby města, které pro ni dosud zůstávalo bezejmenné. Vsadím se, že byste pustili dovnitř i celou armádu.

Morana se na ulicích a v uličkách vyhýbala lidem, kteří se při pohledu na ni zastavovali a s obdivem si ji prohlíželi, jako kdyby byla nějaká božská bytost. Její maskování je až příliš dokonalé. Měla bych být trošku přátelštější. Zamávala lidem, kteří pak na ni něco rozradostněně volali. K alfčině úlevě se ji nesnažili doprovázet. To už by bylo příliš.

Zastavila koně před jedním útulně vypadajícím hostincem. Na vývěsním štítu měl namalovaný rudý pohár a pyšnil se vysokou věží. Výborně! Sesedla a zavedla koně do přilehlých stájí, kde nějaký malý chlapec v prostých šatech právě nakládal na vozík hnůj. „Je tu ještě místo?“ zeptala se.

Hoch se na ni podíval, polekal se a uklonil se tak hluboko, že se špičkou nosu skoro dotkl jejích bot. „Pro vás máme místo vždycky,“ vyhrkl vzrušeně. Pustil vidle a uchopil koně za uzdu. „Tati! Tati!“ zakřičel na celý dvůr. „Honem pojď sem! Jedna elfka by u nás chtěla přespat! Opravdová elfka!“

Morana netoužila po dalším rozruchu. „Maličký, není nutné, abys…“

Trvalo necelých pět úderů srdce, než se rozrazily boční dveře a v nich se objevil barbar se zástěrou potřísněnou skvrnami od piva. „Seš při smyslech? Proč…“ Uviděl Moranu a přestal láteřit, přiběhl k ní a uklonil se. „Bytosti světla, dobra a radosti, vědomostí a blaha,“ hrnulo se mu z úst, takže Moraně činilo potíže sledovat jeho slova; mnohé pojmy jí navíc nic neříkaly. Jak tak huhňal, rozuměla mu jenom „nejlepší pokoj“ a „nejlepší hostinec v celý Kamenici“.

Když konečně zmlkl, usoudila, že je na ní, aby mu odpověděla. „Děkuji ti. Chtěla bych pokoj, který leží nejvýše ve věži. Ten výhled se mi bude líbit,“ požádala přátelským, ale rozhodným tónem. Jak by mi taky mohl odmítnout splnit přání?

„Zajisté, zajisté. Okamžitě ho nechám připravit.“ Barbar udělal krok stranou. „Zatím si udělejte pohodlí ve výčepu, bytosti světla…“

„Elfka úplně stačí,“ přerušila ho, protože neměla nejmenší chuť poslouchat nekonečné chvalozpěvy a začínala pociťovat nevoli. „A prosím, s jídlem si nedělejte žádné starosti. Chléb a máslo mi úplně stačí.“ Stáhla z koně sedlové brašny, vykročila jako první a hostinský ji následoval. Kroužil kolem ní jako tlustý čmelák kolem květu, v jednom kuse se ukláněl a otevřel jí dveře.

Morana vešla do výčepu, který přetékal barbarkami a barbary. Všichni bez výjimky se na ni zadívali, hovory byly stále tišší a tišší, až zcela umlkly. Několik přítomných dále popíjelo pivo, jiní si pomalu vkládali do úst jídlo, zaznělo dvojí hlasité říhnutí. Morana se musela značně přemáhat, aby odporem nezkroutila obličej nebo nevytrhla od pasu meč a nezačala mezi nimi řádit, aby to jejich mlaskání a žvýkání konečně skončilo. Jak jenom někdo může takhle žít?

Hostinský se kolem ní protáhl jako lasička. „Tak je přece pozdravte, elfko!“

„Mí… bohové nechť jsou s vámi,“ vysoukala ze sebe Morana. „Přeji vám všem dlouhý život!“ Abych já mohla být tou, co vám přinese smrt.

Vypukl hlasitý jásot, lidé tleskali a křičeli na ni své díky, po nichž nijak netoužila. Zápach jejich těl a pach, který jim vycházel z úst, z celého těla i z šatů, přesahoval všechny meze. Víc už by nedokázala snést. „Ukaž mi můj pokoj a přines jídlo nahoru,“ nařídila hostinskému a šťouchla ho do zad. „Jsem… unavená.“

„Ale jistě!“ Hostinský něco zavolal k výčepnímu pultu a pospíchal nahoru jako první. Alfka ho následovala.

Vyšlapané schody schodiště se točily do výšky, v chodbě zavládl klid, hluk zůstal dole pod nimi, a Morana se uvolnila. Procházeli kolem dveří, za nimiž bylo slyšet chrápání nebo tlumený hovor.

„Ty nejsi elfka ze Zlaté nížiny,“ řekl hostinský a zafuněl.

„Ne,“ souhlasila okamžitě Morana. „Já přicházím z jihu. Ze vzdálených končin na jihu.“

„Opravdu? Na jihu taky žijí elfové? O tom jsem nevěděl.“

„Jsme jenom velice malý národ. Po dlouhou dobu jsme se nesnažili s nikým sblížit, ale nyní to chceme napravit. Než se setkám se svými příbuznými, chtěla bych si odpočinout a vyrazit zítra brzy ráno.“ Lež jí hladce klouzala přes rty. Tuto historku vyprávěla s několika malými obměnami dost často. „Jak to, že má tvoje hospoda takovou věž?“

„Bývala to stará pohraniční pevnůstka,“ vysvětlil jí muž. „Pochází z dob, kdy lidé elfům ještě nedůvěřovali. Kromě toho se tu v nížině potulovaly různé Tionovy a Samusinovy stvůry.“ Hostinský se zastavil a opřel se o zeď. Byl u konce s dechem. „Dopřej mi chviličku oddechu,“ zalapal po dechu.

„Sem nahoru zřejmě nechodíš často,“ konstatovala Morana.

„Ne, elfko. Obvykle to přenechávám ženě nebo dceři.“ Setřel si z čela kapky potu. „Ale ten výhled se vám bude líbit. Věž je vyšší než strážní budova nové pevnosti. Měří sedmdesát osm kroků, odtamtud se můžete dívat svému příbuzenstvu při vaření až do hrnců.“

Zespoda se blížily hbité kroky a za okamžik je dohonila dívenka, které mohlo být zhruba jedna a půl části nekonečna. Přinášela mísu s chlebem a máslem a konvici s vodou. Pohár měl na okrajích stopy špíny.

„Ach, to je Omenia, moje nejmladší.“ Hostinský jí vzal z rukou mísu s jídlem.

Mé rty se toho poháru zcela určitě ani nedotknou. „Děkuji ti, malá. Jsi pěkně urostlá.“ Je první, koho tady vidím, jehož kosti by potěšily každého dobrého řezbáře. Kosti ostatních barbarů by se daly zpracovat nanejvýš na kostěné perličky na vysypání cest nebo na hračky pro děti.

„Nechcete jí požehnat, elfko?“ Hostinský na ni nadějně pohlédl, zatímco dívenka plaše sklopila zrak.

Určitě nechceš, abych tvoji dceru obšťastnila požehnáním alfů. Morana chtěla udělat nějaké gesto, které ji narychlo napadne, potom si to však rozmyslela. „To je dar, jaký dosud ode mne nedostal skoro žádný smrtelník. Abych to řekla naprosto přesně,“ položila ukazováček Omenii pod krk a zvedla jí obličej, takže se jí dívka musela dívat přímo do očí, „ještě nikoho jsem tím neobdarovala.“ Usmála se, zatímco malá neklidně přeskakovala očima z místa na místo, jako by prohlédla její šarádu. „Mohlo by to trochu bolet.“

„To ji neodstraší!“ ujišťoval ji hostinský nadšeně.

„Potom nechť se tak stane.“ Morana odložila sedlové brašny, vytasila dýku a udělala jí dívce na čele několik jemných, krátkých řezů, zatímco druhou rukou jí svírala spodní čelist jako ve svěráku.

Omenia plakala a naříkala, ale Morana ji nepustila dříve, než jí do čela vyryla celou runu, potom to místo políbila a ochutnala na rtech dívčinu krev.

„Tím budeš chráněná před smrtí, která se zanedlouho začne šířit celou zemí,“ zašeptala dívence do ouška. „Budeš jediná v celé Kamenici, která přežije.“ Dítě se začalo chvět. „A jestli se tě někdo bude ptát, jak to, žes přežila, řekni všem: elfové k vám přinesli smrt. Kdybys o tom začala mluvit dřív, moje ochrana se ztratí a ty díky síle runy na svém čele zemřeš.“ Znovu Omenii políbila, otočila jí hlavu a strčila do ní, aby utíkala po schodech dolů. „Ať ti přiloží na čelo malý obvaz s bylinkami,“ zavolala za ní.

„Co… jste to…“ Hostinský vypadal velice ustaraně.

„Jeden starý rituál, který od ní odvrátí zlo. Bolest a krev jsou při tom důležitou součástí.“ Morana si palcem setřela ze rtů dívčinu krev a uchopila brašny. „Jdeme dál?“

Zbytek výstupu proběhl mlčky, doprovázelo ho pouze barbarovo rychlé dýchání. Němě otevřel dveře do pokoje, odložil mísu s jídlem a po očku na ni pohlédl. „Děkuji vám za požehnání,“ zamumlal se značným zpožděním.

Morana jen zvedla ruku.

Počkala, až za sebou zavře dveře a až se jeho kroky vzdálí, potom otevřela okna, směřující do všech nebeských stran, a pustila dovnitř čerstvý vzduch.

Venku bzučel hmyz, voněla tráva, která se v teple měnila na seno. Zvenčí bylo slyšet, jak se obyvatelé městečka, kteří se jí hemžili pod nohama, baví a smějí.

Morana odložila sedlové brašny na starý stůl a přistoupila k oknu vedoucímu na východ. Tam žijí elfové ze Zlaté nížiny.

Plochá země se před ní táhla až k večerní obloze pokryté červánky. Bylo na ní pár přikrčených vyvýšenin, které si ani nezasloužily název pahorek a z nichž by vůz jen pomalu sjížděl dolů. Nerostlo tu mnoho stromů, ale ty, které zde stály, se tyčily vysoko k obloze. Byly vyšší než věž a vypadaly, jako by chtěly korunami zachytávat mraky. Něco takového Morana nikde v Ishím Voróo ani v Dsônu neviděla. Ve vzdálenosti několika mil odsud se klikatila nějaká řeka, na jejíchž březích začínala za soumraku zářit první světélka.

Elfové. Ještě existujete. Sáhla do mísy a ochutnala chléb, který chutnal lépe, než se obávala. Poháru se raději nedotkla, místo toho se napila vlažné vody z vlastního měchu na pití.

Morany se zmocnilo vzrušení. Byla tak blízko nepřítele jako zřejmě žádný z ostatních zvědů. Úkol, který od Caphalora dostala, ji překvapil a zároveň i poctil. Musel jí velice důvěřovat, když jí tento úkol přenechal. Na ní záviselo, jak nostàrojově a velitelé oddílů zhodnotí situaci a na které cíle zaútočí nejdřív.

Pro lučištníky a jízdu to bude hračka. Morana vytáhla z jedné brašny psací náčiní a pomocí brka a inkoustu zaznamenala na pergamen všechno, co vidí. Zdalipak se můžu odvážit do Zlaté nížiny?

Za každou cenu chtěla zjistit, jestli elfové mají k dispozici pevnosti, zda jsou ty pevnosti podzemní, nebo jsou nad zemí, a jak početné jsou jejich posádky. Vyklonila se hluboko z okna. Dalo by se vystoupat ještě výš, i když jenom zvenčí. Zítra, jak se bude rozednívat. Potom toho uvidím víc.

Zatímco pojídala chléb, přelétla pohledem dosavadní záznamy.

Nejbližší říše elfů, která se mohla vojsku nostàrojů postavit, se rozkládala na severu. Nebyla od Šedých hor příliš vzdálená. Barbaři ji nazývali Lesinteïl a vypadala na pohled hornatější než Zlatá nížina. Někde za ní ležela říše jménem Âlandur, ta byla silně zalesněná a jen těžko průchodná.

Proto se Morana rozhodla pro východ, aby mohla v klidu prozkoumat Zlatou nížinu. Území, které má v názvu slovo nížina, se dá určitě snadno dobýt. Kromě toho jí jeden pocestný vyprávěl o Gwandaluru. Elfové z té říše údajně uctívají nějakého draka, který pustoší okolí a žere všechno, co u barbarů najde.

To je pro nás dobré. Morana dvakrát podtrhla odpovídající poznámku. Pokud tam barbaři nemají elfy příliš v lásce, můžeme před nimi vystupovat jako osvoboditelé. To nám naše tažení v lecčem usnadní a nebudeme muset vést vleklou válku.

Musela se pousmát, protože pořád ještě nedokázala pořádně pochopit, že Caphalorovi záleží na jejím názoru a úsudku. Postřehla pohled, jímž se na ni díval a který signalizoval zájem o její osobu, a tak ho opětovala. Neměla bych si namlouvat něco, co možná vůbec neexistuje. Já jsem jenom jedna z jeho tělesných stráží, kterou považuje za dost dobrou na to, aby splnila přidělené poslání. Ale… vcelku by se mi to líbilo.

Morana pozorovala večerní Kamenici. Každý, kdo kráčel po cestě nebo v uličkách, držel v ruce pochodeň nebo svítilnu. Za tlustými okenními tabulkami z jednoduchého, neprůhledného skla zářily svíce.

Jak zoufale se snaží zapudit temnotu. A přesto jejich úsilí ztroskotá. Shodila ze sebe zbroj i šaty, potom si natáhla černý oděv, který uchovávala v druhé sedlové brašně. Nechápou, že každý, byť i maličký plamínek temnotu nesmírně dráždí, a ta ho pak chce udusit. Morana se vyšvihla na římsu a několik okamžiků na ní dřepěla. Kdo temnotu akceptuje, tomu se stane výhodou.

Mohutným skokem se přenesla vzduchem a po dlouhém letu přistála na šikmé střeše, využila setrvačnosti a klouzala po dřevěných šindelích dále.

Než se dostala k okraji střechy, znovu se odrazila, přeskočila na střechu domu na opačné straně uličky a chytila se komína. Zkoumání Kamenice právě začalo a zároveň tím zpečetilo konečný osud města. Moraně stačila jediná noc, aby vypátrala nejdůležitější tajemství místní obrany.

Dnes slavím malé jubileum, napadlo ji. Tohle je třicáté město, kde jsem na výzvědách. Přikrčila se a pospíchala podél hřebene střechy k pevnosti, rozkládající se uprostřed města. Protože se stráže chovaly v noci stejně lehkomyslně jako za dne, nebylo pro alfku problémem proniknout až dovnitř. Stejně jako všude.

Usmála se. Tahle zem si vysloveně prosí o to, aby ji někdo dobyl. Měli bychom to učinit dříve, než se toho ujme někdo jiný.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), daleko na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

K Horgàtiným přednostem nepatřil výcvik v trpělivosti, jak by někdo s ohledem na její nesmrtelnou bytost mylně předpokládal.

Jenže právě této trpělivosti měla nyní nejvíc zapotřebí, zatímco noc co noc putovala Tark Draanem. Vyhýbala se všem cestám a pěšinám, neboť její upír noci by byl až příliš nápadný, a navíc blesky, které mu létaly od kopyt, byly v temnotě dobře vidět. Musela by zabít každého náhodného pocestného nebo celé družiny, jenom aby uchovala svou přítomnost v tajnosti. Tím by však za sebou zanechávala nápadnou stopu smrti.

Dnes alespoň postupuji rychle dál. Skoro nikde není hustý les. Úkol, který jí přidělili nostàrojové, ji vedl hluboko na území nepřítele a nemusela přitom nijak zvlášť usilovně pátrat. Jejím posláním bylo proniknout co nejhlouběji, až na místo, které bude ležet přímou čarou šest set mil na jih od Šedých hor. Tam bude shromaždiště utajeného vojska, které bude možno odtamtud povolat do libovolné bitvy. Ze zálohy. Aniž by byl nepřítel jakkoliv varován. Tajná záloha.

Horgàta byla jmenovaná velitelkou vojska, z něhož bude moci jednotlivě vysílat každého z válečníků, aby splnil stanovený úkol. Pro nesplnění rozkazu nebudou existovat žádné výmluvy. Jízdní vojsko, které se na tomto místě shromáždí, bude čítat pět tisíc válečnic a válečníků. S ohledem na obrovské množství vojáků a zvířat musí být jejich úkryt pečlivě zvolen.

Horgàta vyrazila jako první, aby nějaké takové místo našla a prozkoumala. Kdyby se k požadovanému účelu nehodilo, kdyby mělo nevhodnou strategickou polohu nebo bylo snadno dostupné, musela by najít jiné, kam by místo toho měli všichni bojovníci zamířit a zanechat jim příslušná znamení.

Protože ji nikdo nesměl vidět, nebylo zapotřebí, aby se převlékala za elfku. Chráněná temnou nocí uháněla zemí. Tu a tam se podívala na mapu, pomocí měsíce a hvězd si ověřila, jak daleko se dosud dostala. Aspoň hvězdy byly stejné jako v Ishím Voróo.

Už jen necelých jedenáct mil, a budu šest set mil od Šedých hor. Horgàta vyjela na pahorek, přitáhla upírovi noci uzdu a rozhlédla se po okolí. Musí to být tam dole. Předklonila se a poklepala zvíře po krku. Upír noci tiše zafrkal, od tlamy mu odstřikovala bílá pěna.

Pod ní se rozkládalo městečko chráněné nízkými hradbami, které se hodily nanejvýš k tomu, aby zabránily domácím zvířatům rozběhnout se po kraji. Když podle domů odhadovala počet obyvatel, dospěla přibližně k číslu…

„Pár tisíc,“ zašeptala.

Do hlavy se jí vkradla nečekaná myšlenka. Prověřit, jestli má naději na úspěch, rozhodně stálo za pokus.

Když se dále rozhlížela, povšimla si u úpatí svahu široké cesty vedoucí k městečku, která se posléze rozvětvovala a vedla k jednotlivým stavením na břehu řeky Mlýnská kola se otáčela, uvnitř budov svítily lucerny. Lidé zřejmě pracovali i v noci.

Alfka seskočila ze sedla. „Počkej tady,“ nařídila upírovi noci a sešplhávala po strmé skalní stěně dolů.

Horgàta poznala, že je v kamenolomu, stopy po dlátech byly ještě čerstvé. Skákala od výčnělku k výčnělku, balancovala na uzoučkých pěšinkách a tímto způsobem překonala v kratičké době několik set kroků, až se dostala dolů. Každý barbar bez ohledu na to, jak dobře uměl šplhat, by se už dávno zřítil k zemi. Ve spodní části lomu se tyčily konstrukce, které jí zbytek sestupu značně zjednodušily.

Posledním skokem dopadla na pevnou zem. Cesta, kterou zahlédla, vedla k haldě kamenné drti. Lidé v lomu nejspíš těžili jenom velké bloky. Patrně stavební materiál, který se pak po řece posílá na lodích dál.

Potom Horgàta objevila vchod vedoucí přímo do vnitřku hory. Rychle tam vběhla, aniž by botama způsobila nejmenší hluk.

Stejně jako téměř všude v Tark Draanu marně hledala nějaké stráže. Barbaři se plně spoléhali na podzemšťany střežící horské průsmyky. Obyvatelům země ztěžovaly život nanejvýš lupičské bandy, nestvůry jako óarcové, trolové a ostatní pakáž byly zřejmě zcela vyhlazené nebo se pečlivě držely ve skrytu.

Díky tomu nebylo pro Horgàtu problémem prozkoumat celou chodbu. Vzala si pochodeň a zapálila ji křesadlem ležícím vedle ní.

Dělníci vyhloubili štolu, která byla tři kroky vysoká a deset široká. Do země v ní byly vyryté hluboké drážky. Vozíky? Kráčela dál.

Chodba vedoucí šikmo vzhůru ústila do rozlehlé jeskyně, která nepochybně měla přirozený původ. Barbaři ji rozšířili: v černém jezírku se opět tyčily do výšky konstrukce vedoucí k velkým stalaktitům. Některé z nich byly zčásti odtěžené, jiné zatím nedotčené. V pravé polovině jeskyně byly k sobě navzájem přivázané vory. Představovaly most vedoucí k sněhobílé stěně. Horgàta usuzovala, že právě tam se těží zvláště cenný kámen.

Břeh jezírka byl obestavěný bednami, v některých z nich ležely kusy kamení. Odtamtud vedly tucty napnutých lan důkladně zkombinovaným systémem kladek a kladkostrojů až ke stropu, kde se dělily. Některé směřovaly k jednotlivým stalaktitům, jiné k druhému, podstatně menšímu kamenolomu.

Dalo by se… Horgàta se otočila a pohlédla dolů do štoly, poté opět k jezírku, přeběhla vory a vytrhla z jedné konstrukce dlouhou dřevěnou tyč, kterou změřila hloubku vody. Není hlubší než sedm kroků, břehy spadají povlovně.

Horgàta zavrhla první plán, neboť v ní právě dozrál nový. Ten však bude moct uskutečnit teprve tehdy, až k ní dorazí dostatečný počet alfů.

Požehnání Nesmrtelných nás provází. Vyšla z jeskyně, uhasila pochodeň, vylezla po stěně kamenolomu nahoru a vrátila se ke svému upíru noci. Nostàrojové si to místo uprostřed Tark Draanu nemohli vybrat líp.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Tady se k něčemu schyluje. Carmondaj se toulal chodbami, v nichž už si poslední dobou nepřipadal úplně ztracený. Ty nejdůležitější si vštípil do paměti, aby nemusel znovu a znovu bloudit a neocitl se pak uprostřed nestvůr.

Cítil, že se nálada v Šedých horách změnila. Nostàrojové nevyužili počáteční euforii vyvolanou triumfálním vítězstvím v Kamenném průsmyku, aby hnali vojska dále do Tark Draanu a jako smršť dobyli celou zem.

Carmondaj znal pravý důvod: kromě něho a Caphalora nikdo nevěděl, že Sinthoras odjel pryč. Ani od něho dosud nedošla žádná zpráva. Kdyby se prozradilo, že nostàroj není přítomen a z jakého důvodu vojsko opustil, hrozilo by otevřené povstání.

Jestli tu budeme ještě dlouho trčet, dojde k tažení až v zimě. Carmondaj se nepovažoval za odborníka v otázkách strategie, ale i on si dobře uvědomoval, že útok ve sněhu a ledu bude všechno možné, jenom ne snadná procházka. Navíc nikdo nedokázal předpovědět, jak bude zima v Tark Draanu tvrdá.

Kráčel ke Caphalorovi, s nímž se v pravidelných intervalech scházel a jednal. Nevzniklo mezi nimi opravdové přátelství, ale něco jako volný přátelský vztah, jaký by se Sinthorasem nemohl nikdy navázat.

Carmondaj si rychle upravil hřejivý, tmavě modrý oděv a zase jednou vešel do haly, kde na něho čekal černovlasý alf. Na velkém kamenném stole byly rozložené různé mapy.

„Carmondaji, jsem rád, že tě opět vidím,“ přivítal ho nostàroj se zdrženlivou radostí. Caphalor se neobtěžoval s navlékáním parádní zbroje, místo ní měl na sobě měkký, rozevlátý hedvábný šat s kombinací tmavě šedé a červené barvy. „Ty se toho určitě dozvíš více než já: co mi můžeš povědět nového? Neozývá se mezi vojáky čím dál hlasitější brblání?“

Carmondaj vykouzlil na tváři náznak srdečného úsměvu a sundal si z hnědých vlasů kapuci. „Alfové jsou naprosto disciplinovaní a to se nezmění ani za sto částí nekonečna. Ale tupé ryčení óarců, kteří se jako ohniví býci v říji honí chodbami a rvou se mezi sebou kvůli nejmenším maličkostem, je pořád hlasitější. Z nudy vyvolávají bitky s každým, koho potkají.“ Přistoupil blíž a položil sešit na stůl, rozevřel ho a očima přelétl poslední poznámky. „Trolové se z větší části rozptýlili v Šedých horách a poloobři se na vlastní pěst pustili na jih, aby se dostali k bráně do Tark Draanu. Chtějí za každou cenu ven…“

„Já vím,“ přerušil ho Caphalor rozladěně. „Poštval jsem za nimi dvacet párů Zlatých ocelí, které by je měly přivést k rozumu. Nebo pozabíjet. Jak to vypadá u barbarů?“

„Pokud si to dobře pamatuji, ty jsi přece skoro přítel Farrona Lotora. Nebyla tu jedna otrokyně…“ Carmondaj listoval poznámkami, potom si všiml, že se tento směr hovoru nostàrojovi nijak nezamlouvá. „Řekl jsem něco špatného?“

„Ne. Jenom by mi bylo milejší, kdyby ses o Raleeze nezmiňoval. Je to… byla to otrokyně a nezaslouží si, aby tu zaznívalo její jméno.“ Caphalor se napil z poháru s kouřícím čajem. „Jejího bratra, Farrona Lotora, jsem už dlouho neviděl. Dal mi vědět, že se její mrtvola našla na bojišti v Kamenném průsmyku.“

„Barbarští vojáci se zatím nijak nebouří, ale všiml jsem si, že se i mezi nimi vzmáhá neklid. Většina z nich si myslela, že touhle dobou budou už dávno v Tark Draanu a začnou se na dobytých územích chystat na zimu. Místo toho trčí v jeskyni podzemšťanů a tísní se tu s nejodpornějšími výplody šerednosti.“ Carmondaj nalezl místo v poznámkách, o němž chtěl bezpodmínečně hovořit. „Slyšel jsem, že tu stále ještě existuje ozbrojený odpor.“

„Myslíš ty rozprášené podzemšťany?“

Carmondaj přikývl. „Prý už několikrát odněkud zaútočili ze zálohy a pobili pár našich spojenců. Útočníci sice údajně byli pokaždé smeteni, ale…“ Ukázal na stěny. „První barbaři už trpí mánií, že je pořád někdo pronásleduje, a věří, že hory umí porodit podzemšťany všude, kde je napadne.“

Caphalor se opřel rukama o stůl. „Kéž by se Sinthoras konečně vrátil,“ zahučel. „Pak bychom mohli vyrazit s oddíly na pochod.“

„Tys ho nechal jít,“ nadhodil Carmondaj.

„Já vím, a nebylo to zrovna šťastné vnuknutí. Svedla mě k němu sentimentalita.“ Posunul ke Carmondajovi mapu Tark Draanu, na níž byly různobarevnými nitkami vyznačeny přesuny vojsk. „Teď, když tady není: co si ty myslíš o mých plánech?“ Přisunul k němu lístek s vysvětlivkami, jak jsou jednotlivé jednotky symbolizovány barvami.

„Já nejsem žádný taktik.“

Caphalor se nevesele zasmál. „Ne, to nejsi. Ale vyslechl jsem si rady svých nejlepších vojáků, teď jsem zvědavý na úsudek básníka.“ Postavil před něj pohár a nalil mu čaj.

Carmondaj si prohlédl mapu. Nitky tvořily spletivo, rozpínající se přes celý sever země. „Stal jsem se tvým rádcem? Čím jsem si zasloužil takovou důvěru?“

„Já nejsem někdo, kdo se cítí povznesen nad připomínky druhých. Sinthoras je možná jiný, ale proč bych měl zavírat uši před dobře míněnými radami? Jeden rozum nedokáže sám o sobě přihlédnout k úplně všemu.“ Caphalor se lišácky pousmál. „Možná tě tím taky třeba zkouším. Je možné, že jsem si tohle rozdělení vymyslel, abych viděl, jestli s těmi plány hned poběžíš za někým jiným.“

To by sedělo! Carmondaj se bezděčně usmál. S pocitem úlevy, protože předpokládal, že se oddíly ve skutečnosti nebudou pohybovat po těchto trasách, se zahleděl na jejich rozmístění: trolové na západě, óarcové v široké vlně rovnou na jihu, křídla jim budou krýt ogři a poloobři, kteří však mohou odbočit a zaútočit na západě. Všechny stvůry budou doprovázet oddíly alfů, za nimi budou pochodovat barbarské kmeny z Ishím Voróo. Dále zde byly zakresleny zvlášť vyčleněné jednotky jeho lidu, které by se měly starat především o říše elfů. Privilegium pomsty zůstane v našich rukou.

„Přiznávám, že máš pravdu. Je to předběžný plán, protože musím čekat, až se z Tark Draanu vrátí všichni naši zvědové,“ zaslechl Caphalorův hlas. „Moje návrhy se opírají o první spolehlivá hlášení.“

Carmondaj si poklepal prstem na bradu. Nostàrojovy taktické tahy mu připadaly logické a správné. I když… „Vzpomínám si, že se hovořilo o tom, že v Tark Draanu žijí barbaři, kteří se vyznají v umění kouzlit. Co bude s nimi? Přihlížel jsi k tomu, když jsi sestavoval tyhle plány? Co proti nim podnikneme? Nebo z nějakého důvodu vycházíš z předpokladu, že pro nás neznamenají žádné nebezpečí?“

Caphalor mu podal čaj. „Dobrá námitka. Jak se zdá, básník dokáže myslet na hodně věcí. Během porady s veliteli jsem na tuto otázku musel dlouho čekat.“

Carmondaj uchopil nápoj, z něhož vycházela vábivá vůně. Spařené bobule thujony! Ty byly ve vlasti hodně drahé.

Sušené plody představovaly mimořádnou zvláštnost a byly dostupné jen těm, co byli opravdu hodně bohatí. Nebo nostàrojům. Tento čaj osvěžoval a uvolňoval ducha stejně jako sezení u alfů, ovládajících umění dotýkat se duší. Carmondaj měl dosud jen jednou příležitost ochutnat tuto lahůdku.

„Říkal jsem si, že ti tím udělám radost.“ Caphalor se ušklíbl. „Abychom se vrátili k tvojí námitce. Zvědové vypátrali, že existuje šest takzvaných magi, jsou to tři muži a stejný počet žen. Žijí se svými žáky, fámuly, ve vlastních říších a mají taková divná, hloupá jména jako…“ vylovil z hromádky map list papíru, „Jujulo Veselý, Simīn Podceňovaný, Grok-Tmai Přemýšlivý. Barbarky se jmenují Hianna Dokonalá, Fensa Nápaditá a Ortina Všudypřítomná.“ Řezavě, zlomyslně se zasmál. „Nejsou rozkošní?“

Carmondaj si zapsal jejich jména. „Nebylo by nebezpečné, kdybychom tyhle kouzelníky podcenili? Nemáme s nimi žádné zkušenosti.“

„Já jsem bojoval s Botoiky,“ odsekl Caphalor stroze, jako by ho námitka urazila. „V těch bojích jsem se naučil jednu základní věc: z kouzelníků není nutné mít strach, když dokážeš vystřelit šíp tak rychle, aby se jim zabořil do chřtánu dříve, než stačí vyřknout magickou formuli.“

„Aha, rozumím,“ pronesl Carmondaj s předstíraným pobavením a plácl se do čela. „Tys mě k sobě zavolal proto, abych ti pogratuloval k plánům, obdivoval je a napsal do své knihy: Caphalor sám sestavil plány tažení proti Tark Draanu, zatímco se Sinthoras potloukal po Dsônu a hrál si na zamilovaného!“ Rozmarný tón se rázem vytratil. „Nostàroji, ptal ses mě na můj názor a já jsem ti ho řekl. Když ho nechceš slyšet, tak mě k sobě nevolej.“ Slyšel sám sebe, jak mluví, přitom se nestačil divit jednoznačnosti svých slov. Že by to byl účinek bobulového čaje? Kupodivu vůbec neměl strach. Vlastní slova a myšlenky mu připadaly tak průzračné a jasné jako dosud nikdy.

Caphalor se zhluboka nadechl, ale v obličeji se mu neobjevily linky hněvu. „Ani toho by se žádný z mých benàmojů neodvážil: odporovat mi, když má k tomu důvod. Rozhodně ne s takovou vášnivostí.“

„Možná za ni může ten čaj.“

„Proto jsem ho tobě taky nalil,“ vysvětlil nostàroj samolibě. „Já piju jenom obyčejný osvěžující bylinkový čaj.“ Pozvedl pohár k přípitku. „Zvědové dostali za úkol vypátrat říše kouzelníků a zjistit, kde magi žijí. Možná jsi zapomněl, co jsme si o tom před několika momenty nekonečna řekli. Tehdy na poradě.“

Carmondaj si ji nejasně připomněl. „Takže stejně jako předtím jsi přesvědčen, že magi nepředstavují nebezpečí.“

Caphalor přikývl na souhlas. „Pokud souhlasí to, co jsme vypátrali, dokáží kouzlit pouze na vlastní půdě, protože v ní je něco jako energie, kterou k tomu potřebují. Mimo svá území se pravděpodobně dají pobít stejně jako bezbranní rolníci, a možná ještě snadněji.“

„Pravděpodobně,“ zdůraznil Carmondaj. „Jak si hodláš ověřit, že to, co ti zvědové nahlásili, odpovídá pravdě?“

„Uvidíme.“ Caphalor se posadil. „Musím ti ještě poděkovat. Tvoje líčení, které jsi poslal do Dsônu, tam vyvolalo vlnu nadšení. Lid nás podporuje a ucpává ústa těm, co si myslí, že ví všechno líp než ostatní.“

Carmondaj se pokusil ztlumit účinek bobulí thujony, ale cítil se lehký na duši, rty se chtěly samy pohybovat a vytvářet slova, která se budou jako zářivé nápisy vznášet v místnosti. Vypadá to moc krásně, nesmím mlčet! „Hvězdy se chovají stejně jako vždycky: visí na obloze, dívají se dolů a čekají, co se stane,“ blábolil a zlobil se, že nepřišel na nějakou hezčí formulaci. Vždyť je přece mistr! „Ale prý se říká, že ti neodpustily, že ses stal příznivcem Komet.“ To jsem nechtěl říct!

Caphalor stiskl ústa, až z nich zbyla tenká čárka. „Opravdu? Já jsem se nikdy nepletl do politiky a držel jsem se od ní co nejdál.“

„Přesto tě považovali za jednoho ze svých. A právě ty jsi odešel z Dsôn Faïmonu a stal ses ochotným nástrojem Komet!“

Caphalorův obličej najednou pokryly linky vzteku, alf vyskočil. „Neopovažuj se zpochybňovat moje důvody pro tohle tažení!“ zařval, celý bez sebe zlosti. „Nevypaluju Tark Draan kvůli Nesmrtelným, ani to nedělám kvůli ješitnosti a chamtivosti alfů, co si říkají Komety! Na Hvězdy úplně kašlu!“

Carmondaj byl fascinován. Slova vycházející z Caphalorových úst se před ním třpytila tmavě rudou barvou, plnou nenávisti a vzteku!

Caphalor k němu udělal několik rychlých kroků a Carmondaj najednou dostal strach o život. Nostàrojovy štíhlé ruce ho popadly za límec a nezkrotnou silou ho vyzvedly do výšky. „JÁ jsem ten, kdo všechno zničí v ohni! JÁ samotný! Neboť tato země nese vinu na tom, že…“ Znenadání se odmlčel, roztřásl se na celém těle a odstrčil Carmondaje od sebe. Ten vrazil do židle a jen s námahou se udržel na nohou. Aby nespadl, hned se na ni posadil a upřeně se na Caphalora zahleděl.

Nostàroj sevřel ruce v pěst, paže držel mírně od těla. Rychle a zhluboka dýchal, zatímco mu po tváři stékala jediná slza, která skápla až na zem.

Carmondajovi se zdálo, že slyší její dopad hlasitěji než úder hromu − a pochopil! Tark Draan podle něho nese odpovědnost za smrt jeho družky! „Chápu…“

Najednou zaslechl ševelivý hlásek, jenž se přátelským tónem překypujícím falší vyptával: Ach, snad vás neruším?

Carmondaj se udiveně rozhlédl, protože neslyšel nikoho klepat. Vedle dveří se třepotal obláček a při pohledu na něj jen stěží potlačil polekaný výkřik. Mlžný démon!

Pod vlivem bobulí thujony ho Carmondaj neviděl jako krásnou, stříbrně se třpytící pavučinku, jak býval zpravidla popisován, ale jako strach nahánějící tlamu, která se neustále měnila a hovořila několika ústy, z nichž se linuly sžíravé slabiky prosycené jedem. Carmondaj se zaklonil dozadu, aby se ho jedovaté znaky, připlouvající vzduchem přímo k němu, nedotkly, a spadl přitom ze židle.

Caphalor se natočil k mlžnému démonu a očividně se snažil potlačit rozrušení a rozbouřené city. „Nepřicházíš právě vhod, přesto si na tebe uděláme čas.“

Děsivý obláček připlouval stále blíž.

Carmondajovi se nějak podařilo vstát a dostat stůl mezi sebe a démona. To je ten nejděsivější ze všech našich spojenců! Instinkt mu radil okamžitě utéct, ale poslední zbyteček odvahy se spojil se ctí a pýchou. Dokud tu zůstane Caphalor, tak tady taky vydržím.

To je od tebe až příliš laskavé, Caphalore, ale ve skutečnosti hledám Sinthorase.

„Ten je u vojáků,“ odvětil nostàroj.

Hledám Sinthorase už hodně dlouho a je zvláštní, že ho nikde nemůžu najít. Existuje možnost, že by tu už s námi nebyl? Mráček potemněl, uvnitř se rozzářilo několik žlutozelených hvězdiček. Neodvažuj se mi věšet na nos nějaké lži, alfe!

„On se brzy vrátí,“ uklouzlo Carmondajovi poháněnému nadějí, že démon brzy zmizí, jakmile se dozví, co chtěl zjistit.

Brzy? Jak brzo je brzy?

„Důležité věci si vyžádaly jeho přítomnost v Dsônu. Jakmile tam ty záležitosti vyřídí, vrátí se zpátky,“ vysvětloval Caphalor, aniž by se na Carmondaje podíval. „Je lepší, když o tom bojovníci nebudou vědět.“

Ty mě počítáš mezi své bojovníky? Copak jsi přišel o rozum? Oblak nabral tmavě zelenou barvu a na mnoha místech se z něho vysunula modročerná chapadla. Já jsem ten, komu vděčíte za to, že jste se dostali do Tark Draanu! Beze mne byste tu vůbec nebyli!

„Stejně jako ty,“ oponoval Caphalor. „Potřebujeme se navzájem.“

Carmondaj cítil k nostàrojovi obdiv za to, že tváří v tvář čiročiré hrůze, tomu nejděsivějšímu zlu, zůstal zcela klidný. On ale ten čaj vůbec nepil.

Uzavřeli jsme dohodu: já otevřu cestu do Tark Draanu, a vy mi ho dobudete. To mi Sinthoras přísahal jménem vašich vládců. Bylo by mi líto, kdybych vám musel podruhé připomínat, abyste naši dohodu dodrželi. Oblak číhavě kroužil kolem obou alfů. Nudím se tu, alfe. Jestli válka nezačne do zimy, obrátím svou moc postupně proti óarcům a všem ostatním stvůrám. Chci se pobavit, tak nebo tak. Oblak před nimi ustrnul na místě.

Bezectní! Carmondaj cítil, jak se chvěje, a nemohl proti tomu nic dělat. Kdyby natáhl ruku, zabořily by se mu prsty do mlžného obláčku. Rozrušená představivost mu vykreslovala před očima, jak se mu rozkládá maso kolem kostí a jak mu démon vysává duši. Chapadla ho obepínala, vtahovala dovnitř do oblaku…

„Ne!“ zaječel a hledal úkryt za Caphalorovými zády. Zavřel oči.

„Nemůžu ti slíbit, že vyrazíme dříve, než vypukne zima, ale přípravy úspěšně pokročily. Naši zvědové pátrají v Tark Draanu, takže pak při tažení…“

Já přesně vím, jak je nepřátelská armáda silná, zaševelil hlas, jako by všechno věděl nejlíp. Vůbec jste tam nemuseli vysílat zvědy. Mohli jsme se tou zemí prohnat jako bouře, jako vichr, jako vlna oceli! Odkud by měl proti vám povstat odpor? Národy Tark Draanu by neměly tušení, co se s nimi děje − a hned by přede mnou musely sklánět hlavy!

Carmondaj nedokázal tento rozvratný hlas dále snášet, zkroutil se do klubíčka a zacpal si rukama uši, přesto slyšel démona stejně jako předtím. Musím odsud pryč! Já…

Ještě během této zimy, alfe! Nebo na tobě všem předvedu, co jsem si nachystal pro vaše nepřátele!

Carmondaj několik okamžiků čekal, ale tvor mlčel. Opatrně otevřel oči − a uviděl nostàroje stojícího přímo před ním. Měl stažené rysy, ale linky hněvu zmizely. „Já… bylo to tak…“ snažil se Carmondaj koktavě vysvětlit své nesnesitelně zbabělé chování. „Ten čaj… u všech bezectných, musel bys vidět to, co jsem viděl já!“ vyhrklo mu z úst. „Ten démon je horší než všecko, co jsem kdy…“ Zvedl ruce, ze rtů se mu vydral bezmocný povzdech.

„Jestli básníkovi dojdou slova, když chce něco popsat, zcela jistě to není dobré znamení. Nemel jsem ti ten čaj dávat, aniž bych ti o tom předem řekl.“ Caphalor mu na omluvu položil ruku na rameno. „Jdi a odpočiň si. Musím vyslat posly, aby přivedli Sinthorase zpátky.“ Nostàroj vyšel ze sálu.

K čemu jsme se to s tím démonem uvázali? Copak naše armáda opravdu nestačila na dobytí Kamenného průsmyku? Carmondaj ztěžka dosedl na nejbližší židli, položil lokty na stůl a oběma rukama si podepřel hlavu.

Dlouho seděl na místě a snažil se uspořádat si myšlenky. Čekal, až bobule přestanou účinkovat.

Když vycítil, že se mu v hlavě rozjasnilo, sáhl po psacích potřebách a narychlo si zapisoval čerstvé dojmy.

Při psaní se chtěl napít čaje, který předtím popíjel Caphalor, protože cítil, jak mu vyschlo v krku − a zjistil, že v poháru je ve skutečnosti nezředěný horký čaj z bobulí thujony!

Musel na něho mít ještě větší účinek než na mě. Jak dokázal pohled na toho tvora vydržet? Carmondaj pro to nalezl pouze jediné vysvětlení: propasti, do nichž Caphalor za svého života již nahlédl, byly ještě děsivější než démon.

IV.

Putující věže, to ti něco říká?

Žádná bouře jimi nezmítá,

železa lámou jak pírka ptačí,

na tisíc nepřátel tři Věže stačí!

Dejte mi jed,

trefím je hned!

Hlupák, co je mine,

prachbídně zhyne!

Putující věže,
dětský popěvek, 1. sloka

Ishím Voróo (Země za horami), někdejší říše fflecxů, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Arganaï nevěděl, kde se nachází ani kdo ho zajal.

Dávali mu odporně chutnající vodu, kterou nejspíš nabrali v nějaké louži, a k tomu mu strkali do úst něco, co chutí připomínalo chléb, ale nebylo to ono. Pálilo ho to na rozpukaných rtech a zdálo se mu, že se mu to jídlo samo pohybuje v ústech, jakmile se dostalo do styku se slinami. Ale nasytilo ho.

Ležel spoutaný a se zavázanýma očima na hliněném, avšak suchém podkladu. Podle zápachu a zvuků usoudil, že ho strčili do nějaké díry v zemi. Cítil zde zbytky pachu nějaké šelmy. Arganaï dospěl k závěru, že je v jeskyni, kde kdysi přebýval sotgrîn. Byl nucen vypouštět potřebu do kalhot, takže ho co dva momenty nekonečna polévali horkou vodou, aby ho očistili. Za takhle nedůstojný způsob, jakým s ním neznámí mučitelé zacházeli, je nenáviděl ještě víc.

Arganaï si lámal hlavu dohady, s kým má vlastně do činění.

Fflecxy vyloučil, ti se chovali i bojovali zcela jinak. Navíc byli úplně vyhlazeni. Bojovníci některého z barbarských národů ani óarcové rovněž nepřicházeli do úvahy: žádný z jejich válečníků nebyl schopný zabít a rozporcovat dospělého ohnivého býka. Zbývaly obrovité nestvůry jako trolové, poloobři, ogři…

Ale ten zvuk, co jsem zaslechl, se k nim vůbec nehodí. Arganaï o útočnících bez ustání přemýšlel, nedokázal ani na chvíli přestat. Ten… děsivý rachot! A co způsobilo fialovou záři?

Země kolem alfa se zachvěla, dopadla na něho sprška hlíny. V pravidelných intervalech se ozývaly rány připomínající bušení beranidlem.

Že by do země zaráželi kůly? Arganaï se narovnal a posunoval se dozadu, až zády narazil o stěnu a mohl se o ni opřít. Jeho vězení bylo dva kroky široké a čtyři dlouhé, podle zvuků odhadoval, že není vyšší než dva a půl kroku, nanejvýš tři. Vstup byl zabarikádovaný obrovským balvanem. Alf využil času k důkladnému prozkoumání hliněného vězení, přestože se přitom musel plazit jako červ, pátrání však nevedlo k žádnému užitečnému výsledku. Mučitelé mu bohužel neposkytli sebemenší příležitost k útěku.

Takže tu musel sedět a čekat. Nevěděl, kolik času mezitím uplynulo.

Znovu naslouchal.

Otřesy ustávaly, byly stále menší, zato brzy poté uslyšel kolem sebe dopadající kapky a nejedna z nich ho také zasáhla.

Prší? Arganaï si představoval, jak voda prosakuje půdou dolů až do jeho vězení. Doufám, že to je jenom krátká přeháňka. Mohla by změkčit hliněné stěny nebo strop, abych… Vzklíčila v něm naděje, že se mu podaří z téhle díry konečně uniknout.

A počasí se k němu zachovalo laskavě: přestalo kapat a najednou uslyšel, jak voda kolem něho bublá v maličkých potůčcích.

Kalhoty mu promokly, stejně tak i záda. Jeho cela provlhla a změkla. Arganaï na zkoušku kopl do stěny a zaradoval se, když tím v ní udělal díru. Okamžitě znásobil úsilí, až byla díra podle jeho názoru dost široká, aby se jí protáhl.

Netušil však, kam se dostane. Arganaï se převalil, prostrčil hlavu dírou a opět se zaposlouchal.

Pod ním se ozývalo šumění a rázem bylo chladněji než ve vězení. Zřejmě objevil nějakou podzemní říčku − která ho buď spláchne na svobodu, nebo odnese na smrt.

Není ta díra moc hluboká? Rameny před sebe popostrčil hrudku hlíny. Šumění vody bylo příliš hlasité, nedokázal poznat, kdy hlína dopadla na hladinu.

Bezectní, vkládám své konečno do vašich rukou! Znovu se otočil a soukal se do díry nohama napřed. Klouzal po hliněném, rozbahněném podkladu, až dopadl do ledově chladné vody.

Okamžitě ho uchopil proud a unášel pryč.

Arganaï nevěděl, kde je nahoře a kde dole. Zadržoval dech, dokud to bylo možné. Cítil, že je pod zemí, a několikrát se otřel o kořeny nebo narazil do kamenů. Jeden z nich mu strhl z očí pásku!

Alf ani tak nic neviděl, tma a voda mu to znemožnily.

Potom se pouta na rukou zachytila o nějakou překážku a alf uvízl. Tuhý materiál, jímž měl svázaná zápěstí, navzdory obrovskému tlaku nepovolil a držel ho v zajetí proudu.

Takhle ne! Tady ne! Arganaï kopal nohama, narazil na odpor a vší silou, která mu ještě zbývala, se vzepřel.

Řeka byla ledově chladná, ztuhly mu v ní svaly, voda mu natékala do úst a nutila ho, aby ji nabral hluboko do plic. Touha nadechnout se se stávala nesnesitelnou. Před očima se mu roztočily světlé, třpytivé kruhy…

Něco luplo a Arganaï zařval bolestí. Levá ruka se zlomila a vyklouzla ze smyčky. Do rozevřených úst mu okamžitě vtrhl prudký potok.

Alf se rozkašlal a díky tomu spolykal ještě více vody, zatímco ho proud unášel dál. Potom se znovu někam zřítil a přistál na tvrdém povrchu. Obklopovalo ho denní světlo, jak poznal i přes zavřená víčka. Ležel vedle malého vodopádu a zvracel. Rozhlédl se. Vodopád dopadal na maličkou skalnatou plošinu a pak pokračoval strmě dolů. Několik málo kroků dál, a i on by se zřítil do hlubin.

Já… žiju! Prohlédl si zraněnou ruku. Pouta mu přelomila kloub spojující palec s dlaní, protrženou kůží vyčnívala špičatá, ostrá kost. Kdyby kloub nepovolil, asi by se v tom potoku utopil.

Po kolenou se posunul těsně ke skalní stěně, doprostřed mezi noční kapradí, které ho hustými, černozelenými listy chránilo před cizími pohledy.

Bolest se dala vydržet, přestože musel stisknout zuby. Podobné zranění utrpěl, když mu ohnivý býk při první vyjížďce rozdrtil pravou ruku. To se brzy spraví.

Arganaï opatrně zvedl hlavu a rozhlédl se přes listy kapradí.

Přistál na římsovitém výběžku pod prudkým zlomem, výběžek nebyl širší než dva kroky a zvolna se klikatil nahoru. Rostliny mu při plížení poskytnou ochranu, kdyby se nečekaně objevil některý z těch tvorů.

Výběžek ho zavedl na plošinu, kterou kdysi vybudovali fflecxové. Stály na ní pozoruhodné, pestře pomalované útvary, pravděpodobně domy ve tvaru šotcích hlav. Jednotlivé stavby mezi sebou propojovalo potrubí a různé trubky z mědi, skla a dřeva, a všechno dohromady vytvářelo nepředstavitelný zmatek. Po obyvatelích nikde nebylo ani stopy.

Taky bych se moc divil. Arganaï nikde neobjevil známky požáru nebo plenění. Šotkovitá stvoření byla už dávno mrtvá.

Neměl v úmyslu prozkoumávat obydlí alchemikantů a místa, kde kdysi vařili své jedy. Mnohem důležitější byli jeho podivní, dosud neznámí nepřátelé a jejich počínání, jehož zvuk k němu doléhal až do díry v zemi, v níž byl uvězněný.

Arganaï se vlekl vymřelou vesnicí. Ve zmrzačené ruce mu bušilo, rána se bolestivě stahovala. Rovnou za někdejšími domečky fflecxů začínal malý lesík, do něhož hned vešel a prodíral se houštím souběžně s cestou.

Znovu zaslechl rachot, půda se mu pod nohama zachvěla, do rámusu se mísilo praskání dřeva.

Kácejí stromy! Arganaï se rozběhl, aby se rychleji dostal na místo. Při hluku, který neznámí působili, se nemusel namáhat a postupovat vpřed v naprosté tichosti. Úsilí, které vyvíjel, znásobilo bolesti v ráně. Když se po chvíli ozval další rachot, dovolil si tiché zasténání.

Arganaï obešel místo, odkud k němu doléhal hluk nejhlasitěji. Znovu zaslechl i duté zahučení. To je ten zvuk! To jsem slyšel předtím, než jsem dostal ránu do zad. Opatrně a nehlučně pronikl až na okraj vymýceného palouku.

Najednou zavládlo naprosté ticho.

Práce ustaly, jako kdyby neznámí zpozorovali, že se alf nachází v jejich blízkosti. Ozývaly se ptačí hlásky, pod jemným závanem větru zaševelilo listí v korunách stromů. Ve vzduchu se vznášela vůně deště a vlhké, čerstvé půdy.

Arganaï spatřil statné pařezy, vytržené z hlíny, kmeny byly poražené těsně nad zemí. Třísky prozrazovaly, že stromy byly pokácené sekerou, a ne pilou. A tyhle třísky byly mnohem větší než zbytky, které po sobě zanechávaly sekery alfů nebo barbarů!

Alf pomaličku vyšel z úkrytu a spěchal přes mýtinu, nehlučně přebíhal od jednoho pařezu k druhému, až se odvážil stoupnout si na jeden z nich, aby se mohl důkladněji rozhlédnout.

Z vyvýšeného místa uviděl celý rozsah kácení: neznámí cizinci vysekali do lesa široký průsek.

Kde vězí? Někam přece museli zalézt! Arganaï seskočil z pařezu a běžel dál. Průsek vedl k jihovýchodu, k Dsôn Faïmonu. Bezectní, co to má…

Ani ne dvacet kroků od něho se jeden strom zatřásl jakoby pod mohutným úderem. Větve se zachvěly, listoví se zatřepetalo, několik lístečků spadlo na zem. Po druhé ráně, doprovázené hlasitým rachotem, povolily kořeny, jimiž byl strom zakotven v zemi, a s tupým praskotem vylétly do vzduchu.

Arganaï uskočil stranou a hned poté dopadla statná koruna přesně na místo, kde předtím stál. Alf se za ní rychle ukryl a pod ochranou zelených listů se rozhlížel po okolí. Kde jste?

Opět se nic nedělo.

Zdálo se mu, že se ráně na ruce zalíbila možnost působit mu překvapivou, bodavou bolest. Nedokázal utlumit instinktivní, hlasité nadechnutí.

K jeho úkrytu vypochodovaly rychlé, těžké kroky.

Slyšeli mě? Arganaï se přikrčil a uviděl, jak se k němu řítí dlouhý, vysoký stín mávající sekerou velkou jako sám alf.

Ne! Přitiskl se k zemi a odkutálel se doprava.

Ostří sekery zahvízdalo a projelo hustou korunou stromu, přeťalo větve i drobné větvičky. Zabodlo se do země těsně za Arganaïovými patami a okamžitě zase vylétlo vzhůru. Zazněl hlasitý řev, listím pronikl záblesk fialového světla.

Arganaïovi bušilo srdce až v krku, kroutil se pod korunou padlého stromu jako had a snažil se vyhnout dalším útokům.

Sekera neúnavně dopadala do země těsně za ním, protínala i nejhrubší větve, rozštěpila části kmene.

Arganaï vyklouzl zpod stromu a rozběhl se tak rychle, jak ještě nikdy v životě neutíkal.

Hnal se průsmykem, protože tam mohl nejlépe uplatnit svou rychlost a obratnost. Vůbec se neohlížel. Strach, že by přitom mohl klopýtnout, spadnout na zem a znovu se ocitnout v rukou neznámých, ho poháněl vpřed. Vědomí, že neznámí tvorové dokázali pouhou silou svalů vytrhnout kmeny ze země, stupňovalo jeho hrůzu. O tom se musí dovědět Nesmrtelní! Oni…

Varovalo ho tupé zabzučení, rychle uskočil doprava.

Stačil okamžik, a bylo by pozdě: vržená sekera ho těsně minula a zabořila se čepelí do pahýlu stromu ležícího kousek před ním. Byla širší než dlaň a celý jeden krok dlouhá!

Arganaï vyběhl z průsmyku a dostal se na širé pole. Před ním se tyčily opuštěné zbytky fflecxích palisád, které oheň ušetřil. Před nedávnem tudy projížděl se svou jednotkou − ale tehdy neviděli to, co se nyní naskytlo jeho udiveným očím.

Poprvé cizince spatřil. Mnozí z nich měli na sobě zbroje, ve kterých vypadali ještě obrovitější, jiní neměli nic než koženou bederní roušku. Arganaï spatřil bledou, šedou kůži, obepínající svazky mohutných svalů. Tváře podobné lidským mu naháněly strach. Z úst zasazených do silných čelistí vyčnívaly špičaté řezáky, holé kostnaté hlavy nezakrýval jediný chlup, purpurově zbarvené oči byly protkané světle žlutými žilkami. Vzduch nasávaly ty stvůry dvěma trojhrannými dírkami v tlamě. Žádná z nich neměřila méně než tři kroky a nebyla menší než průměrný poloobr. U dvou tvorů postřehl Arganaï na zádech dva pahýly, jako by jim tam rostla křídla.

Tvorové byli plně zaměstnaní kácením a osekáváním stromů. Svazovali kmeny a vytvářeli z nich vory nebo pojízdné kryty. Pracovali rychle a přesně, čímž se lišili od ostatních nadměrně urostlých tvorů, jaké Arganaï znal. Dále na západ v místech, kde stávalo jedno fflecxí obydlí, viděl stoupat oranžově zelený kouř, jako kdyby tam šotkovití alchemikanti neúnavně znovu vařili jedy.

Arganaï bez potíží dospěl k jedinému rozumnému závěru, který mohl ze svých pozorování odvodit: oni na nás zaútočí! Chystají se na překonání vodního příkopu!

Taková představa obvykle vyvolávala u každého alfa pohrdlivý úsměv. Za dlouhých večerů si se smíchem vyprávěli, jak se barbaři chtiví kořisti nebo i hordy óarců, jimž se mozek vypařil z hlavy, marně snažili dostat přes vymýcený pás země. Žádný z člunů, které si s sebou přinášeli, se nedostal až k příkopu a nedotkl se vody. Alfové, kteří obsluhovali katapulty, byli opravdu skvělí K samotnému Dsôn Faïmonu nepronikla ani jedna armáda z celého Ishím Voróo.

Když však Arganaï spatřil tyto tvory, připomněl si legendu vyprávějící o národu, který museli Nesmrtelní porazit pomocí lsti, protože byl v boji silnější než alfové.

Poražení… Alespoň si to až do tohoto úlomku nekonečna myslel. Ach, bezectní! Že by to byli…

Za ním zaznělo hlasité ryčení a tvorové před ním zvedli hlavy. Upřely se na něho purpurově zbarvené oči.

Arganaï o krok couvl. Ty bytosti nepochybně uměly utíkat stejně rychle jako on. Před druhým upadnutím do zajetí ho zachrání jenom hbitost a obratnost.

První tvorové popadli nástroje a rozběhli se k němu. Ze všech stran se k němu sbíhali ozbrojenci, aby ho sevřeli v kleštích.

Pryč odsud! Arganaï vyrazil a zvolil směr na jih, kde viděl nejméně protivníků.

Jeho tělo však vypovědělo poslušnost. Nohy se mu několikrát zvrtly, kolena se podlomila, jen ztěžka lapal po dechu. Díky dlouhému ležení v díře v zemi a nedostatečné stravě ztratil vytrvalost.

Běžel stále pomaleji, v zoufalství se potácel k dalšímu lesíku. Musí se někde schovat, aby nabral síly a mohl pak pokračovat v útěku.

Bezectní, zacpěte jim oči a uši! Ať mě přehlédnou a utíkají dál! Arganaï se vrhl do úkrytu do hustého křoví mezi stromy, mezi dvěma převrácenými kmeny se doslova zavrtal do listí a země, zavřel oči, dýchal ústy a čekal.

A čekal.

A čekal…

* * *

Uprostřed noci se Arganaï vzbudil krutou bolestí.

Já jsem usnul!

Listím a špínou na něj dopadalo světlo měsíce. Ruka se mu proměnila v čirý oheň. Špinavá voda a hrabání v zemi měly za následek, že se mu rána zanítila.

Ale ten, kdo cítí bolesti, ještě žije.

Nenašli mě! Arganaï se vysoukal z úkrytu, naslouchal, a když nic neslyšel, plazil se dále, znovu se zastavil a naslouchal… Ach, bezectní! Ochránili jste mě! Budu vás velebit a přinesu vám oběti!

Rozběhl se a vnořil do přátelského, stříbrného svitu hvězd.

Narychlo pojedl několik hrstí bobulí a kořínků, na které cestou narazil, a napil se z malého potůčku. Znovu a znovu se ohlížel plný strachu, že by ho ti tvorové mohli přece jen pronásledovat.

Za svítání dorazil na okraj lesa, za nímž ležel vymýcený, dvě míle široký pás země.

Teď už to nebude trvat dlouho! S úlevou pokračoval v pochodu, byl si jistý, že ho strážní dávno objevili. Představoval si, jak podá hlášení a jak se obsluhám katapultů vyhlásí pohotovost.

Arganaï zvedl nezraněnou ruku a vyčerpaně zamával…

Znenadání za sebou uslyšel temný svist!

Okamžitě se vrhl na zem a převalil se doleva.

Oštěp, dvakrát tak dlouhý jako on a vybavený zpětným hákem, mu přeletěl nad hlavou a zabořil se do písčité půdy. Na konci měl ouško, jímž byl protažený provaz, aby ho bylo možné okamžitě přitáhnout zpátky.

„Střílejte!“ zaryčel Arganaï na obsluhu pevnostních katapultů, jako by jeho hlas mohl dolétnout až tak daleko. Převalil se doprava, zvedl se na nohy a s vynaložením posledních zbytků sil se rozběhl rovinou, na níž se nikde nemohl ukrýt. Zdálo se mu, že jen málokdy běžel takhle pomalu. „Tak už přece konečně střílejte!“ zavolal slabě.

Most, přesněji jeho půlka spojující pevnůstku s Ishím Voróo, se sklopila k zemi, objevil se na ní oddíl jezdců a rozjel se přímo k němu. Tupé zadunění mu prozradilo, že katapulty vypálily první salvu, aby útočníky odrazily. Měl pocit, že se dívá někam do tunelu, zoufale sledoval válečníky, kteří se k němu blížili na upírech noci.

Moje záchrana! Mračno šípů mu přeletělo s hlasitým bzukotem nad hlavou a dopadlo mezi stromy na okraji lesa.

Teprve když válečníci vyzvedli zcela vyčerpaného Arganaïe na hřbet jednoho hřebce, opravdu uvěřil, že stvůrám unikl. „Já… musím… k…“ Vypověděl mu hlas.

„My se o tebe postaráme. Brzy ti bude líp,“ řekl alf, který ho držel. „Co se stalo? Jaká pakáž z Ishím Voróo se na tebe odvážila vztáhnout ruku…“

„Já jsem je viděl!“ zasténal Arganaï. „Vrátili se!“

„Kdo se vrátil?“ zeptal se voják.

„Dorón… Ashont…“ zašeptal Arganaï. Bál se, že zeslábl natolik, že nedokáže živý doručit zprávu Nesmrtelným. Jeho národ musel být varován. Když šeptem pronášel jejich jméno, cítil ještě větší hrůzu než dřív. „Oni − Dorón Ashont!“

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Za rozednění vyšplhala Morana na špičku věže, zadívala se na východ a pozorovala, jak se mění barva nížiny. Čím výše stoupá slunce, tím víc přechází z tmavě žluté ve zlatou.

Abyste věděli, že jsme tady!

Sáhla do kapsy a vytáhla píšťalku velkou jako dětská hlavička. Vyrobila si ji z hlavy maličkého óarca. Byla to jedna z jejích prvních prací a věřila, že jí přináší štěstí a přízeň severního větru.

Morana přiložila ústa k dvojitému otvoru a foukla dovnitř.

Probudila tím k životu hlas mrtvého větru − zvuk, při němž ostatním zamrzala v žilách krev. Zněl jako pronikavý rámus bouře, narážející do ostrých útesů. Do něj se mísil hluboký tón, který zněl ostatním stvůrám velice nepříjemně a byl těsně za hranicí vjemů, které dokázali smysly zvládnout. Bzučivé, písklavé tóny dvojité píšťalky zbavovaly ostatní na dlouhou dobu schopnosti jasně myslet a přiváděly posluchače do stavu, který měl blízko k účinkům omamných jedů.

Morana obměňovala pronikavě znějící zvuky tím, že střídavě zakrývala prsty hned jednu, hned druhou dírku v malé lebce, a cítila, jak se její mozek oddává kmitajícím tónům. Rozostřil se jí zrak. Znala válečníky, kteří se před bojem uváděli tímto způsobem do stavu nejvyššího napětí, zuřivosti a vzrušení.

Po nějaké době s koncertem konečně skončila.

Tak, měšťané a elfové: poslala jsem vám vítr smrti. Nic vás nezachrání. Odložila píšťalku, pohled se jí vyjasnil.

Pohlédla na řeku, u níž se rozkládala osada elfů, vzadu se k obloze tyčilo několik gigantických stromů a před nimi vypátrala další města.

Oni nevybudovali žádná opevnění. V krajině stojí jenom několik mizerných strážních věží určených zřejmě k tomu, aby vyhlásily poplach, kdyby někde začalo hořet. Morana nedokázala pochopit, že má takové štěstí. Ta nížina nám během několika momentů padne do klína. Nostàrojové budou mít radost, až proti našim smrtelným nepřátelům povedou první rychlý, tvrdý úder.

Morana se rozhodla opustit v průběhu příští noci Kamenici a proniknout do Zlaté nížiny. Možná se jí dokonce podaří elfy zmást, nehodlala se však osobně setkat s žádným z nich. Chtěla se tam pouze porozhlédnout, vkročit nohou na nepřátelské území a vyhlásit, že si ho její národ právem nárokuje.

Ještě jednou přelétla pohledem po obzoru − a zarazila se. Co je to?

Daleko vzadu, až úplně na horizontu, spatřila okraje obrovské jámy, otevírající se v zemi. Nedokázala odhadnout její přesné rozměry, malý lesík jí zčásti zakrýval pohled. To není žádný důl. Tento objev bude muset propátrat důkladněji. Skoro měla dojem, že ji tam láká tiché, důvěrně známé volání.

Obratně slezla ze střechy a po fasádě přelezla k oknu do svého pokoje. Přes den místnost raději vůbec neopustí, černé oči by vzbudily příliš velkou pozornost a nechtěla ohrozit své maskování. Navíc ji čeká plno práce, než sepíše poznatky z uplynulé noci.

Kamenice neměla před alfkou žádná tajemství, přesně zaregistrovala každičkou slabinu v obraně města. Podle jejího názoru bude na dobytí malého městečka stačit oddíl dvaceti jezdců. Barbaři se jednou ráno probudí a se zděšením se budou dívat na praporce nostàrojů, povlávající na cimbuří pevnosti.

Morana skočila do pokoje. Maličký, ale příjemný dáreček k dobytí Zlaté nížiny. Když pevnost trochu upravíme, můžeme ji přeměnit v naši baštu, která nám poslouží jako předsunutá stráž proti lidským armádám.

Plavně přistála vedle stolu − a stanula před postarším elfem, listujícím v jejích poznámkách!

Měl na sobě lehký hnědý kožený oděv a tmavě zelené kalhoty, nohavice byly zastrčené do vysokých bot. Šedé vlasy si vzadu svázal do klubíčka. Vzhlédl k ní a pronesl několik slov, jimž nerozuměla. V obličeji měl zpočátku přátelský výraz, který se však později začal vytrácet a nahradila ho nejistota. Všiml si jejích černých očí.

Morana postřehla, že má u pasu dýku, vedle pootevřených dveří byl o stěnu opřený dlouhý luk a toulec plný šípů. Byl na lovu. „Zdravím tě,“ pronesla jazykem barbarů a předstírala uvolněnost, aby v něm nevzbudila podezření − pokud se tak dosud nestalo.

„Sitalia budiž s tebou,“ opáčil elf podezřívavě. „Promiň, že jsem jenom tak vešel dovnitř. Ale hostinský se chlubil tím, že se v Rudém kalichu ubytovala jedna elfka, takže jsem se divil, proč jsi neudělala pár kroků navíc a neubytovala ses u příbuzných.“ Ukázal k východu. „Nestálo by tě to moc času a ubytování by bylo mnohem lepší.“ Sklonil hlavu, pravá ruka spočívala na popsaných listech. „Hostinský tvrdil, že pocházíš z jihu. Je to tak?“

Morana poznala podle způsobu, jak se na ni dívá, že je ve střehu. Nevěděla, kolik toho elfové o jejím lidu ještě znají, ale předpokládala, že nějaké legendy o alfech mezi nimi stále kolují. Je starý, což značí, že o nich ví. Hraje si se mnou?

„Ano, já jsem posel, kterého vyslala naše královna Emifinia, abych vás tu na severu vyhledala,“ zalhala. „Jmenuju se Morana.“

Elf se uklonil. „Já jsem Fatunasíl. Bydlím u řeky nedaleko odsud. Rád tě tam doprovodím. Předpokládám, že chceš hovořit s naší kněžnou.“

„Bylo by mi ctí. Moje královna by chtěla ukončit dlouhé odloučení od příbuzných a ukázat se jim. Jsme v nouzi.“ Morana považovala za šťastné vnuknutí apelovat na soucit. „Jestli se jí ho podaří ukolébat, přestane být tak podezřívavý.“

„Co se přihodilo?“ Fatunasíl se nehnul, jednu ruku měl nadále položenou na jejích poznámkách, jako by chtěl skrz kůži vstřebat jejich obsah.

„Nesklidili jsme žádnou úrodu a od obilí barbarů se toho nedá moc čekat.“ Pokusila se o úsměv. „Vy máte určitě chutnější.“

„O tom tě můžu ujistit.“ Fatunasíl poklepal na stránky s poznámkami. „Tak zvláštní písmo jsem ještě nikdy neviděl, u žádného z elfských národů v našem okolí. A tvoje oči jsou černé. Proč?“

„To je zvláštnost. Může za to voda.“ Morana cítila, že jí elf nevěří ani slovo, ale že ji hodlá dále zkoušet.

„Ta melodie, kterou jsem právě slyšel… tos byla ty?“

„Ano. Vítala jsem jí slunce. To je zvyk našeho národa.“

„Aha.“ Fatunasíl ještě víc zvážněl. „Udělila jsi dceři hostinského hodně podivné požehnání. Prosil tě o Sitaliinu pomoc, ale pečeť na jejím čele není pečetí naší bohyně.“ Stáhl obočí. „Máš pro to nějaké vysvětlení?“

Morana nehlučně prošla místností a zavřela dveře. „Ano, že městu vypršel čas,“ zašeptala. „Zdejší obyvatelé nám dají své kosti, aby z nich naši umělci vytvořili vznešená díla, jejich krev poslouží jako barva pro nádherné obrazy, ze šlach se stanou struny hudebních nástrojů, kůže použijeme jako malířská plátna nebo jimi potáhneme bubny. Ta malá ale všechno přežije, protože já jsem jí darovala život.“ Nevesele se usmála. „Sitaliino požehnání by jí nic nepřineslo.“

Fatunasíl něco vykřikl jazykem elfů, vytasil dýku a mrštil ji po ní.

Morana s útokem počítala, zalovila rukou v toulci se šípy a hrst jich po elfovi hodila.

Elf zvedl ruce, aby si chránil obličej. Šípy sice neletěly tak prudce, aby jejich hroty vnikly do těla a způsobily smrtelná zranění, stačily však, aby mu přivodily drobná zranění na předloktí, krku i hlavě.

Morana využila okamžiku, kdy elfa útokem zmátla, vytasila krátký meč a neprodleně zaútočila.

Fatunasíl se sklonil, aby se ráně vyhnul, utržil od ní prudký kopanec do břicha a hned poté ho alfka sekla přes celá záda. Tenká kožená košile nepředstavovala žádnou ochranu, kůže pod ní se rozevřela a alfka na okamžik spatřila bílé, svítící obratle protivníkovy páteře, než je zalila rudá krev. Elf zaječel bolestí.

Udusila jeho hlas ranou mečem do zátylku. Fatunasíl zaúpěl a složil se jí k nohám. Morana ho otočila na záda, podřepla vedle něj a přiložila mu špičku meče ke krku. Se zadostiučiněním se dívala na krev, rozlévající se na zemi napravo a nalevo od elfa. Musela ho zasáhnout do žíly. „Kolik vás je?“

Fatunasíl polkl a obdařil ji několika elfskými slovy, podle toho, jak zněla, se muselo jednat o kletby. „Já vím, kdo jsi,“ vydralo se mu v bolestech z úst. „Sitalia tě k nám poslala, abychom se vrátili na správnou cestu. Příliš dlouho jsme nežili tak, jak má náš lid žít.“

„Ne. Nás vyslali Nesmrtelní, abychom vás všechny vyhladili,“ odvětila Morana. „Co to je za díru, kterou je odsud z věže dobře vidět, daleko na východě vaší říše?“

Elf od ní odvrátil zrak, otočil hlavu stranou.

Alfka věděla, že jí Fatunasíl o elfech ze Zlaté nížiny nic neprozradí. „Blahopřeji ti,“ pronesla temně. „Jsi pravděpodobně první elf, který v Tark Draanu umře rukou alfa. Postarám se, aby tvoje jméno nevymizelo z paměti. Tvá smrt má jméno Morana.“ Zarazila elfovi čepel meče o prst hlouběji do krku a pak jí s trhnutím zajela nahoru a dovnitř do hlavy. Fatunasíl se ani nehnul.

Jak umírají tvoji soukmenovci? Upřeně mu hleděla do očí, pozorně sledovala, jak se duhovky nejdříve stáhly, až byly menší než žabí potěr, pak se zakalily a nabraly skelný výraz. Nakonec se znovu zvětšily a vypudily modř ze zorniček, jako by chtěly udělat místo duši, aby mohla opustit tělo.

To bych chtěla vidět mnohem častěji! Zvedla se a zadívala se na mrtvého. Co si odsud vezmu na památku?

Mohla by mu useknout hlavu a naložit ji do medu, ale protože nevěděla, jaká dobrodružství na ni ještě budou v Tark Draanu čekat, bylo by více než odvážné tahat s sebou v sedlové brašně hlavu nějakého elfa. Vlasy nejsou záludné.

Rychlé seknutí krátkým mečem a klubko šedivých vlasů spadlo do krvavé louže na hrubých prknech podlahy.

„Ano, to je dobrá památka,“ řekla si tiše, zvedla vlasy zmáčené rudou krví a položila je na slunce, aby uschly.

Jako by se nic nestalo, posadila se pak Morana ke stolu a přenášela svá pozorování na papír. Mrtvému Fatunasílovi nevěnovala další pozornost.

Celý den strávila v místnosti, psala a kreslila, několikrát poslala pryč hostinského, který pod různými záminkami za ní přišel nahoru. Možná si dělal starosti, kam se poděl ten druhý elf.

Morana si neodpustila kresbu obličeje zabitého elfa. Zachytila na samostatném listu smrtelný výraz v jeho tváři, zkoumala ze všech stran jeho rysy a přenesla je na papír, zhotovila přesné nákresy jeho očí, vylepšovala je a znovu a znovu je kreslila tak dlouho, dokud nebyla úplně spokojená.

Když slunce konečně zapadlo a oči ztratily černou barvu, zvedla se a sbalila si věci. Potom vylila olej z lampy na podlahu a na elfovu mrtvolu. Malou jiskřičkou ho zapálila a pozorovala tančící plamínky.

Zabila jsem prvního elfa! Morana se cítila nevýslovně šťastná a v povznesené náladě vykročila ke dveřím. Sešla po schodišti, nezaplatila ani hostinskému, ani chlapci, který se ve stáji staral o jejího koně, a hnala se uličkami Kamenice k bráně ven z města. Dělala, co mohla, aby barbaři neměli na elfčinu návštěvu dobré vzpomínky.

Ohlédla se přes rameno.

Horní část věže byla v jasných plamenech a vysílala k stmívající se obloze oheň a kouř. Z bočních zdí věže s rachotem odpadávaly první části a řítily se do hlubin, kde páchaly na okolních domech další škody.

Věděla, že díky tomu, jak je věž vysoká, nemůžou barbaři proti ohni nic dělat a nezbývá jim než čekat, až plameny samy od sebe pohasnou nebo až věž prohoří do takové hloubky, aby ji mohli z okolních střech hasit vědry s vodou. Morana obrátila zrak kupředu a nasměrovala klisnu na východ, k hranicím Zlaté nížiny. Uvědomila si další pozoruhodnost: Kamenice je první město, které nějaký alf zapálil, pomyslela si a cítila se čím dál lépe. Jejími činy započal běh událostí, které nikdo v Tark Draanu nedokáže odvrátit.

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Dsôn je nádherný, stejně jako vždycky! Dokonce i když ho bičuje déšť! Po zdánlivě nekonečné jízdě, po dlouhém čase v jeskyních podzemšťanů, mu připadalo Černé srdce Dsôn Faïmonu ještě nádhernější, ještě působivější než kdykoliv předtím. Byla to jeho vlast, a to se prostě nedalo nijak zapřít.

Přestože to Caphalorovi slíbil, bylo mu víc než zatěžko nevystupovat všude jako nostàroj a nepřijímat oddané holdy. Jeho ctižádost po nich nesmírně toužila. Právě nyní, kdy by si mohl zcela sám užívat slávy a cti za odstranění překážky chránící Tark Draan a nemusel se o ně dělit s Caphalorem.

To všechno dohoním později. Sinthoras měl na sobě kabát potřený rozpuštěným voskem, aby nepromokal a chránil ho před nekonečnými provazci vody, řinoucími se z oblohy. Poklidně projížděl širokou hlavní ulicí vedoucí od severu k věži Nesmrtelných. Neměl bych navštívit alespoň je?

Po krátké úvaze se rozhodl zajet nejdříve za Timānris a překvapit ji návštěvou. Hrozně se těšil, až alfku zase sevře v náručí. U všech bezectných! Když si vzpomenu na prázdnotu, kterou jsem cítil při zprávě o její smrti!

Síla lásky, v niž několik částí nekonečna vůbec nevěřil, se Sinthorasovi obnažila v celém svém rozsahu. Předtím navazoval pouze takové styky, které mu budou ve společnosti k užitku, nic víc za nimi nebylo. To, že však jeho duše najednou vzplála pro jednu alfku, ho samotného překvapilo. Získal pro sebe dceru váženého umělce, aniž by se musel nějak zvlášť namáhat. Skutečnost, že z toho nebude mít žádný jiný užitek, mu najednou vůbec nevadila.

Sinthoras se pobaveně ušklíbl, když si vzpomněl na obličeje stráží, které ho vítaly. Muži málem umřeli poctou, jaké se jim dostalo, a to mu velice lichotilo. Přísahali, že o jeho příjezdu do Dsôn Faïmonu nikomu neřeknou ani slovo a že tím budou i oni chránit jeho tajemství, a to jim dodávalo pýchy. Nechám jim poslat pár lahví dobrého vína.

Obrovité, na mohutných sloupech spočívající stavby z černého a šedého čediče mu zůstaly za zády a před ním se rozevřelo tržiště, na němž stálo pouze pár stánků. Mizerné počasí zahnalo obyvatele do vlastních domů a paláců, takže kupci a obchodníci jen obtížně uzavírali nějaké obchody.

Potřebuju přiměřený dárek. Měl sice v kapsách šperky, které si vzal z pokladnic podzemšťanů, ale nevěděl, jestli se Timānris zalíbí a budou odpovídat jejímu vkusu. Jako dcera váženého umělce byla v tomto ohledu velice náročná. Šperky horských červů měly jistou hodnotu, už s ohledem na vzácné kovy, z nichž byly zhotoveny, ale s jejich vypracováním to bylo mnohem horší. Sinthoras jimi nechtěl vyvolenou urazit.

Když se rozhlížel ze sedla, ulpěl jeho pohled na soše, která zde byla nová. Dříve na tomto místě míval stánek Kilanor. Sinthorasovi navíc připadalo podivné, že u podstavce postávali dva po zuby ozbrojení válečníci. Vypadali jako další dva pomníky. Na štítech měli znaky Polòtainova rodu.

Někdo umřel? Sinthoras nasměroval upíra noci k válečníkově soše a konečně poznal, koho představuje. Robonor?!

Do tváře z onyxového mramoru byla mistrovsky vytesaná bolest a obžaloba. Natažená ruka ukazovala na Sinthorasův dům a pomník. I z dálky bylo jasně vidět zářivou rudou barvu, vycházející z rány zející na noze.

To je přece…!

„Hej, vy dva!“ Pod kapucí se nostàrojův obličej nedal přesně rozeznat, proto ho strážní nepozdravili s plnou úctou, jenom na něho rozladěně pohlédli. „Kdo tady nechal tu sochu postavit?“

„Podívej se na můj štít,“ dostalo se mu nevrlé odpovědi; alf musel mít kvůli dešti hodně špatnou náladu. „Komu asi tak patřím?“

„Nařídil to sám Polòtain?“

Strážný kývl na souhlas.

„A nikdo mu v tom nezabránil?“ Sinthoras cítil vztek, který se mu jako vlna žáru šířil celým tělem a kreslil mu v obličeji černé linky. Jak se mohl opovážit vystavit na tržišti takovou lež? Objel řemeslně dokonale propracovanou sochu. Naproti tomu to, o čem vypovídala, se mu vůbec nelíbilo. „Odkdy tu ten balvan stojí?“

„Od začátku pozdního léta.“ Strážný se na něho zadíval. „Ať tě ani nenapadne se jí dotknout, slyšíš? Zabráníme ti v tom.“

Počítal s tím, že budu chtít proti tomuhle drzému obvinění něco udělat! Sinthoras pociťoval touhu srazit sochu na zem, kde by ji kopyta jeho upíra noci rozdrtila na prach. Kolik lží o mně Polòtain mezitím rozšířil? V žaludku se mu vytvořil kus ledu, vyvolaný vztekem a nádechem obav. Co uvedl do pohybu v době, kdy jsem byl na frontě?

„Já se jí zcela určitě ani nedotknu.“ Sinthoras otočil upíra noci, vyštěkl krátký povel a upír se na sochu vykálel. Rozčilené výkřiky strážců nemohly Sinthorase od tohoto skutku odvrátit, a když se válečníci na něho chtěli obořit, rychle ujel pryč.

Vítr mu svál kapuci z hlavy, studený déšť mu bušil do žhnoucího obličeje a ochladil ho. Přemýšlej! Co proti tomu můžeš dělat?

Sinthoras viděl ve svém neohlášeném návratu do Dsônu zásah prozřetelnosti. To mu přinášelo proti Polòtainovu rodu jistou výhodu.

Proč to dělá… aha! On je Robonorův prastrýc, připomněl si. Brzy po válečníkově smrti se začaly šířit povídačky, že Sinthoras celou nehodu zinscenoval, aby si odklidil Timānrisina snoubence z cesty a mohl místo něho ulehnout do postele krásné alfky.

Caphalor ho tehdy varoval: všichni věděli, co před válečníkovou smrtí prováděl s Timānris ve svém malířském ateliéru. Mocní v Dsônu toho měli plná ústa, a přesto mlčeli, když postoupil na pozici nostàroje.

Vrátil jsem se právě včas, abych jim ty lži nacpal do chřtánu a oni se jimi udusili! Znovu si přetáhl kapuci přes hlavu, aby ho nikdo nepoznal. To si nyní rozhodně nepřál.

Cestou k Timānris mu nahlodávala duši potupa. Neustále myslel na to, co může udělat nejdřív. Jestli někdo ví, jaké pomluvy se o mně šíří, bude to Timānris. Jí důvěřoval, a ona nikomu neprozradí, že pobývá v hlavním městě.

Dorazil k jejímu domu, krátce zaklepal a otrok mu otevřel dveře.

Sinthoras předstíral, že je poslíček, který přináší Timānris zprávu a musí ji osobně předat. Byl nucen čekat v chodbě vedle spíže, než přijde.

Nastávající družka ho okamžitě poznala, přestože mu kapuce zakrývala tvář. „Ty?“ Zůstala stát dva kroky před ním. Výraz, který se jí poté v souměrném obličeji objevil, nesvědčil o radosti. Přes bílou noční košili si přehodila hřejivý domácí šat, podle vůně poznal, že je ještě rozespalá.

Co s ní napáchal jed roztrušovaných pomluv? Sinthorasovi se udělalo špatně, útrobami se mu prohnala bouře a zanechala za sebou ledový chlad. „Já… jsem tě musel vidět! Donesla se ke mně nepravdivá zpráva, v niž se hovořilo o tvojí smrti!“ Mluvil rychle a popošel k ní, shodil ze sebe promáčený kabát a nechal ho dopadnout na zem. Nyní měl na sobě pouze lehkou zbroj a závěsník se zbraněmi. „Ještě jsem ani nebyl u sebe doma. Nikdo nesmí vědět, že jsem odjel od vojsk, abych tě viděl a sevřel v náručí.“ Natáhl k ní ruce.

Timānris ztuhla, její rysy zůstávaly nadále zcela neproniknutelné. „Přijel jsi kvůli mně, nebo kvůli tomu, co se o tobě v Dsônu povídá?“ zeptala se rezavým hlasem.

„O tom, co se o mně povídá, nic nevím,“ zapřísahal se. „Viděl jsem sochu, kterou dal Polòtain postavit na tržišti. Má to s tím něco společného?“

Alfka mírně sklopila hlavu, pramínek vlasů jí spadl do tváře. „Nemáš představu, co jsem musela snášet od té doby, co jsi pryč,“ zašeptala vyčítavě. „Všichni o nás mluví, i když ne na veřejnosti. Povídá se, žes nechal Robonora zavraždit.“ Podívala se na něho a přimhouřila oči. „Pamatuješ si, jak jsem se tě tehdy ptala, jestli máš s tou nehodou něco společného?“

Sinthoras honem přikývl. „Ano, a já jsem ti řekl, že jsem nic…“

„Já vím. Zdůrazňovals, že jsi nevinný. Ale jak je možné, že Polòtain každému vypráví, ať už to dotyčný chce slyšet, nebo ne, že má svědeckou výpověď, která tě těžce obviňuje?“ Popošla k němu a přitiskla mu ruce zpátky k tělu. „Tady a teď ti dávám příležitost, abys obnovil svoji přísahu, nebo se mi přiznal ke lži, Sinthorasi!“

Cítil se slabý a zraněný. Do vypočítavého koutku hlavy mu proklouzlo tiché poznání, že ho láska přivedla do těchto potíží. „Přísahám ti při svém životě, při Nesmrtelných, při svých předcích a při všem, co chceš: s Robonorovou smrtí nemám nic společného!“

„Ani jsi neudělil žádný takový rozkaz a nevyslovil před někým obdobnou prosbu?“ upřesňovala alfka.

„To ti přísahám, Timānris!“

Poté k němu přistoupila blíže a beze slova ho objala.

Ale vřelý pocit, který jím jinak proudil vždy, když to učinila, se tentokrát nedostavil.

Sinthoras ji pohladil po štíhlém krku. „Co v tom ještě vězí? Vidím, že to dosud není všechno…“

Timānris ho vzala za ruku a táhla za sebou do svých pokojů. Nařídila dvěma otrokyním, ať uvaří a přinesou čaj. Sinthoras a alfka se posadili u okna, odkud se dívali na světlem ozářený Dsôn.

Rád by Timānris políbil, ale neměl k tomu odvahu. Dokud ležel nad jejich setkáním a spojením stín, nevzbuzovalo v něm toto setkání city, po nichž toužil, ani pocit jistoty. Tak se spokojil s tím, že ji držel za ruku a čekal, co mu ještě řekne.

Timānris na něj zkoumavě pohlédla. Za starostmi a nedůvěrou postřehl v jejích očích rovněž náklonnost, kterou k němu nadále pociťovala. Nechybělo však mnoho a mohl by ji ztratit, i to vyčetl z jejího pohledu.

„Říkali mi, že jsem spadla ze schodů,“ začala Timānris vyprávět. „Přitom jsem se nejspíš snažila něčeho zachytit a strhla jsem tak oštěp, kterým jsem se těžce zranila. Učení léčitelé údajně měli plno práce, než mě zachránili před odchodem do konečna.“ Čekala, až otrokyně rozestaví na stolku čajový servis a nalijí do něj horký nápoj. „Tím, jak jsem spadla, utrpěla moje paměť, nemůžu si na nic vzpomenout. Ani na samotný pád, ani na to, co se stalo krátce předtím.“

Sinthoras seděl jako na rozžhavených čepelích. Co mi tím chce říct? „Jsem bezectným moc vděčný za to, že tě…“

Timānris jemně pozvedla levou ruku. „Ještě nejsem u konce. Všichni si mysleli, že to byla nehoda, i já − dokud neodešla Raleeha. Nechala mi tu dopis, v němž napsala, že jednala na tvůj příkaz.“

Sinthorasovi se málem zastavilo srdce. „Ne!“ vykřikl rozhořčeně. „Ty… Jak si můžeš myslet…“ Nevěděl, co má říct. „Ty jsi pro mě vším! Nikdy jsem nikoho…“

„Napsala, žes jí slíbil, že když to udělá, pošleš ji do učení k nejlepším umělcům naší říše,“ vyprávěla Timānris rozechvělým hlasem. „Prý jsi jí řekl, že už mě nemiluješ a chceš navázat nový vztah. Vztah, který napomůže tvojí vážnosti a posune tě na politické dráze někam výš.“ Alfka zavřela oči a sáhla po šálku čaje ze zeleného mramoru. „Já bych slovům nějaké otrokyně nikdy nevěřila, Sinthorasi.“ Hlas zněl slabě a lámal se. „Ale spolu s těmi povídačkami, které kolují Dsônem, a s Polòtainovou neotřesitelnou obžalobou jsem došla tak daleko, že jsem…“ Odmlčela se, přestala mluvit, zvedla však víčka a podívala se přímo na něj. Vyzývavě.

Sinthorasovi vyschlo v ústech. Na jazyku měl kovovou pachuť, jako kdyby polykal krev. Musel se nejdříve napít čaje, jinak by nedokázal odpovědět. „Připravil jsem tehdy Raleehu o zrak, protože si nedávala pozor. Za to se mi chtěla pomstít,“ pronesl zvolna a zdůrazňoval každé slovo, aby to Timānris pochopila. „Ona byla tím, kdo mi přinesl falešnou zprávu o tvojí smrti! Zfalšovala tvůj rukopis, ona…“

„Raleeha byla slepá! Jak by mohla napodobit můj rukopis?“

„U všech bezectných, já nevím! Možná jí někdo pomohl. Možná mí protivníci, Polòtain a jeho přátelé, kteří mě chtěli oslabit tím, že mi seberou naději, že ve vlasti naleznu klid a pokoj.“ Sinthoras oběma rukama sevřel její obličej. „Nechápeš? Chtěli, abych zůstal v Tark Draanu! Ze žalu nad tvou smrtí bych se do Dsônu nikdy nevrátil. Chtěli mě v dálce zlomit, aby mohli v Dsônu nerušeně zničit mou pověst.“ Sinthorasovi připadalo toto vysvětlení zcela příhodné. To je ono! To dává smysl! „Tobě dali Raleežin dopis, abys mi přestala věřit a nesnažila se mě nalézt.“ Pohladil ji po vonících vlasech. „Chtějí nás rozeštvat. Chtějí mě připravit o družku, která mě podporuje, kterou nosím v duši a k níž bych se chtěl z Tark Draanu plný radosti vrátit.“

„Málem se jim to podařilo,“ zašeptala Timānris a po tvářích jí stékaly slzy. „Odpusť mi, že jsem neprohlédla jejich pikle. Měla jsem naslouchat hlasu svého srdce, jenž neúnavně hovořil v tvůj prospěch.“ Objala ho a těsně se k němu přivinula. „Přísahám, že už o tobě nebudu nikdy pochybovat!“

Úleva, která zalila Sinthorasovo nitro, byla nepopsatelná a zahnala veškeré obavy. Z útrob se mu šířil žár a pronikal do posledního koutku jeho těla. Přešťastně k sobě Timānris přitiskl. „My je porazíme, milovaná! Porazíme Polòtaina jeho vlastními zbraněmi.“

„Ano, to uděláme.“ Dlouze, vášnivě ho políbila na rty. „Začneme s tím hned zítra ráno. Ale noc bude patřit jenom nám.“

Šťouchla do Sinthorase, ten se složil na lůžko a vychutnával si její něžnůstky.

Tichý hlásek v duši ho však káral, že je podvodník.

V.

První krev elfů, prolitá Moranou.

Nepochybně pozoruhodný skutek.

Ale ty opravdu velké skutky měly teprve následovat, přestože si toho hrdinové nebyli vědomi, když pronikali míli za mílí hlouběji do Tark Draanu.

Ve vlasti, která se cítila v bezpečí, však válečníci a válečnice brzy bolestně chyběli.

A neexistovala žádná možnost nařídit jim, aby se vrátili ze vzdálené země do Dsônu, kde by svou přítomností dodali alfům důvěru.

Neumím odhadnout, zda by se v boji nikdy neporažený Virssagòn nebo pružná, hbitá Horgàta dokázali vypořádat s hrůzou, plížící se ulicemi, uličkami i náměstími Dsônu.

Jisté je však jedno: hrdinové chyběli.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Tark Draan (Skrytá země), daleko na jihozápad od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek podzimu

Vlhký vítr se proháněl škvírami v roletách a jeho pohvizdování přerůstalo v neutuchající, vysoký písklavý tón, který všem fámulům v místnosti děsivě lezl na nervy. Přesto se nikdo ani nehnul. Seděli sklonění nad pultíky a ve svitu svící pilně psali. Z mladých tváří vyzařovalo napětí.

Jujulo Veselý si povzdechl. „Copak to kromě mě nikdo neslyší? To jste z těch experimentů všichni ohluchli?“ Vstal z pohodlné židle stojící na nevysoké podestě, odkud měl dobrý přehled o celé místnosti.

Dvacet jeho nejlepších fámulů hloubalo nad úkoly, které jim uložil. Kdo je nezvládne, vrátí se druhého dne ráno domů. Doma se z nich opět stanou potomci šlechticů, kupečtí synové, mladičcí sedláci a nádeníci, které bude spojovat jediná věc: propásli zřídkavou příležitost stát se v některém z budoucích oběhů magusovým následníkem.

Jujulo měl na sobě pestrobarevný háv, který se skvěle hodil k jeho rozmarné povaze. Nikdo ho nikdy neviděl ve špatné náladě, nebo dokonce nabručeného. Takové chování přísně zakázal ve zdech svého příbytku, starém panském sídle stojícím na nevysokém kopečku uprostřed města zvaného Kačeří. Magusovy boty připomínající zahnuté ptačí zobáky tento obraz plně dokreslovaly.

Ten, kdo se s ním setkal poprvé, ho často považoval za obstarožního herce nebo dvorního šaška. Měl za sebou více než osmdesát slunečních cyklů, které však na něm nebyly vidět − více než padesát by mu nikdo nehádal.

Rychle pospíchal k oknům a jedno po druhém zavřel. „Pište hezky dál,“ nařídil. „Maguse nesmí v jeho počínání nic rozptylovat, jinak se nedokáže trvale soustředit. A bez koncentrace se nikomu žádné kouzlo nepovede.“

Stál k nim otočený zády a poslouchal škrabání per. Ano, opravdu pospíchají. Jsou to dobří chlapci.

Jujulo se vrátil ke své židli a udělal si na ní pohodlí, usrkl čaj a snědl několik keksů, které mu kuchařka upekla. Bylo v nich hodně koření, aby nikdy neztratil náladu. Měl rád pepř, který ostrostí zaháněl sebemenší náznak trudnomyslnosti. Zdalipak dosáhnou lepších výsledků než děvčata?

Magus ve výuce rozděloval fámuly podle pohlaví. Tím mohl výuku lépe sladit s potřebami a přednostmi jak chlapců, tak dívek. Fámulus i fámula se učili mezi sobě rovnými rychleji − i když se těžiště výuky poněkud lišilo.

Jujulo slyšel skučení a kvílení větru i přes zavřená okna. Starobylý šlechtický dům, v němž přišel na svět, se podle všeho nesmírně bavil vytvářením nových rohů a hran, o něž se vítr mohl tříštit. Severák.

V myšlenkách se přenesl do Šedých hor, k majestátním vrcholům, vysokým, strmým srázům a k říši Pátých. Trpaslíci se v horách vyznali jako nikdo jiný. Dvakrát využil jejich pozvání a obdivoval haly, umělecké kamenické práce, kovárny a výhně, důkladně promyšlené zavlažovací systémy a samozřejmě i pevnostní komplex u Kamenného průsmyku.

Ale navzdory vší zdvořilosti, kterou mu Pátí prokazovali, budili v něm trpaslíci pocit, že nemají o lidech příliš vysoké mínění. A o elfech ještě horší. On jako magus jim dokonce připadal nejpodezřelejší, protože s magií nechtěli mít nic společného. Jenže král trpaslíků ho měl z nějakého důvodu rád. Docházelo mezi nimi k čilé výměně dopisů, a jak se zdálo, náklonnost přerostla v přátelství.

Jujulo zpočátku považoval trpaslíky za duševně méně nadané, poté však byl nucen přiznat si, že nejtypičtějším rysem jejich povahy je zatvrzelá tvrdohlavost. Vyslechli si sice názory druhých, ale trvali na vlastních. Ten, kdo dokázal vytvořit takové stavby a tak dokonalé kovářské výtvory, rozhodně nemohl být hlupák.

Už dlouho jsem nedostal odpověď na poslední dopisy. Magus od léta čekal na psaní od krále trpaslíků. Pozval ho i s doprovodem do své říše Jujulonie a počítal s tím, že si v co nejkratší době přečte kladnou odpověď a příslib návštěvy.

Žádná odpověď však nepřišla.

Stejně jako odpověď postrádal i posledního posla, fámulu Famenii. Byla nejlepší z těch, co se spolu s ní narodili ve stejném cyklu, a měla za úkol nejen předat králi pozvánku, ale trochu ho i pobavit drobnými kouzly a probudit v něm zájem.

Jujulo usrkával čaj. Co se asi tak děje v říši Pátých, že se nehlásí? Byl snad král sesazen? Došlo k nějakým sporům mezi klany? Chtěli ti podivíni mít prostě klid, a proto neodpovídali? Nebo došlo k nějakému neštěstí, vybuchly u nich třaskavé plyny a trpaslíci se dostali do potíží?

Postřehl, jak fámulus Törden zašilhal k sousedovi, aby od něj opsal řešení. „Ale, ale, milý Tördene,“ zvolal káravě. „To je první a zároveň poslední varování. Další, koho přistihnu při tom, jak se snaží získat pomoc, okamžitě opustí školu.“

Törden sebou trhnul a zrudl, rychle škrábal perem po papíře.

Jujulo si zakázal malý úšklebek. Jako bych to já sám tehdy taky neudělal. Vzpomněl si na svou zkoušku u maguse Erinitora Nezkrotného a jak mu mistr jako trest za podvod hodil na hlavu kalamář tak prudce, až se mu protrhla kůže. Černě zbarvenou jizvu měl na hlavě dodnes. A přesto jsem se stal jeho nástupcem.

Šálek s čajem byl prázdný a ani v konvici nezbyla jediná kapka. Jujulo si s lítostí vzal další keks, zatímco pravou rukou prováděl rychlá gesta. Další várku!

Zničehonic se před ním zhmotnila třpytivá čajová konvice a vystřelila zavřenými dveřmi ven. Nebylo to nic jiného než maličké informační kouzlo, které mělo dorazit ke kuchařce a naznačit jí, co magus potřebuje. Cvičení prstů.

Jak viděl, fámulové se tím nenechali vyvést z koncentrace. Kratičký projev stačil, aby upírali zrak pouze na vlastní práci. Kousky jejich mistra je beztak dávno přestaly udivovat, na to byli ve škole už příliš dlouho.

Z chodby dolehly do místnosti něčí hlasy, potom se dveře zprudka otevřely. Na prahu stál muž v prostých šatech promočený až na kůži, a Jujulo poznal, že to je bednář Quartan. Na pravé paži měl hlubokou řeznou ránu, krev mu stékala po vlhké košili až na kamennou podlahu. „Mistře Jujulo!“ vykřikl s hrůzou v hlase. „Pojďte rychle se mnou! Musíte… Elfové! Napadli nás!“

Fámulové vzhlédli. V místnosti to zašumělo, ani Jujulovy zlostné pohledy nedokázaly šum utišit.

„Elfové?“ Magus se zvedl ze židle. „To není možné! Od nejbližší říše elfů jsme moc daleko a… proč by to dělali?“ Pohlédl na Quartana. „Jsi si tím jistý?“

„Viděl jsem ho na vlastní oči!“ Bednář se držel za zraněné rameno. „Náš cech se sešel v Radničním džbánu a ten elf vyšel ze stínů, jako by ho vyplivly, a začal mezi náma řádit. Já jsem jedinej unikl, a to proto, že…“ zavzlykal. „Mistře, prosím! Udělejte něco s tím šikmouchým!“

„To udělám!“ Jujulo proběhl kolem muže a vyřítil se ze sálu.

„Mistře, co bude se zkouškou?“ zavolal za ním Törden.

„Všichni jste ji udělali. A zůstaňte, kde jste!“ odvětil Jujulo v běhu, strhl z háku pláštěnku a vyběhl z domu.

Quartan ho během několika kroků dohonil, chtěl maguse doprovodit až na místo. „Nenechám vás jít proti nim samotnýho, mistře.“

„Zcela určitě to nejsou elfové, můj milý Quartane.“

„Mají špičatý uši a jsou…“

„Věřím tvým očím. Z toho usuzuji: jsou to lupiči, kteří se přestrojili za elfy,“ vysvětloval Jujulo za chůze. „Chtějí ve vás vzbudit takový dojem a nahnat vám strach, abyste se nebránili.“ Žádné jiné řešení nemůže existovat. Netuším, co by mohlo být v Kačeřím tak zajímavého, aby to svedlo národ světla k nějakému útoku.

Zároveň si však připomenul varovná slova krále trpaslíků, jenž neustále a rád poukazoval na podlost elfů. „Chraňte se před nimi! Jednoho oběhu budete litovat, že jste jim důvěřovali,“ zaslechl v duchu bručivý hlas. „Jejich počínání se řídí výlučně jejich vlastními zájmy, protože se považují za něco lepšího. My trpaslíci naproti tomu chráníme Skrytou zemi, ano, dokonce i šikmouší jsou pod naší ochranou, i když nás podvedli. Dlouzí bohužel příliš často zapomínají, komu vděčí za blahobyt. Pro většinu lidí jsme jenom horští červi, buřiči, sběratelé a hlídači pokladů a malí, nevrlí kovářští mistři, se kterými se dobře obchoduje. Ale kdybychom nechránili průsmyky, tak by se to tu Tionovými zplozenci jenom hemžilo.“

Dorazili k prvním domům, městečko se poklidně rozkládalo hned za nimi. Nic nenaznačovalo, že zde došlo k útoku.

Je tu takový klid. Jujulo zpomalil kroky a soustředil se, aby byl schopen v případě potřeby utkat kouzlo. Protože půda pod jeho nohama byla prosycena magickou silou, nedělal si starosti, že by nedokázal protivníky zvládnout. Do nebezpečí by ho mohla přivést nanejvýš vlastní nepozornost při vyslovení kouzla nebo únava, jinak nic.

„Co to má být? Kde je strážný?“ podivil se.

Váhavé kroky se od něj pomalu vzdalovaly.

Jujulo se otočil ke Quartanovi, který couval. „Co to má znamenat?“

„Musíte mi prominout, mistře, ale musel jsem to udělat. Jinak by mě… Odpusťte mi!“ zakoktal bednář, otočil se a utíkal pryč.

„Kdo? Kdo by ti co udělal?“ zavolal za ním Jujulo a připravoval se na obranné kouzlo. Bednář ho vylákal do pasti. K žádnému útoku elfů nedošlo. Kdo může mít na mě spadeno?

Zazněl dutý smích, vycházející ze stínů.

Magusovi se zježily vlasy na zátylku, okamžitě ho přepadl strach, studenou rukou mu sevřel srdce a stiskl je tak, že se rychle a prudce rozbušilo a začalo se bránit sevření. Bolel ho celý hrudník. Co se tu v Kačeřím děje?

„Jak může někdo mít k dispozici takovou moc a oblékat se přitom jako šašek?“ zazněl odpudivý hlas. Hovořil napolo šeptem, což znásobovalo jeho děsivý účinek. „Mohl bys být vládce Tark Draanu! Jenže jenom se na sebe podívej: copak se vůbec nestydíš?“

Jujulo se točil v kruhu, nikoho však neviděl. „Kdo jsi?“

„V okamžiku, kdy mě spatříš, budeš mrtvý,“ zašeptal krutý hlas „Modli se ke svým bohům, abys mě neuviděl.“

Magus vyslovil kratičké zaklínadlo. V dlani se mu objevila svítící koule o průměru lidské dlaně. Vylétla ven a začala prozkoumávat tmavé kouty.

„Ohó, ty si myslíš, že mě dokážeš najít?“ zaslechl neznámého, jak říká se smíchem. „Podívej se, co s tím tvým slaďoučkým světýlkem udělám!“

Z výklenku ve zdi se vylouply stíny připomínající vychrtlé prsty, jako oživlý kouř se třepetaly k zářící sféře a sevřely ji. Světlo pohaslo, temnota je polkla.

Nějaký jiný magus? Jujulo cítil, že jeho kouzlo sice nepřestalo existovat, ale temnota, která byla neproniknutelnější než rozlitý inkoust, ho držela v sevření a nepouštěla ho. Že by některý z ostatních magusů dostal zálusk na moji říši? Potom své nároky přede mnou dobře skrýval. Nebo že by to byl zapuzený fámulus? „Co po mně chceš?“

Z temnoty nehlučně vystoupila jakási postava. Zdálo se, že ji čerň velice nerada nechává jít a jen pomaličku ji pouští.

Jujulo spatřil urostlého válečníka v černé kovové zbroji a s chrániči rukou a nohou ze stejného materiálu. Tmavý byl rovněž oděv neznámého, stejně jako jeho vlasy, svázané vzadu stuhou do pramene. Kolem každého nadloktí měl ometaný černý řetízek, který zřejmě sloužil jako dodatečná ochrana. Dlouhé, pečlivě vybroušené nýty se táhly od prsního pancíře až k ramenům, nad nimiž čněly do výšky dvou jílců meče. Jujulo okamžitě postřehl špičaté, sbíhavé uši.

Takže přece jen elf! Jujulovi se roztřásly ruce, zoufale se snažil vzpomenout si na nějaké útočné kouzlo, žádné ho však nenapadalo. Strach mu ochromil rozum.

Elf v temné zbroji zůstal stát a roztáhl ruce, dlaně ukryté v černých rukavicích. „Přeji ti hezký večer, magusi Jujulo. Jak vidíš, nevytasil jsem zbraně. Jsem zde, abych vznesl nárok elfů na tuto říši. My jsme tvorové, kteří umí zacházet s magií jinak než vy barbaři. Vy jste tuto moc už příliš dlouho zneužívali pro svoje záležitosti. Nyní je na čase, aby sloužila těm, kterým toto právo náleží!“

Jujulo vnímal vyřčená slova, a přesto jim nemohl uvěřit. Elf navíc hovořil příšerným jazykem, podobně jako lidé žijící v západní části Skryté země. Během celé své dlouhé existence narazil pouze na jednoho elfa, elfa ze Zlaté nížiny, jehož řeč zněla jako slova někoho, kdo dlouho studoval, slova učence. Zdá se, že tady ten se na rozdíl od něho učil lidskou řeč od nevzdělance.

V uličkách Kačeřího nadále vládl klid. Zdálo se, že obyvatelé mší, že je lepší nevycházet před dveře nebo přistupovat k oknu.

„Předpokládám, že se chcete zmocnit všech kouzelných říší? Nebo jste si vybrali tu mou, protože se chovám a vypadám jako šašek?“ Jujulo se na protivníka zadíval pozorněji. Runy na zbroji mu nic neříkaly, i způsob, jak byly zhotoveny, se lišil od všech zbrojí v celé Skryté zemi. „Ze které říše elfů přicházíš?“

„Z Âlanduru.“

„Ta leží více než čtyři sta mil odsud. Jak si to představuješ: ty a tvoji soukmenovci prostě projdete celým Thapiaînem a obsadíte moji říši? Co na to řeknou králové, když nečekaně dostanou nové sousedy, kteří navíc nebudí dojem, že by chtěli zachovávat mír?“ Trpaslíci měli pravdu: elfům nelze věřit. Jujulo přemýšlel, jak posla porazí a použije ho jako důkaz proradnosti elfů. Ostatní magusové a magy musejí být varováni, a stejně tak i všechna království. Stateční trpaslíci nám v horách chrání záda, přitom ta nejpodlejší zrada na nás číhá přímo ve Skryté zemi!

„Nárok se nejsnáze uplatňuje tak, když neexistuje nikdo, kdo by proti němu vznášel námitky,“ pronesl elf s chladným pousmáním. „K čemu je kouzelná říše, když nemá žádného maguse ani fámuly?“

„Ty mi hrozíš?“ Jujulo přivolal prudký závan větru, aby mrštil elfem o zeď a přelámal mu tak kosti v těle. Jakýpak šašek!

Vítr zvířil špínu, která s tichým šelestěním narážela do zdi − ale protivník zmizel!

„Já ti nehrozím,“ zašeptal mu v témže okamžiku elf do ucha. „Já tě zabiju!“

Jujulo se ještě pokusil otočit a mrštit po elfovi kouzlem energie, když mu zády projela žhnoucí bolest a něco mu probodlo plíce. Zhroutil se na kolena, zatímco cítil, jak se mu po těle řine tekuté teplo. Byla to jeho vlastní krev, která mu proudila z ran. Překulil se a padl tváří k zemi.

„Trošička větru, nic víc nesvedeš?“ Elf ho špičkou boty obrátil na záda, takže se mu Jujulo musel dívat do očí. „To ti stačilo pár takových drobných píchnutí? Myslel jsem si, že se dokážeš sám vyléčit a já budu nucen podstoupit těžký souboj. Myslel jsem si, že jsi nebezpečnější.“ Stál nad ním, oba meče držel v rukou, z čepelí stékala rudá krev. „Třeba mi fámulové budou klást větší odpor než jejich mistr. Ale je možné, že jsou ještě větší blázni než ty.“

Jedno… gesto… Jujulo opatrně učinil prsty pravé ruky nenápadné pohyby, aby skutečně přivolal léčivé kouzlo.

Elf si toho všiml. „Ne, teď už ne, ty blázne!“ Pravá čepel sjela dolů, pod loktem se zabořila do předloktí a skrz naskrz ho přesekla, ostří přetnulo všechny kosti, šlachy i svaly.

Jujulo zaječel, rozkašlal se a převalil se na bok.

„Taková ubohost,“ pronesl elf opovržlivě. „Vidím, že jsme si zbytečně dělali starosti, že vy kouzelníci představujete pro naši armádu největší nebezpečí. Tark Draan padne rychleji, než jsme si mysleli.“

Jujulo hlasitě zaúpěl, nakolik mu to zraněné plíce dovolily. To utrpení bylo přímo nesnesitelné. V hlavě neměl nic než bolest.

Poslední ránu mečem už vůbec neviděl. Jeho soužení rázně skončilo.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Carmondaj se odhodlal projet na koni celou říší Pátých až k jižní bráně. Nemohlo to být daleko.

Caphalor mu chtěl dát čtyři alfy z roty Zlatých ocelí, aby ho chránili před všemi možnými nepříjemnostmi, čímž myslel jak podzemšťany, tak i óarky a ostatní spojence. Carmondaj však odmítl. Dával přednost samotě a nepotřeboval doprovod.

Není to tak těžké. Zvědové z řad alfů zanechali na stěnách značky, aby ostatní nemuseli bloudit v podzemních chodbách. Přesto počet pohřešovaných nadále stoupal, nyní dokonce i mezi barbary. Kdo navzdory nostàrojovu zákazu vyrazil na vlastní pěst, musel zcela vážně počítat s tím, že se ve štolách a dolech navždy ztratí. Nebo se stane obětí zákeřných útoků podzemšťanů.

Carmondaj zabočil doprava, jak mu poradila šipka.

Před ním se objevila vstupní hala se čtyři kroky vysokou bránou. K ní byla připevněná závora, která se obsluhovala pomocí důmyslného systému pák a řetězů. Byla otevřená a dále za ní spatřil další bránu, ještě mohutnější než první, ale na rozdíl od první byla její křídla zavřená. Před ní se utábořil oddíl alfů. Střežili východ do Tark Draanu.

Zvládl jsem to! Carmondaj se k nim rozjel a pozdravil je. V jednom rohu se povalovaly obyčejné prsní pancíře a zbraně z arzenálu podzemšťanů, jimiž se alfové mohli v případě potřeby maskovat za elfy.

„Zdravím tě, Carmondaji. Hodně jsem toho o tobě slyšel a četl,“ pronesl alf, jenž se najednou objevil vedle jeho koně a měl na sobě tmavý, vatovaný kabátec. „Já jsem Armatòn, benàmoj oddílu, který střeží tuto bránu. Hodláš nás snad zvěčnit ve svém eposu o dobytí Tark Draanu?“

Carmondaj zaslechl v jeho slovech nádech naděje, jehož si povšiml téměř u všech, s nimiž se v poslední době setkal. Unavovalo ho, že se ho pořád ptají na jedno a totéž. „Kdo ví,“ opáčil a mírně se pousmál. „Přivedla mě sem zvědavost. Chtěl jsem se konečně podívat ven, abych si mohl udělat odpovídající nákres. Myslím, že to, co uvidím, by rádi viděli i v Dsônu.“ Sesedl. „Je to možné?“

„Zajisté. Pro tebe rozhodně.“ Armatòn ukázal před sebe, kde se ve skále vinulo vzhůru úzké, točité schodiště umožňující průchod. „Tudy.“

Společně k němu zamířili.

Carmondaj ukázal na zbroje barbarů. „Co to má za smysl, pokud si můžu dovolit tuto otázku? Elfové se očím podzemšťanů přece jeví stejně zvláštní jako my.“

„Kdybychom stáli na ochozech sami, dal bych ti za pravdu. Ale protože střežíme průsmyk společně s trpaslíky, vypadá to, jako by se z obou ras stali nejlepší přátelé.“ Armatòn se zasmál, když uviděl Carmondajův nevěřícný pohled. „Nech se překvapit. Ujišťuju tě, že Dsôn bude takový obraz přímo milovat.“

Začali s výstupem, jenž je vedl kolem zavřené brány vzhůru.

Carmondaj se zastavil a narychlo si načrtl jednoduchou, ale účelnou mechaniku. Nemohl popřít, že na něj práce bývalých pánů pevnosti udělala dobrý dojem: ozubená kola, čepy, které do sebe dokonale zapadaly, řetězy, kladky a závory, tlusté jako dospělý člověk, to všechno znemožňovalo, aby případní útočníci pronikli do pevnosti pomocí běžných dobývacích prostředků. Lépe řečeno, mělo znemožnit.

To si o Kamenné bráně taky mysleli. Carmondaj dokončil letmý nákres a opět se pustil za Armatònem, který na něho po tu dobu trpělivě čekal.

První rovné schody nahradilo točité schodiště, z něhož vedly odbočky do širokých tunelů. Benàmoj však kráčel pořád vzhůru, až dorazili k železem obité bráně.

Armatòn ji otevřel a do tváří se jim opřel ledový vzduch. „Stojíme teď na ochozu přímo nad bránou. Odsud je možné vrhat na nezvané návštěvníky kameny. Našli jsme tu taky výlevky na vroucí smůlu a strusku. Nádoby, které se k tomu potřebují, se dopravují ze spodních místností pomocí výtahů. Dobrá konstrukce.“

„Podívám se na ni.“ Carmondaj vyšel ven a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. Studený vítr neobsahoval výpary z kamení, zápach óarčích exkrementů ani žádné jiné pachy. Čistý, nádherný vzduch! Ještě několikrát se zhluboka nadechl.

„Já to taky pokaždé dělám,“ okomentoval jeho počínání Armatòn. „Tark Draan voní aspoň tady opravdu moc hezky.“ Krátce se zasmál a ukázal dopředu, kde se o hrazení opíral jeden trpaslík a rukou si zastiňoval čelo. Drobný mužíček tu a tam sklopil ruku, natočil hlavu a pak ruku zase zvedl. Několik kroků dále postávali další podzemšťané. „To jsou naši noví spojenci.“

Carmondaj postřehl v Armatònových slovech známky rozjařenosti. „Můžu si je prohlédnout zblízka?“

„Trvám na tom. Klidně můžeš napsat, že jsem je spolu s Durùstonem…“

„Jistě.“ Carmondaj vykročil. Už ta věčná přání nemohl ani slyšet. To, že padlo Durùstonovo jméno, mu vnuklo nejasnou představu. Když se zastavil před prvním podzemšťanem, jeho domněnka se potvrdila: vypreparovali mrtvoly!

Durùston se na nich důkladně vyřádil − přestože tato umělecká díla nebyla ani tak hezká jako spíš praktická.

Trpaslík měl uťatou hlavu, kolem celého krku vedl jemný řez. Pod kůží se táhly boule, které na zátylku vystupovaly ven a opět mizely pod podzemšťanovými šaty: byly to provázky, na nichž ulpěla zaschlá krev a nějaký olej. Zaznělo tiché kliknutí, pravý provázek se pohnul a podzemšťan otočil hlavu doprava.

Co si to tu Durùston vymyslel? Carmondaj vykasal trpaslíkovu koženou halenu.

Nevysoké tělo bylo úplně vykuchané. Preparátor ponechal jako vzpěru pouze páteř a žebra a vyztužil je železným drátem. Srdce, plíce i střeva chyběly. Místo nich spatřil alf konstrukci skládající se z několika protivah, napnutých pružin a směsice různobarevných provázků, jimiž se podzemšťan uváděl do pohybu.

Byl cítit jemný, velice jemný pach hnijícího masa, na něm však dosud nebyly patrné žádné známky rozkladu.

Carmondaj po něm na zkoušku přejel dvěma prsty. Studený, suchý. Roční doba tomu značně napomáhá.

„Nejotravnější jsou vrány.“ Durùston, jenž měl kolem pasu uvázanou dlouhou koženou zástěru, k nim kráčel po ochozu a těšil se z Carmondajova neskrývaného údivu. „Nenechají se tak snadno splést jako barbaři. Někdo musí tu a tam projít kolem a zaplašit je, jinak těm mrtvolám vyklovou z obličeje všechno maso. Zdá se, že jim moje konzervační přípravky docela chutnají.“

Carmondaj mu podal ruku. „To je mistrovská práce.“

„Není důvod přehánět. Je to nezbytně nutná práce.“ Durùston se přesto hrdě pousmál. „Připadalo mi nudné strkat na ochozy useknuté hlavy, abychom tak zmátli ty, co pojedou nebo půjdou kolem. To umí i pitomí óarcové. Musíme všem ukázat, že dovedeme i něco většího.“

„Vůbec bych se nedivil, kdyby třeba i mluvili.“ Carmondaj se posadil a začal kreslit. „Máš chvilku čas? Rád bych tě k nim přimaloval. Komu čest, tomu čest. Ono to něco znamená, když se někoho zeptám, jestli chce, abych ho zahrnul do svého eposu. Můžeš si na tom právem zakládat.“

Durùston naznačil úklonu, poklekl vedle vycpaného podzemšťana a předstíral, že upravuje pružinu. „Je to tak dobré?“

„Výborné.“

„Za dva momenty nekonečna dorazí nové figuríny,“ vysvětloval Durùston. „V současnosti jich máme jenom jedenáct, občas jsou vrány holt přece jen rychlejší. Aby se ti mrňousové pohybovali, musel jsem sestavit podstavce. Kladky se pohánějí protiváhou a…“

Carmondaj dál neposlouchal, ale ponořil se do práce. Tužka ze slisovaného uhelného prachu přenesla celou scénu na papír, který nejbližší posel odnese do Dsônu a předá do rozmnožovny. Studenti malířství si vylepšovali příjem obkreslováním jeho originálů. Každý obyvatel Dsôn Faïmonu, který chtěl, si mohl za pár mincí pověsit tyto kresby na stěnu. Carmondaj přemýšlel o vlastním cyklu z Tark Draanu, nakresleném jen tak z ruky. Bude se skládat z obrázků, které nepředá obchodníkům s faksimilemi. Tak na tomhle tažení zbohatnu, aniž bych musel dobýt nějaký kus země.

Byl se skicou hotov.

„…ale ještě větší věci,“ dolehl k němu opět Durùstonův hlas. „Doufám, že nějaký trol chcípne. Rád bych ho…“

Zaznělo hlasité hvízdnutí, následované zaduněním signálního rohu, jaký alfové nepoužívali. Stráže na ochozu se přikrčily, dokonce i Durùston stáhl hlavu.

„Co je?“ Carmondaj se rozhlédl.

Armatòn jim naznačil, aby se nezvedali.

„No, to znamená, že máme návštěvu. Nějací cestovatelé by se chtěli dostat říší podzemšťanů ven z Tark Draanu.“ Durùston se posunul dopředu k výlevkám na strusku, smůlu a horký olej, aby se podíval dolů.

Carmondaj se připlazil k vedlejší výlevce a popadl sešit a tužku.

Nejdříve uslyšel hlasité rachocení, potom několik zabučení a nakonec před bránou zastavil těžce naložený povoz. Na kozlíku seděli dva skromně ozbrojení barbaři, třetí jel vedle nich na mohutném koni, jehož barbaři zřejmě často využívali pro práci na poli. Jezdec se vyšňořil, byl navlečený do směšného, huňatého kabátu, sahajícího mu až na paty. U sedla se houpala lehká sekera s dlouhým ostřím.

Jezdec jim zamával. „Vraccas nechť je s váma, dobří trpaslíci!“ zvolal a dech se mu před ústy měnil na bílý obláček. Carmondaj ani nepostřehl, jak moc teplota klesla. „To jsem já, váš oblíbenej Pantako!“ Rozpřáhl ruce.

Armatòn a Carmondaj si rychle vyměnili pohledy.

Pantako pokrčil čelo. „Co je, milí přátelé? Ztratili jste řeč? Přivážím látky a doufám, že si od vás budu moct odvýzt několik soudků vašeho nejlepšího piva, jak jsme to vždycky dělávali.“

„Ne!“ zakřičel Armatòn jazykem barbarů skrz výlevku, takže jeho hlas zněl tupěji a více se podobal hlasu podzemšťanů. „Tentokrát ne!“

Pravý obchodník se takovým odmítnutím nenechá odradit. Carmondaj byl zvědavý, jak bude setkání dál probíhat.

„Co to má znamenat, tentokrát ne?“ zařval Pantako. „Mám dobrý zákazníky, kteří čekaj na vaše pivo. Zaplatili mi předem a já jim ty peníze rozhodně nehodlám vracet. Nenechávejte mě tu stát jako nějakého podvodníka!“

„Ne,“ tvrdošíjně opakoval Armatòn.

Pantako rozpřáhl ruce ještě šířeji. „Co máš za lubem, příteli trpaslíku? Chceš vyhnat cenu piva někam vejš? A jak to vůbec mluvíš? Seš ožralej?“

„Je to obchodník, který se musí za každou cenu vrátit se zbožím,“ řekl Carmondaj benàmojovi. „Toho se nezbavíš. Dej mu nějaký pádný důvod, aby odtáhl pryč.“

„Jiný než šíp mezi oči?“ zavrčel Armatòn podrážděně.

Durùston se rozesmál a i Carmondaj se ušklíbl. „To by sice byla jedna možnost, ale…“

„Tak to udělej ty,“ přerušil ho Armatòn. „Ty jsi mistr slova.“

„Haló, příteli trpaslíku!“ zaryčel znovu Pantako. „Budu tu před bránou čekat tak dlouho, dokud pivo nedostanu, slyšíš? A je mi fuk, jestli ho musíte nejdřív uvařit! Máme dohodu…“

„Nemáme žádnou dohodu!“ vykřikl Carmondaj, kterého bavilo, že může s obchodníkem změřit síly. „Dodals nám podřadné látky! Žádná košile dlouho nevydržela!“

Pantako se nazlobeně podíval nahoru, nemohl však alfa spatřit. „Kdo to tam mluví? Proč zní vaše hlasy, jako byste všichni byli z nějaký jiný trpasličí říše?“

Carmondaj kopl do trpasličí loutky vedle sebe a ta zvedla ruku. „Tady! To jsem já.“

„Jak se jmenuješ?“

„Co je ti po tom?“

„Přiveď mi Bendogara Mincíře!“ dožadoval se Pantako rozčileně. „S ním jsem udělal ty nejlepší obchody!“

„Mincíř je mrtvý.“ Carmondaj zaslechl, jak se Durùston vedle něj tiše zasmál a zašeptal: „Jak se to vezme.“ On sám hlasitě dodal: „Naše dohoda tím skončila!“

Pantako popojížděl před branou sem a tam, jako by tím mohl dosáhnout toho, že se otevře. „Takovou cenu má slovo Pátejch? Takhle dodržujete svoje…“

„Mohli bychom o ní znovu vyjednávat, kdybys nám přivezl látky, které něco vydrží!“ skočil mu Carmondaj do řeči. „Černé pivo se nám tentokrát mimochodem moc povedlo. Jestli si nepospíšíš, vyprázdníme všechny sudy sami!“

„Aha, odsud vane vítr! Dobrá. Dejte mi třicet oběhů a znovu se tu objevím u brány. S nejlepší přízí a nejlepšíma látkama, jaký se dají v Gourarze sehnat!“ Pantako dal znamení vozkovi. Otočili široký vozík a jeli kolem brány těsně pod cimbuřím. „Ale za takovou přízi budu chtít víc…“

„Cena zůstane stejná, barbare!“ Carmondaj nedokázal poslední slovo včas zadržet, prostě mu uklouzlo. Doufám, že to nezaslechl.

Armatòn sáhl po luku a přiložil šíp k tětivě.

Pantako, který právě odjížděl, přitáhl koni uzdu a zůstal stát. „Tys mě nazval barbarem, příteli trpaslíku?“

„Bradatče!“ houkl Carmondaj. Durùston si zacpal ústa, aby nevyprskl smíchem. „Nazval jsem tě bradatcem. Popletla tě ozvěna v horách.“ Vypadá v tom špinavém, otrhaném kabátě tak směšně, a ještě si o sobě moc myslí!

„Těším se na nový jednání!“ zakřičel Pantako zlostně. „To vás přijde draho. Za urážky se účtuje příplatek!“

„Ne, ty jsou zadarmo,“ zabručel Carmondaj a Durùston se hlasitě rozesmál.

Právě v tom okamžiku vyběhla ze dveří za sochařovými zády mladá barbarka, jedním skokem se vyhoupla na ochoz a odrazila se. Krátce prolétla vzduchem a dopadla na obchodníkův vůz. Ten byl stejně zaskočený jako alfové. Žena tlumeně vykřikla, ale balíky látek zjemnily její dopad.

„Odkud přišla?“ zasyčel Carmondaj a pohlédl na Armatòna, jenž se ještě nevzpamatoval z překvapení.

„Jeďte tak rychle, jak jen můžete, jestli je vám život milý!“ zakřičela žena na obchodníky a zahrabala se pod látky. Věděla, jak se chránit před šípy alfských střelců. „Popožeňte voly bičem! Zapřísahám vás! Říše trpaslíků padla! Tyhle stvůry sem přitáhly s armádou a chtějí nás dobýt! Honem, dělejte!“

Pantako na ni nechápavě pohlédl, potom se nevěřícně zadíval nahoru na ochoz. „Co se to tam u vás děje, přátelé trpaslíci?“ zakřičel. „Kdo to je? A proč ta šílená ženská…“

„Vyřiďte je,“ nařídil Armatòn alfům ukrytým na ochozu.

Strážní se zvedli, zamířili na skupinku lidí dole a zasypali barbary sprškou přesných, dlouhých šípů.

Pantako i oba ozbrojenci byli několikrát zasaženi a padli k zemi, povoz však nezastavil. Carmondaj viděl, že šípy neprorazily balíky s jemnými látkami, žena zůstala ušetřena opeřené smrti. Maně si vzpomněl na Arviûovu hedvábnou zbroj. Žena ukrytá za hromadou látek bušila dlouhou tyčí do volských hřbetů, zvířata začala ryčet a rozběhla se rychleji.

Armatòn hlasitě zaklel a vydal rozkazy. Stráže na vnitřní straně brány vyhlásily poplach.

Alfové mezitím dále ostřelovali vůz i voly šípy. Jedno ze zvířat bylo zasaženo, vůz zpomalil a po necelých čtyřech stech krocích se zastavil.

U honičky na tu barbarku musím být. Carmondaj popadl sešit a tužku, vstal a rozběhl se po ochozu, aby mohl co nejrychleji seběhnout dolů. Postřehl ještě, že mladá barbarka vyskočila přes postranici vozu a dostala se ven. Držela nad sebou balík látky, aby ji šíp nemohl zasáhnout, a rozběhla se cestou do Tark Draanu.

Carmondaj přeskakoval několik schodů najednou, musel ale dávat pozor, aby na schodišti neupadl. Doběhl zpátky do haly, kde alfové nasedali na upíry noci, aby honička mohla začít. Armatòn nařídil, že musí barbarku stůj co stůj polapit, bez ohledu na maskování. Další alfové otevřeli bránu, aby oddíl mohl okamžitě vyrazit.

„Já pojedu s váma!“ Carmondaj si připadal jako chudák, když nasedl na svého koně a snažil se udržet kontakt s upíry noci. Dusot jejich kopyt se odrážel od kamenných stěn jako hromobití.

Alfové vyjeli ven do Tark Draanu a Carmondaj je brzy viděl daleko před sebou.

Minul vůz, kde se právě druhý vůl kácel k zemi. I on byl skrz naskrz prošpikovaný šípy a v mžiku pošel. Vedle plošiny, na níž byl uložený náklad, objevil na kamenité cestě malý, kulatý amulet. Měl utržený řetízek.

Přitáhl koni uzdu, seskočil ze sedla a amulet zvedl. Zdálo se, že je ze stříbra. Znaky, které na něm byly vyryté, mu nic neříkaly. Prsty, jimiž amulet pohladil… ho začaly svědit! Je to… magie? Jeho národ ovládal některé zvláštní síly, uměl například uhasit světlo nebo šířit kolem sebe strach. Přestože téměř nikdo neměl nadání k vytváření opravdových kouzel, většinou každý alf dobře vycítil, když někdo nebo něco bylo obdařeno magií. A u tohoto talismanu tomu tak bylo.

Co jsi za zvláštní barbarku? Zvedl hlavu a zadíval se do dálky.

Cesta se serpentinami klikatila dál. Daleko před sebou uviděl jezdce, kteří se rozdělili, jako by ztratili stopu prchající ženy.

Kdyby se mladé barbarce podařilo dostat k nějaké vojenské posádce, nebo dokonce do města, zpráva o pádu říše Pátých by se rychle rozšířila a alfové by přišli o moment překvapení. Bezectní, dopřejte mi, abych ji našel! To by mi přineslo dvojnásobnou slávu!

Zastrčil amulet do kapsy, vyskočil do sedla a vyrazil vpřed.

VI.

K alfům dorazila smrt.

A oni ji viděli přicházet a netušili, jak vážně to myslí.

Již jednou ji překonali, ale smrt se ze své první chyby poučila. Podruhé se nenechá porazit prostou lstí.

Varován zprávou jednoho statečného alfa se národ alfů vyzbrojoval, aby byl připraven na bitvu, aby bránil svůj lid, ochránil Nesmrtelné a spasil Dsôn Faïmon, svou milovanou vlast.

A smrt se blížila!

Prudší než bouře, drásavější než zemětřesení, žhavější než tisíc ohňů se blížila k liniím obránců.

Epokryfy Stvořitelky
Kniha nadcházející smrti, 30 − 50

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Zlatá nížina, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Morana se od prvního okamžiku, kdy vkročila na půdu elfů, nemohla zbavit nepříjemného pocitu. Už to, že se musím vydávat za jednu z nich, je samo o sobě dost špatné. S každou mílí, kterou pronikala hlouběji do Zlaté nížiny, se cítila hůř a hůř.

Idyla, která všude kolem vládla, v ní budila ještě větší neklid. Vlaštovky se proháněly vysoko po obloze, lány obilí se rozkládaly jeden vedle druhého, jejich žlutou barvu narušovaly tu a tam sytě zelené louky. Mezi nimi se tyčily obrovité stromy s rozkošatělými korunami vrhajícími stín, pod nímž by našla chládek celá vesnice. Města a statky ležely daleko od sebe, ale dokonale zpevněné cesty je navzájem spojovaly a výrazně zjednodušovaly cestování. Označení na rozcestích nedokázala přečíst, znaky, které elfové používali, se výrazně lišily od písma alfů.

Morana se držela daleko od elfských obydlí, aby nemusela odpovídat na otázky, odkud přichází. Protože byla nucena cestovat přes den, pokud se chtěla co nejrychleji dostat dál, byly její oči černé jako půlnoční jezírka, a to by ji okamžitě prozradilo. Předpokládala, že si elfové na své smrtelné nepřátele velice dobře pamatují − přinejmenším kdyby jednoho z nich uviděli přímo před sebou.

Cesty jsou ve skvělém stavu, naše vojsko na nich bude rychle postupovat vpřed. Na rozcestí se rozhodla odbočit na východ, hlouběji do říše elfů. Byla netrpělivá, zdálo se jí, že trvá nějak moc dlouho, než se dostane ke kráteru. Že bych se až tak spletla?

Objevilo se před ní nějaké město, cesta vedla těsně kolem něj. Na její vkus až příliš těsně.

Na polích pracovali bíle odění elfové, sklízeli úrodu, nakládali obilí na vozy a dopravovali je k řece, podél níž stál jeden mlýn vedle druhého. Podle hluku mlátili elfové ve stodolách obilí. Sem tam se některý po Moraně ohlédl a pozdravil ji zvednutou paží.

Alfka nenávistně opětovala přátelské gesto. Rozum jí bránil v tom, aby vytasila meč, vtrhla mezi klasy a začala elfy pobíjet. Zlatá nížina se brzy bude jmenovat Krvavá nížina, hned jak s vámi skoncujeme, přísahala si němě.

Protože město nebylo chráněné hradbami, mohla si důkladně prohlédnout způsob, jak elfové staví domy. Připadal jí podivný − nesmyslný.

Elfové budovali všechny stavby na pilířích. Domy, cesty i náměstí, které zahlédla, když projížděla kolem, všechny stavby byly dobré čtyři kroky nad zemí, která jí nepřipadala ani bahnitá, ani příliš měkká. Šikmouší zřejmě postavili svoje město ve výšce, aniž by je k tomu něco nutilo.

Chtějí tím dávat najevo, jak jsou povznesení nad ostatní? Morana pohlédla k řece. Ne. Myslím, že občas vystoupá z břehů. Za jízdy vytáhla psací potřeby a udělala si příslušnou poznámku. Během tažení je nutné přihlížet k případným povodním. Záplavy určitě přispěly k tomu, že jsou zdejší pole tak úrodná − ale vojsko by se v nich utopilo.

Musela zjistit, kdy bývá země zaplavená, aby nostàrojové mohli správně naplánovat postup. Jako nejpravděpodobnější doba, kdy zde dochází k povodním, přicházel podle ní do úvahy počátek jara nebo podzim.

Obydlí, která si elfové stavěli, měla okrouhlý tvar, připomínala pařezy nebo houbovité útvary. Morana marně hledala nějaké hrany. Stěny byly natřené teplými barvami: okrovou, pastelovou, tmavě růžovou či světle hnědou, doplňovalo je množství zelených ornamentů a run. Všude se skvěly symboly slunce, jež dávaly zřetelně najevo, že elfové uctívají světlo. Stejně často Morana spatřila na omítkách zdí i světle zelené vlnovky, znak řeky.

Otřásla se. Těším se na to, až tyhle urážky mých očí spálíme a řeka, kterou elfové tak uctívají, odnese jejich popel daleko pryč.

Pobídla koně ostruhami, od té kamenné, pestrobarevné šerednosti musela rychle odjet. Cítila nesmírnou úlevu, že v architektuře obou znepřátelených národu neobjevila společné prvky.

Kdyby je přece jen našla, nijak by ji to neudivilo.

Znala různé legendy osvětlující důvody, proč její národ elfy tak hluboce nenávidí. Všechny se točily kolem zrady, podlosti, chamtivosti a nespravedlnosti, s nimiž se alfové střetli. Prvořadou příčinou byla závist elfů. Nebo mnohem spíš závist Sitalie, bohyně elfů, kterou cítila k alfům a jejich kultuře.

Přesto si navenek byli elfové a alfové velice podobní. Už z tohoto důvodu bylo nutné elfy vyhladit, aby je nikdo nemohl navzájem zaměňovat.

Můžete se přetvařovat a hrát si před prostoduchými barbary na bytosti světla, ale my známe vaši pravou povahu, pomyslela si Morana. Podzemšťané vás prokoukli stejně jako my, a proto nenávidíte i je. Není za tím jenom náhoda. Jenže lidé se nechávají zaslepit vaším vzhledem, takže vám věří kdejaké nesmysly a považují je za bernou minci. Brzy poznají, co ve vás ve skutečnosti vězí. Jak jste zkažení a proradní.

Cesta vedla rovnou na východ, kolem dalších polí a lesíků.

Morana dokonce postřehla, jak se na kraji lesa pase několik jednorožců. Rty se jí stáhly v krutém úsměvu. Výborně! Naši upíři noci dostanou novou, čerstvou krev. Chovu to jenom prospěje.

Byla přesvědčená, že se elfové v Tark Draanu řídí nějakým plánem. Ne že by chtěli zemi dobýt a podrobit si všechny národy, ale jistě usilují o nějaký vyšší cíl. Nepochybně to má něco společného s jejich bohyní. Chtějí snad vystoupat na úroveň Sitalie? Jakou oběť za to od nich požadovala? Třeba život všech stvůr v Tark Draanu? Elfové dopustili a dopouštějí, aby se barbaři množili jako obětní zvířata. Až do nějakého určitého momentu nekonečna. Myslím, že jsou schopní úplně všeho.

Cesta se před ní nečekaně rozvětvila, jedna vedla na sever, druhá na jih. V nevelké vzdálenosti uviděla kráter, ale skrovnou trávou k němu nevedla žádná cesta, dokonce ani uzoučká stezka.

Šikmouší nechtějí, aby tam někdo chodil. Pobídla koně ostruhami a vyrazila přes pole rovnou k jámě.

Země se měnila na step, půda byla stále písčitější. Zdálo se, že kolem kráteru nechce nic růst, Morana se však najednou cítila na duši mnohem lépe.

To je znamení! Tohle území není prosáklé odporným duchem elfů ani Sitalie.

Znovu a znovu narážela na zvětralé cedule, rozestavěné všude kolem. Usuzovala, že varují pocestné, aby se k tomu místu dále nepřibližovali. Jeho aura však Moranu přitahovala, vycházelo odtamtud něco milého a důvěrně známého.

Spatřila prohlubeň v zemi, vypadala jako kruhový kráter. Odhadovala, že měří v průměru nejméně deset mil a hluboký je dobré dvě míle. Kráter měl černé, možná ohořelé okraje. Něco se do Zlaté nížiny zřejmě prudce zabořilo.

A alfka věděla, o co se v tom případě muselo jednat…

Slza naší stvořitelky! Morana zastavila koně a přelétla kráter pohledem. Hledala v rozsáhlé prohlubenině nějaký náznak, který by potvrdil její domněnku.

Na okraji kráteru objevila úzkou pěšinu vedoucí dolů. Hromady světlého písku, nakupené uprostřed kráteru, působily falešným, nepatřičným dojmem, jako kdyby je tam někdo dodatečně navozil.

Elfové se určitě snažili kráter zasypat. Morana sesedla, vzala do ruky papír a pero, posadila se na okraj kráteru a okouzleně kreslila místo, které jí osud umožnil nalézt.

Zde leží jádro další říše alfů. Druhý Dsôn, odkud bude náš národ vládnout Tark Draanu! Až nostàrojové vyslechnou mou zprávu a uvidí tyto obrázky, nařídí dobýt Zlatou nížinu jako první a nechají v ní vybudovat Nesmrtelným druhý palác. Moraně v duchu rostlo nové město alfů přímo před očima. A Nesmrtelní se budou z věže z kostí dívat na Tark Draan a budou vědět, že jsem to byla já, kdo jim o tomto kráteru podal zprávu. Požehnají mi!

Morana nebyla schopna přestat. Ani s kreslením, ani se sněním.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Carmondaj necítil strach, když k večeru třetího momentu nekonečna pronikal stále hlouběji do Tark Draanu.

Zpočátku sledoval vágní stopu prchající barbarky, poté se však nazdařbůh rozjel nejdříve na jihozápad a nyní rovnou někam tam, kde slunce každý večer zapadalo.

Netušil, proč nechal koně jet tímto směrem. Řídil se pocitem.

Ostatní alfy nechal daleko za zády, takže na koni vypadal jako pravý elf, který v dobré náladě projíždí krajinou a užívá si krásného počasí.

Caphalorovi se nebude líbit, že jsem se vydal vlastní cestou. Carmondaj vytáhl z kapsy amulet a zadíval se na něj. Kde najdu tvoji majitelku? Okamžitě ho začaly svědit prsty, cítil to až v zápěstí. „A co umíš?“

S ohledem na několik mil dlouhé tunely, štoly a jeskyně ho ve skutečnosti ani příliš neudivilo, že se barbarka dokázala v Šedých horách tak dlouho nepozorovaně skrývat. Dokazovalo to, že v říši podzemšťanů, kteří si říkali „Pátí“, ještě ani zdaleka plně nezavládl mír, jak si to nostàroj přál. Armádě, která tam tábořila, nadále hrozilo nebezpečí.

Nastala noc, ale hrbolatá, klikatící se cesta byla ve svitu hvězd zřetelně vidět. Vedla k mohutným hradbám a Carmondaj soudil, že se za nimi ukrývá nějaké město. Lidé, kteří zde žili, byli zřejmě zvyklí bránit se útočníkům.

Tím líp, že jsem ho našel. Nebude na škodu, když se tu trochu porozhlédnu. Navíc pociťoval únavu. Strávil příliš dlouhou dobu pod širým nebem a toužil po posteli, i kdyby to bylo lože nějakého barbara.

Carmondaj dorazil k zavřené bráně. O osvětlení se staraly dva koše s ohnivými uhlíky a čtyři pochodně, zavěšené na zdi. Shora se na něj dívali dva muži. Působili naprosto uvolněným dojmem. Podle všeho neočekávali žádný útok nebo přepad. „Zdravím vás,“ pronesl hlasitě a zvedl ruku. „Můžu strávit noc ve městě, jehož jméno bohužel neznám?“

„Stojíš před bránou do Slámova,“ opáčil muž stojící vpravo. „Buď vítán a dodržuj ve městě klid a mír, jinak ti přistřihneme uši rychleji, než stačíš nasednout na koně.“ Jeho kamarád se hlasitě zasmál.

Carmondaje zaujalo, že v této oblasti Tark Draanu se lidé k elfům nechovají příliš uctivě nebo poníženě, ale že jim dokonce i vyhrožují. „Přísahám,“ odpověděl. „Ale proč se mnou mluvíte tak nezdvořile?“

„Ty seš z Gwandaluru?“

„Ne. Já přicházím z jihu.“

„Potom jsi ve zdech Slámova srdečně vítán. Sitalia nechť je s tebou,“ prohlásil strážný a z hlasu se mu vytratila zášť. Hned poté se jedno křídlo brány otevřelo, takže alf mohl vjet dovnitř.

Carmondaj se dále nevyptával z obavy, že by přílišnou nevědomostí vzbudil nežádoucí pozornost. Název Gwandalur si však zapamatoval. Barbaři nemluví o té říši v dobrém. To je skvělé!

Ve městě ho upoutala robustní, zároveň však prostá konstrukce domů, zhotovených z hrubých kamenných bloků, jako kdyby bylo nutné bránit každou budovu zvlášť. Domy měly ploché střechy bez štítů nebo vyčnívajících dřevěných konstrukcí.

Další strážný, oblečený v jednoduché šupinové zbroji, čekal za branou. Na tváři měl pečlivě udržovaný černý vous, takže barbar vypadal jako vzdálený příbuzný podzemšťanů. „Určitě budeš hledat nocleh,“ oslovil Carmondaje. „Tvoji soukmenovci rádi přespávají v Slunečním dvoře. Najdeš ho v jižní části města. První ulicí doprava a pak pořád rovně. Snadno to poznáš.“

Tvoji soukmenovci. Carmondaj potlačil pousmání. Kdybys tak tušil! „Děkuju.“ Po několika krocích přitáhl koni uzdu a ještě jednou se otočil. „Ach ano, ještě jedna věc: kdybych hledal nějakého fámula, kde bych ho našel?“

„Fámula?“ Ozbrojený barbar zapřemýšlel. „Už celou věčnost jsem ve městě žádnýho neviděl. Nejsme se Simīnem skoro vůbec ve styku, protože jeho říše sahá spíš do Thapiaînu a ani on, ani jeho fámulové se u nás často neobjevují.“

„Ještě jednou děkuju.“ Carmondaj zajel s koněm nejdříve do ulice, kterou mu strážný doporučil, potom však odbočil do postranní uličky. Poslední, po čem toužil, byl hostinec, ve kterém by se to hemžilo jeho nepřáteli.

Bezcílně projížděl městem, až dojel k jednomu hostinci. Na první pohled bylo patrné, že patří k těm dražším, přede dveřmi postávali dva sluhové a čekali na hosty.

Carmondaj zastavil. „Zdravím vás. Máte tady dobré jídlo a měkké postele?“

Sluhové se udiveně ušklíbli. „Nemůžeme říct nic jiného, pane,“ odvětil mu menší z nich. „Bylo by pro nás ctí, kdybychom vás mohli ubytovat…“

„…pokud nepřicházím z Gwandaluru, a odtamtud opravdu nejsem,“ dodal alf bez falešného studu. Chtěl vidět, jak barbaři zareagují.

„Což je okolnost, která nás těší, pane,“ doznal menší sluha nepokrytě. „Uctívači draka nejsou nikde vítáni. Ale kdybyste byl jedním z nich, jenom těžko byste prošel kolem strážných až do města.“

„A proč je tomu tak?“

„Náš král je bratranec z třetího kolena vévody ze Zdic.“

„No a?“ zeptal se Carmondaj vyzývavě.

„Pane, Zdice přece na západě sousedí s Gwandalurem,“ odvětil sluha udiveně. „Drak mu tam krade dobytek z pastvin.“

„Ach ano. Já a moje špatná paměť.“ Carmondaj sesedl, odepnul sedlové brašny a vtiskl většímu z obou sluhů do ruky otěže. „Tak mě uveď dovnitř.“

„S radostí, pane.“ Menší barbar kráčel před ním a zavedl ho do místnosti s vysokým stropem, kde hned za dveřmi čekala štíhlá žena v tmavě žlutých, pansky vypadajících šatech.

Uklonila se alfovi. „Buďte vítán, pane. Já jsem Geralda a ráda vám ukážu naše pokoje, abyste si mohl vybrat. Chtěl byste se vykoupat a smýt ze sebe prach z cesty?“

Vstřícné přijetí Carmondaje velice potěšilo. Upoutaly ho dokonalé lícní kosti a barbarčina rovná, urostlá postava. Tu by si mohl bez ostychu vzít i do Dsônu, i když pochopitelně důkladně zahalenou. A samozřejmě jako otrokyni. Měla příjemný hlas, nebyl dotěrný a pronikavý jako u většiny barbarek. „Volba bude rychlá,“ řekl. „Vezmu si největší pokoj. A ano, chci i koupel.“

„Výborně, pane. Chcete mít při koupeli společnost, nebo vám bude stačit horká voda a vonné esence?“

Samotná představa, že by ho nějaká barbarka viděla nahého a znehodnotila blahodárnou vodu tím, že by spolu s ním seděla ve vaně, v něm vzbudila odpor, který jen s námahou potlačil. „Ne, stačí koupel,“ odmítl a uvědomoval si, že jeho slova zní nepřátelsky a pohrdlivě. Nedbal na to.

Geralda sklopila hlavu. Pochopila a vedla ho po schodišti nahoru do druhého patra, kde mu otevřela dveře do velkého pokoje, rozděleného tenkou zástěnou na dvě části. „Odsud máte krásný výhled na tržiště a…“ Pohlédla na kapsu alfova kabátu. „Ohó!“

Carmondajova ruka sjela na místo, kam barbarka zírala, a dotkla se amuletu. Houpal se na řetízku a vyčníval z kapsy. „Ty to znáš?“

„Samozřejmě že znám pečeť Jujula Veselého. Nosí ji jeho fámulové. Ale nikdy bych si nepomyslela,“ zvědavě se na něho podívala, „že k němu půjde do učení i elf.“

„To také nemám v úmyslu. Magus mi ho věnoval na památku,“ zalhal Carmondaj a mile se usmál. Se záměrnou ledabylosti odložil sedlové brašny na stůl. „Nezapomeň na moji koupel. Chtěl bych se očistit.“

Geralda se uklonila a vyšla z místnosti.

Carmondaj se usadil ve žlutobíle potaženém křesílku, připadalo mu jakž takž pohodlné. Z něho sledoval, jak sluhové vcházejí jeden za druhým do pokoje, přinášejí ručníky, chystají měděnou vanu, vkládají do ní bylinkové esence a vlévají do ní džbery horké i studené vody, až jim nakonec poděkoval za námahu. Když všichni vyšli z pokoje, vysvlékl se a vnořil se do teplé, vonící vody.

To vůbec není špatné. Zavřel oči a vdechoval vůni. Moc bylinek, ale zcela jistě lepší než zápach ulice.

Carmondaj se ponořil pod vodu, několik okamžiků tam zůstal a pak se pomalu vynořil zpátky nad hladinu. Bylo to lepší než v Šedých horách, o tom nebylo pochyb.

Než voda stačila vychladnout, vylezl z vany a osušil se nachystanými ručníky. Trochu ho škrábaly, protože barbaři samozřejmě nezapracovali do tkaniny hedvábí.

Omotal si jeden ručník kolem boků, ulehl na postel a přemýšlel, co by měl dále dělat. Vzrušovalo ho, že může cestovat Tark Draanem, setkávat se se zdejšími obyvateli a vychutnávat si přitom vědomí, že jim bude jeho národ brzy vládnout. Takový pocit museli mít bohové, když se procházeli mezi svými výtvory, aniž by je kdokoliv poznal.

Ale jestli budu moc dlouho pryč, vyšle za mnou Caphalor zvědy. Určitě mě nebude chtít ztratit. Nebo moje nákresy. Otočil hlavu a podíval se na sedlové brašny. Přitom jeho pohled padl na amulet, visící na řetízku na hřebíku zatlučeném do trámu − amulet slabě zářil!

Carmondaj se zvedl a zadíval se na šperk pozorněji. Nebyl to odraz lamp v místnosti, kov zářil sám od sebe. Proč to děláš? Sundal amulet, roztočil ho v ruce a čekal na reakci.

Jakmile amulet směřoval k jihu, jeho záře zesílila.

Ty mi ukazuješ směr. Že by se tam nacházela fámula, která tě ztratila? To mi chceš říct? Carmondaj vklouzl do šatů, zamkl dveře a vylezl ven oknem, aby si dole mysleli, že se celou dobu zdržuje v pokoji. Potom začal s nočním výletem po plochých střechách Slámova.

Skok za skokem postupoval dál. Po dlouhé jízdě mu pohyb působil potěšení a mohl tak sám sobě dokázat svou vytrvalost a obratnost.

Amulet v ruce mu udával cestu a zavedl ho do čtvrti, kde se místním obyvatelům podle všeho dařilo poněkud hůř. Zápach zesílil, uličkou tekly splašky, horko násobilo odporný pach odpadků a moči.

Carmondaj dýchal ústy. To je odporné!

Zdálo se, že se město skutečně skládá z celé řady malých pevnůstek, každý dům byl vybudován tak, jako kdyby musel pravidelně čelit hordě útočníků. Jestli budeme chtít tohle město dobýt, budeme muset použít lest, jinak nás boje od domu k domu hrozně zdrží. Jako nejlepší řešení se mu jevila otrávená voda v studních, protože oheň nemohl těmhle domům nijak ublížit.

Amulet mezitím zářil tak silně, že mu sloužil jako svítilna − a odhaloval ho případným cizím zrakům. Nakonec ho skryl v ruce a jen tu a tam si ověřil, jestli jde správnou cestou.

Po dalším zlomku nekonečna dorazil na místo, kde byl třpyt amuletu nejsilnější: stál na nízké kamenné střeše jakéhosi starého domu. Světlík vedl ke schodišti.

Co tady najdu? Carmondaj otevřel kryt a sestoupil dolů, poslouchal, jestli uslyší nějaké zvuky. Najednou zaslechl tichou rozmluvu mezi nějakou ženou a dvěma muži. Protože byl jinak všude klid, vydal se směrem, odkud zaznívaly hlasy, a došel ke dveřím, jejichž škvírami pronikalo ven světlo.

Přitiskl obličej ke dřevu a zadíval se do místnosti na druhé straně dveří. Vida, tady je!

Barbarka, která jim předtím uprchla, seděla u hrubě otesaného stolu a popíjela víno. Vedle ní seděli dva muži v prostých šatech, kolem nich vyplašeně pobíhala postarší žena, přinášela jídlo a dolévala do dřevěných pohárů další víno.

Carmondaj ucítil v zápachu vycházejícím z obou mužů rovněž vůni hrubého, nasládlého mýdla. Mladá barbarka nejspíš dorazila do Slámova nedlouho před ním a teprve před chviličkou se umyla nebo stejně jako on i vykoupala.

„A potom?“ zeptal se jeden z barbarů. „Jak to přesně probíhalo? Odkud přišli?“

Ona jim o nás vyprávěla. Proč už dávno nesedí u velitele stráže, dokázal si Carmondaj vysvětlit jenom jediným způsobem, u těchhle lidí zřejmě hledá někoho, kdo se za ni přimluví a s jehož podporou se dostane ke knížeti nebo ke králi. Kdo by byl jinak ochoten vyslechnout si obyčejnou barbarku? Olízl si rty. Naštěstí nepřišel příliš pozdě.

„Odkud asi tak mohli přijít?“ obořila se dívka na barbara sedícího naproti ní. „Přece jsem ti právě říkala, že trpaslíky porazili a všechny pobili!“

„Tomu nemůžu věřit,“ vydechla starší žena a posadila se. „Oni… přece vždycky střežili hory a hlídali nás…“

„Vsadím se, že se trpaslíci s těma nestvůrama spolčili,“ zasyčel opět barbar. „Úplně ty svoje hory vyplundrovali, doly jim nepřinášej dost zlata a stříbra. Teď si chtěj nakrást naše poklady!“

„Chtěl bysem bejt tak tupej jako ty, Olfsone, aspoň na jeden oběh,“ zaúpěl druhý barbar u stolu. „To by byl jednoduchej život. Přece slyšels, že ty trpaslíky pozabíjeli!“

Uprchlice se rozhlédla po ostatních a zvedla ruce. „Strýčku Olfsone, strýčku Drumanne − neměli byste se hádat, ale dovést mě k místodržícímu, aby…“

„To by měl slyšet sám král, Famenie,“ skočila jí do řeči druhá žena. „A potom se to musí dovědět celá Skrytá země, abychom mohli postavit vojsko…“

„Parilis!“ zvolal Drumann káravě. „Buď zticha! Vždyť přece dobře víš, že si v minulosti často vymýšlela různý podivný historky, jenom aby se udělala důležitou.“

Famenia se zády opřela o opěradlo, v pohledu se jí zračilo pobouření. „Ty si myslíš, že jsem si to vymyslela?“ vydechla.

„Inu,“ odvětil Drumann zvolna. „Minule, když jsi nás přijela navštívit, už tehdy…“

„Mám ti ještě jednou přesně popsat, co mi trpaslíci říkali, když mě poslali varovat Skrytou zemi?“ Famenia nahněvaně zkřížila paže na prsou, její hlas zněl vztekle a podrážděně. „Chodbami Šedých hor se za mnou hnali skřeti a já se jenom s námahou zachránila skokem z hradeb!“

Carmondaj pozorně sledoval vzrušený rozhovor na druhé straně dveří. Chtěl se dozvědět, co všechno fámula během té doby dokázala zjistit.

„Skřeti!“ vyprskl Drumann a nevěřícně se zasmál. „Víš, jak málo jich tu je?“

Olfson vztekle udeřil pěstí do stolu. „Přišli z opačný strany, ty idiote! Tam jich je víc než dost. A taky tam jsou trolové, ogři a…“

„Alfové,“ zašeptala Parilis nepřítomně a upravila si zástěru. Měla strach, což přinášelo Carmondajovi jisté zadostiučinění. Zdálo se, že pověst jeho národa budí mezi barbary krásnou hrůzu. „Bohové! Jestli Samusin nezasáhne, jsme ztraceni!“

„Mohli to být jenom alfové.“ Famenia se zhluboka nadechla. „Slunce jim svítilo do krásných tváří a na vznešené postavy − ale jejich oči byly černé! Černé jako noc a plné touhy vraždit.“ Otřásla se a přitiskla si ruce pevněji k tělu. „Trpaslíci mě po útoku co nejrychleji vedli na jih, abych stačila uniknout, ale ty stvůry vnikly do štol příliš rychle. Musela jsem se dlouho skrývat, dokud se nenaskytla příležitost k útěku. Jsem přesvědčená, že zabily všechny trpaslíky. Žádní Pátí už nežijí.“ Vhrkla do sebe víno. „Chodby tam málem praskají pod návalem těch monster, která se potají chystají k útoku a…“

„Ale na co ještě čekají?“ vpadl jí do řeči Drumann. „Říkáš, že trpaslíky pobili, proč by teda neměli prostě mašírovat dál? V zimě to budou mít těžký.“

Jak bude znít tvoje vysvětlení? Carmondaj by si nejraději sedl a maloval. To, co viděl a slyšel, ho nesmírně inspirovalo.

Na Famenii se upřely tři páry očí.

„Já… oni na něco čekají. Trpaslíci říkali, že ty stvůry vedou alfové. Černoocí rozhodnou, kdy proti nám vyrazí do pole, nikdo jiný. A… trpaslíci taky tvrdili, že ty stvůry s sebou mají nějakého ducha,“ vyprávěla třesoucím se hlasem. „Nějaké… předivo, obláček mlhy, který září a svítí a vychází z něho děsivá záře…“

„Ducha?“ Drumann ji znovu přerušil a zplna hrdla se rozesmál, zatímco Olfson pokrčil čelo. „Co všechno ještě mají s sebou? To se tam sešla pěkně veselá sebranka. To přeci není možný!“ prohlásil Drumann přesvědčeně. „Tvoje historka je tak…“

„Je to pravda! Od prvního až do posledního slova!“ Mladá žena měla slzy v očích. „Kdyby mě k nim magus Jujulo neposlal s dopisem, vůbec bychom nevěděli o nebezpečí, které se na náš řítí.“ Zoufale zvedla ruce. „Jste přece moji strýcové! Měli byste mi věřit a okamžitě dělat všechno pro to…“

„…aby se Famenia dostala ke králi a promluvila si s ním!“ dokončila Parilis rezolutně větu. „Tvojí strýcové to udělají. Dlouho sloužili v jeho tělesné gardě. Jejich slovo má u starých kamarádů a nadřízených pořád ještě váhu.“ Pohladila Famenii po blonďatých vlasech. „Král tě vyslechne!“

Famenia ji uchopila za ruku a vděčně ji políbila.

Nuže, já si nemyslím, že se král od tebe něco dozví, maličká fámulo. Carmondaj si promnul oko, kterým se díval skrz dveře.

Olfson sebou nečekaně trhnul. Zdálo se, že dospěl k rozhodnutí. „Někdo musí zajet do Šedejch hor a porozhlédnout se tam.“

„Ne!“ vykřikla fámula zděšeně. „Ne, to je příliš nebezpečné! Musí se jim postavit celá armáda!“

„Je to Jujulova fámula. Budou jí věřit!“ nadhodila Parilis. Na vrásčitém obličeji se rýsovaly obavy.

„Proč teda nešla za Jujulem a nepodala zprávu jemu?“ zabručel Drumann. „Magusovi dopřeje král sluchu, ne svým dvěma bejvalým gardistům, který už dávno nikdo u dvora nezná.“

„Protože mě… alfové pronásledovali a já potřebuji vaši pomoc!“ vykřikla Famenia v slzách. „Potřebuji pomoc bojovníků! Kromě toho jste byli nejblíž a bez svého amuletu…“ Znovu se naplno rozplakala.

Carmondaj sevřel amulet v hrsti. Je k tobě blíž, než si myslíš.

Kromě dívčina pláče bylo v domě naprosté ticho. Parilis, Drumann a Olfson se střídavě dívali jeden na druhého, až Drumann nakonec sklopil zrak a zabořil ruce do kapes. Bez dalších slov přestal odporovat.

Parilis pomalu zvedla hlavu. Obličej měla bledý jako stěna. „Alfové… tě pronásledovali?“ zašeptala nezvučně. „O Vraccasi, Sitalie a Samusine, stůjte při nás!“

„Jsem si jistá, že ztratili moji stopu,“ pronesla Famenia tichým hlasem a rukávem si setřela slzy z tváří. „Celé oběhy jsem se brodila potoky a cestou mě neviděl nikdo, kdo by mě mohl prozradit jejich zvědům.“ Zvedla se a tetu objala. „Nic se vám nestane, slyšíš?“

O tom pochybuji. Carmondaj se spokojeně usmál. Takže fámula zatím vyprávěla o svém dobrodružství pouze vlastní rodině, která jí navíc nechtěla věřit, jinak nikomu. Toho, co hned teď bude muset udělat, se nijak neděsil, pociťoval však určitou nejistotu. Necítil soucit a ani ho netrápilo, že těmto lidem přinese smrt. Ale mužští barbaři patřili svého času k tělesné gardě krále, jak se právě doslechl, a byli dva a vedle nich ještě i ta fámula.

Už dlouho jsem se neoháněl čepelí. Dobrá, proti té tlupě óarců, kteří si se mnou začali, to ano, ale zelené kůže byly namol. Uklidňovala ho však skutečnost, že nikdo z přítomných neměl u sebe zbraň. Kromě toho jsou to jenom barbaři.

„Tak dobrá. Půjdeme si odpočinout a zítra vyrazíme.“ Olfson se zvedl. „Dám vědět strážným, že musí bejt v příštích nocích zvlášť pozorní.“

Drumann zůstal zticha, zřejmě však neteři nadále nevěřil, jak naznačovaly svěšené koutky úst. Olfson sundal z háku kulatou kapuci, Parilis mu upravila košili.

Stará se, aby ve smrti vypadal hezky. Carmondaj vytasil krátký meč a soustředil se. Využil vrozených schopností, aby v místnosti uhasil všechna světla.

Vycházely z něho tenké černé pramínky, pronikaly škvírami ve dřevě, obtočily se kolem plamínků svíček a udusily je. Takhle to alespoň viděl on sám, zatímco barbaři si rozplizlých černých prstů vůbec nevšimnou.

„Co je s nimi…“ Parilis se rozčíleně rozhlédla kolem sebe.

„Musejí v nich bejt mizerný knoty.“ Drumann mezitím začal hledat nějakou třísku, aby ji v pohasínajícím krbu rychle zapálil. Maličké plamínky zničehonic úplně zhasly. „No ne, co to je?!“

Místnost ovládla temnota.

Jako další nahnal Carmondaj lidem do duše strach, až zcela ztuhli.

Parilis se hlasitě nadechla. „Bohové, mám takový strach!“ zašeptala pisklavým hláskem. „Moje srdce! Buší jako splašené!“

Carmondaj schoval amulet a nehlučně vešel do místnosti.

Vysoké boty s hladkou podrážkou dopadaly tak jemně, že dřevěná prkna nezačala varovně skřípat. Před alfem se objevila Drumannova široká záda. „Můžeš Famenii věřit,“ zašeptal člověku do ucha. „Mluvila pravdu.“ Rychlým seknutím protnul Drumannovi hrdlo a skočil k Olfsonovi, zatímco jeho první oběť s chrčením padala na zem a z rozříznutého krku se proudem valila krev. Muž sebou škubal ve smrtelném zápase, boty škrábaly po dřevě.

„Sitalie, pomoz mi,“ zakňourala Parilis a padla na kolena, zalezla do kouta a zvedla ruce nad hlavu, aby se jimi chránila. „Alfové!“

„Famenie, uteč!“ Olfson zvedl židli a slepě se s ní oháněl kolem sebe.

„Tady zůstaneš!“ Carmondaj kopl, židle se roztříštila. Dřevo se rozlétlo a jeho kusy dopadly na zem. Famenia, která se mezitím rozběhla, o ně zakopla a spadla. „Tvoje smrt má jméno Carmondaj,“ pronesl alf a zabil Olfsona rychlým bodnutím do srdce. „Přivedla mě k vám Famenia.“ Za chůze jakoby mimochodem proťal Parilis čepelí klíční kost, přetnul žíly a zasáhl plíce, takže se žena žalostně udusila vlastní krví. „Poděkujte své neteři.“

Došel k Famenii, která se pokoušela rukama nahmatat něco, co by jí posloužilo jako zbraň, popadl ji za světlé vlasy a zvedl na nohy.

Dívka zaječela a snažila se osvobodit. Jejím pěstím však chyběla síla a nedokázala se mu bránit.

Přiložil jí zakrvácenou čepel k obnaženému krku. „Uvědomuješ si, jak jsi důležitá, barbarko? Kdyby ses dostala ke králi a varovala ho před námi, byl by náš plán…“ Carmondaj ucítil u kapsy prudké trhnutí. Amulet! Ona mi ho…

Zničehonic ho zalilo pronikavé světlo a bodalo ho do očí. Bolest ho donutila pustit Famenii a zakrýt si obličej rukou. Druhou udeřil a něco zasáhl, fámula hlasitě vykřikla.

Vzduch se naplnil hlasitým praskotem, byl cítit neznámý plyn, Carmondaje zasáhla do hrudi vlna horka.

Něco ho zvedlo a mrštilo jím dozadu. S rachotem proletěl zavřeným oknem, prorazil tlustou okenici i rám a na ulici se několikrát převalil, než konečně zůstal ležet.

Magie… Nemohl se pohnout. Každý kus těla ho bolel, zdálo se mu, že celý hoří. Z očních důlků se mu řinula horká kapalina a stékala mu po tvářích, měl pocit, že se mu rozpouštějí oči. Potřeboval několik pokusů, než se dokázal zvednout. S pomocí zdi se vyškrábal na nohy a opřel se o ni.

Moje hlava… Nevěděl, co se přesně stalo. Famenia ho pomocí kouzla vyřadila z boje a uprchla před ním − tím si byl jistý.

Opatrně si osahal obličej. Oči jsou ještě na místě! Nic však neviděl. Zmocnil se ho strach, že natrvalo oslepl. Jak potom bude moci být mistrem slovem i obrazem? Klid. Nejdříve musím odsud zmizet, než fámula zburcuje stráže. Slepě se potácel vpřed.

Zvedl se silný vítr, který se do něj mocně opíral a neustále sílil.

Netrvalo dlouho a ozval se hlasitý signál rohu.

Carmondaj zaslechl, jak se otevírají dveře a okna, v ulicích se najednou ozývalo plno hlasů. Vtiskl se do jednoho výklenku a rozestřel kolem sebe temnotu, aby ho nikdo neobjevil. Prokletá fámula!

Pomaličku se mu vracel zrak. Před očima mu tančily ohnivé, žhnoucí kruhy, přesto cítil nepopsatelnou úlevu. Ani ji nebyl schopen slovy vyjádřit.

Obyvatelé města se kolem něj prodírali bouří, někteří byli více, jiní méně ozbrojení. Pravděpodobně podlehli dojmu, že musí odvrátit nějaký útok na město.

Pryč ze Slámova! Caphalor se musí dovědět, že o nás vědí. Před nostàrojem zamlčí, že jeho pokus o zabití fámuly ztroskotal, aby si Caphalor vybil vztek ne na něm, ale na Armatònovi nebo na někom jiném.

Plížil se bouří, která vytrvale sílila, míjel nepozorné barbary, po střechách domů přeskákal až do svého pokoje a posbíral sedlové brašny, v nichž se nacházely jeho cenné, nenahraditelné nákresy. Koně musel oželet, prchal pěšky. Bez potíží se dostal přes hradby a nechal Slámov za zády.

Nevlídné počasí mu zhatilo další útěk. Nezkrotná síla bouře ho donutila už po půlce míle hledat úkryt v příkopu a tam čekat.

Nesnažil se domýšlet, co jeho selhání znamená pro celé tažení. Tato kapitola jeho dobrodružství v Tark Draanu nebude nikdy napsaná.

Zatímco ležel na zemi a netrpělivě čekal, zatímco vichr bičoval zemi a tlusté větve létaly vzduchem jako maličké větvičky, uklidňoval se tím, že oddíl zvědů Famenii vůbec nevypátral. Díky tomu by se o našem vpádu dozvěděli tak jako tak.

Jeho vlastní selhání ho však pálilo na duši jako oheň.

* * *

Bouře se nechtěla utišit.

Noc byla u konce a na oblohu vyšlo slunce, jak Carmondaj poznal podle toho, že bylo stále jasněji, vichr však zuřil s nezmenšenou silou a vířil hromady prachu, který značně omezoval viditelnost.

Teď vím, proč staví své domy tak, jak je staví. Jinak by v takovém nečase každá střecha dávno přišla o všechny šindele. Carmondaj se rozhodl, že bude navzdory bouři dál pokračovat v cestě. S ohledem na důležitost fámuliny zprávy se barbaři nepochybně pokusí vyslat ke králi posly − a s nimi i Famenii.

Carmondaj se přikrčil a běžel příkopem, který mu z koňského sedla připadal až příliš hluboký. Nyní ovšem už věděl, proč ho takhle vyhloubili. Když jste jím běželi, byli jste napolo v bezpečí a chránění před nebezpečnými předměty, jimiž bouře házela všude kolem sebe.

Vítr se uklidnil až odpoledne.

Carmondaj se vrátil na cestu a běžel vytrvalým klusem. Na jednom statku si v noci ukradl koně, kterého štval až k bráně v Šedých horách. Ani koni, ani sobě nedopřál jedinou chvilku odpočinku.

Stráže ho poznaly a pustily dovnitř.

Na čerstvém koni, kterého získal od Armatòna, se dále hnal štolami podzemšťanů a po pěti momentech nekonečna od doby, kdy opustil Slámov, dorazil k nostàrojovi: celý nasáklý prachem, špínou a koňským potem se vřítil do Caphalorova traktu. Zastihl ho zcela samotného u jídla.

„Viděl jsem ji,“ řekl Carmondaj, aniž by se zdržoval zdlouhavými pozdravy. „Jela pod ochranou oddílu ozbrojenců na jih. Říkali mi, že jede ke králi, aby mu podala zprávu o černookém nebezpečí.“ Jenom ať nevycítí, že mu lžu.

Caphalor, který měl na sobě prostý černočervený oděv nedůstojný nostàroje, odložil příbor na okraj talíře a pokynul mu, aby se posadil vedle něho. „Vypadáš unaveně a hladově.“ Nařídil sluhům, aby prostřeli i pro Carmondaje. „Povyprávěj mi, co se stalo.“

A Carmondaj vyprávěl směsici pravdy a výmyslů, jak pronásledoval fámulu, jak ji vypátral v Slámově, ale nepodařilo se mu proniknout do její blízkosti, protože kdyby se tam objevil, potvrdil by tím její zprávu o alfech a pádu Kamenného průsmyku. Magický amulet a prohraný souboj zcela vynechal. „Brzy se dostane ke králi,“ zakončil řeč.

Caphalor pozorně naslouchal a tu a tam se napil vody. „To je možné. Určitě vyšlou do Šedých hor posly, aby prověřili pravdivost její zprávy. Při vší úctě k Durùstonovu umění a jeho mechanickým podzemšťanům nepotrvá dlouho, než zjistí, že Famenia hovořila pravdu.“ Zakroužil vodou v poháru. A odmlčel se.

Carmondaj se napil a pohlédl na lahůdky, které před ním ležely na stole a lákaly svou vůní. Neměl však vůbec hlad. Neklid mu nedovolil, aby si naplnil žaludek. Dolil si vodu a přiložil pohár ke rtům.

„Jak dobře znáš Sinthorase?“ zeptal se Caphalor nečekaně.

Carmondaj odložil pohár. „Za přítele bych ho zrovna neoznačil…“

Caphalor na něj upřeně pohlédl. „To nemám na mysli. Chci vědět: nakolik se do něj dokážeš vtělit? Máš cit pro jeho gesta, pro způsob, jak vystupuje, jak zdůrazňuje to, co je pro něho důležité?“

„Dokázal bych ho docela dobře charakterizovat, pokud to máš na mysli. Proč?“

Caphalor se opřel o židli, ruce spočinuly na stole. „Musím vojsku nařídit, aby vyrazilo dříve, než nastane zima nebo než barbaři sestaví armádu. Jinak bychom uvízli v říši podzemšťanů a byli bychom na tom stejně, jako kdybychom zůstali před branami Kamenného průsmyku. Jenže vojsko ani démon nevytáhnou do boje bez dvou nostàrojů.“

Carmondaj pochopil. Udělalo se mu špatně a rázem ho přešly poslední zbytky chuti na jídlo. „Žádáš po mně, abych…“

Caphalor potřásl hlavou. „Nikoliv. Já ti to nařizuji, abys mohl později tvrdit, že jsem tě k tomu divadlu donutil, takže vina za tu záměnu padne pouze na moji hlavu − pokud se to prozradí. Jestli budeš dost dobrý, nikdo si nevšimne, že se Sinthoras nezúčastnil tažení od samého počátku.“

Když to Carmondaj slyšel, sáhl po těžkém rudém víně, nalil si ho do poháru až po okraj a dlouhým douškem dopil do dna. Měl jsem zůstat v Dsônu.

„Jsi jediný, komu můžu takové břímě naložit. To tajemství je příliš velké,“ pokračoval Caphalor. „Kdybych v nejbližších momentech nekonečna nenechal vojsko vpochodovat do Tark Draanu, ohrozil bych úspěch celého tažení. Obránci by měli celou zimu čas, aby si proti nám něco vymysleli. Magusové by byli varováni, a tak bychom na ně nemohli zaútočit.“

„Nostàroji, já…“

Caphalor se předklonil. Upřel na něj tvrdý, ledový pohled. „Nemáš na výběr, Carmondaji. Udělám z tebe Sinthorase. Ať chceš, nebo ne.“

VII.

Než nadešla zima, vydali nostàrojové povel, po němž vojsko tak vášnivě toužilo.

A do Tark Draanu se vylil ničivý proud!

Óarcové, trolové a ogři, všechny ty šeredné hrůzy se valily vpřed, aby do srdcí lidí zasely strach. Hned za nimi se hrnuly barbarské kmeny z Ishím Voróo. Mezi nimi pochodovaly naše jednotky a byly všude najednou, aby stačily udržovat pořádek. Menší oddíly našeho národa se vydávaly za elfy a lstí dobývaly celé pevnosti i města za méně než polovinu noci.

Tak jeli a mašírovali na jih, na východ i na západ.

Neodolala jim žádná osada, žádná pevnost ani pevnůstka, neboť zvědové odvedli vynikající práci a vypátrali vše, co by mohlo vojsko ohrozit. Na nostàroje nečekala žádná tajemství a na počest Nesmrtelných dobývali Tark Draan míli za mílí.

Hlavní vojsko alfů vytáhlo k oné říši, v níž žili elfové ze Zlaté nížiny. Pomsta byla na dosah!

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Sinthoras se posadil, zvedl se z postele a opustil Timānris, jež usnula po dlouhotrvající milostné hře. Měl v plánu další schůzku, která bude mnohem méně romantická.

V předsíni se oblékl, přehodil si přes prostou zbroj nenápadný plášť a dbal na to, aby mu kapuce zakrývala obličej. Nikdo mě nesmí poznat.

Sinthoras došel k Timānsorově sbírce zbraní, vybral si těžkou kouli, která musela pocházet odněkud z Ishím Voróo. Pravděpodobně ji kdysi máchala mozolnatá ruka nějakého smradlavého óarca.

To je přesně to pravé. Vytáhl zbraň z vitríny a skryl ji pod pláštěm, vyšel z budovy a kráčel nočními ulicemi hlavního města. Přešel tržiště a mířil rovnou k Robonorově soše.

Dva strážní se na něho zadívali. Zpočátku volně postávali na místě, když se však k nim dále blížil, postavili se do pozoru.

Sinthoras předstíral, že se musí zorientovat. „Promiňte, jsem zde cizí a měl bych k vám prosbu,“ pronesl změněným hlasem a uchopil rukojeť ukryté koule. „Kde najdu toho umělce, který tady to vytvořil? Socha je tak…“

„Umělce?“ podivil se alf stojící napravo. Hlídači na sebe pohlédli − a Sinthoras zaútočil! Jednoho alfa vyřadil z boje kopancem do brady, druhého praštil koulí po helmě, až se hlídač v bezvědomí zhroutil k zemi.

„Měli jste mě nechat domluvit: ta socha mi připadá tak ponižující, prolhaná a urážlivá,“ Sinthoras jízlivě dokončil načatou větu, „že ji zde nemůžu déle strpět!“

Mocnými údery koulí rozdrtil onyxový mramor, urazil končetiny a zničil sochu od hlavy až po podstavec. Třpytící se ránu z rudého zlata zastrčil do kapsy a pospíchal pryč.

Pociťoval neuvěřitelnou úlevu a zadostiučinění. Možná to nebylo moudré, bylo to však nezbytně nutné.

Samozřejmě věděl, kdo sochu zhotovil.

Chvíli se krátce, váhavě procházel, pak došel k jejím dveřím a klepal tak dlouho, až se uvnitř rozsvítilo a zahalená otrokyně mu otevřela dveře.

„Nejsem očekáván, ale to není podstatné.“ Než otrokyně stačila něco říct, srazil ji k zemi a zavřel za sebou dveře. „Paní!“ zavolal vysokým hlasem, aby otrokyni napodobil. „Máte návštěvu!“

„U všech bezectných, kdo má tu drzost rušit mě v tuhle dobu?“ zakřičela Itáni podrážděně z horního patra. „Odežeň ho pryč!“

„To udělám!“ Tam vězíš! Nic víc nechtěl Sinthoras vědět. Vyplížil se po schodech nahoru a zamířil za zvukem kladiva bušícího do dlátka. Před dveřmi do dílny se zastavil, zhluboka se nadechl a bez varování se vřítil dovnitř.

Itáni se prudce otočila, v rukou svírala sochařské náčiní. Před ní se tyčila téměř hotová čedičová socha nějakého alfa, jehož obličej Sinthorasovi nic neříkal. Kamenný blok byl podepřený vzpěrami, aby se při opracovávání nepřevrátil. „Co to má znamenat?“ obořila se na něj sochařka. „Kdo jsi?“

Sinthoras sáhl do kapsy a vytáhl kovovou ránu, pocházející z nohy mramorového Robonora. Mrštil ji Itáni pod nohy. „To je všechno, co z tvojí sochy zbylo,“ prohlásil ledovým hlasem a shrnul kapuci dozadu. „Tvojí práce si nesmírně vážím, ale nevážím si lží, které svým dílem šíříš. Dala ses do služeb nesprávné strany.“

Itáni sklonila paže a pozorně se na něho zadívala. Na světle béžovém oděvu ulpíval jemný černý prach z kamene, na němž právě pracovala. Otřela si ušpiněný obličej. „Vznešený nostàroj dokonce sám osobně. Jaká čest, že ses zde objevil, a navíc se přiznal ke svému bláznivému činu. Jsi nesmírně hloupý, že ses nechal k něčemu takovému strhnout.“

„Tu sochu si u tebe objednal Polòtain, jemu poděkuj, že jí nebylo dopřáno navěky stát na místě.“

Alfka přikývla. „To jsem si myslela. A on taky. Proto si u mě objednal čtyři další sochy.“ Itáni se mu vysmívala. „Och, měl bys vidět svůj obličej, nostàroji! Nedokázals odhadnout, z koho sis udělal nepřítele a kolik přátel se k němu v Dsônu hlásí. Předpokládám, že víš, jaké řeči se tu o tobě šíří?“

V Sinthorasovi se zvedl vztek a pokryl mu tvář černými linkami. „Potom je na čase ukázat jeho přátelům, jak je nebezpečné stavět se proti mně,“ zašeptal výhružně a zvedl ruku s koulí, na níž uvízly kousky zničené sochy. „S touhle zbraní mě nebude nikdo spojovat. A nikdo taky neví, že jsem přijel do Dsônu,“ zasyčel, zatímco se ho zmocňovala stále větší a větší nenávist − pocit, který ve skutečnosti patřil Polòtainovi. Ten je na řadě hned jako další. Smrt koulí nějakého óarca bude pro něj dostatečnou potupou.

Itáni se v obličeji objevil výraz nejistoty. Couvla před ním. „Toho se neodvážíš,“ řekla tiše a sahala rukou, v níž svírala dláto, po píšťalce u krku.

„Ale ano! Odvážím se!“ Sinthoras skočil vpřed, rozmáchl se a švihl po ženě koulí.

Alfka uhnula, hroty koule se otřely o čedičový blok a kus z něho ulomily. Itáni vykřikla bolestí, jako kdyby zasáhl její tělo.

Sinthoras se otočil kolem vlastní osy, znovu máchl zbraní a opětně Itáni minul. Sochařka zakopla o uražený kus černého kamene, ztratila rovnováhu a upadla na zaprášenou zem.

V příštím okamžiku byl Sinthoras rovnou nad ní, pravou nohou jí šlápl na krk, aby nemohla křičet. „Ať rozhodne umění! Soudit tě bude tvoje vlastní dílo!“ Levou rukou srazil vzpěry, jimiž byla socha podepřená, objal čedičový blok a vší silou, které byl schopen, zatáhl doprava. „Uvidíme, jestli ti daruje život.“

Opracovaný kámen se zvolna nakláněl. Krátce předtím, než dopadl na zem, stáhl Sinthoras nohu, aby mu ji kámen nerozdrtil. Socha dopadla na trup ležící alfky, polámala jí žebra a poškodila vnitřní orgány.

Itáni krátce vykřikla. Z úst se jí řinula krev a udusila další zvuky.

„Jak je vidět, Polòtainovi přátelé ti nepomohli,“ vysmíval se jí Sinthoras a sáhl po ostrohranné, podlouhlé ráně z rudého zlata. „Tvoje smrt má jméno Sinthoras. Protože ti Polòtain dal takovou zakázku.“ Zatočil kovovou ránou v ruce a probodl jí těžce zraněné alfce krk, načež pohled jejích očí pohasl. Její duše se odebrala do konečna. To máš za to.

Zaslechl polekané hlasy a dusot bot. Sochařčini otroci a blízcí přicházeli, aby se podívali, co se s jejich paní děje. Okamžitě pochopí, že v ateliéru došlo k vraždě. Poselství, které čnělo Itáni z krku, bylo zcela jednoznačné.

Příště už se žádný umělec neodváží pro Polòtaina pracovat. Aby nezůstal ani stín pochybností a všichni pochopili, jak vážně to myslí, rozdrtil Sinthoras rázným úderem koule sochařčin půvabný obličej na kaši.

Potom si přetáhl přes hlavu kapuci a unikl velkým oknem ven.

Spěchal ulicemi, na tváři široký úšklebek. Když čin dokonal, zcela ho přešla nenávist. Cítil se přímo v euforii: oba dva, Robonorova socha i její tvůrkyně, byli odstraněni ze světa!

Sinthoras však tímto pomstu neskončil.

Když došel k Polòtainovu domu, před nímž postávali dva strážní, zvolnil krok a zastavil se v malém výklenku, odkud pozoroval vchod.

Mezitím upustil od původního záměru rozdrtit alfovi mozek na kaši. To by vzbudilo příliš velký povyk. Oba ozbrojenci zcela jistě nebyli jediní protivníci, s nimiž by měl co do činění. Polòtain věděl, s kým se dal do křížku. Ve věci své vlastní bezpečnosti se určitě nebude chovat tak lehkomyslně, jako když se jednalo o Itáni. Prozatím jim dám jenom znamení. I když zřetelné.

Sinthoras vyklouzl z rohu a pod ochranou stínů se rozběhl ke strážím, těžkou kouli držel zvednutou, aby mohl okamžitě udeřit.

Jeho útok přišel tak nečekaně, že podřimující alfové neměli nejmenší možnost bránit se, nebo dokonce sami zaútočit. První rána do zad poslala prvního strážného k zemi, alf zasténal a zůstal ležet.

Druhý hlídač pozvedl štít, aby kouli odrazil, prudký úder však prorazil železem vyztužené dřevo a srazil muže k zemi. Jeden kopanec do obličeje, alf obrátil oči v sloup a upadl do bezvědomí.

To bylo snadné. Polòtainovi lidé za nic nestojí. Hrubým hrotem vyryl Sinthoras velkými písmeny do brány slovo POMLOUVAČ, na dalším řádku následovalo ČEKÁ TĚ STEJNÁ ODMĚNA JAKO VŠECHNY LHÁŘE.

Polòtain bude od nynějška žít ve strachu, bude se bát každého úsvitu. Rozmáchl se a přehodil přes bránu kouli, na níž ještě lpěla Itánina krev a částečky Robonorovy sochy. Zaslechl, jak dopadla ve dvoře na zem.

Rychle chvátal pryč a spokojeně se vracel k příbytku Timānsorova rodu.

Zadními vrátky proklouzl do domu, vysvlékl si plášť a zamířil k místnostem, které obývala Timānris.

Ke svému údivu zjistil, že škvírou pode dveřmi prosvítá světlo: Timānris byla vzhůru.

Proklatě! Hlavou mu prolétlo tisíc myšlenek, týkajících se především možného odhalení skutků, jichž se v předchozích úlomcích nekonečna dopustil.

Prohrábl si světlé vlasy, aby je rozcuchal, odložil šaty, vešel do ložnice a naoko se podivil, když spatřil Timānris sedět na lůžku. „Ale ne! Vzbudil jsem tě, když jsem vstal?“ prohodil lítostivě a předstíral ospalost.

„Ne. Probudil mě posel z Tark Draanu,“ odvětila Timānris a zadívala se na něj zkoumavým pohledem. „Už před nějakou dobou. Dovolila jsem mu, aby tě v domě hledal, ale nikde tě nenašel.“ Otázka, která z těchto slov vyplývala, se nevysloveně vznášela v místnosti, stejně jako její nedůvěra a němá výčitka.

Posel z Tark Draanu? Co to má znamenat? Sinthoras se s předstíraným pobavením pousmál. „To je mi líto. Měl jsem hlad, a tak jsem zašel do kuchyně a pak jsem prohledával komoru a pátral po něčem sladkém.“ Ušklíbl se, popošel k ní a vtiskl jí polibek. „Zřejmě jsme se on a já pokaždé o vlas minuli. Někdy je hrozná smůla, že se náš národ pohybuje tak tiše.“ Něžně ji pohladil po vlasech. „Jsou ze mě ještě cítit oříšky v kořeněném medu?“

Zdálo se, že Timānris je s tímto vysvětlením spokojená. Oběma rukama ho objala a políbila ho na ústa. „Ne,“ řekla zklamaně. „Klidně jsi jich mohl pár přinést až sem.“

To bylo jen o vlásek. „Ten posel, co mě tu hledal, co je zač?“

„Poslal ho Caphalor.“ Timānris ho pustila. „Běž za ním. Sedí v kuchyni pro služebnictvo a vypadá hrozně netrpělivě.“

V Šedých horách se děje něco, co jsme nepředpokládali, pomyslel si Sinthoras neklidně. Rychle vyšel z místnosti, opět vklouzl do šatů a spěchal do kuchyně v přízemí, kde našel alfa u talíře s jídlem.

„Nostàroji, zdravím tě!“ pronesl posel a hbitě se zvedl. „Mám pro tebe zprávu, kterou mi Caphalor osobně svěřil.“ Zalovil rukou pod zbrojí a vytáhl kožené pouzdro, zabalené ve voskovém papíře. „Smím ji předat pouze tobě, nikomu jinému.“

Sinthoras se posadil, rozbalil papír, zlomil pečeť a otevřel uzávěr pouzdra.

Na pergamenu, který z něj vytáhl, rozpoznal rukopis svého přítele a přečetl si výzvu, aby se okamžitě vrátil do Šedých hor. Démon i spojenci jsou netrpěliví a zima začíná vystrkovat drápky. Časový prostor pro první vlnu úspěšného tažení, při níž bychom měli proniknout do Tark Draanu, pevně se v něm usadit a v poklidu přečkat zimní nečas, se čím dál víc krátí. „Vyřiď Timānris můj srdečný pozdrav: ať tě okamžitě pošle k nám, aby tě po uplynutí čtvrté části nekonečna mohla oficiálně a se všemi poctami přivítat v Dsônu jako slavného dobyvatele,“ zněla poslední věta dopisu.

Zatraceně. Sotva sem dojedu, už mě zase ženou pryč! Sinthoras pohlédl na posla. „Co ještě Caphalor říkal?“

„Že mi na jeho řádky nemáš dávat žádnou písemnou odpověď, ale že tě mám přivést s sebou, nostàroji.“

Sinthoras mu podal pouzdro a vhodil pergamen do ohniště kuchyňského krbu, kde se rozplynul v kouři. „Pověz Caphalorovi, že musím urovnat některé neočekávané záležitosti,“ nařídil. „Záležitosti, které by mohly ohrozit naše postavení a autoritu nostàrojů. Pochopí, že se hned teď nemůžu k vojsku vrátit. Budu pospíchat, protože si dobře uvědomuji naléhavost jeho výzvy.“ Vstal. „Dojez a dopřej si odpočinek. Zítra vyrazíš s prvními slunečními paprsky zpátky. Ale nezapomeň, žes mě v Dsônu nikdy neviděl, kdyby se tě náhodou někdo vyptával! Kromě Caphalora o tom nesmí nikdo vědět!“

„Já vím, nostàroji,“ odvětil alf a naznačil úklonu. „Přísahal jsem to na svůj vlastní život.“

Sinthoras odešel z kuchyně pro služebnictvo a vrátil se do ložnice k Timānris. Rychle jí vysvětlil, že Caphalor žádá, aby se vrátil do Šedých hor.

„Nebylo by lepší, kdybys hned odjel? Čím déle u mě budeš, tím pravděpodobnější je, že tě někdo pozná,“ dala mu Timānris na uváženou. „Vrhne to na tebe špatné světlo.“

Sinthoras přemítal. Původně měl v úmyslu vyčkat ve skrytu na Polòtainovu reakci a strávit nějakou dobu se svou družkou. Ale Timānris má pravdu. Kdyby mě náhodou někdo poznal, hned by mě spojovali s vraždou Itáni. Políbil Timānris na krk. „Skláním se před tvou moudrostí. Hned zítra v noci vyrazím, teď chci s tebou strávit ještě jeden den.“ Poklepal na postel. „Tady na ní.“

Timānris se zasmála.

* * *

Ze slastných plánů nic nebylo.

Hned v časných ranních hodinách přispěchala do ložnice služebná, aby je probudila a na Timānsorův pokyn je oba přivedla do obývacího pokoje.

To neznačí nic dobrého.

Za několik okamžiků se objevili před Timānsorem oděným pouze v noční košili a širokém bílém županu s černými výšivkami. Alf nehodlal ztratit jediný úlomek nekonečna a bez okolků je vyhnal z postele. „Jak se opovažuješ,“ obořil se na Sinthorase, jako by to byl obyčejný alf, „takhle zneužívat mou důvěru a důvěru mé dcery?“

„Otče, on mě chtěl vidět…“ nadechla se Timānris a chtěla milého bránit, otec jí však jediným pohledem uťal řeč.

„Přišel do Dsônu z jednoho jediného důvodu,“ osopil se na ni Timānsor a ukázal na Sinthorase. „Aby se pomstil za potupu, kterou na něho Polòtain seslal! K tomu potřeboval bezpečný nocleh, kde ho nikdo nezradí. Tak ti vlezl do klína! Minulou noc zabil Itáni. Umlátil ji, jako by byla nějaký póvl! Potom odešel k Polòtainovu domu a naškrábal na bránu zprávu, aby všichni věděli, co hrozí jeho nepřátelům!“

„Otče, on byl celou noc u mě!“ vykřikla Timānris pobouřeně. „Jak si můžeš být tak jistý, že on je ten, kdo Itáni zabil?“

Sinthoras na dva údery srdce zavřel oči a hněval se sám na sebe, že se nedokázal lépe ovládnout a že v něm tak vzkypěl temperament. Měl jsem včera zůstat jenom u zničení té sochy.

Timānsor ji ignoroval a zamračeně se díval na Sinthorase. „Protože ji umlátil koulí, jejíž popis se hodí na zbraň, kterou jsem měl ve své sbírce.“

„Koulí přece existuje hrozně moc,“ snažila se dcera znovu oponovat.

„ŘEKL JSEM, KTEROU JSEM MĚL!“ rozkřikl se otec na dceru, jež se polekaně schoulila. Od očí se mu po tváři táhly všemi směry černé linky. „Když jsem se o tom činu dověděl, zkontroloval jsem svoji sbírku, a vida: koule zmizela! Někdo ji odtamtud vyndal a vyrazil s ní na lov. A netvrď mi,“ namířil na ni ukazováčkem, „že ji ukradli otroci. Nezaplétej se před otcem do lží jenom proto, že ti to našeptává milující srdce.“

Nemůžu dovolit, aby déle trpěla. Sinthoras otevřel ústa a chtěl promluvit.

„Ne. Já jsem ji vzala, otče,“ prohlásila Timānris rozechvěle. „Byla špinavá. Část železa byla pokrytá rzí, proto jsem ji zanesla k jednomu kováři do Ocizûru, o kterém jsem se doslechla, že prý je opravdu dobrý.“

Timānsor na ni nevěřícně pohlédl. „Ty?“

„Mělo to být překvapení, otče.“ Timānris sklopila oči. „Teď už bohužel nebude, ale nemůžu připustit, abys obviňoval alfa, kterému jsem darovala srdce.“

Sinthoras překlenul údiv úsměvem. „Potom už mě z té hrůzné vraždy snad nikdo nepodezřívá.“

Na Timānsorovi bylo vidět, jak se mu honí hlavou nejrůznější myšlenky. Nemohl a nechtěl obviňovat dceru ze lži. Přesto jí nevěřil. „Pošli otroka, ať tu zbraň přinese zpátky. Dříve než se budu muset doslechnout, že mu tu kouli někdo ukradl,“ pronesl mírnějším hlasem a potřásal přitom hlavou. To gesto mluvilo za všechno. Aniž by oběma věnoval jediný další pohled, vyšel z místnosti.

Sotva za ním zapadly dveře do zámku, Timānris se okamžitě otočila. „Udělals ze mě lhářku!“ zašeptala. „A obelhal jsi i mě samotnou. Nebyl jsi v kuchyni a nehledals jídlo. Bylo to přesně tak, jak se otec domnívá.“

„Já…“ Sinthoras nevěděl, co má říct. Připadal si před Timānris jako ničema, a ona ho přitom tak bravurně zachránila před všemi, kteří by ho v budoucnu mohli obviňovat.

„Už nemáme žádné oříšky naložené v kořeněném medu. Včera nám došly,“ pronesla ledově. „Když myslíš, že se musíš zachovat nečestně, pak se aspoň ujisti, že tvoje lži k něčemu budou.“ Zpražila ho pohledem. „Nic už mi neříkej! Nasedni na upíra noci a odjeď z Dsônu. Bude lepší, když se nějakou dobu neuvidíme.“ Prošla kolem něj a setřásla prsty, jimiž se ji snažil zachytit. „Ne, Sinthorasi. Jdi a konej v Tark Draanu hrdinské činy. Tady se ti žádné nepodařily.“ Vyšla z místnosti a velice tiše za sebou zavřela dveře. Jako výraz svého zklamání.

To, co jsem udělal, bylo správné, pomyslel si Sinthoras vzpurně. Možná to nebyl hrdinský čin, ale bylo to nutné, abych nepřátelům zacpal hubu.

Jak mu poradila, připravil se k odjezdu a za úsvitu vyjel z domu. Sám, bez posla. Netoužil po společnosti.

Mírným tempem projížděl Černým srdcem říše alfů a neodolal, jel i přes tržiště.

Tam pořád ještě ležely zbytky sochy, otroci je sbírali a házeli na podstavec.

Co to tam dělají? Zvědavost ho přiměla zajet až k nim, bradu i tváře si zahalil šálem. „Aha, jak vidím, Polòtainova rodina tu má smutnou práci. Co se s tím rozbitým hrdinou stane?“

„Pane, on zůstane tam, kde je,“ odpověděl mu jeden otrok, aniž by se na něho podíval, jak se na cizí nevolníky slušelo. „Máme za úkol posbírat trosky, naházet je na hromadu a nechat je tu ležet.“

„A to proč?“

„Náš pán usoudil, že to bude nejlepší obžaloba toho nostàroje. Říká: je možné zničit sochu, ale ne pravdu.“

Měl jsem toho starocha včera přece jen zabít! Sinthoras vztekle popohnal upíra noci do trysku a hnal se Dsônem. Je příliš mazaný na to, abych ho nechal naživu. Navzdory všemu, co mu radil rozum, by ze všeho nejraději zůstal ve městě, aby Polòtainovi zatrhl to jeho pomlouvačné štvaní.

Ale čekalo na něj vojsko.

Protože po podzimu neodvolatelně následovala zima, musela invaze brzy začít. Bez nostàrojů by spojenci ani vlastní jednotky vůbec nevyrazili nebo by v boji válčili jen s polovičním úsilím, což by pravděpodobně vedlo k porážce.

Ale ani tak není Polòtain přede mnou v bezpečí. Moje ruka dosáhne z Šedých hor až do Dsônu. Sinthoras si připomněl svou tělesnou gardu. A především Moranu, osvědčenou, zkušenou válečnici. Pošlu ji sem, aby toho šťourala zabila.

Byl si zcela jistý, že se alfka nebude zdráhat, uposlechne rozkazu a spáchá vraždu. Nostàrojova přízeň má příliš velkou cenu, to dobře ví: pozemky v Tark Draanu, bohatství. Dostane všechno, co si bude přát, když mi vyhoví a toho starce zabije!

Sinthoras koupil u jednoho obchodníka dva tucty lahví s nejlepším vínem a rozjel se na jihovýchod, aby se co nejrychleji dostal do Šedých hor.

Vyjel z Dsônu stejně nepoznán, jak do něj přijel, řítil se říší jako šíp a brzy dorazil k pevnůstce, kterou projížděl i při příjezdu do Dsônu.

Vojáci z ostrovní pevnosti měli z jeho daru radost a ujistili ho, že zachovají absolutní mlčenlivost.

Sinthoras obdržel od benàmoje čerstvého, odpočinutého upíra noci a právě chtěl vyrazit přes most do Ishím Voróo, když ho velitel ještě na chvíli zdržel. „Než odjedeš do Šedých hor: můžeš nám říct, co je pravdy na povídačkách, že se na severozápadě objevili Dorón Ashont, nostàroji?“

„Dorón Ashont?“ Podle alfova pohledu Sinthoras poznal, že velitel myslí svůj dotaz vážně. On sám znal tato stvoření pouze z legend. Pokud věděl, Nesmrtelní je porazili a jednou provždy vyhladili do posledního. Proto se nabízelo pouze jediné vysvětlení: Polòtainovi muži roztrušují další nepravdy, aby vnesli do vlastního národa neklid a nejistotu! On před ničím necouvne, jenom aby dosáhl mého pádu. Morana musí rychle odjet do Dsônu, aby s tím skoncovala. Nebo pošlu Arviûa.

„Ne, o tom jsem nic neslyšel,“ odpověděl benàmojovi. „Dorón Ashont nejsou nic než příšery, kterými se straší malé děti, bez ohledu na to, co ti kdy kdo napovídal! Na takové řeči nedej. A teď se vrať ke svým mužům − ať ochutnají víno, které jim přinesla věrnost ke mně.“

Sinthoras se tryskem hnal přes most.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Zlatá nížina, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Morana rozrušeně rozkládala na stůl před Caphalorem jeden list za druhým. Byly to nákresy a přesné popisy kráteru, který ve Zlaté nížině objevila. Slyšela, jak jí v těle klokotá krev, tak byla vzrušená! „Lituji, že lépe neovládám malířské umění, ale přísahám při všech bezectných, že to místo je ve skutečnosti ještě nádhernější a působivější, nostàroji.“

Caphalor si listy postupně jeden po druhém pozorně prohlížel, jeho pohledu neunikla ani nejmenší maličkost.

Už dobrou polovinu momentu nekonečna seděli v nostàrojově stanu. Caphalor poslouchal zprávu, kterou mu podávala, a omezil se pouze na doplňující otázky, které jí kladl, a nechával na ní, aby mu věci vysvětlila.

Moranu nijak nepřekvapilo, že jí armáda alfů pochodovala při návratu v ústrety. Zato ji velice udivila okolnost, že se Sinthoras nezúčastnil žádných jednání, ani tohoto, ani porady s benàmoji. Mezi vojáky se šeptalo, že je nemocný. Postihlo ho nějaké neznámé trápení. Jak je to možné?

Caphalor odložil stranou poslední nákres. „Nalezlas jedno z míst, na která dopadla slza naší stvořitelky,“ pronesl oddaně. „To je znamení, Morano! Znamení nadcházejícího jistého vítězství nad elfy! Bohyně zabořila do země svou značku a elfové se nedokázali vzepřít její moci a kráter zasypat nebo změnit jeho auru. Slza prodchla půdu božskou přítomností Inàste!“ Nečekaně vyskočil a popadl ji za ramena. „Nemůžu ti dost poděkovat,“ pronesl uchváceně. „Za tvou odvahu, za to, že ses nezdráhala vstoupit na jejich území. Věděl jsem, že jsme tě vybrali správně. Že TY jsi ta pravá!“

Morana postřehla v jeho očích toužebný výraz. Alf měl o ni zřejmě zájem. O ni, válečnici, která dokonce nepatřila k žádnému vznešenému domu! Nemýlila jsem se! Od začátku jsem se mu líbila! K vlastnímu údivu pocítila nejistotu, přestože se zdálo, že se její přání naplní. „Nostàroji, děkuji ti za chválu. Ale já jsem udělala jenom to, co mi bylo uloženo. Tento úkol by dokázal splnit každý z našich zvědů…“

„Já jsem ale vyslal tebe, protože jsi mě upoutala,“ přerušil ji. „Více než všichni ostatní.“ Došlo mu, že by si mohla jeho slova špatně vyložit. Rychle ji pustil a o krok od ní odstoupil. „Chci říct, já…“

„Já vím, jak jsi to myslel,“ prohodila Morana s úsměvem. On je tím důvodem, že mi tak buší srdce? Neopouštěla ji nejistota. Věděla, co se přihodilo jeho družce i že ji musel velice milovat. Žili spolu déle než všechny ostatní páry alfů, které znala. Možná mám ještě pořád zmatené city. Když se na něho dívala, cítila uvnitř v těle něco teplého, blaženého. Nedělej si žádné naděje, řekla si v duchu. Určitě v tobě vidí Enoïlu. Nehledá novou družku, ale někoho, kdo by ji nahradil. Při tomto setkání se jednalo o válečné tažení proti Tark Draanu a elfům, o nic jiného. Proto měli na sobě zbroj, a ne nádherný oděv jako při společenských nebo důvěrných příležitostech.

„Dobrá.“ Zdálo se, že se Caphalor opět plně ovládl, a uhladil si černé vlasy. „Zítra ráno nařídím armádě, aby napochodovala do říše elfů a pronikla až ke kráteru,“ uvažoval nahlas. „Každou osadu, na kterou cestou tam narazíme, hned zničíme.“

„Co budeme dělat u kráteru?“

„Nabídneme elfům cíl. Oni nás přijdou odtamtud vyhnat, abychom se u kráteru nemohli pevně usadit.“ Caphalor odsunul nákresy stranou, na jejich místě se objevila mapa Tark Draanu. Země byla až někam doprostřed velice přesně zmapovaná, za ní však začínala hluchá místa. Pátrači byli stejně jako dřív stále ještě na výzvědách. „Donutíme je, aby proti nám vyslali armádu. My zvolíme místo, které nám poskytne co nejvíce výhod, a to jim vnutíme jako bojiště.“

Morana si přečetla čísla, která si poznamenal.

Na jednom seznamu s nadpisem odchod bylo napsáno sto tisíc barbarů z nejrůznějších kmenů, dvacet tisíc kraggashových válečníků, čtyřicet tisíc válečníků z řad óarců, pět tisíc ogrů, sedm tisíc polotrolů, sedmdesát tisíc ostatních stvůr a barbarů bez pevné kmenové příslušnosti, kteří byli přiděleni k různým oddílům nestvůr, a třicet tisíc alfských válečníků.

Potom následovaly korekce. Armáda utrpěla ztráty ve výši celé jedné desetiny. Ty nepostihly příslušníky vlastního národa. Alfové nechali bestie, aby u Kamenného průsmyku za ně odvedly veškerou práci, a šetřili vlastní cennou krev. Rovněž barbaři nebyli postiženi tak tvrdě, protože pochodovali až za óarky. Těm nostàroj na začátku vpádu do Tark Draanu nařídil převléknout se za bestie, aby jejich objevení vyvolalo v obyvatelstvu co největší hrůzu.

„To je hodně vojáků,“ shledala Morana.

„Na první pohled se to tak může zdát. Musel jsem je rozdělit na menší skupiny, aby rychleji postupovali vpřed. Tyhle menší jednotky našich spojenců vede deset tisíc našich válečníků a drží je pěkně na uzdě.“

Morana se předklonila, uchopila pravítko a ukázala na bod severně od kráteru. „Oprav mě, jestli se mýlím: pro útok na Zlatou nížinu zbývá dvacet tisíc alfských válečníků.“

„Dobrá polovina z nich jsou ryzí lučištníci, jejichž šípy doletí do vzdálenosti zhruba tisíce kroků, s větrem v zádech dokonce ještě dál,“ dodal Caphalor a zeptal se jí pak zvědavě: „Co navrhuješ?“

„Naši vojáci jezdí bez výjimky na upírech noci. Díky tomu se můžeme v té nížině přímo vzorově rozestavit.“ Konec pravítka obkroužil maličkou značku. „Zde se rozkládá malé údolíčko. Na první pohled by se zdálo, že se dá proti blížící se armádě dobře a beze ztrát bránit, protože tvoří takovou úžlabinu, ale kdybychom se na to trochu připravili…“ Postřehla, že se na ni Caphalor udiveně zadíval. Byla jsem snad moc drzá?

„Zníš jako hotový stratég.“

„Já… ráda hrávám s bratrem tharc, protože si přitom procvičíme myšlení. Hra mě vede k tomu, abych hledala různé možnosti, jak porazit miniaturní armádu, jakmile se jenom podívám na nějakou mapu.“ Morana odložila pravítko zpátky na stůl. „Promiň mi to. Zašla jsem moc daleko.“

Caphalor se přátelsky usmál. „Ne, nezašlas. Mám radost, že přemýšlíš spolu se mnou. Znám tharc a přiznávám, že jsem tu hru nikdy moc dobře neuměl.“ Položil jí ruku na rameno. „Přicházíš jako na zavolanou.“ Nechal ruku tam, kde byla. „Říkáš údolí. Dobrá. Vysvětli mi, co bys udělala.“

„Záleží na tom, jak se elfové rozestaví. My musíme dělat, že bezpodmínečně chceme…“ Zarazila se, protože sama pocítila údiv. „Nemáš na takové věci lepší válečníky? Opravdové stratégy, kteří svému řemeslu rozumějí a vysloužili si v Ishím Voróo zásluhy?“

Nostàroj na ni pouze povzbudivě kývl.

Tak budiž. Morana se nadechla a předestřela svůj plán. Když skončila, podívala se na Caphalora.

Zdálo se, že na něj udělala dojem. „Je vidět, že sis to území pevně vryla do paměti. Znáš ho přinejmenším stejně dobře jako elfové.“

„Spíš líp,“ prohodila s úsměvem a v duchu cítila, že je šťastná, i když vyčerpaná.

„Poznamenal jsem si, cos mi řekla, a proberu to se stratégy, které mi dali Nesmrtelní k dispozici. Chci říct nám, Sinthorasovi a mně.“ Najednou se předklonil a políbil ji na vlasy. „Prozatím přijmi můj dík. Brzy se ti toho zajisté dostane víc.“

„Děkuji,“ zakoktala překvapeně a polkla. Chová ke mně nějaké city…? Uchopila pohár a rychle se napila vody, ochucené trochou sirupu z thujony. Nakolik si tím můžu být jistá?

Caphalor zvolna přecházel ve stanu sem a tam s rukou položenou na jílci meče, který měl připásaný u boku. „Jak jsem již řekl: jsem s tebou velice spokojen.“

„Děkuji, nostàroji.“

„Poslat tě do bitvy jako řadovou válečnici by bylo plýtváním.“ Pohlédl na mapu. „Vyrazíš a budeš postupovat na jih. Použij jakoukoliv lest, která tě napadne, aby tě buď nikdo neviděl, nebo aby tě pokládali za elfku. Vnášej mezi barbary nejistotu, donuť je, aby uvěřili, že elfové představují skutečné zlo a my jsme jejich záchranou!“ Znovu k ní přistoupil a špičkami prstů pravé ruky ji pohladil po levé tváři. „Najdi mi krále, které dokážu přimět k tomu, aby se spojili s našim vojskem!“

„Uzavírat pakty s tou pakáží z Tark Draanu…“

„Zdánlivě, Morano, jenom zdánlivě. Necháme je, aby se k nám připojili, tak je lépe poznáme a později snáze zničíme. V každé bitvě budou bojovat v prvních řadách a schytávat šípy, které byly určené nám. Právě k tomu potřebujeme spojence. Časem nám óarcové a gnómové dojdou. Nahradí je obyvatelé Tark Draanu.“ Na tváři se mu objevil zlomyslný úšklebek. „Barbaři se nechají snadno navnadit na vidinu zlata a půdy. Slib jim bohatství elfů, a oni nepotáhnou do války proti nám, ale s námi.“ Caphalor se jemně dotkl jejích černých vlasů. „Vím, že se ti to podaří a že ti můžu důvěřovat.“

„To můžeš, nostàroji.“ Sklonila hlavu. Když mě posílá pryč, nemůže mít o mě zájem. Líbí se mi to, nebo ne? „Tak to bych měla hned vyrazit.“

„Stačí zítra ráno.“ Dlouze jí pohlédl do modrošedých očí. „Chtěla bys dnes se mnou povečeřet, Morano? Bylo by to odpovídající ocenění tvých zásluh. A já mám pro tebe i jeden dárek od Virssagòna. Než odjel, tvrdil, žes ho inspirovala k nové zbrani. Jak s ní máš bojovat, na to prý přijdeš sama.“

Pozvání jí připadalo příliš nenadálé. „Při vší úctě, nostàroji, měla bych si odpočinout, než vyrazím za svým posláním. Mám ale radost, že…“

„Očekávám tě po skončení porady s benàmoji,“ pokračoval Caphalor, jako by neslyšel její námitku. „Pochutnáš si. Bude to příjemná změna před tím, než se budeš muset živit potravou těch barbarů.“ Došel ke vchodu do stanu a otevřel jí ho. „Uvidíme se večer.“

Tomu nerozumím. Nejsem z jeho chování vůbec moudrá. Váhavě kolem něj prošla ven a vyhnula se pohledu z očí do očí. Nebyla si jistá, jestli se má na večer těšit.

* * *

Morana kráčela k nostàrojovu příbytku. Srdce mi zase rychle buší!

Posel ji uvědomil, že porada s benàmoji skončila a že ji Caphalor očekává.

Tajně doufala, že se schůzce nějak vyhne. Bez ohledu na to, co se teď v plátěných stěnách stanu odehraje, bude to mít následky, nedokázala však odhadnout jaké.

Pociťovala stále větší nerozhodnost, zaváhala.

Nejistota se projevila hned při volbě šatů. Byla příslušnicí nostàrojovy tělesné stráže a mohla nosit zbroj. Caphalor však zdůraznil, že ji zve na večeři, a tak se jí brnění nezdálo příliš vhodné. Rozhodla se pro dlouhý tmavý kožený oděv, na němž měla tmavě rudý živůtek, protkaný dekorativními proužky z kostí osázených tioniem, mezi nimiž se táhly stříbrné řetízky. Černé vlasy si svázala stužkou a víčka lehce natřela koptem − přílišná námaha by mohla vyslat nesprávné signály.

Jaké signály bych mu chtěla vyslat? Caphalor připadal Moraně milý a sympatický, o tom nebylo pochyb. A přece jí na něm něco vadilo.

Kdyby nebyl nostàrojem, okamžitě by si ho vybrala jako krátkodobé rozptýlení pro zpestření válečného tažení. Podřízená, která se vrhne do milostné zápletky, při níž je mezi partnery takový rozdíl v hodnostech, mohla na tomto spojení jenom tratit.

Nejpozději tehdy, až si Caphalor najde jinou a mě pustí k vodě, bude se mi celý Dsôn smát. Morana si povzdechla a krok za krokem se blížila ke stanu. Měla jsem odjet ještě dnes. Byla jsem bláhová, že jsem se z toho pozvání nevykroutila.

Prošla špalírem postávajících tělesných stráží, válečníků z její vlastní jednotky, kteří ji sledovali zcela jednoznačnými pohledy. Byla v nich závist, nepřejícnost.

Hned poté stála před Caphalorem, který ji čekal v neformální černé róbě. „Dobrý večer, nostàroji,“ pozdravila ho a začala se uklánět.

On však k ní hned přispěchal a chytil ji za paži. „Ne. Dnes ne,“ pronesl přátelsky. „Já jsem Caphalor. Prostě jen Caphalor.“

Já to tušila! Zdráhavě přikývla. „Voní to dobře.“

Nostàroj se zasmál. „Ano, kuchaři nám připravili něco, co jinak můžeš dostat pouze v nejvybranějších hostincích v Dsônu, ale ne v Tark Draanu.“ Uvolnil jí cestu a odkryl tak pohled na stůl.

Na něm sluhové přichystali dokonalou hostinu, s lahůdkami až z Dsôn Faïmonu! V karafách z drahých kamenů, stojících na konci stolu, byly nalité různé druhy vína, poháry již byly naplněné. Na jejím místě u stolu se nacházela malá bedýnka.

„Rozhodl jsem se, že nám nebudou nosit jeden chod za druhým,“ slyšela, jak říká těsně vedle ní. Cítila voňavku, kterou se nastříkal: těžkou, omamnou, kořeněnou. „Pro mě bylo mnohem důležitější, aby nás nikdo nerušil.“

Ještě i tohle. Morana se posadila na jednu ze dvou židlí. „Ten klid mi dělá dobře. Pořád ještě mám v kostech jízdu Tark Draanem.“ Teprve až si i Caphalor sedl a obsloužil se, nabrala si na talíř a začala jíst.

„Ta bedýnka je od Virssagòna. Nezapomeň ji tu. Je hrozně zvědavý, co na tu zbraň řekneš. Nazval ji slunce a měsíc.“

Morana přikývla. Zajímalo ji, co si pro ni zbrojmistr vymyslel. Mlčky jedli, jídlo chutnalo opravdu skvěle. Připomínalo domov. Stoupala v ní naděje, že bude moci brzy odejít, dříve než…

„Víš, co občas postrádám?“ prohlásil Caphalor zamyšleně, zatímco si krájel maso a namáčel je v hutné omáčce.

„Svoji postel?“ pokusila se o vtip, protože se obávala, že uslyší něco, co se jí nebude líbit. Něco, co by mohlo vést ke komplikacím.

„Někoho, kdo se bude se mnou dělit o starosti.“ Vložil si sousto do úst. Důkladně žvýkal a polkl, než pokračoval v řeči. „Vezmi si třeba tu poradu: musím si od benàmojů vyslechnout, že si gnómové a óarci dělají, co se jim zlíbí, a prostě se vydají na pochod, aniž by se na tom s kýmkoliv dohodli. Že trolové chtějí na východ, do hor, které je z nějakého důvodu přitahují. Že si ogři stěžují, že nemůžou pro sebe získat dost půdy. A barbaři z Ishím Voróo si se vší vážností stěžují, že jednáme s barbary z Tark Draanu!“ Jak vypočítával jednotlivé body, hovořil stále hlasitěji a při posledním slově udeřil pěstí do stolu, až na něm talíře a příbory poskočily. „Jsme ve válce, a spojenci si otvírají hubu, jako bychom byli na nějakém výletě. Jediní, kteří poslouchají na slovo, jsou naši válečníci.“

„Copak ti Sinthoras nepomáhá?“

„Sinthoras?“ Caphalor se hořce zasmál. „Pořád ještě leží na lůžku a nechává na mně, abych tenhle moloch dirigoval.“ Rozladěně pohodil nůž a vidličku na stůl a napil se vína. Upíral zrak k Moraně, ale díval se do prázdna. „S ní bych si mohl o všem promluvit,“ zašeptal. „Ona by mi vždycky naslouchala, vždycky by pro mě měla nějakou radu a řekla by mi, jaká východiska nebo nápady jí přicházejí na mysl, když je zapotřebí vyřešit nějaký problém.“ Zavřel oči, čelisti mlely naprázdno.

Morana na něj nerozhodně pohlédla. Užírá ho smutek. Mísil se v ní soucit s opatrností. Nakonec se zvedla, popošla k němu a položila mu ruce na ramena.

Caphalor po nich sáhl, jako by se topil. „Jsem moc rád, že tu jsi,“ zašeptal. „Potřebuji blízkost někoho, komu můžu důvěřovat.“ Naklonil hlavu na stranu, hladkou tváří jí přejel po ruce, z úst mu vyklouzl úlevný povzdech. „Tak moc…“

„Já vím, jak bolí, když ztratíme někoho, koho milujeme, ale já nejsem ona,“ řekla Morana pomaličku.

Caphalor ztuhl. „Ty víš, jak moc to bolí?“

„Ano. Protože můj bratr…“

Caphalor se opovržlivě rozesmál a zvedl hlavu. Prsty jí pevně stiskl ruku, klouby zaskřípěly. „Tys nedošla ani na okraj propastí, jimiž jsem musel projít!“ Pustil ji a prudce vyskočil, upřeně se na ni zadíval, jako kdyby ona měla vinu na smrti jeho družky.

Neměla jsem sem chodit. Morana se vyhnula jeho pohledu. „Caphalore, chtěla jsem tě jenom…“

„Vůbec nemáš představu!“ rozkřičel se na ni. „Nemáš představu, co se ve mně děje! Co ve mně odumřelo! Co si přeju!“ Rozčileně se obrátil ke stolu, popadl karafu a přiložil si její hrdlo ke rtům. Hltavě se napil vína, rudý mok mu stékal po pravé i levé tváři. Potom vyhrkl: „Každičký moment nekonečna toužím po smrti, ale ani v bitvě, ani hladověním jsem ji k sobě nedokázal přivolat. Potom jsem se rozjel do Tark Draanu, do země, která je odpovědná za její smrt. Ale ani tady nenacházím smrt a úspěchy při dobývání také nedokáží ulevit mým bolestem. Naše vojsko postupuje dál a dál, míli za mílí, ale utrpení nemizí! Prostě mě neopouští a dál pálí! Pálí!“ Caphalor mrštil karafou o tyč stanu, nádoba se o ni s řinkotem rozbila. „A ty mi říkáš, že víš, co to je?“

Měla jsem věřit svým pocitům, varovaly mě. Morana se rozhodla, že odejde. „Promiň, ale já musím zítra…“

Několika rychlými kroky se ocitl přímo u ní a vtiskl jí na ústa divoký polibek. Divoký, ale zcela bez citu.

Morana se mu vytrhla a odstrčila ho dozadu, až narazil do stolu. „Ne, Caphalore, ty mě nechceš − ty chceš, aby se k tobě vrátila tvoje družka!“

Nostàroj se nadechl k odpovědi, potom spráskl ruce a zakryl si obličej. „Co to jenom dělám?“ opakoval šeptem bez ustání.

Nesmím tu zůstat už ani úlomek nekonečna! Morana popadla bedýnku, otočila se a vyběhla ze stanu kolem zaražených tělesných stráží, které se právě chtěly podívat dovnitř a zjistit, co se tam děje. „Není mu dobře,“ utrousila letmo. „Možná ho trápí to samé, čím trpí i nostàroj Sinthoras.“

Vletěla do příbytku tělesných stráží, sbalila si věci, které bude při svém poslání potřebovat, a lhostejně k nim přibalila Virssagònovy zbraně, zabalené v koženém pouzdře, aniž by se na ně podívala. Později na to bude dost času. Shodila ze sebe šaty a navlékla si zbroj.

Potom chvátala ke stájím a vybrala si jednoho z koní, patřících barbarům. Bez ohledu na všechno, co k němu cítím, nesmím podlehnout jeho vábení. Dokud nosí v duši mrtvou družku, tak ne.

Morana se vyšvihla na koňský hřbet, vyrazila z ležení a ignorovala ryk, který se jí ozýval za zády a měl ji zastavit. Dobře postřehla, že na ni křičí jeden z členů tělesné stráže.

Morana nechtěla, aby ji dostihla další zpráva. Ani od nostàroje, ani od Caphalora. Od této chvíle pro ni existoval pouze nejnovější úkol, a ten zněl, vyhledat mezi králi zdejších barbarů nové spojence.

VIII.

Všechny oči se obracely k severovýchodu, odkud se blížili Dorón Ashont!

Mnohem větší nebezpečí se však nacházelo v Dsôn Faïmonu.

V Dsônu, v Černém srdci.

Nepoznané, a přesto přímo uprostřed alfů.

Nepoznané, a přesto radostně vítané.

Nepoznané, a přesto opatřené vším, co potřebovalo k životu.

Nebezpečí rostlo a plodilo nová nebezpečí.

Epokryfy Stvořitelky
Kniha nadcházející smrti, 50 − 72

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Zlatá nížina, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

„Jak se máš?“

Carmondaj i pod helmou slyšel Caphalorův hlas docela dobře. Zapomněl, jaké to je mít na sobě ochranu hlavy a zbroj. Nenosil ty věci proto, aby se s nimi cítil bezpečněji, ale protože z něho dělaly před očima všech jednotek Sinthorase. Pevněji sevřel otěže upíra noci v železem chráněných prstech. „Zatím ještě dobře.“

Nostàroj se tiše zasmál. „Mohl bys sedět vzpřímeněji. Sinthoras miluje, když ho každý vidí a obdivuje.“

„Jenže já pořád ještě trpím tou záhadnou slabostí. Copak jsme se na tom nedohodli?“ opáčil Carmondaj, přesto narovnal páteř.

„To je taky důvod, proč zůstaneš u zadní části vojska. Pouhou svou přítomností dodáš křídlu dost síly, aby odolalo, dokud se past kolem elfů úplně nesevře.“

Carmondaj by nejraději vytáhl sešit a kreslil. Natočil hlavu a vstřebával dojmy, aby je mohl po bitvě přenést na papír. Vypadalo by více než podivně, kdyby nostàroj zničehonic vytáhl papíry a tužku.

Caphalor měl na sobě téměř zcela identickou zbroj, která se na pohled nijak nelišila od přehlídkové zbroje. Regulérní jednotky alfů nepoužívaly na svou ochranu příliš těžké součásti zbroje, omezovaly by je v pohyblivosti. Jejich výhodou byl dostřel a průraznost šípů a hbitost jednotek při manévrování. Jenom málokdo měl na sobě něco více než zesílenou koženou zbroj a chrániče paží a nohou, k tomu helmu a malý štít.

Vojsko klusem postupovalo vpřed, neustále se drželo směru na sever a vzdalovalo se od kráteru. Oblak prachu, který za sebou zanechávalo, zvýrazňovalo nalámanými keři a chrastím, které vybraní jezdci táhli na konci dlouhého průvodu po zemi. Nepřítel měl vědět, že přicházejí.

„Jsem zvědavý, kdy se na nás elfové vyhrnou,“ prohodil Caphalor a jeho hlas nezněl, jako by si dělal s výsledkem bitvy příliš velké starosti.

Carmondaj cítil pach zvířené země, pot upíra noci a jemnou vůni květů ze Zlaté nížiny. Válka a půvab. Nostàroj mu vysvětlil, co si vymyslel a co při tom bude Carmondajovým úkolem: sedět na upíru noci, nemíchat se do boje a povzbuzovat svou přítomností vůli vojáků po vítězství. Do ničeho nezasahovat, nevydávat rozkazy. „Co uděláme, jestli se elfové nebudou chovat tak, jak jsi to spolu se stratégy Nesmrtelných naplánoval? Nebudou jednotky v mojí blízkosti očekávat, že jim budu dávat rozkazy?“

„Všechno proběhne, jak jsem předpověděl.“

„Tys už bojoval s elfy tak často, že si myslíš, že je dokonale znáš?“ Carmondaj se pod helmou pousmál. „Jsem ochromen úctou.“

„Dělej to, na čem jsme se dohodli, a povzbuzuj jednotky,“ opakoval Caphalor nevrle rozkaz. „Užívej si, že tě náš národ bude obdivovat, a ušetři si další poznámky.“

„Náš národ nebude obdivovat mě, ale Sinthorase.“

„Tak budeš tu úctu cítit za něj a část z ní připadne i tobě.“ Caphalor pobídl svého nádherného upíra noci jménem Sardaî ke klusu. „Drž se plánu a mysli na to, že po celou dobu, co budeš mít na sobě tuhle zbroj, musíš být Sinthorasem,“ vštěpoval mu na závěr, pak se otočil a odjel. Carmondaj zamířil dozadu, k zadnímu voji.

Bezectní, jenom ať tuhle bitvu přežiju! Carmondaj byl neklidný, ale jen do jisté míry, protože dostal jako posilu a osobní tělesnou gardu deset příslušníků Zlatých ocelí. Z dřívějších zkušeností však věděl, že v bitvě vždycky dochází k nepředvídaným obratům, které by si ani ta nejmoudřejší hlava nedokázala předem spočítat. Je to celá věčnost. Carmondaj neznal jediného žijícího alfa, který by se kdy měřil v boji s elfy.

Žádná stvůra z Ishím Voróo jim nesahá po paty.

Divil se, jak může být Caphalor tak přesvědčený o svém plánu a o tom, že bitva skončí úspěchem.

Opět se rozhlédl.

Měl u sebe osm tisíc jízdních válečníků, samé alfy, rozdělené na několik stejně velkých oddílů. Byli to lučištníci, bojovníci vycvičení k boji zblízka a našlo se mezi nimi i několik málo alfů vyzbrojených oštěpy. Sestava vojska vypadalá dost nahodile, přesně se však držela stanoveného záměru. Předvoj činily další čtyři tisíce mužů, zadní voj byl rovněž nezvykle početný a silný, tvořilo ho osm tisíc vojáků.

Neměli s sebou nikoho ze spojenců. Dokonce ani jako potravu pro šípy. Triumfální vítězství nad elfy nesmělo nic zlehčovat, o vítězství se nesmí dělit se žádným jiným národem, tak aspoň znělo zdůvodnění. Že se tím nutně zvýší počet ztrát na straně alfů, to Caphalor nebral v úvahu.

Kdoví proč. Carmondaj se podíval dopředu.

Údolí, jímž projížděli, zatáčelo doprava a zužovalo se. Z obou stran ho obklopovaly nevysoké, mírně se zvedající kopce, na jejichž vrcholcích se tyčila příkrá skaliska, která mohla sloužit nepřátelským lučištníkům jako dokonalý kryt.

Doufám, že Caphalor ví, co dělá, jinak se chytneme do pasti, jakou by si nikdo lépe nevymyslel.

Zazněl hlasitý signál rohu. Předvoj spatřil nepřátele.

Carmondaj pobídl oddíl, aby tryskem vyrazil vpřed a uzavřel mezeru, která se mezi jednotkami vytvořila. Zadní voj věděl, co má dělat, a začal se opožďovat. Ti nezaútočí. Osm tisíc válečníků, kteří budou bolestně chybět, až na sebe narazí nepřátelské šiky.

Když dojel za ohyb, čekalo na ně v nejužším místě údolí vojsko elfů. Obejít je bylo zcela vyloučené. První řady od sebe dělily necelé dva tisíce kroků.

U všech bezectných!

Překvapivé bylo, že elfové měli k dispozici těžkou jízdu! Jejich kopí se tyčila k obloze a byla výrazně delší než oštěpy alfů, válečníci měli na sobě mohutné třpytivé zbroje a kovové chrániče paží a nohou, dokonce i zvířata byla chráněna zbrojí. Ve větru povlávaly různobarevné praporce.

O tom se na poradě nikdy nemluvilo! Carmondajovi ještě doznívalo v uchu, že elfové údajně bojují podobně jako alfové. Stratégové pravděpodobně nedocenili, že jsme v nížině. Bylo nad slunce jasnější, že v tomto terénu bojuje armáda jinak než v horách nebo v lese a že bude sázet na prudkost úderu jízdních kopiníků.

Carmondaj se pokusil odhadnout počet nepřátelských jezdců a dospěl k číslu necelých osm tisíc. Jestli si nedáme pozor, úplně nás převálcují!

Nepřátelští jezdci tvořili mohutný blok o šířce zhruba pěti set mužů, stáli za sebou v šestnácti řadách. Za nimi se posunovaly oddíly pěšáků a vytvářely před východem z údolí širokou závoru: vojáci vycvičení k boji zblízka a lučištníci, mezi nimi se jako zástěny pohybovaly menší oddíly lehké jízdy.

Dalších zhruba deset tisíc. Tím měli elfové nad nimi početní převahu, protože zadní voj armády alfů nemohl kvůli úzkému profilu bojiště zasáhnout do bitvy.

Carmondaj se vědomě velice pomalu nadechoval a vydechoval, pod helmou cítil vlastní nezkalený dech. Takže udělali přesně to, co Caphalor vylučoval: zachovali se jinak, než jsme si naplánovali. Zmocnil se ho neklid. Cítil se přenesený do doby, na kterou už dávno zapomněl.

Ještě předtím, než do údolí napochodovaly poslední oddíly armády alfů, zazněly z protilehlé strany zvučné fanfáry: elfští obrnění jezdci vyrazili volným poklusem vpřed, aby zmenšili vzdálenost mezi oběma liniemi.

Alfové zaujali předem stanovenou formaci: od jedné strany údolí až k druhé se vedle každého lučištníka rozestavili vždy dva bojovníci s oštěpy. Každý, kdo dokázal jenom trochu přemýšlet, však musel nutně pochopit, že takto roztažená řada není nejlepší taktikou proti bloku těžké jízdy. Za první řadou se rozmístili lučištníci a chystali se zasypat elfy mračnem šípů.

Carmondaj postřehl, že oddíly nepřátelských pěšáků zůstaly nehybně na místě, mimo dostřel alfských luků. Byli příliš daleko na to, aby mohli vtrhnout do průlomu, který mezi alfy nadělá jízda. Jak se zdá, elfové ponechávají břímě rozhodnutí na bedrech těžkých opancéřovaných jezdců. Bezmezně jim důvěřují.

Dusot kopyt se dunivě blížil. Elfové zvýšili rychlost ještě předtím, než dojeli na vzdálenost tisíce kroků a dostali se tak na dostřel dlouhých luků.

V mysli se mu vybavilo pár řádků jedné básně:

Kde k jasné obloze čepel se zvedá

a korouhev v severním větru vlaje,

tam strašpytel před smrtí úkryt si hledá,

však vraždění konce nemá…

* * *

To nemohl nikdo předpokládat! Arviû si prohlížel elfské jezdce v těžkých pancéřových zbrojích. Takové jednotky neměla armáda Nesmrtelných k dispozici, přesto nepochyboval o tom, že jeho dokonale vycvičení a vyzbrojení lučištníci sestřelí nepřátele ze sedel.

Obrátil se ke svému benàmojovi. „Ať si naši lidé nachystají šípy s jednoduchými, dlouhými trojhrannými hroty. Na to, aby prorazily jejich zbroje, budou určitě stačit!“ Pokyn byl okamžitě předán dále, až dorazil ke střelcům v čelní linii.

Zvolili jsme nesprávnou taktiku. Arviû si nic nenamlouval. Tenká linie nemá proti takovému tělesu ze železa a opancéřovaných koňských těl nejmenší šanci. Přesně pochopil záměr nepřátel. Dělají to jediné správné: útočí na mě a moje lučištníky, aby dalekonosné zbraně vyřadili z boje. Potom nechají zaútočit jednotky pěšáků a zbytek jízdy.

Upřel pohled na Sinthorase, jenž nehybně seděl na upíru noci. Doufám, že to taky prohlédl? Protože nostàroj měl sklopené hledí, nedokázal rozeznat, na co se velitel právě dívá. Caphalor byl někde jinde a nemohl dávat této části vojska žádné rozkazy.

Arviû necítil strach. Byl si vědom, co to obnáší, když na slabě chráněné jednotky narazí těžká jízda. Jako kladivo, když dopadne na hromádku rampouchů.

On sám uchopil tři kroky dlouhý luk, jehož asymetrická forma byla uzpůsobena tak, aby jím mohl vládnout i ze sedla upíra noci. Jazykem přejel pírka na násadě šípu. „Leť, a přines mým jménem smrt,“ zabručel a nařídil střelcům, aby se připravili.

Co nevidět musí přijít nostàrojův rozkaz zahájit palbu, jinak by Arviû utrpěl ohromné ztráty. A to ještě předtím, než začne vlastní bitva.

* * *

Carmondaj viděl, že se čtyři tisíce mužů elfské lehké jízdy najednou odpoutaly od pěších oddílů a nesmírnou rychlostí se ženou údolím. Rychle se připojili k opancéřovaným jezdcům a pozvedli luky. Budou krýt vlastní lidi!

Benàmojové právě udíleli rozkazy lučištníkům, aby vypustili šípy, když do první a druhé řady dopadly nepřátelské střely. Dalekonosné zbraně elfů byly stejně účinné jako alfské. Zároveň těžká jízda zvedla štíty nad hlavy a chránila se jimi před mračny alfských šípů.

To je na nic. Carmondaj už už viděl, jak se elfové ženou hlavním vojem a zasazují vojsku rozhodující úder. Všechny manévry, které si alfové připravili, tím byly odsouzeny k neúspěchu. Mají políčeno na naše lučištníky.

Před ním padali zasažení vojáci ze sedel, upíři noci se s ryčením hroutili k zemi, kopyty rozdupávali trávu a v křečích umírali.

… když konečno po tobě natahuje ruku

a cítíš, jak ti svírá hruď,

ukaž mu, válečníku, jak snášíš muku,

a jako vždy statečný buď.

Hrdě mu plivni do tváře,

byť bolest krutá je!

Jeho vlastní střelci opětovali záplavu šípů, napáchali však mnohem menší škody. Elfské zbroje doplněné o štíty odolávaly. Jen hrstka nepřátelských jezdců spadla bez ducha z koňských hřbetů.

Elfská lehká jízda prudce zastavila, vyslala k nim hustý oblak šípů, poté se otočila a stáhla se mimo dostřel. Splnila úkol.

Armáda alfů opět utrpěla četné ztráty, mnoho dalších válečníků bylo zraněno, ale vojáci neotřesitelně drželi formaci.

Barbaři by se už dávno dali na útěk.

Carmondaj se zvedl v sedle. Ještě pět set kroků, a opancéřovaní jezdci dorazí k jejich liniím.

* * *

Arviû ryčel rozkazy, aby předešel nebezpečí, že vojáci ztratí hlavu.

Cítil napětí, které se šířilo celou jednotkou. Nostàroj stále ještě nezměnil taktiku, která teď už vůbec nedávala smysl. Opancéřovaní jezdci se na ně valili a prolomí jejich linii právě v místě, kde stál Arviû se svými lučištníky. Všichni viděli zhoubu, proti níž, jak se zdálo, nebylo obrany.

Ztratím více než polovinu svých lidí. Přinejmenším! Nejvíce ho rozčilovalo, že elfové úspěšně vzdorovali jeho střelám. Zbroje samotné by jejich šípy prorazily, ale těžké, železem obité štíty je obraly o příliš velkou část průraznosti, takže nemohly přinášet jistou smrt.

Jestli nostàroj hned něco nepodnikne, udělám to sám! Arviû nařídil střelcům zvýšit frekvenci střelby a doufal, že s pomocí náhody tu a tam někoho zasáhnou. Měl pocit, jako by elfové věděli, jak jsou dlouhé luky alfů silné a nebezpečné a nasazením těžké jízdy do čela útoku si připravili odpovídající odvetnou taktiku.

Instinkty z předchozích bitev Arviûa varovaly.

V pravý okamžik nechal upíra noci odtančit stranou a hned nato prolétly těsně kolem něj dva šípy.

Já vám ukážu, jak se to dělá správně. Postřehl, že jeden z elfů nedrží štít dost obratně a tak, aby ho chránil. Otevřela se před ním maličká škvíra.

Arviû zvedl dlouhý luk, přiložil k tětivě šíp, krátce zamířil a vyslal opeřenou smrt do vzduchu.

Šíp letěl elfovi vstříc, proklouzl těsně kolem okraje štítu a skrz ramenní pancíř se zabořil muži do masa. Jezdec ucítil bolest, mírně sklopil paži − a Arviû bleskurychle vyslal druhý šíp, který pronikl nepříteli otevřeným hledím až do hlavy. Jezdec se zaklonil, zřítil se k zemi a zmizel z dohledu.

Těch, co by mně a mým lidem mohli uškodit, je o jednoho méně. „Dávejte pozor!“ zakřičel a vyřídil další dva nepřátelské střelce, kteří se právě vraceli dozadu. „Nepovolujte! Jenom když je budete zabíjet, zůstanete naživu!“

Arviû opět pohlédl k Sinthorasovi, který vypadal, jako by se z něho stal jeho vlastní pomník. U všech bezectných, co se to s ním děje? Jak může tak klidně sedět na upírovi noci a dívat se na naši porážku?

* * *

… válečníku, pozvedni štít a vytas meč!

Bojuj, vyhraj v bitvě všech bitev, ty reku všech reků,

vysměj se smrti, jež hoduje tu dnes.

Tvé skutky všichni budou ctít, a to na věky věků,

a nikdo nezapomene, čí tvář rozhodla tu seč!

Carmondaj nemohl déle zůstat nečinný a sedět na upírovi noci jako nějaká okrasa. Arviûovy pohledy, jichž si dobře všiml, vyprávěly celé romány, žalovaly a vybízely ho, ať konečně něco udělá. Já jsem Sinthoras. Takže se tak budu chovat! Na Caphalora a jeho napomínání nemůžu brát ohled.

Nařídil vojákům, aby okamžitě zrušili roztaženou linii a přeskupili se do půlkruhovité formace. „Všichni ti, co jsou ozbrojeni oštěpy, sesednou a postaví se doprostřed, muž vedle muže!“ zaryčel na signalisty, kteří jeho rozkazy předávali rohy dále. „Nikde nesmí být vidět jediná mezera!“

Na křídla postavil jezdce vycvičené k boji zblízka a posílil je lučištníky. Tím, ze lučištníky, kteří nebyli chráněni odolnou zbrojí, rozdělil, zajistil, že je elfové nemohli zničit jediným úderem opancéřovaných jezdců. Upíry noci, jejichž jezdci padli, nařídil nahnat dopředu proti elfům, aby vyvolali mezi nepřáteli zmatek a zmírnili prudkost úderu. V nejpříznivějším případě zvířata rozrazí celou nepřátelskou formaci.

Carmondajovi se v hlavě honila jedna myšlenka za druhou, vydával rozkaz za rozkazem. „Muži s oštěpy musí vydržet útok. Ať zarazí konce oštěpů hluboko do země a přišlápnou je nohou! Chci, aby elfští jezdci uvízli v moři oštěpů, děj se co děj!“ Popohnal upíra noci dopředu, zatímco jednotky kolem něho upadly do hektického tance, jak zaujímaly změněné pozice. „Střelci ať zasypou nepřátele šípy! Zastavte ten elfský mor!“

Jeho slova zanikala ve výhružném dunění kopyt koní opancéřovaných jezdců. Nepřátelé k nim cválali a nabírali smrtelnou rychlost, s takovou je nebude možné zastavit.

Dvě stě kroků.

Když alfové změnili rozestavení, ocitli se opancéřovaní jezdci v křížové palbě. Tím, že bzučící šípy dopadaly na elfy ve změněném úhlu, nacházely jejich hroty mnohem snáze cíl, především koně padali častěji k zemi. Díky tomu, jak byli jezdci natěsnaní na sebe, což jim zpočátku spolu se štíty slibovalo důkladnější ochranu, klopýtala zadní zvířata o zabité nebo zraněné druhy.

Výborně! Mezery v nepřátelských řadách se zvětšovaly − a právě tam se valil proud upírů noci, kteří přišli o jezdce, a odtlačoval elfy dále od sebe. Tím se z jezdců stávaly zřetelnější cíle.

„Nostàroji!“ houkl jeden z tělesných strážců a ukázal ke konci údolí. „Vracejí se!“

Elfská lehká jízda se opět dala do pohybu.

„Bojí se, že první vlna bude mít moc velké ztráty,“ zamumlal Carmondaj. „Posílají jim posily, aby si zajistili vítězství.“

Na každém koni seděli dva nepřátelé − jezdci s sebou vzali část pěších oddílů, aby je rychleji dopravili na frontu. Dvě tisícovky elfů zůstaly vzadu a zajišťovaly východ z údolí.

Teď nám bude horko. Carmondaj přemítal, co by mohl proti rychle se blížícím posilám podniknout. Jestli se začnou soustředit na ostřelování nových nepřátel, nebude moci dále decimovat těžkou jízdu a jejich útok by měl pro armádu alfů velice špatné následky.

Tu se na levém hřebenu konečně objevil Caphalor se zadním vojem! Přesně jak bylo dohodnuto, objeli údolí a prodrali se těžko přístupným terénem, aby mohli na elfy zaútočit ze strany.

Caphalorovi lučištníci zasypali opancéřované jezdce šípy z další, již třetí strany − ti se však tím nenechali zabrzdit.

„Vydržte!“ zaryčel Carmondaj, aby muže s oštěpy připravil na zničující srážku. „Vydržte, nebo zemřete!“

Najednou učinil velitel elfské jízdy nečekaně jediné správné rozhodnutí: padesát kroků před prvním alfem zabočil s oslabenou, zpomalenou jednotkou ostře doprava, aby se mohl vrhnout na křídlo, které nebylo chráněné oštěpy.

Elfové projížděli pod bočním horským hřebenem.

Caphalorovi lučištníci to teď budou mít těžší, když budou chtít zasáhnout jezdce. Carmondaj proklel nepřítele za tento nápad.

Všechno bylo marné: opancéřovaní jezdci prorazili dlouhými sklopenými kopími linie alfů jako beranidlo dřevěné dveře!

Kov řinčel a zvonil, kopí a dřevěné násady oštěpů s rachotem praskaly, řehtání koní a ryk upírů noci se mísily s řevem zraněných a vytvářely ohlušují kakofonii.

Zvuk války.

* * *

„Zadržte ty…“ Arviûv rozradostněly hlas najednou zmlkl.

Právě když jeho oddíl střelců z dlouhých luků konečně dosáhl úspěchů, zabočili elfští jezdci nečekaně stranou a rozjeli se doleva − zrovna tam, kde se nacházel!

V takové rychlosti neznamenalo padesát kroků žádnou vzdálenost. Ještě dříve, než stačil nepříliš dobře chráněným lučištníkům vydat rozkaz k ústupu, aby se před napřaženými kopími dostali do bezpečí, vrazili elfové přímo doprostřed mezi ně.

„Krátké luky! Krátké luky!“ Arviû sám zahodil drahocenný dlouhý luk a uchopil menší variantu, zatímco s upírem noci couval dozadu a bez ustání přitom zasypával protivníky šípy. Ty však nebyly dost průrazné, střely dokázaly prorazit zbroje nepřátel nanejvýš v tenčích místech jako u krku nebo v podpaždí. Přesto srazil do prachu čtyři protivníky.

Vražedný tlak, který elfové vyvinuli na řady alfů, dorazil až k Arviûovi a ten byl najednou odtlačován dál a dál jako kus dřeva ve vlnách rozbouřené řeky. Nemohl kontrolovat směr pohybu, prostě se jím nechával unášet, přičemž zasypával nepřátele šípy. Duchapřítomně vysunul nohy ze třmenů a zvedl je, jinak by mu je těla zvířat rozmačkala nebo v horším případě úplně polámala.

Opancéřované jezdce nešlo nijak zastavit. Toužili po pomstě za padlé a pykat měli především lučištníci.

Elfové pronikali stále hlouběji a hlouběji do levého křídla alfského vojska, polámaná kopí buďto odhodili, nebo kolem sebe máchali jejich špičatými zbytky. Vytasili meče. Údery se vyznačovaly přesností a poslaly nesčetné alfy na cestu do konečna.

„Zformujte se! Musíte…“ Před Arviûem, jenž právě chtěl vypustit z tětivy další šíp, se objevil těžce vyzbrojený jezdec. Jeho naleštěná zlatá zbroj se třpytila ve slunci a odrážela světlo, až z něho bolely oči. V pravici držel štít, v levici zbytek kopí, jímž okamžitě udeřil jako železnými hroty obitou koulí.

Arviû se zachránil rychlým skokem ze sedla. Přistál podrážkami na zádech upíra noci, který ztratil jezdce a měl celé sedlo potřísněné krví. Uklouzl na vlhkém podkladu a ztratil rovnováhu, mohutně vesloval pažemi a snažil se položit pravou nohu na hřbet dalšího zvířete, aby se vyhnul pádu − když ho protivník za jízdy v plné rychlosti udeřil polámaným koncem kopí do pravé poloviny obličeje.

Od tohoto okamžiku se pro něj zpomalil čas.

Arviû slyšel praskot lámajícího se dřeva, které se při dopadu roztříštilo na tisíce úlomků. Hlava mu odlétla stranou. Droboučké jemné třísky se mu zavrtaly do masa a rozbodaly tváře. V kůži ho svědila jedna jehlička vedle druhé, a čím hlouběji se maličké třísky zabodávaly, tím byla bolest pronikavější.

Ach, bezectní! Tělo se řídilo pohybem hlavy a rovněž se přetočilo. Arviûv mozek přestal reagovat, pouze nezúčastněně pozoroval, co se děje. Zatímco padal na zem, viděl všechno kolem sebe v průzračné čistotě a jasnosti, slyšel zvuky zuřícího boje, dokonce i seknutí čepelí do kovu nebo do kůže, praskot kostí, zvuky trhané kůže, sténání zraněných. Vnímal každičkou maličkost a nemohl přitom nic dělat. Zdálo se mu, že se jeho tělo a duch od sebe navzájem odpojily.

Co se to se mnou děje?

Pak spatřil obrovské hejno dřevěných úlomků. Neustále se zvětšovalo, rostlo mu před očima, zdánlivě nepříliš velkou rychlostí letělo přímo k němu a mířilo rovnou na zorničky.

Přestože se Arviû ze všech sil snažil zvednout ruce a chránit si tvář − paže mu bezmocně, bezvládně visely podél těla. Ne!

* * *

„Muži s oštěpy vpřed! Pravé křídlo: střílejte zápalnými šípy!“ ryčel Carmondaj zpod helmy a vyrazil kupředu. Velice rád by zvedl hledí, úzkou škvírou k němu nepronikalo dost vzduchu a horko bylo čím dál nesnesitelnější. „Zastavte je a pobijte jako zvířata na porážce!“

Nezajímalo ho, co dělá zadní voj elfů. Nejdříve musel z vlastních řad vyhnat elfskou těžkou jízdu, než stačí proniknout hlouběji.

Carmondaj se jako posedlý hnal k levému křídlu. Slyšel nadšené volání, když se s taseným mečem hnal vpřed kolem svých lidí, aby se sám osobně vrhl na elfy. „Za Nesmrtelné!“

Hlavu měl jako v transu, jeho já z dávných dob převzalo kontrolu nad vším, co teď dělal.

Cítil krev, viděl před sebou nepřátele a přiměl upíra noci ke skoku, který ho přenesl doprostřed zadrhující se elfské jízdy. Rozdával na všechny strany údery, které poslaly půltucet umírajících elfů pod dunící kopyta zvířat.

Těsně kolem něho bzučely zápalné šípy jeho vlastních lučištníků. Kouř a plameny budily u koní strach. Plašili se, couvali a rozvraceli nepřítelovu formaci.

Právě k tomu mělo dojít! „Kupředu! Pobijte tu elfskou pakáž!“ Carmondaj neúnavně rozdával další a další rány. Krev nepřátel mu stříkla do hledí a na několik okamžiků ho oslepila.

Když zase viděl, byla těžká jízda v nevýslovném zmatku a na ústupu. Odrazili jsme je! Z úst se mu vydral hlasitý smích. Za chviličku se srazí se svým zadním vojem, takže mezi nimi zavládne ještě větší zmatek.

A to se také stalo: v dešti alfských šípů, které na ně dopadaly seshora i z neporušeného pravého křídla, se linie elfů navzájem nedokázaly vyhnout. Promíchaly se mezi sebe a veškerý řád, který ve vojsku předtím vládl, byl rázem pryč.

„Nostàroji! Na konci údolí právě Caphalorova jízda drtí protivníkovy poslední zálohy!“ ohlásil mu bez dechu tělesný strážce, jehož zbroj nesla stopy úderů meče a krve.

Chyběl jen vlásek a Carmondaj by si nadzvedl hledí helmy, aby se pořádně nadechl. Dříve to tak dělal po každé bitvě. Najednou ucítil, jak je unavený, paže a rameno měl neustálým mácháním mečem zcela otupělé. „Nařiď pravému křídlu, aby elfy pronásledovali: Rozdrtíme je mezi sebou!“ Musel se opřít o krk upíra noci. Tak rád bych si teď dal pořádný doušek!

„Nostàroji! Část elfů nám unikla!“ zaslechl vzteklé zaječení.

Otočil upíra noci a podíval se na jihozápad.

Asi tisícovka opancéřovaných jezdců si prorazila křídlem armády alfů úzkou uličku a obrátila se na útěk. Z bitvy se stala jatka a další boj by byl zcela beznadějný. Vyrazili na koních za ohyb a zmizeli z dohledu.

„Máme je pronásledovat, nostàroji?“

Carmondaj potřásl hlavou. „Ne. Musíme potvrdit vítězství nad jejich hlavním vojem. Naše levé křídlo je příliš oslabené, v dalším boji by neobstálo. Až tohle skončí, můžeme za nimi poslat čerstvé jednotky. Pak na to bude dost času.“ Obrátil se k bitvě v údolí, kde alfové mezitím sevřeli elfy ze dvou stran.

Alfové opovrhli starou osvědčenou taktikou ponechat nepříteli možnost uprchnout, aby v zoufalství nebojoval do posledního dechu, a až později ho někde vyhladit. Místo toho uzavírali sebemenší skulinu ve svých řadách: elfové se ocitli mezi dvěma mlýnskými kameny, které je drtily.

Je rozhodnuto. Carmondaj zasunul meč do pochvy a zůstal u jednotek, které už do boje nezasahovaly. Po tvářích mu stékal pot. V nestřeženém okamžiku zvedl hledí a dopřál si doušek vody. Zřetelně cítil námahu, na jakou už nebyl zvyklý.

V tomto momentu nekonečna už udělal dost věcí, které přinesou slávu někomu jinému. Ke vší bídě jsem navíc tím, kdo o tom bude muset psát. Neradostně se zasmál. Sinthorasi, dlužíš mi toho opravdu moc, hrozně moc!

* * *

Když se slunce sklánělo k západu, byl boj v malém údolíčku u konce. Vítězové nebrali zajatce.

Caphalor a Carmondaj jeli údolím a přejížděli přes mrtvoly smrtelných nepřátel, jejich upíři noci si tu a tam ukousli kus masa z chladnoucích těl. Všude, kde se objevili, vyvolávali alfové Caphalorovo a Sinthorasovo jméno.

„Bil ses velice dobře. Do mozaiky obrazu našich hrdinů byl vložen další kamínek,“ řekl Caphalor tak tiše, že ho slyšel pouze Carmondaj. „Tu tisícovku, která nám unikla, ještě dostaneme.“

„Bil jsem se brilantně,“ opravil ho Carmondaj hrdě. Musím to všechno nakreslit! Dojmy jsou ještě čerstvé a chtějí, abych je zachytil na papír! „Lépe, než jak by to učinil pravý nostàroj.“

Caphalor sotva postřehnutelně přikývl. „Přesto budeme až do konce tažení jenom ty a já vědět, kdo se postaral o to, že můžeme slavit skvělé, drtivé vítězství nad Zlatou nížinou.“ Podal mu ruku. „Ale v této bitvě sis vysloužil mou úctu a respekt. Dokud budu dýchat, budeš se na to moci spolehnout.“

Carmondaj přijal podanou ruku, cítil se vznešeně a nevýslovně šťastně.

Užíval si oslavných pokřiků, nadšení vojáků a sladkou chuť triumfu, na němž měl podíl. A chtěl tomu dále napomáhat. Pro mě za mě, ať si Sinthoras klidně ještě dlouho zůstane v Dsônu.

„Nostàrojové!“ Objevil se před nimi jeden zraněný lučištník. „Pojďte rychle se mnou! Jde o Arviûa!“

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

Arganaï hbitě kráčel ulicemi Dsônu, napravo a nalevo od něj šli vždy dva průvodci, které mu poslal Demenion. Společně pospíchali k jeho domu, kde na mladého válečníka již čekali − na něj, statečného hrdinu, který dorazil se zprávou, že se poblíž objevili Dorón Ashont a varoval tak obyvatele před překvapivým útokem.

Je mi hrozně špatně. V Arganaïovi se všechno bouřilo. Musel se zastavit a opřít o zeď. „Počkejte okamžik,“ poprosil přidušeně a bojoval s nevolností. Nesnášel následky lektvaru, který dostal od jednoho léčitele, aby mu pomohl zahojit ránu na ruce.

Arganaï zaplatil za útěk amputací ruky. Rána byla příliš špinavá, zánět se nezadržitelně táhl předloktím dál a dál, až mu učenci nakonec uřízli levou ruku až u lokte. Kdyby mu tam přišili nové maso, nijak by to nepomohlo, a navíc by byl zákrok příliš riskantní.

„Už to zase jde.“ Odplivl si, na jazyku cítil hořkou pachuť intiny. Než se úplně uzdraví, bude ji tam cítit ještě hodně dlouho. Nacpali jí do něj hodně a Arganaï měl občas pocit, že mu stoupá do nosu ze všech pórů. „Jdeme dále.“ Promnul si čelo a ucítil studený pot. Pohled se mu rozostřil, pořádně nevnímal okolí. Ještě dlouho nebudu zdravý.

Nakonec dorazili ke dveřím. Jeho průvodci splnili úkol a předali ho do péče nevolníkům.

Otroci vedli Arganaïe domem. Mohl si pouze představovat, v jaké kráse a nádheře hostitel žije, protože vnímal jen světlé a tmavé předměty. Měl jsem zůstat doma.

Otevřely se dveře a dovnitř vnikl paprsek jasného světla, který ho pálil v očích. Blížil se k němu nějaký protáhlý světlý pás, zakončený nahoře oválem. „Zdravím tě, Arganaïi,“ řekl mu alf.

„Děkuji za pozvání, Demenione,“ odvětil oslovený a vzdal se pomyšlení na úklonu, jinak by si pozvracel boty. „Promiň mi, že tak špatně vypadám, ale ta rána mi dává zabrat. Zánět se mi rozšířil do celého těla a vyvolal horečku.“

„Co ti na to dávají?“ Demenionův hlas zněl ustaraně.

„Lektvar z intiny.“

„Och, já mám něco lepšího. Připomeň mi to, než odejdeš,“ pravil hostitel. „Kdybych ti to dal teď, aby ses napil, hned bys nám tu usnul, a my přece chceme slyšet, co jsi spatřil v Ishím Voróo, když jsi byl na výzvědách v bývalé zemi fflecxů.“

Arganaï slabě přikývl. Bylo to již jedenácté pozvání od některé ze zdejších významných rodin, které od návratu přijal. Které musel přijmout. Odmítnout nepřicházelo v úvahu, pokud si nechtěl přivodit vážné potíže. Čím víc vyprávěl, tím bylo jeho jméno známější, takže vyhlídky na povýšení nebyly zdaleka špatné. Demenion patřil ke Kometám a jejich vliv v souvislosti se Sinthorasovým vzestupem rovněž značně stoupl. Arganaïovi již bylo naznačeno, že si bude moci promluvit s Nesmrtelnými.

„Měj se mnou strpení, když v řeči udělám tu a tam kratičkou pauzu,“ požádal.

„Ale samozřejmě. Moji hosté pro to jistě budou mít pochopení.“

Zavedli Arganaïe dále do místnosti, kde spatřil sedící pásy zakončené světlými ovály. Byly cítit různé voňavky a zněla zde tichá hudba, aby se hosté lépe bavili. Hostitel ho krátce představil, poté už přítomní čekali na jeho zprávu.

Jsem tady, abych je pobavil a potěšil, ne abych jim podal zprávu. O té už každý v Dsônu a všech jeho paprscích dobře ví. Arganaï si připadal jako zneuznaný umělec, kterého nikdo nebere vážně, ale na něhož se všichni dívají jako na nějakou zvláštnost. Cítil na sobě pohledy přítomných. Na pahýlu své ruky.

Bez zvláštního nadšení vyprávěl o zajetí i o útěku. Protože to bylo jedenácté pozvání a on sám vyprávěl tuto historku ještě mnohem častěji, nemusel se na svá slova nijak zvlášť soustředit.

Přesto mu alfové naslouchali. Nikdo se ho neodvážil přerušit, a když skončil, všichni mu zatleskali.

Arganaïe zalila další vlna nevolnosti. „Promiňte mi, když teď odejdu,“ pronesl omluvně, „ale ta horečka…“

„Samozřejmě tě necháme jít, aby ses uzdravil,“ řekl Demenion, jenž se objevil vedle něj. „Ale možná bys ještě mohl odpovědět na jednu či dvě krátké otázky mých přátel?“

Arganaï věděl, že to není prosba. „Budu se snažit,“ prohlásil slabě.

„Jsi si tedy absolutně jistý, že to byli Dorón Ashont?“ zaznělo od jednoho oválu, podle hlasu to byla alfka. „To, cos viděl, přece mohli být… poloobři, mladí ogři nebo nějaké jiné stvůry.“

„Jsem si absolutně jistý.“ Zůstal u strohého zdůraznění. Však ona mi nemusí věřit, hlavně když mi uvěří Nesmrtelní.

„Dostanou se svými vory na druhou stranu vodního příkopu?“ zeptal se mužský ovál ustaraně.

Arganaïovi se zvedal žaludek, musel sevřít zuby, aby se nepozvracel. Pod kůží ho všechno svrbělo a svědilo, v žaludku mu tiše kručelo. „Jsou to obrovité stvůry,“ odpověděl rychle a postřehl, že má kyselý dech. Lektvar mu důkladně zpřevracel střeva. „Ale nejdříve se musí dostat přes odkryté pole, a tak se dostanou pod palbu našich obranných věží.“ Zapotácel se. „Musím teď opravdu odejít, Demenione,“ zašeptal. „Jsem zesláblejší než kdejaký starý barbar. Ta rána…“ Kolena se mu podlomila.

Dva tlusté pruhy k němu přiskočily, držely ho na nohou a vyváděly ho ven, zatímco mu za zády dozníval potlesk.

„Děkuji ti,“ řekl Demenion, jenž ho doprovodil ke dveřím. „Je to zdařilý večer, a to díky tobě. Při vhodné příležitosti tě pochválím, mladý válečníku. Rychle budeš stoupat po žebříčku vzhůru.“ Hostitel mu poklepal na rameno a zmizel.

Arganaï na ulici lapal po dechu.

Čerstvý vzduch mu pomohl překonat slabost. Stále ještě ho někdo podpíral, ale začínala se mu vracet jistota a i zrak se zlepšil. „Děkuji,“ řekl svým průvodcům, kteří na něj povzbudivě kývli. Pýcha nabyla na vrchu. „Domů už dojdu sám.“

„Seš si jistý?“ zabručel jeden z nich a vtiskl mu do ruky malou lahvičku. „To máš od Demeniona. Má ti to pomoct proti nevolnosti. Dva maličké hlty každé ráno, hned po východu slunce.“

„Jsem si jistý.“ Arganaï ztuhlýma nohama vykročil vpřed a procházel čtvrtí, kde majitelé nešetřili na fasádách domů uměním. Všichni, co zde žili, museli nějak dokázat, že mají moc a peníze.

Nejméně nápadné byly výpravné ozdoby z ušlechtilých kovů, po nich následovaly obrazy nakreslené na zdi, u kterých zřejmě přišly do módy výjevy z dobývání Tark Draanu. Mnohé fasády byly nově vyzdobené, na zdech se objevovaly motivy zániku Dorón Ashont. Tu a tam byly do obrazů dokonce zakomponovaní samotní nepřátelé, vyrobení z vypreparovaných kusů mrtvol, takže z nich vznikla fascinující směs. V příští části nekonečna to tu určitě bude vypadat zase jinak.

Pozorování fasád odvádělo Arganaïovu pozornost od vlastního utrpení, dokonce ani v pahýlu mu už tolik nebušilo. Zpočátku si té změny nevšiml, ale když se vrátil do své skromné ubytovny, kde žili jen vojáci a stráže, cítil, že mu už dlouho nebylo tak dobře.

Vedle něj podřimovaly dva tucty alfů, kteří za rozbřesku nastoupí do služby.

Vysvlékl se, pověsil si věci na ramínko na posteli a ulehl na matraci. Vytáhl lahvičku z kapsy a zadíval se na ni. Bolesti ustoupily. Přitom jsem se z ní zatím ani nenapil.

Arganaï stále ještě nevěděl, co s ním dále bude. S jenom jednou rukou nebude moci nastoupit do strážní služby. Na to, aby se z něj stal cvičitel, byl příliš mladý a práce ve skladu zbraní nebo někde na úřadě nepřicházela do úvahy. Nikdy ho to netáhlo k umění, ani proslovy mu nic neříkaly. Arganaï se považoval za ryzího válečníka.

Co mi tedy zbývá pro zbytek nekonečna? Zahleděl se na pahýl. Já jsem bojovník a budu tak dlouho cvičit, až se vyrovnám všem, co mají obě paže! Ani v nejmenším nepochyboval o tom, že se mu to podaří.

Arganaïe najednou napadlo, že by si mohl nechat vyrobit umělou končetinu. Náhradu v podobě zbraně!

Proč jsem na to nepřišel hned? S touto myšlenkou se mu zvedla nálada a cítil bezmeznou důvěru. Pro jistotu si dal dva malé hlty z lahvičky, kterou mu Demenion přenechal, aby jeho léčba pokračovala rychleji. Zavřel oči a čekal na spánek. Bude ze mě jeden z nejlepších bojovníků, jaké Dsôn bude mít!

Podbřiškem mu projelo ostré píchnutí. Připadalo mu, jako by ho něco bičovalo rozžhaveným drátem!

Arganaï se na lůžku prudce zvedl a chtěl křičet − jenže v krku se mu usadil suchý, dráždivý klacek, který mu ucpal hrdlo. Měl pocit, že se udusí, oběma rukama se chytil za krk, který byl tvrdý jako kus železa.

Pomoc! křičel v duchu zoufale a rozhlížel se po spících strážných, kteří nemohli vidět, jak trpí. Chtěl vstát z postele, ale nebyl schopen pohnout nohama.

Všechno ho pálilo jako oheň, jak na povrchu těla, tak i uvnitř. Zvedal se v něm nesmírný tlak, bál se, že se mu rozskočí hlava.

Arganaï ze sebe nedostal nic než několik přidušených zvuků, potom bezvládně padl na záda.

IX.

Má slova jsou šípy,

letí rychle a zasáhnou,

zraní a usmrtí.

Má slova jsou balzám.

Kladou se na rány

duše a léčí ji.

Má slova jsou smrt.

Má slova jsou život.

Neboť to jsou

má slova.

Báseň z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek podzimu

Podzim přivál černošedé listy černých buků až k vodnímu příkopu, kde se hromadily na vodní hladině a vytvářely malé ostrůvky, které se líně pohupovaly na místě.

Téndalor se zdržoval v postranní výzvědné věži ostrovní pevnůstky jedna-osm-sedm a pozorně sledoval, jak si příroda počíná. Měl tento pohled rád. Uklidňoval duši a umožňoval myšlenkám, aby se volně rozlétly.

Na druhé straně příkopu se rozkládalo Ishím Voróo. Právě v této části území, kterou zkušený benàmoj se svou jednotkou neustále kontroloval, se měli někde na severozápadě ukrývat Dorón Ashont. Říše alfů počítala při každém východu slunce s útokem tohoto záhadného národa, o němž si všichni mysleli, že byl už dávno poražen.

Nepříjemný omyl. Přičemž bych si ani já nikdy nemyslel, že je ještě někdy uvidíme. Téndalor by nejraději vyslal zvědy, aby zjistili, co nepřítel právě v tuto chvíli podniká, měl však striktní rozkaz zachovávat nečinnost. Bylo zřejmě, že Nesmrtelní nechtějí vyvolat boj jako první. Spoléhali na katapulty a vymýcenou, dvě míle širokou zónu sahající až k vodnímu příkopu, v níž nebylo možné se skrýt a uniknout záplavě šípů, oštěpů, zápalných střel a krupobití kamenů.

Téndalor vytáhl od opasku dýku a pracoval na spletité runě, kterou s velkou vytrvalostí vyrýval do tvrdého kamene. Jejím úkolem bylo chránit ho a odvrátit od něj nebezpečí − a byla zakázaná. V překladu znamenala zhruba něco jako V ochranné náruči Fadhasiho.

S kultem Fadhasiho, pocházejícím z hlubin Ishím Voróo, se Téndalor poprvé setkal před nesčetnými částmi nekonečna. Prastarý národ, který se k němu modlil, již neexistoval, alfové jej vyhladili.

Téndalora lákalo modlit se k bohu, který měl jediného stoupence, a to jeho. Hrot dýky prohluboval rýhy. Bůh, kterého mám jenom sám pro sebe. Běda, jestli mě zklameš, Fadhasi!

Signál rohu přicházející z druhého břehu vodního příkopu, kde se nacházel Dsôn Faïmon, ho přiměl otočit hlavu. Aha, zásoby!

Téndalor sfoukl z runy prach, zasunul dýku do pochvy a pospíchal dolů z věže, aby zkontroloval dodávku.

Samozřejmě nezpochybňoval její kvalitu, přesto se mohlo během přepravy to či ono nějak poškodit. Zmetky tady nepotřeboval. Zvláště ne v téhle části příkopu. Představte si, že by bránili ostrovní pevnost, uprostřed boje třeba museli vyměnit nějaký poškozený díl a z připravené bedny vytáhli jenom bezcenný šrot.

Když vstoupil do úzkého dvora, byli už jeho lidé v plné práci s vykládáním zásob. „Ukažte, zvedněte víka,“ nařídil.

Vojáci otevřeli bedny, obsah každé z nich byl co nejdůkladněji zkontrolován. Na první pohled k nim všechno dorazilo zcela neporušené, takže věci byly odneseny pryč. Každý, i ten nejmenší prostor, kde se dalo něco uložit, vojáci využívali k uskladnění munice. Uvnitř ostrovní pevnosti tak jako tak vládly stísněné poměry a od doby, kdy dorazila zpráva o blížícím se nepříteli, se tento problém ještě víc přiostřil.

„Takový plýtvání,“ bručela alfka na kozlíku, aniž by sama přiložila ruku k dílu. Měla na sobě dlouhý černý kožený kabát s řadou stříbrných knoflíků, zpod klobouku vykukoval pramen hnědých vlasů.

„Co je na tom plýtváním?“ Téndalor na ni udiveně pohlédl. Věděl, že se alfka jmenuje Ilinia. Již mnohokrát jim dovezla zásoby.

„Můj čas.“ Alfka se opřela zády o kolo a tvářila se nespokojeně. „Vydělávám si peníze tím, že vozím z velkých statků obilí, buď do Dsônu, nebo do mlýnů.“ Kývla k bednám. „Místo toho musím sloužit Nesmrtelným a jejich válečným účelům a nedostávám za to žádnej plat. A přitom zatím není vůbec jistý, jestli na nás někdo zaútočí.“

Téndalor povytáhl obočí. „Víš, co to tady říkáš?“

„Vím. A klidně to kdykoliv zopakuju.“

„My jsme tady kvůli tvému bezpečí, Ilini! Když Dorón Ashont…“

Žena se kousavě rozesmála. „Ty povídačky, co se jima straší děti? Znám tu pověst, jak je Nesmrtelní převezli otráveným vínem. Každej malej alf a malá alfka často slyší o Putujících věžích: někdy to jsou Tionovi synové, jindy zase Samusinovy stvůry, podle toho, kdo tu historku povídá. Ale pověz mi, kdo je kdy viděl, benàmoji!“

„Jeden alf jménem Arganaï. My jsme ho zachránili.“

„On říká, že prý je viděl. A ty?“ Odtrhla se od vozíku a provokativním krokem se k němu blížila. „Tys je viděl?“ Ilinia ukázala rukou na druhou stranu vodního příkopu. „Tam mají být?“

„Ne,“ musel přiznat, „já jsem je neviděl.“

„A dostali jsme od tý doby nějaký zprávy od zvědů, kteří ty Dorón Ashont pozorovali?“

Téndalor stiskl zuby. „Co tím chceš říct?“

„Zdá se mi podivný, benàmoji, že věříme slovům jednoho jedinýho alfa a nevyslali jsme žádnej oddíl, kterej by nám jeho historku potvrdil. Že by to bylo kvůli tomu, že mu Nesmrtelní na ty jeho řeči ve skutečnosti vůbec neskočili? Tak to totiž vidím já!“

Téndalor ukázal rukou na její vůz. „Jestli s žádným útokem nepočítají, tak proč tě potom posílají s oštěpy a šípy od jedné ostrovní pevnůstky ke druhé?“

Ilinia pokrčila rameny. „Copak já vím, co si panovnický pár myslí? Možná vás schválně nechávají, abyste si mysleli, že vám hrozí útok, abyste byli bdělejší. Jedný obbooně se přece kdysi podařilo proniknout do naší říše. To by se už podruhý stát nemělo, že ne?“

Téndalor jí nedal otevřeně za pravdu. Ale i jemu se jevilo více než zvláštní, že nesměl poslat na výzvědy žádné vojáky. Je možné, že tomu Arganaïovi pořádně nevěří a zvýšení zásob ve skladech zbraní nařídili jenom proto, aby uklidnili poddané. „Na tom nesejde. Já vycházím z toho, že…“

„Benàmoji,“ zakřičel strážný na věži. „Na druhý straně příkopu stojí jeden podzemšťan!“

Na Ilinii bylo vidět, jak je zmatená. „Co ti mají u nás co pohledávat? Že by bitva u Kamennýho průsmyku dopadla pro nás špatně a ty zakrnělý nohy se odvážily podniknout proti nám výpad?“

Téndalor pospíchal ke dveřím, aby se rychle dostal nahoru na věž. „Měla by sis svůj postoj ještě rozmyslet,“ zavolal na Ilinii.

Rychle jako jižní vítr se hnal po schodech nahoru a dorazil na plošinu, kde na něj čekali dva strážní. „Jste si jistí?“ Zahleděl se k Ishím Voróo a nemusel čekat na odpověď. Byla to pravda!

V místech, kam dopadal konec padacího mostu, když ho spustili, bylo možno vytušit podsaditou postavu jednoho podzemšťana − a ten na ně mával velkou bílou plachtou.

Tomu nerozumím. Vojáci podali Téndalorovi dalekohled a benàmoj si skrz vybroušenou skleněnou čočku důkladně obhlížel okraj lesa. „Jak dlouho už tam stojí?“

„Viděli jsme ho, jak jde tím vymýceným pásem a přichází sem, ale nejdříve jsme si mysleli, že to je nějaký malý zvíře, který se sem zaběhlo,“ podával voják zprávu. „Chtěl jsem, aby přišlo blíž, že si na něm vyzkoušíme přesnost našich katapultů, když jsme si uvědomili, že jsme se mýlili. Měl přes ramena přehozenou plachtu a už dlouho jí mává jako šílenec.“

Téndalor odložil dalekohled. Zdá se, že moje ostrovní pevnost k sobě přitahuje různé události. „Chce vyjednávat − ale o čem?“

„O Kamenným průsmyku?“ usuzoval druhý voják. „Nebo o nějakejch jinejch místech, kudy se dá proniknout do Tark Draanu? Nebo obecně o Tark Draanu? Oni se přece považujou za jeho ochránce, jak jsem slyšel. Je možný, že podzemšťani vyslali nějaký poselstvo a chtěj se s panovnickým párem dohodnout.“

To považoval Téndalor za nepravděpodobné, lepší vysvětlení ho však nenapadalo. „Tak to zjistíme.“

Nesměl sice poslat do Ishím Voróo žádné zvědy, ale pokud zůstal na mostě, nejednal proti rozkazům Nesmrtelných. Uvedl mužstvo u katapultů do pohotovosti a nařídil, ať zbraně zamíří na okraj lesa. Jednoho samotného podzemšťana se nebojím.

Téndalor spěchal ze schodů a vyšvihl se na upíra noci. Slyšel rachot kladek, řinčení kladkostrojů a řetězů, suché praskání dřeva, které sténalo pod tlakem, a drnčení lan, která se napínala: zadní most směřující do Dsôn Faïmonu se zvedal do výše, aniž by se někdo staral o protesty udivených kočí, kteří tak uvízli v pevnosti. Ilinia po veliteli blýskla vzteklým pohledem.

„Jsme připraveni, benàmoji,“ zavolal na něj jeden voják.

Téndalor nařídil spustit most do Ishím Voróo. Tlusté řetězy se s rachotem odvíjely, dřevo se s praskotem sklápělo, až vzdálený konec hlučně dopadl na zpevněnou plochu na opačném břehu příkopu.

Téndalor vyjel se svým oddílem na železem obitá prkna a cválal k podzemšťanovi, jenž udělal krok vpřed a tím se ocitl na mostě. Měl na sobě obyčejnou lehkou zbroj. U boku měl připevněný krátký meč, který v alfových očích nepředstavoval nic než hrubou, škaredě opracovanou dýku. Za zády se mu tyčil jílec druhého, delšího meče.

Téndalor se doslechl, že podzemšťané obvykle nosívají vousy. Jenže tento exemplář si ho stejně jako vlasy úplně oholil. Benàmoj nakonec postřehl svůj omyl. Oni nám poslali samici. Určitě proto, že si myslí, že jí nic neuděláme.

Na případnou Gålran žadár byla příliš velká a ani celkově se svým zjevem k jejich rase nějak nehodila. Téndalor pocítil úlevu. Tvorové obdaření magií, kteří žili v Ishím Voróo, a jeden by je snadno omylem považovat za podzemšťany, zpravidla znamenali obrovské nepříjemnosti, ale těch bude nyní zřejmě ušetřen. O vyslaném poslu by se téměř dalo říct, že má jemné údy, v obličeji se zračila otevřenost a upřímnost. A navíc se usmívala.

Téndalor zastavil upíra noci těsně před ní, takže zvíře po ní mohlo kdykoliv chňapnout, kdyby mu k tomu dal povel. Jeho oddíl se rozestoupil kolem něj, nakolik to jen bylo na mostě možné, několik vojáků podzemšťanku objelo a zatarasilo jí cestu do Ishím Voróo. „Rozumíš mi?“ zeptal se jí jazykem barbarů.

„Ano,“ odvětila podzemšťanka vesele a opřela konec žerdi o prkna mostu, vlajka zplihle visela dolů. „Máš dobrou výslovnost.“

„Tak poslouchej, ty drzý usmrkanče: stojíš na území Dsôn Faïmonu, v zemi alfů!“ Téndalor musel krotit vztek, který v něm vyvolala její neuctivá, drzá poznámka. „Můžeš považovat za štěstí, že jsi ještě naživu. Normálně naše zbraně střílejí na všechno, co se odváží objevit na vymýceném pásu kolem vodního příkopu.“

„To jsem si myslela,“ řekla s úsměvem. „Doufala jsem, že to neuděláte, a podpora mého boha Ubara se postarala o ostatní.“

Má alespoň odvahu, i když kvůli ní bude muset zemřít. „Vysvětli mi, kdo jsi a co bys od nás chtěla, podzemšťanko!“

„Já jsem Rîm a jsem jednou z ubariů, podskalanů.“ Ukázala rukou za sebe, aniž by se přitom otočila. „Můj tábor se nachází na druhé straně. Poslal mě sem můj muž…“ Krátce zauvažovala a zamrkala. „Bohužel nevím, jak mu alfové říkají.“

Ubariu? Co to má být za směšný národ? „Komu?“

„Mému muži.“

Téndalor se musel dát do smíchu. Ona je zcela určitě šílená! „Já ho neznám. A je mi jedno, jak se jmenuje.“

Rîm potřásla vyholenou hlavou. „Nejde o to, jak se jmenuje, ale ke které rase patří. On je něco moc zvláštního…“

„Myslím, žes přišla o rozum.“ Obrátil upíra noci a vydal jednotce rozkaz k návratu. „Zmizni z mostu a vrať se ke svému muži. Moje katapulty po tobě začnou pálit až ve chvíli, kdy budeš mít za zády jednu a půl míle. Posledních pět set kroků k okraji lesa bude pro tebe moc napínavých,“ prohodil přes rameno a chtěl se rozjet.

„Jeden z tvého národa ho viděl,“ zasáhl ho do zad Rîmin zvednutý hlas. „Od té doby neuplynulo ještě moc času. Bylo to v blízkosti jedné vesnice, kde kdysi žili šotci a která je teď opuštěná. Můj muž je mnohem větší a širší než ty, nosí černou zbroj…“

Téndalor zastavil upíra noci a trhnutím ho obrátil. Zvíře zafrkalo, tak hrubé zacházení nečekalo. „Mluvíš o Dorón Ashont?“

„Co to znamená?“

„Putující věž.“

Rîm se šťastně zasmála. „Myslím, že tohle označení se mu bude moc líbit. Svědčí o patřičném respektu.“ Oběma rukama se držela žerdi vlajky a opírala se o ni. „Jsem zde, protože můj muž si přeje, abys svému lidu předal jeho návrh, kterým by bylo možné ušetřit vaši říši před zpustošením.“

Téndalor otevřel ústa, ale jeho odpověď zanikla v dunivém řehotu ostatních ozbrojenců. „Ticho!“ nařídil a důkladně se na ubari zadíval. Vypadala klidně a zdálo se, že se ani v nejmenším nebojí o život. A to, co říkala, myslela naprosto vážně. „Jak přišel tvůj muž na myšlenku, že by pro nás mohl znamenat nebezpečí?“ Ukázal na vodní příkop s pevnostmi. „Rozhlédni se kolem sebe. Zničíme ho a jeho věrné dávno předtím, než se vůbec přiblíží k příkopu!“

„To si jeho návrh nechceš ani vyslechnout?“ vyptávala se ho Rîm nevinně. „Možná tě jednou budou oslavovat jako zachránce svého národa, protože jsi to byl právě ty, kdo prozíravostí zabránil zániku.“

Téndalor popošel s upírem noci opět až k ní, široká hlava zvířete nebyla od její tváře vzdálená víc než na šířku dlaně. Z hřebcova hrdla se vydralo nedočkavé zafrkání, upír noci vycenil zuby. „Zkus to, ale nediv se, jestli se ti moji lidé znovu vysmějí,“ vybídl ji pobaveně.

Rîm se ani nehnula a dívala se podél rudě žhnoucích očí upíra noci přímo na alfa. „Můj manžel ti vyřizuje, že nebylo zapomenuto, co Nesmrtelní jemu a jeho národu provedli. Otrávené víno ponechalo naživu jenom nejsilnější, nejzdravější a nejmocnější. Oni a jejich potomci k vám nyní přicházejí jménem královny, aby se pomstili. Královně však bude stačit, jestli se Nesmrtelní vydají do našich rukou, aby se za svou podlost dočkali zaslouženého trestu. Jestli to neudělají, vyhladíme celou říši.“

Téndalorovi se zpočátku nedostávalo slov. Nebylo mu ani do smíchu. Dokonce i jeho jednotka mlčela. „Ano, tys opravdu přišla o rozum,“ prohlásil nakonec a upřel na ni pohled. „Jak můžeš…“ Nedokázal vyjádřit, jak ho její slova pobouřila. Ten návrh byl absolutně nepřijatelný. Jak pro panovnický pár, tak pro každého alfa v Dsôn Faïmonu. „Vezměte ji s sebou,“ rozkázal, opět obrátil upíra noci a s duněním vyrazil po mostě zpět do pevnosti.

Oddíl ho následoval a hnal před sebou ubari, která nadále vypadala naprosto uvolněně. Pravděpodobně si myslela, že ji přivedou k Nesmrtelným.

Vjeli zpátky do pevnosti. Most se zvedl, cesta do Ishím Voróo byla uzavřená.

„Doveďte ji sem!“ Téndalor sesedl a vystoupal k vysoce čnícímu kamennému rameni, na němž stály nejtěžší katapulty.

Rîm ho následovala, bílou vlajku měla ledabyle přehozenou přes ramena. „Myslela jsem si, že mě zavedeš ke svým vládcům.“ Schválně se pomalu rozhlížela kolem sebe. „To není královský palác.“

„Není. A ty ho ani neuvidíš.“ Nařídil odstranit ze sítě připomínající velkou kapsu těžký kámen. „Pomůžu ti rychleji doručit odpověď manželovi.“ Vojáci se jí chopili a navzdory jejímu odporuji strčili do sítě. Téndalor si stoupl těsně vedle ní. „Řekni mu, že Putující věže znovu porazíme, ale tentokrát už nikdo z nich nezůstane naživu.“

„Ty mi chceš nahnat strach, že ano?“ V pohledu jejích očí se odrážela pevná víra, že ji včas osvobodí. „Já jsem vyjednavačka, která…“

Téndalor dal znamení.

Ozvalo se kliknutí, vojáci povolili bezpečnostní páku, protiváha dopadla dolů a urychlila pohyb vrhacího ramene.

Rîm zaječela, když vystřelila vzhůru, vyklouzla ze sítě a letěla vzduchem. Při letu opisovala oblouk sahající až k okraji lesa.

Ubari létá daleko. Téndalor dalekohledem pozoroval, jak Rîm dopadla do křoví, polámala přitom tenké kmínky a na několik z nich se nabodla. Nějakou dobu se ještě pohybovala a snažila se ve smrtelném zápase osvobodit, zatímco její krev stékala po mladých stromcích až na zem. Nakonec se jí zvrátila hlava.

„Škoda. Teď už nebude moct vyřídit moji zprávu.“ Téndalor předal dalekohled jednomu ze strážných. „Ale myslím, že její manžel moje poselství přesto pochopí.“ Nařídil mužstvu opět nabít katapult. Poté dal světelnými signály sousedním ostrovním pevnostem na vědomí, že v následujících momentech nekonečna přijde zřejmě útok. Z možné hrozby se stala skutečná. Pokud Rîm nebyla úplným šílencem.

Téndalor se vrátil do dvora, kde Ilinia zrovna nasedala na vůz. Most do Dsôn Faïmonu se opět sklopil, povozy se chtěly co nejrychleji vrátit. „Nuže, co říkáš teď?“ Protože žena zůstala celou dobu na místě, předpokládal, že předešlé divadlo pozorně sledovala. „Kdo je teď v právu?“

Alfka vyšplhala na kozlík. „Pro mě se nic nezměnilo. Benàmoji, mám si snad myslet něco jinýho jenom kvůli tomu, že nějaká šílená podzemšťanka, nebo co to bylo, se tu najednou objevila a začala vyprávět nesmysly?“ S posměšným úsměvem na tváři se k němu předklonila. „Její manžel, říkala? Rozuměla jsem jí dobře? Je to něco, jako kdyby se fena spářila s upírem noci!“

„To říkala ona, a já…“ Téndalor zmlkl. K tomu, co mu Rîm vyprávěla, cítil ve skrytu duše stejný odpor jako alfka. „Ať je to, jak chce, jedno je jisté: Dolrón Ashont existují. A my jsme na ně připravení.“

Ilinia na něj pohlédla, jako kdyby k němu kvůli jeho názorům nemohla cítit nic než soucit. „Uvidíš, že se nic nestane. A já kvůli těmhle pojížďkám přijdu o pořádnou spoustu…“

Nad vodou se vznášely pronikavé tóny, vyvolané údery na železné tyče. Sousední pevnost nalevo od nich hlásila: útok!

„Tady máš tu svoji vymyšlenou historku,“ zasyčel Téndalor na Ilinii. „Vypadni z mojí pevnosti. Musím zvednout most!“ Téndalor se rozběhl zpátky, nahoru k vrhacímu rameni, odkud před chvílí přišel, a dorazil na plošinu. „Co se děje…“

Vzduchem se rozlehl tupý svist, potom něco dopadlo do příkopu těsně vedle pevnosti. Do výšky několika kroků vytryskla obrovská fontána a zalila alfy ledově chladnou sprškou.

Ostřelují nás katapulty! Fadhasi, skryj mě ve svých rukou! Téndalor si protřel oči. „Zjistěte, kde v lese rozmístili katapulty!“ nařídil a poslal dva vojáky, aby se po zvednutém mostu vyšplhali nahoru. „Pospěšte si!“ Kolem bot mu čvachtala voda. Teď se nám vymstilo, že jsme nesměli vyslat žádné zvědy. Nikdy by nepovažoval za možné, že by Dorón Ashont byli schopni vytvořit vrhací stroje s takovým dostřelem.

„Benàmoji, tam! Na kraji lesa!“

Téndalor se podíval dalekohledem.

Kdyby někdy bylo zapotřebí důkazu o existenci Putujících věží, právě v tomto okamžiku byl podán: důkladně vyzbrojený Dorón Ashont stál na místě, kam dopadla Rîm, a láskyplně ji zvedal. Téndalor viděl výhružně začerněnou helmu se zvednutým hledím připomínajícím lebku.

Dorón Ashont železnou rukavicí opatrně vytahoval z těla ubari polámané větvičky, držel mrtvou v náručí jako matka malé dítě. Z Rîminých ran prosakovala krev a rýsovala mu na pažích a prsním pancíři rudé čáry.

Je to skutečně její manžel!

Jako kdyby monstrózně vypadající stvůra cítila, že se na ni někdo dívá dalekohledem, opětovala pohled − a podívala se na něho velkýma, modrofialově zářícíma očima.

Téndalorovi se sevřelo hrdlo, ruka se roztřásla a toto chvění se zuřivou rychlostí rozšířilo po celém těle. Ta modř, to… Musel odvrátit pohled. Bál se, že ho přemůže neuvěřitelný strach, ani na okamžik se tam nesměl dál dívat.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), šest set mil na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní léto

„Ha! Dívejte se! Já vedu!“ Ossandra seděla s ostatními dětmi u venkovské studny, vyhrabala v písku stroužky a stavěla z větviček a kamínků malé splávky. Rukama nabírali z vědra vodu a napouštěli ji do vyhloubených drážek, pestré kousíčky dřeva nahrazovaly loďky. Pořádali jeden závod za druhým a ten, kdo prohrál, musel dát vítězi trošku tekutého medu. Ossandra si utřela mokré prsty do světle hnědých šatiček.

„Ne, ne! Já jsem o moc rychlejší!“ povykoval Mollo a nedočkavě poskakoval sem a tam. Gatiela a Sarmatt se smáli a tleskali.

„To se ti jenom zdá!“ Ossandra během tohoto oběhu už dvakrát vyhrála a blížící se večer jí sliboval další úspěch. Šťouchla do Molla, protože chlapec prsty nohou nahrnoval na její dřívko písek. „A přestaň podvádět!“

Děti zaslechly šplouchnutí a otočily hlavy. Vedle studny stála štíhlá, urostlá žena, nořila ruce do vody a ovlažovala si jí obličej. Ossandra i její kamarádi byli tak hluboce ponořeni do hry, že si nevšimli, kdy se k nim cizinka přiblížila.

„Ach, ta je ale krásná!“ zamumlala. Ossandra byla bystrá, jedenáct cyklů stará dívka a pozorně si prohlížela každého cizince, který se v Mlýnicích objevil. Pokaždé se snažila vyzvědět, odkud dotyčný pochází a čím se od místních obyvatel liší. Jako dcera starosty to dokonce považovala za svou povinnost.

Zvedla se, popošla k ženě v prostém, bílém lněném oděvu a opřela se o hrazení studny. Ruce schovala za zády. Nemohla se pohledu na ni nasytit. Bylo těžké uvěřit, že na světě vůbec existují tak krásné ženy.

Kolem studny zavládlo ticho. Nikdo se o ženu nestaral, stánky, kde lidé ráno prodávali na tržišti své výrobky, byly zbourané, většina místních pracovala v mlýnech u řeky nebo svážela domů poslední klasy letošní úrody, aby je nechala vymlátit. Hrázděné domy městečka byly téměř zcela osiřelé. Nikomu nebude vadit, když si s tou cizinkou promluví.

Na Ossandru udělala neznámá osoba obrovský dojem, cítila se v její přítomnosti ošklivá, i když jí rodiče i mnoho jiných lidí říkali, že má moc hezkou tvářičku. Matný třpyt obklopoval dokonce i cizinčiny světlé vlasy. „Ty jsi bohyně?“ vylétlo Ossandře z úst.

Žena si mokrými prsty prohrábla dlouhé světlé vlasy. Mezi nimi se objevily maličké drahocenné kamínky a jemné ozdůbky vyřezané z kostí, pod záplavou bujných vlasů na okamžik vykoukly a rychle se zase schovaly lehce sbíhavé uši. Žena měla přes rameno přehozenou tašku, v níž uschovávala svůj skromný majetek. „Ne, to nejsem, maličká. Jmenuju se Horgàta a jsem…“

„Jé, podívejte se přece − elfka!“ vykřikl Mollo nadšeně. Děti si přestaly hrát a otočily se k cizince. „Tady u nás sedí u studny elfka!“

„Buď zticha, ty truhlíku!“ obořila se na něho Gatiela. „Ještě ji vyplašíš!“

Ossandra si všimla, že neznámé neulpělo na šatech nebo na tašce ani zrníčko prachu. „Dnes jsi toho nemohla moc ujít. Nejsi ušpiněná jako ostatní návštěvníci, kteří do Mlýnic přicházejí.“ Její kamarádi se zvědavě shlukli kolem jako stádo jehňat.

„Ty umíš dobře pozorovat, malá barbarko.“

Děti se rozesmály a ukazovaly na Ossandru prstem.

„Já nejsem žádná barbarka,“ odsekla dívka a Horgàta se jí najednou nezdála tak hezká. V obličeji měla kolem úst a očí tvrdý, krutý rys. „Já jsem Ossandra, dcera starosty. Jestli si chceš promluvit s mým otcem, měla bys být ke mně milá. Nemá totiž čas pro kdekoho. Já to můžu za něho rozhodnout, víš?“

„Ach, omlouvám se,“ odvětila elfka a několikrát za sebou se uklonila. „Nemohla jsem tušit, že mám před sebou tak důležitou dámu.“ Zamrkala na ostatní. „Kolik dětí vlastně v Mlýnicích žije?“

„Spousta,“ zaskřehotal Mollo. „Proč?“

„Máš u sebe nějaký dárky?“ vyptával se okamžitě Sarmati. „Aspoň pro nás, několik jich určitě najdeš.“

Ossandra se na Horgàtu zadívala pozorněji a uvědomila si, že boty, které se skrývaly pod lemem šatů, se nehodí k někomu, kdo putuje krajem pěšky. Znala takový tvar od královských jízdních vojáků, kteří se čas od času v městečku objevili, aby zde zakoupili pro pevnost proviant. „Tobě cestou pošel kůň?“

„Proč si myslíš…“ Horgàta se podívala na špičky svých bot. „Ty jsi opravdu mazaný človíček!“ Průzračně a přátelsky se zasmála. Natáhla raku, prsty se dotkla tváře světlovlasé dívenky. „Ano, kůň mi bohužel cestou pošel. Jestlipak bych si tu mohla koupit nového?“

V ženině hlase zazníval chlad, který Ossandře připadal čím dál nepříjemnější. Tak si žádnou elfku nepředstavovala. V legendách se vyprávělo, že z nich vyzařuje nádhera a přátelství, že jejich blízkost zahřívá srdce každého člověka. Jenže ačkoliv v ní narůstal čím dál větší odpor, elfka ji přesto nadále fascinovala.

„Můj táta má koně na prodej!“ vykřikl Mollo. „Ale starosta ne!“

„Copak vy nejezdíte na jednorožcích?“ Gatiela zaklonila hlavu, hnědé copy jí sklouzly na záda. „Myslela jsem si, že jste jejich přátelé a že vás jednorožci rádi nosí.“

„Bohužel jsem žádného jednorožce nenašla,“ pronesla Horgàta s předstíraným smutkem v hlase. Otevřela tašku a vytáhla z ní flétnu s černobílým vzorem, na níž visely drátky vedoucí k různým klapkám. Náustek byl ze stříbra. „Prozradím ti jedno tajemství: tím je možné je přivolat.“

Takovou flétnu Ossandra ještě nikdy neviděla. Postřehla, že je vyrobená z jedné jediné kosti. Flétny z kostí znala, ale ty nemívaly takovou barvu. „Jaké zvíře jsi k tomu použila?“

„Och, možná je to kost nějakého jednorožce.“ Horgàta přiložila flétnu k ústům a začala na ni hrát.

Dívku okouzlily hned první tóny. Z hlavy se jí vykouřily všechny myšlenky. Okolí bylo čím dál rozmazanější a nemohla jinak než upřeně zírat na elfčiny prsty a naslouchat.

Píseň vyprávěla bez jediného slova celý příběh. Ossandra vnitřním zrakem sledovala dlouhou řadu různých výjevů. Melodie hovořila o muži a ženě, kteří se navzájem milovali. Potom se objevil nějaký cizí, děsivý válečník, který si přivedl draka a žádal, aby žena odešla s ním. Muž však svolal přátele, s nimiž společně vytáhl ke hradu toho zloducha a…

Píseň skočila posledním, vibrujícím tónem, jenž dojímal k slzám.

„Ne,“ vykřikla Ossandra zklamaně. „Musím vědět, jak boj skončí! Oni přece spolu mají žít v míru a mít plno dětí a…“ Uslyšela kolem sebe hlasy a rozhlédla se.

Náměstíčko kolem studny bylo až k prasknutí zaplněné místními obyvateli. Elfčina hra na flétnu je přilákala z polí a vyhnala z domů. Přišli ze zvědavosti a fascinovaně zůstali stát na místě. Dívali se na Horgàtu nepřítomným, uchváceným pohledem. Ossandra postřehla, že se teprve nyní v myšlenkách postupně pomalu vracejí do reality. A zdálo se, že stejně jako ona jsou všichni nějak zarmoucení.

Horgàta odložila nástroj. „Těší mě, že se vám to líbilo.“ Nabrala si do dlaně vodu a napila se, zatímco jí lidé, staří i mladí, nadšeně tleskali. Elegantním skokem, který jí zdánlivě nepůsobil nejmenší námahu, se vymrštila na hrazení studny, aby na ni všichni viděli. „Vy přátelští barbaři z Mlýnic!“ zvolala a připomínala při tom královského vyvolávače. „Já jsem Horgàta a vážila jsem dlouhou cestu až k vám, abych vám svěřila úkol, jaký by ve vaší vlasti jinak nikdo nedokázal splnit.“ Ukázala flétnou ke kamenolomu. „Vojsko mého národa se musí skrýt ve vaší jeskyni. Potají, ukryté před zraky kohokoliv jiného, kdo nepatří do vašeho města, ať už se jedná o muže, ženu nebo dítě.“

Ossandra si řekla, že je na čase přivolat otce. Prorazila si davem cestu a utíkala uličkami, až doběhla domů.

„Tati!“ zakřičela, jakmile vrazila do dveří. „Tati, honem pojď! Je tam jedna elfka!“ Našla otce v radní síni, kde si uspořádával papíry a stavěl před sebou na stole hromádku mincí. Desátek, pro který si zanedlouho přijde králův výběrčí. „Jmenuje se Horgàta a hrála na flétnu…“

Muž zvedl prst a dívka zmlkla. Ossandra toto gesto dobře znala, znamenalo: dopřej mi chvilku času, pak se ti budu věnovat.

Bylo jí zatěžko držet jazyk za zuby a zachovat klid, proto aspoň ťukala prstem na dřevo, což jí vyneslo káravý pohled.

„Co sis tentokrát zase vymyslela, dcerunko?“ zeptal se jí otec nakonec klidně znějícím hlasem.

„Tu elfku jsem si nevymyslela. Ona tam je, u studny! A hraje tak krásně na flétnu, že lidi…“ Ossandra přešla k oknu a otevřela je. Až do místnosti zřetelně doléhala elfčina řeč a mumlání místních obyvatel. Kolem domu se ozývaly rychlé kroky, jak lidé pospíchali do středu městečka.

Ossandřin otec se zvedl a popošel k ní, podíval se ven a viděl, že tam je na nohou plno lidí. „Proč mi o tom nikdo neřekne?“ zabručel a políbil dceru na čelo. „Ještě štěstí, že tě mám.“ Sundal z háku řetěz patřící k úřadu starosty, nasadil si opeřenou rudou čapku a přehodil přes sebe tmavou úřední róbu.

Spolu s Ossandrou zamířil ke studni, kde Horgàta stále ještě hovořila. Lidé udělali otci a dceři místo.

„Je tu můj otec!“ zakřičela Ossandra a pošoupla ho před sebe, na což otec zareagoval smíchem.

Elfčiny oči se na něj upřely. „Aha, tak ty jsi odpovědný za blaho či zkázu Mlýnic?“

„Jmenuju se Welkar Ilmanson. A cítím se poctěn a zároveň i překvapen, že smím v našem městě přivítat elfku. Bytosti světla se u nás dosud nikdy neukázaly.“

Elfa mu podala ruku a přitáhla ho k sobě na hrazení studny. „Říkala jsem lidem, že elfové potřebují vaši pomoc.“ Rychle opakovala žádost, ať lidé jeskyni vyprázdní a vynesou z ní všechny své věci, aby v ní armáda měla dost prostoru. „Je to velký úkol. A ještě větší vyznamenání pro dobré lidičky z Mlýnic.“

„Nějak jsem smysl toho všeho pořádně nepochopil,“ přiznal se Welkar. Zdálo se, že z elfčiných slov nemá velkou radost. „Proč se chce vojsko vašeho národa ukrýt?“

„Blíží se,“ Horgàta ztlumila hlas, přesto však její slova pronikla do každého ucha na náměstí, „bouře. Na vaši vlast se řítí hrůzná moc a nikdo z vás ji nebude schopen zastavit. My elfové před ní chceme lidi ochránit. Všude v zemi zaujímáme utajené pozice, abychom mohli vyrazit, jakmile k vám hrozba dorazí.“

Rázem zavládlo naprosté ticho. Nikdo z lidí neřekl jediné slovo, museli tu zprávu nejdříve strávit.

Ossandra přeskakovala pohledem z otce na elfku a zase zpátky. Viděla, že otec svádí sám se sebou těžký boj.

„Jak si to představujete, Horgàto z rodu elfů?“ zeptal se pochybovačně. „Že bych to měl utajit dokonce i před samotným králem?“

Elfka přikývla. „Před každým, kdo do města přijde, neboť zlo mezitím vyslalo řadu zvědů. Nepoznáni se pohybují mezi vámi, pátrají ve městech a jsou schopni v okamžení zlomit jakýkoliv odpor.“ Položila mu ruku na rameno. „Můžete hovořit o štěstí, že jsme si vybrali právě Mlýnice. Takhle budete před spáry temnoty v naprostém bezpečí.“

Welkar se obrátil k lidem. „Slyšeli jste, co elfka pravila. Přesto bych nechtěl jen tak rozhodnout, jestli uděláme, co po nás požaduje. Nehodlám před vámi zatajovat, že mi to nepřipadá správné. Mám pocit, že bychom neměli takhle tajnůstkařit a obcházet krále. Měl by vědět, že taková hrozba, o níž Horgàta právě vyprávěla, skutečně existuje. Zasedne městská rada, a kdybych měl být jediný, kdo má takové pochybnosti, skloním se před názorem většiny. Pokud ne,“ omluvně pohlédl na Horgàtu, „musel bych vaši žádost odmítnout nebo nejdřív požádat krále o svolení.“

Ossandra pozorně sledovala elfčinu tvář. Ta se sice usmívala, ale pohled jejích oči zůstával ledově chladný a zlý. Otcova slova ji rozhněvala.

Tu a tam se v davu zvedly hlasy křičící, aby starosta podpořil Horgàtinu žádost, jiní oponovali a požadovali rozhodnutí rady starších Mlýnic.

Horgàta zvedla ruce. „Vy lidé, znovu uvažte, jak je věc naléhavá,“ zapřísahala je. „Nesmíme ztrácet čas ani se zasedáním rady, ani s posly ke králi. Zlo je na postupu! Pokud nebudu moci našemu vojsku rychle nabídnout utajený úkryt, bude objeveno a donuceno bojovat. Tím bude po překvapení. Dokonce ani my elfové,“ pohledem přelétla po hlavách přítomných, „nejsme schopni čelit tomuto nebezpečí v otevřeném boji.“

Ossandře přejel po zádech mráz. Elfové byli považováni za ryzí bytosti, za nejlepší bojovníky ve Skryté zemi, jimž se nevyrovnala žádná čepel. Jenže Horgàta otevřeně přiznala, že by se mohli dostat do potíží. „Co je to za hrozbu?“ vykřikla rozčileně. „Co k nám přichází a chce nás napadnout?“

„Správně!“ souhlasil s ní jakýsi muž. „Těch pár skřetů a jiných stvůr, co žijí v divočině a občas nám ztěžují život, není dost silných na to, aby nám způsobili opravdové škody. Nebo vám. Jak se k nám může dostat nějaké zlo, když nás střeží trpaslíci?“

Horgàta si zapřela ruce o štíhlé boky. „Byl vytvořen průchod,“ prohlásila temně. „Zatím je to ještě tajemství, ale musíte se o něm dovědět, abyste všechno pochopili.“

„Kde teda?“ Ossandra se nechtěla nechat odbýt neurčitými slovy. „Jak to, že se ten průchod otevřel? Copak ho trpaslíci neobjevili a nezavřeli?“

Elfka ukázala k severu. „V Šedých horách se přihodilo neštěstí. Kamenný průsmyk padl, dobyly ho Tionovy nestvůry. Podzemšťani jsou poraženi, pobiti a zničeni. Temný proud, který se vlévá do naší vlasti, nic nezadrží.“

Shromáždění ochromila hrůza.

Ossandra tomu nechtěla věřit, ale zdálo se, že Horgàta je o pravdivosti svých slov zcela přesvědčená. Dívka si přála, aby ji otec držel za ruku.

Welkar Ilmanson zachoval klid, jak se od starosty dalo čekat. „To, co nám tu říkáte, je děsivá zpráva. Ale… proč elfové mlčí? Proč neroznášíte tuto zprávu po celé Skryté zemi, aby králové mohli shromáždit společné vojsko a vetřelce zastavit?“

„Jak jsem už řekla, špehové zla mezitím pronikli do posledního koutu naší země, až na dvory mocných, a nic před nimi nezůstane skryto.“ Horgàta se na lidi laskavě podívala. „Jednoho momentu nekonečna se dostanete až do historických knih, lidé z Mlýnic, a to jako moudří lidé, kteří nám poskytli pomoc a umožnili nám překvapit a zničit hordy nestvůr!“

Na náměstí se opět rozhostilo naprosté ticho, lidé si dokonce ani nešuškali. Hrůza z pádu Šedých hor je všechny zcela ochromila.

„Chceš tím říct, že i náš král už…“ nadechl se Welkar.

Elfka přikývla. „Nikdo není v bezpečí − kromě vás. Pomozte nám! Zachovejte tajemství!“ Ukázala flétnou k západu. „Jedna tlupa óarců je odsud vzdálená asi sedm momentů nekonečna. Nemějte strach, ochráníme vás, kdyby se tu objevili. Jejich cíl ale leží dál na západ. Přesto by bylo lepší, kdybyste nám svěřili děti a vetché starce a poslali je k nám do jeskyně. Tam budou za našimi štíty v bezpečí.“

Poté se opět rozšířil neklid. Ossandra slyšela, jak se přátel, příbuzných i známých, stojících nedaleko od ní, zmocňuje strach.

„Neváhej, Welkare,“ vykřikla jedna mladá žena naléhavě. „Mysli na nás a naše děti!“ Všude kolem se šířily další, hlasitější hlasy, hrající na stejnou notu.

Starosta zvedl ruku, aby si zjednal klid. „Vidím a rozumím.“ Sklonil paži a podal Horgàtě ruku. „Přísahám jménem Mlýnic, že nikomu nic neprozradíme, ani o vás, ani o vašem vojsku, které ukryjeme v jeskyni. Ani králi, ani nikomu jinému.“

Elfka stiskla podanou ruku a lidé nadšeně zajásali.

Ossandře opět přeběhl po zádech studený mráz, když postřehla úsměv na Horgàtině tváři. Skrývalo se v něm dobře maskované zlo.

„Doveďte děti a starce okamžitě do jeskyně. Zařídím, aby sem elfští bojovníci dorazili ještě dnes v noci a chránili je,“ řekla elfka. „Nezapomeňte na proviant, aby netrpěli hladem.“ Horgàta seskočila z hrazení studny přímo před Ossandru. „Nuže, má malá? Máš radost, že k vám přijdeme?“

Dívka věděla, že nejlepší bude přikývnout, jako kdyby i ona cítila úlevu. Proto to udělala.

V duchu se však rozhodla, že nebude patřit k těm, kteří se s elfy ukryjí v jeskyni a zmizí tam jako ve vězení. Tak jí to aspoň připadalo.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek podzimu

Morana to zvládla: seděla před králem Odebornem z Ido a musela se ovládat, aby o jeho dvoře neutrousila nějakou nevhodnou, opovržlivou poznámku.

Panovník ji pozval do ubohoučké tmavé komory, představující trůnní sál. Podle alfských měřítek musel fresky na zdi vytvořit nějaký slepý barbar, který navíc neměl nejmenší představu o proporcích a barvách. Ve vzduchu se vznášela pachuť studeného kouře a tuku z lojových svíček. Do takového chlíva bych nezavedla ani svého upíra noci.

Napravo a nalevo od Odeborna seděli vždy čtyři muži a ženy, kteří si ji zvědavě prohlíželi. Bylo jí řečeno, že se jedná o nejbohatší, nejmocnější šlechtice v zemi. Ti jsou zároveň i královými poradci.

Vy si ze všeho nejvíc hledíte toho, abyste v něčem nepřišli zkrátka. Morana se jim představila v černé zbroji z kůže a destiček tionia, kterou měla uloženou v sedlových brašnách. Nenosila ji, když se pohybovala po cestách Tark Draanu, ale při jednání hodlala dát zřetelně najevo, že není obyčejná elfka.

Barbaři ji přesto za někoho takového považovali. Proto jí tak důvěřovali, že si s sebou směla vzít do trůnního sálu dokonce i zbraně, které jí zhotovil Virssagòn.

Slunce a měsíc. Moraně se jeho dárek líbil a cestou pilně cvičila, jak s ním zacházet. U měsíce byly ke krátké středové části z pravé i levé strany připevněny dva zahnuté konce srpu. Čepele slunce byly naproti tomu rovné jako bodající paprsky této velké hvězdy, vnitřní a vnější strany ostří byly vybroušené, prsty se zasouvaly do jílce připomínajícího malý kovový košík. Jednalo se o ryzí zbraně pro boj zblízka, ale rychlost a přesnost dělaly ze slunce a měsíce smrtonosnou zbraň, jejíž úder se dal jen stěží odvrátit.

Mohla bych je zabít jednoho po druhém. Pohledem přelétla po strážích, nacházejících se v místnosti. Moc líní. Vy byste mi v ničem nezabránili.

Skutečně si pohrávala s myšlenkou zlikvidovat všechny osoby, stojící v čele království. Způsobilo by to v zemi zmatek a zmatek mezi obránci byl ve všech dobyvačných plánech velkou pomocí, o tom nebylo sporu.

Oděvy barbarů měly zapůsobit nádherou a v jejich očích tak nepochybně vypadaly. Moraně však připadalo, jako by je švadleny šily hrubými stehy a nevěnovaly jejich dokončení dostatek času a péče. Neunikl jí jediný nečistý steh, ani ta nejmenší chybička na ozdobných lemech či skutečnost, že drahokamy nebyly našity ve stejné výšce. Obyčejné šperky na prstech a řetízky dojem nijak nezlepšovaly.

Jestli bojují s takovou obratností a vynalézavostí, s jakou dělají šperky, nepřinese nám jejich pomoc velký užitek. Přiložila ruku k pasu a sotva postřehnutelně sklopila hlavu. „Vznešení lidé z Tark Draanu a králi z Ido, zdravím vás. Děkuji vám, že jste mě přijali a že si mě chcete vyslechnout.“

Král Odeborn, muž rozložité postavy s hrubým nosem a hlubokými váčky pod očima, hlasitě popotáhl nosem. „Chtěl jsem prostě jednou vidět nějakou elfku,“ opáčil nenuceně, muži a ženy se neupřímně zasmáli, někteří však jen obrátili oči v sloup.

Morana podle způsobu, jakým hovořil, poznala, že ať už trůn zdědil, nebo dobyl, nezískal ho díky moudrosti. Budu to tak mít jednodušší. Bude lepší, když do věci zapojím i ostatní šlechtice. „Podobám se elfce?“ zeptala se.

Odeborn kývl na sluhu, aby mu nalil do poháru rudé víno. Až po okraj. Když sklenicí pohnul, trocha vína se přelila a zanechala na dlouhém, světle modrém hávu čerstvé skvrny. Nebyly první. „Inu, ano. Na bytost světla vypadáš kapku… chmurně,“ usoudil a hlasitě usrkl. „Seš snad nějaká měsíční elfka, která vychází z domu jenom za tmy?“

„Máš bystrý úsudek,“ odvětila Morana se samolibým úsměvem. „Já jsem skrz naskrz jiná.“ Zadívala se do tváří šlechticů a měla pocit, že v nich vidí strach. Ne z ní, ale z Odeborna. „Souhlasil byste s tím, abychom k této rozmluvě přizvali i králova následníka? Jedná se o věc, která by mohla trvat déle než běžný lidský život.“

„Následníka?“ zaječel Odeborn. „Seru na všechny, co mají spadeno na můj trůn!“

„Nemáš žádného syna nebo blízkého příbuzného, který by tvým jménem…“

„Náš král dal popravit většinu své rodiny,“ pronesla jedna žena tiše. Byla z těch, kteří předtím obraceli oči v sloup. „Hned poté, co se ujal moci.“

„A bylo správný, že jsem to udělal,“ vykřikl dobře naladěný Odeborn. „Oni mě nenáviděli. Já jsem je jenom předešel.“ Jedním rázem vyprázdnil pohár a mrštil jím po ženě. „Přestaň před tou elfkou vykecávat moje tajemství, jinak budeš i ty brzo patřit k mrtvým, ty děvko!“ obořil se na ni. „Jí po tom nic není!“

Proto tolik stráží. Ten, kdo ho zabije, bude zemi vládnout. Morana ukázala na ozbrojence u dveří a v sále. „Možná ti můžu pomoct upevnit moc. Smlouvou: království Ido a my, bok po boku.“

„Smlouvou?“ zabručel král. „K čemu potřebuju nějakou smlouvu?“

„Proti elfům z Lesinteïlu a Âlanduru. Mají v úmyslu zvětšit svá území na účet lidských říší − což zahrnuje i tvou zemi.“ Morana postřehla v obličejích barbarů údiv. Přesvědčit je nebude snadné.

„Povězte, odkud přicházíte. Z Gwandaluru? Nebo snad patříte ke Zlaté nížině?“ zeptal se muž s krátkými vousy sedící zcela napravo, jenž působil na barbara nezvykle pěstěným dojmem.

„A odkud o těch plánech víte?“ dodala žena. „Máte nějaké důkazy?“

Odeborn se dunivě rozesmál. „Vy nezdvořilá bando!“ zahulákal. „Aspoň se laskavě představte, aby elfka věděla, koho má před sebou.“ Muži a ženy jeden za druhým postupně udali jména. „Tak. Teď je znáš. To jsou ti z mý krve, který jsem nechal naživu. Na to, aby se proti mně zvedli, jsou moc měkcí.“ Zabořil se do trůnu a mávnutím k sobě přivolal sluhu, sebral mu z ruky karafu s vínem a napil se z ní. „No a? Dočkám se od tebe nějakýho vysvětlení?“

„Patřím ke kmenu, který se až dosud držel stranou ostatních elfů, protože jsme věděli, že lidi jenom klamou, a to po celou dobu, co naše národy žijí vedle sebe,“ lhala Morana. „Dlouhý čas jsme zůstávali hluboko na jihu, skryti před očima všech. A pozorovali jsme je.“

„Co to má znamenat, že nás klamou?“ Starowig, barbarský šlechtic s pěstěným zevnějškem, si prohrábl vous. „Co by pak měly být jejich opravdové záměry?“

„Chtějí celou zemi jenom sami pro sebe. Nejdříve dobudou lidské říše, potom budou povražděni kouzelníci, a až budou mít všechno pevně v rukou a rozdělí si mezi sebou celou zemi, pobijí i podzemšťany.“ Moraně se ta historka vůbec nezdála špatná. „Předstírají, že jsou bytosti světla, ale ve skutečnosti jsou chamtiví! Protože jich zpočátku nebylo dost na to, aby se odvážili rozpoutat válku, drželi se zpátky. Ale nyní si myslí, že přišla ta pravá chvíle. Copak jste neslyšeli o Kamenici?“

Odeborn potřásl hlavou, až se mu rozvlnily odulé tváře, ale vlevo vpředu sedící Sagridia přikývla na souhlas. Vypadala ze všech nejvyděšenější. „Myslela jsem si, že si to někdo vymyslel! Obchodníci mi vyprávěli, že elfové město zničili. Jenom… tak. Přežilo jedno malé děvče. Říká se, že má na čele znamení, které jí zachránilo život.“

„To byl začátek jejich války.“ Morana si blahopřála ke grandiózní nepravdě, kterou mocným této země naservírovala ještě přesvědčivěji, než předpokládala. Běží to líp, než jsem si zpočátku myslela. Ale obávám se, že budu muset otřást soukolím moci, abych se rychleji dostala k cíli. Uchazečů o trůn tu kolem mě postává víc než dost.

„Co má být?“ hulákal Odeborn a hlasitě si říhl. „Jenom ať přijdou! Urvu jim ty jejich špičatý uši a nacpu jim je do prdele!“ Hlučně se zasmál vlastním hrubým slovům. „Vojsko je mi oddaný a já mám hodně vojáků! Nepotřebuju žádnou smlouvu s tebou, ty…“ Chtěl vyslovit její jméno, ale nezachoval si je v paměti.

Podle toho, jak se ostatní tvářili, byl jediný, kdo zastával tento názor.

„Rozumím.“ Morana opět pohlédla na ostatní šlechtice. „Kdo z vás je nejbohatší a nejoblíbenější mezi lidem, když odhlédneme od vašeho moudrého panovníka?“

Pohledy létaly sem tam, téměř všichni šlechtici mumlali Starowigovo jméno.

„Budiž tomu tak.“ Morana bleskurychle vytasila od opasku slunce a vší silou jím mrštila po králi.

Ocel se mu zabořila doprostřed tučné hrudi a povalila ho spolu s trůnem. Karafa se roztříštila o zem, rudé víno se smíchalo s rozlévající se krví. Část králova hávu se shrnula a zakryla mu obličej.

Nikdo se nepohnul. Dokonce ani stráže.

Morana si opět přiložila ruku k pasu a kývla na Starowiga. „Blahopřeji ti, králi. Máš ty zájem uzavřít s námi smlouvu, nebo mám jmenovat i tvého následníka?“ položila pravou ruku na ocelový měsíc.

Starowig, jemuž se ve vousaté tváři odrážel údiv smíšený se špetkou radosti, se zvedl a hlasitě a zřetelně pronesl: „Máte spojence.“

X.

Tak dosáhli nostàrojové vítězství nad elfy ze Zlaté nížiny.

Lstí a odvahou přemohli smrtelné nepřátele, vedli vlastní jednotky od bitvy k bitvě a rychlostí větru obsadili první říši elfů.

Když přišla zima, kontrolovala armáda Nesmrtelných velké části severu Tark Draanu. Nostàrojové kuli plány na dobytí Gwandaluru, Âlanduru a Lesinteïlu.

Gwandalur patřil ke Zlaté nížině, byl to ve skutečnosti pouze její výběžek, sice malý, zato však nebezpečný. Neboť tamní elfové sloužili bílému draku, jehož uctívali jako ztělesnění své bohyně. Nostàrojové věděli, že opět budou muset sáhnout ke lsti, aby v boji s touto stvůrou obstáli. Zde mělo dojít k dalšímu úderu, a to dříve, než se drak obrátí proti alfům.

Spojenci se však rozštěpili, jak začalo být zřejmé již počátkem podzimu. Ať se alfové snažili sebevíc, brzy si každý dělal, co chtěl. Spolu s příchodem sněhu se uspořádané, důkladně promyšlené tažení zadrhlo.

Dlouho trvalo, než proniklo ve známost, že někdo chybí.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek podzimu

Polòtain rozeslal pozvání na večeři, která žádnou večeří nebyla.

Měl to být fanal, setkání nejvýznamnějších alfů, jejichž hlas nacházel sluch u Nesmrtelných − protože jeho vlastní nestačil. Chci, aby se rozezvučel celý sbor.

Zadíval se na dlouhý stůl, u něhož se brzy shromáždí téměř dvacet alfů. Všichni byli rovnoměrně zastoupeni, muži i ženy, Komety i Hvězdy, což bylo přímo neuvěřitelné. Politicky znepřátelené tábory Dsôn Faïmonu společně zasednou u jednoho stolu! Protože jsem je k tomu přiměl.

Polòtain proháněl sluhy, aby uvedli do pořádku i nejmenší maličkosti, a poslal pro kuchaře, aby s ním naposledy projednal pořadí jednotlivých chodů.

Jakmile skončili, začali jeden po druhém přicházet hosté a přesně ve stanovenou dobu byli v plném počtu. Žádnému nebylo méně než třicet částí nekonečna, každičký z nich se mohl pyšnit půdou, mocí, vlivem.

Zástupci Komet a Hvězd seděli proti sobě a pohledy, které si vyměňovali, byly zcela jednoznačné.

Polòtain zaujal místo v čele stolu, aby na něj viděli všichni stejně. „Dříve než prozradím, proč jsem vás pozval k tomuto jídlu, chci vám vyslovit dík,“ řekl, opět se zvedl a uklonil se doprava a doleva. „Že se pod mou střechou shromáždily oba tábory, které si navzájem nejsou blízké, pro mne znamená hrozně moc. Nezklamu vaši důvěru. Zároveň vás prosím o shovívavost a pochopení: musím vyslovit pravdy, které budou bolet. Udělám to však pro blaho naší říše. Vidím, že se na nás valí obrovské hrůzy, o nichž budeme muset zpravit Nesmrtelné, abychom je varovali před blížícími se událostmi. Jinak brzy nebudou ani Hvězdy, ani Komety.“ Zase se posadil a nařídil sluhům, aby nalili přítomným víno. Teď by měli být ještě zvědavější…

„Vím, že se tě obávali i vlastní přátelé z řad Komet, když jsi ještě zasahoval do společenského dění v Dsônu,“ prohodila Ratáris s úsměvem do napjatého ticha. „Nyní se vyhořelá hvězda znenadání opět zvedá ze země a snaží se oba tábory sjednotit. Jsem moc zvědavá, jak se ti to podaří.“ Krátce pohlédla doprava i doleva. „My, Hvězdy, jsme zvědaví. A přitom plní nedůvěry.“

Na straně Komet se nikdo nepřihlásil o slovo. Vyčkávali.

„V Dsônu se v současnosti všude na náměstích, v ulicích i v domech vzrušeně hovoří hned o několika událostech,“ dal se Polòtain do řeči. „Za prvé to jsou záležitosti v Tark Draanu. Mé zdroje…“

„Jaké zdroje?“ zeptala se Ratáris neprodleně.

„Benàmojové z menších jednotek alfů, kteří jsou nespokojení s dosavadním průběhem tažení,“ ozřejmil Polòtain ochotně. Čím prokazatelnější bude všechno, co jim bude vyprávět, tím více mu budou věřit, a tím spíš uvěří i pravdě. Jeho pravdě. „Nostàrojové vyslali tyto oddíly s barbary, óarky, troly a ogry proto, aby alfové drželi spojence na uzdě a mohli je dirigovat. Tak to bylo původně naplánováno. A právě v tom je háček.“ Sáhl po ubruse a prudkým škubnutím ho strhl, aniž by sklenice třeba jen zazvonily. Na stole se objevila velká mapa Tark Draanu, namalovaná přímo na dřevě. Polòtain uchopil ukazovátko, které nechal zavčasu umístit pod stůl, tohoto večera nebylo nic svěřeno náhodě. „Nechci snižovat Sinthorasovy a Caphalorovy zásluhy. Jsou to vynikající válečníci, kteří přivedli naše jednotky ke skvělému vítězství nad elfy ze Zlaté nížiny. Ale své spojence, nebo jak já jim říkám, spíš spodinu z Ishím Voróo,“ na obou stranách stolu zazněl tichý smích, „připoutali k řetězu, který nedrží. Ta banda chce získat slíbenou zemi jenom pro sebe a každý požaduje nejlepší kousek. Mé zdroje,“ při těchto slovech pohlédl na Ratáris, „vyprávějí o prvních šarvátkách mezi různými barbarskými kmeny a kraggashovi óarcové se údajně dostali do sporů s poloobry. Jakmile tamní králové překonají hrůzu a shromáždí kolem sebe mohutné armády, budou to mít naši vojáci velice těžké.“

„To by znamenalo, že nostàrojové na svůj úkol nestačí.“ Demenion z Komet si opovržlivě odfoukl. „Měli dobýt Tark Draan pro Nesmrtelné a udělat z něho jednu velkou vazalskou říši. Místo toho dávají zemi do rukou té špíně!“

„Myslela jsem si, že se při tomto tažení jedná o zničení elfů,“ oponovala Ratáris. „A to přece nostàrojové činí. Nebo se mýlím?“

„A přesto je to špatné,“ prohlásil Landaròn sedící vedle ní. „Katapulty našich ostrovních pevností dosud Dorón Ashont pokaždé odrazily. Ale kde jsou naši válečníci, kdyby se Putujícím věžím nějakým zlým zázrakem přece jen podařilo probít do Dsôn Faïmonu? Národy, které nás měly chránit, se potloukají někde v Tark Draanu, a zároveň tam jsou i naši nejlepší bojovníci. Tady máme jenom mladé vojáky v hlídkách pod vedením hrstky veteránů a otroky, které bychom mohli v nejhorším případě nasadit. Ale co když se naši nevolníci obrátí proti nám a spojí se s Dorón Ashont? Možná nás dřívější úspěchy až příliš ukolébaly v bezpečí, které se může ukázat jako klamné. Na první pohled to tak třeba nevypadá, ale kdo se na věc podívá pozorněji, zjistí, že se říše alfů nikdy nenacházela v tak nebezpečné situaci.“ Zvolna potřásl hlavou a pohlédl ke Kometám. „Můžete říkat, co chcete, to tažení bylo velkou chybou.“

Polòtain měl radost, že se řeč sama od sebe stočila tímto směrem. „Přestože patřím k těm, co bojovali a bojují za rozšíření naší říše, musím ti dát za pravdu, Landaròne,“ pronesl hlasitě a zřetelně.

Všechny hlavy se k němu obrátily, ve všech tvářích se zračilo překvapení.

„Nemusíte se divit. Podívejte, nostàrojové přemluvili Nesmrtelné k taktice opírající se o přehnanou důvěru v sebe sama. Sinthoras a Caphalor vycházeli z toho, že smlouvami, které jsme uzavřeli, jsme si v Ishím Voróo zajistili mír. Nalákali všechny nepřátele našeho lidu, aby se k nám připojili a vtrhli do Tark Draanu, kde měli z větší části najít smrt. Počítalo se s tím, že touto dobou se už nostàrojové vrátí a celý Tark Draan bude v našich rukou. V neposlední řadě díky démonovi, který měl zlomit jakýkoliv odpor.“ Polòtain zkřížil ruce na hrudi. „Ve skutečnosti stojí téměř na začátku. Zima je zastaví v dalším postupu. A Dsôn Faïmon zůstane oslabený. Podívejte se k severozápadu, odkud Dorón Ashont útočí na naše hranice!“ Zvedl pravý ukazováček. „Neříkám, že útok byl chybou − jenom způsob, jak byl naplánován a proveden. Nostàrojové se zmýlili a tím nás přivedli do nebezpečí.“ Dal si doušek vína a zadíval se na hosty.

Ti si prohlíželi mapu, mlčky seděli, každý z nich pohroužený do vlastních myšlenek.

Polòtain byl přesvědčený, že se Komety a Hvězdy právě pomalu sbližují ve svých názorech. To je přesně to, co jsem si přál.

„Nacházíme se v situaci, v níž protiklady nesmějí hrát žádnou roli.“ Polòtain odložil pohár s vínem. „Chci vám předložit jeden návrh a chtěl bych vás poprosit, abyste si ho nejprve vyslechli až do konce. Potom budu připravený se o něm s vámi radit. Myslím si však, že dává smysl a bude pro obě strany přijatelný. Užitek z něho bude mít Dsôn Faïmon, a tím pádem i my všichni.“

Ratáris mu naznačila, aby začal hovořit. „Jak vidíš, zase jsem napjatá.“

„Dle mého názoru je nutné uskutečnit následující: na ochranu našeho národa musíme z Tark Draanu povolat zpátky velký kontingent našich vlastních vojáků a ti, co tam zůstanou, budou přes zimu pouze držet pozice a kontrolovat tu pakáž. My s vojáky porazíme Dorón Ashont a začátkem jara se s odpočatými silami vrátíme do Tark Draanu. Tažení však bude pokračovat podle nových pravidel a s novými nostàroji, protože Sinthoras s Caphalorem nevyužili příležitosti, která jim byla nabídnuta, a neosvědčili se. Tím budou zohledněny zájmy jak Komet, tak i Hvězd, každé straně se splní jeden z požadavků,“ Polòtainovi vyschlo v ústech a nemohlo za to pouze mluvení, ale i rozrušení. „Vaše názory, prosím. Co si o tom myslíte?“

Komety i Hvězdy daly hlavy dohromady a začaly se radit.

Polòtain si v duchu oddechl. Udělal, co mohl. Teď se ukáže, jak přesvědčivě hovořil a jak zřetelně přednesl své názory. Tak, a teď jsem napjatý já…

Přišel k němu sluha a zašeptal mu do ucha. „Pane, máš návštěvu. Je to Timānris.“

„Timānsorova dcera?“ Ta prokletá přeběhlice?

„Ano, pane.“

„Co chce?“

„To neřekla. Naléhavě chce s tebou mluvit. Neprodleně, jak zdůrazňovala.“

„Vyžeň ji ven.“

„Pane, vypadá moc rozčileně. Musí to být něco důležitého.“

Polòtain se zarazil. Chce u mě žebrat o shovívavost za to, že zradila Robonora? Nebo že by se jednalo o něco, z čeho bych mohl mít užitek? To si nenechám ujít. Zvedl se. „Raďte se, milí přátelé a vážení protihráči. Hned se vrátím,“ zavolal na přítomné a vyšel ze sálu.

Sluha ho dovedl do malého přijímacího pokoje, kde na něj čekala Timānris. Alfka si při jeho vstupu nervózně pohrávala s prsty, a když se objevil ve dveřích, narovnala se jako svíce.

„Má milá,“ pronesl Polòtain přátelsky, ale zdrženlivě. Odpor skryl za maskou předstírané dvornosti. „Čemu vděčím za čest, žes sem přišla?“ Kývnutím ruky poslal sluhu pryč. „Chtěla by ses omluvit za to, že sdílíš lože s vrahem mého synovce?“

Timānris na něj nejistě pohlédla. Potom sklopila oči. „Já…“ pronesla tiše a hluboce se nadechla. „Slyšela jsem, že kolem sebe shromažďuješ nejmocnější alfy. Každý v Dsônu ví, že děláš všechno možné, abys Sinthorasovi ublížil, protože mu kladeš za vinu Robonorovu smrt. A já bych tě chtěla požádat, abys ho dále ne…“

Polòtain si hlasitě odfrkl, potom se chladně zasmál. „Já mám důkazy, Timānris! A mám svědka, který Sinthorasovi velice přitíží a pod přísahou dosvědčí jeho zásadní podíl na komplotu proti mému synovci.“

„To není možné!“ vykřikla alfka v zoufalství. „On mi to přísahal!“

„Znáš Sinthorase a víš, co se o něm povídá a jak se dostal k moci!“ vmetl jí do tváře. „On je Kometa, jehož dráha nemohla být zářivější. Když něco chce nebo když má mít z něčeho prospěch, nezastaví se před ničím!“ Popošel k ní o krok blíž. „Uviděl tě, chtěl tě. A tím bylo rozhodnuto o smrti mého milovaného Robonora. Nepěkná nehoda, a bylo to. Jak pohodlné, nemám pravdu? Ale já se nevzdám a nenechám se ukonejšit jeho přísahami jako ty!“

Timānris byla zmatená. „Ale on to nebyl,“ opakovala tupě. Bojovala se slzami.

Polòtain poznal, že k němu přišla ze zoufalství, aby u něj orodovala za milence. Víš, že připravuju jeho konec, a to tě přivádí k šílenství. Pohlédl jí do obličeje a nejraději by ji udeřil. „Rovněž smrt obdivuhodné umělkyně Itáni mu jde k tíži…“

„Ne!“ vykřikla rychle a zdálo se jí, že se jí ulevilo, že konečně může nějak přispět k tomu, aby na Sinthorasovi nelpěla vina. „Ne, to nemůže být pravda! Byl celou noc u mě!“

Polòtain ztuhl. „Cos to právě řekla?“ zašeptal.

Timānris se schoulila. „Nic. Jenom že byl celou noc se svými jednotkami v…“ polkla, obličej jí zešedl, jako by byl natřený semarkitovou bělobou. „Tark Draanu. On… byl v Tark… Draanu.“

Polòtain k ní udělal další krok, takže se téměř dotýkali. „Nostàroj byl v Dsônu?“ zasyčel a spoutával ji pohledem. „U všech bezectných, Sinthoras byl tady! V Dsônu!“ vykřikl hlasitě a zasmál se. „Zrazený milou, která zase kvůli němu zradila Robonora. Tak to musí být, Samusine, bože vyváženosti a větru!“

„Ne, já nic takového neřekla!“ koktala Timānris. „Přeslechl ses!“

„Nehraje žádnou roli, co budeš říkat nebo jestli začneš zapírat. Předstoupím před Nesmrtelné a obviním Sinthorase z vraždy. Vyšetřovatelé půjdou k tvému otci a já ho budu vyslýchat stejně jako celou vaši domácnost. Zeptám se na něj každého vašeho souseda, všechny posádky ostrovních pevností mi budou muset dát pravdivou odpověď. Najdu jiné, kteří ho viděli. Ty jsi mi právě poradila, po čem se mám dívat.“ Polòtain ji políbil na čelo. „Tím jsi skoro napravila to, cos provedla Robonorovi.“ Otočil se od ní a vyšel z místnosti. Samusine, to je skutečně vyváženost, která…

„Ne!“ křičela za ním. „Ne, nedělej to! Prosím tě, Polòtaine!“

Zastavil se a znovu se na ni podíval.

Žena zůstala stát na prahu dveří, musela se opřít o rám. Plakala tak, že se z toho celá roztřásla. „Prosím…“

„Nemáš mě co prosit. Chránilas několikanásobného vraha, a už jenom kvůli tomu bych mohl tebe i celou tvou rodinu zničit, Timānris. Ale protože tě Robonor až do smrti miloval a zbožňoval, upustím od toho, abych tobě nebo tvému otci nějak uškodil. Najdu si svědky, kteří mi potvrdí, že Sinthoras byl v Dsônu, a potom ho zastihne moje pomsta! Přijde o všechno! O VŠECHNO! A to zahrnuje i tebe. Jestli se nechceš ocitnout ve víru, který při svém pádu vyvolá, tak se ho zřekni. Kvůli svému otci a rodině. Dokaž, že tě ještě neopustily poslední zbytky smyslů.“

Polòtain se vrátil do haly. Srdce mu vzrušeně bušilo radostí. Odvolání nenáviděného nostàroje se nepochybně podaří. A bude rychlé a špinavé. Všichni alfové a alfky v Dsôn Faïmonu se doslechnou o Sinthorasových skutcích a plní zděšení se od hrdiny odvrátí. Dělám to pro tebe, Robonore!

Rozjařeně vešel do velké místnosti, v níž představitelé Hvězd a Komet mezitím dokončili poradu a pustili se do jídla. Jejich řady neprořídly.

Polòtain to považoval za dobré znamení. „Promiňte mi. Zmeškal jsem okamžik, kdy jsem se měl dozvědět, k jakému výsledku jste dospěli.“ Opět zamířil do čela stolu a vestoje čekal na rozhodnutí. „Nuže?“

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek podzimu

Trojice se udýchaně probojovávala k hřebenu Rozštěpené kovadliny. Hora vypínající se vysoko k oblakům se rozkládala asi půl míle západně od zdánlivě nekonečného řetězu skal tvořících Šedé hory, v nichž se nacházel vstup do říše Pátých.

„Trpaslíci tvrdí, že Vraccas na této kovadlině dotvářel hory a pak ji rozbil, aby ji nemohl použít žádný jiný bůh,“ řekla žena navlečená do hrubých šatů. Slova, která jí vycházela z úst, doprovázely obláčky bílé páry. „Zdá se mi, že tahle hora slouží poutníkům jako pozdrav a zároveň i jako varování: zde začíná říše trpaslíků, a pokud nevíš, kam si máš stoupnout, tak se obrať a zůstaň na cestě, která ti ukáže, kudy můžeš horama projít.“

Famenia se předklonila, ruce si opřela v bok a podívala se dolů. Napříč náhorní plošinou na vrcholku hory se táhla svislá proláklina sahající až na dno. Vytvářela sevřené údolí, jímž vedla úzká cesta. Opustili ji a vyšplhali po skalní stěně nahoru, aby měli lepší rozhled. Famenii bolely plíce i nohy, nechtěla si však připustit žádnou slabost. Muž a žena, kteří ji doprovázeli, byli podstatně starší a drželi se lépe než ona. „Mně to taky tak připadá, ctěná mago.“

Poté co uprchla ze zaniklé říše Pátých a unikla alfovi, který na ni ve Slámově zaútočil, doputovala k Simīnovi Podceňovanému, dobrému příteli jejího mistra. Simīn zase neprodleně oslovil Ortinu Všudypřítomnou. Společně se rozhodli udělat si nejdříve obrázek o situaci a teprve pak svolat krále.

Famenia nabyla domu, že v její zprávě všechny vyděsila jedna zvláštnost. Jí naproti tomu připadaly děsivé veškeré zážitky v horách i ve Slámově. Musela Simīna a Ortinu doprovodit, přestože celý podnik považovala za zbytečné zlo. Co chtějí dva magusové a jedna fámula sami dokázat proti nesčetným hordám? Měli bychom předstoupit před krále a pořádně jimi zatřást.

Famenia ale už vůbec nechápala, proč se šplhají nahoru na Rozštěpenou kovadlinu, na níž není nic než strmé výběžky a nesčetné možnosti, jak najít smrt. Dokonce ani trpaslíci nezřídili na hoře pozorovatelnu, protože jim připadala příliš nehostinná.

„Brzy tam budem.“ Simīn se pevně chytil kusu skály a ohlédl se. „Takový nádherný výhled! Určitě jsme dobrých osm set kroků nad zemí!“

Famenia neměla nejmenší chuť podívat se opět dolů. Hořela netrpělivostí. „Promiňte, ctěný magusi, ale co tu vlastně děláme?“ Odfrkla si. „Nejsem žádný kamzík a nenarodila jsem se proto, abych skákala ze skály na skálu.“

Ortina se vesele zasmála. „Hned uvidíš.“ Ručkovala podél jednoho skalního výběžku a zmizela za rohem, Simīn ji následoval.

„Bohové,“ zamumlala Famenia a snažila se neztratit s nimi kontakt. Přitom uvažovala, co o magusovi a ženě ve skutečnosti ví.

Oba byli starší než sto cyklů a měli u poddaných svých navzájem sousedících říší, Simīnie a Ortinalandu, velice dobré jméno. On se věnoval zkoumání lidských smyslů a způsobům, jak by je bylo možné zdokonalit, přičemž se jednalo především o zlepšení schopností lidí při lovu a zemědělských činnostech. Simīn chtěl lidem usnadnit život. Ortina zase experimentovala s rychlostí, aby se dalo cestovat i bez koní. Údajně uměla donutit věci, aby létaly, počínaje koberci, přes metly až po celé lavice a kočáry.

Jestli je to pravda, proč tady teď chodíme pěšky a šplháme? Famenia obešla výběžek a uviděla, že oba stojí na maličké plošině, odkud by bylo možno vidět vchod do říše trpaslíků, kdyby neležel řadu mil odsud.

„Sem!“ zavolal na ni Simīn.

Famenia měla pocit, že v téhle výšce bude každý její krok poslední. Vítr jí strhával šaty, jeho závany ji několikrát vyvedly z rovnováhy, pročež se vždy musela opřít o stěnu. Zdálo se jí, že trvalo nekonečně dlouho, než k nim dorazila.

„Podívej se teď ke vchodu a řekni mi, co se přihodilo.“ Magus ukázal před sebe.

„Ale jak mám…“ Ucítila na pravém spánku magusův prst a v příštím okamžiku jí vchod připadal téměř na dosah. „U všech bohů!“ uklouzlo jí. Viděla ochoz, bránu, cestu…

„Maličké kouzlo, které zostří zrak, že má člověk oči jako šelma, nic jiného.“ Simīnův hlas neprozrazoval žádnou námahu. „Vidíme stejně dobře jako ty. Vyprávěj nám o všem, co se tam stalo.“

Famenia znovu podala zprávu o svém útěku, o óarcích, kteří ji objevili, o falešných elfech a vycpaných trpaslících které útočníci rozestavěli na hradbách jako loutky. Dokázala na ochozu postřehnout napodobeniny trpaslíků, které se mechanicky pohybovaly a nebyly nic než prázdné slupky. Zneužité mrtvoly.

„To znamená, že démon dosud nevyužil své moci,“ řekla Ortina, když fámula dokončila vyprávění. „Jinak by se nemuseli namáhat s mrtvolami trpaslíků.“

„Nebo to přece jen není takový démon.“ Simīn odtáhl prst z Fameniina spánku, dívka zamrkala a zase viděla normálně. Brána byla daleko odsud a maličká. „Existuje tolik možností.“

„Vy chcete zjistit, co je ta mlžná bytost zač. To je důvod, proč jsme tady!“ pochopila fámula. „Ale abyste to zjistili, museli byste proniknout dovnitř a pátrat tam po ní. Já vám dokážu s určitostí říct, kde je…“

„Prozradila jsi nám, že trpaslíci, s nimiž jsi hovořila, vyprávěli o podivuhodných událostech, dítě,“ skočila jí Ortina do řeči. „Kde přesně se ty věci přihodily?“

To je to, co je tak hrozně zneklidňuje? Tahle strašidelná historka? Famenia musela přemýšlet, aby si slova trpaslíků přesně vybavila v paměti. „U Kamenného průsmyku. Mrtví se prý zvedali, pokud neměli useknutou hlavu. Ale k jejich úlevě se tyhle události, které se příčí přírodě, omezily na okolí brány v průsmyku a nerozšířily se do celé říše trpaslíků. Ale jestli je to pravda, o tom bych se odvážila pochybovat.“ Zkusila si vzpomenout. „Ach ano, taky prý na stěnách odumřel a zešedl mech.“

Magus s magou na sebe pohlédli, jako by se dorozumívali pouze prostřednictvím myšlenek, aby Famenia nic z toho nepostřehla.

Simīn si přitáhl šál ke krku. „Z toho vyplývá, že se démon na tažení podílel. Kdyby tomu tak bylo a on rozvinul svou neblahou sílu ve Skryté zemi stejně jako předtím u Kamenného průsmyku, měli bychom co do činění s nepřáteli, které je nutné spálit, abychom je zcela zničili.“

„Nebo jím useknout hlavu,“ dodala Ortina.

„Takže… trpaslíci měli pravdu? Myslíte, že ten démon skutečně budí mrtvé k životu?“ Famenia byla vyděšená do hloubi duše.

„Víceméně,“ vysvětloval Simīn. „Démon mění krajinu i vlastnosti půdy a tvorů, kteří na ní žijí. Předpokládám. Abych to mohl s jistotou tvrdit, musel bych ho prozkoumat mnohem podrobněji. Magickými prostředky.“

Famenia se s tím jen těžko vyrovnávala. „Takové příšerné bytosti opravdu existují?“ Simīn s Ortinou se dali do smíchu. Nebylo to myšleno zlomyslně, přesto se tím fámuly dotkli. „Já nemůžu za to, že se Jujulo tak málo zabýval temnými silami. Byl…“

„…spíše veselejší povahy, já vím,“ doplnila ji Ortina, aby ji uklidnila, a pohladila ji rukou po tváři. „Já vím, děťátko. Budeme na něj vzpomínat v dobrém.“

„Otázka, která před námi vyvstává, zní: Kdo se vyzná v démonech?“ Simīn o krok couvl do závětří. „Pro mě by byl první volbou Grok-Tmai Přemýšlivý. On nikdy nevypráví o svých výzkumech. Kdo ví, s jakými silami experimentuje.“

„Ten by nebyl pravý,“ byla přesvědčena Ortina. „Přemýšlí jenom o sobě a o světě, ve styku s lidmi je plachý. Ale není to někdo, kdo by vyhledával nebezpečí. Spíš bychom se měli zeptat Hianny Dokonalé. Ta předstírá, že se stará jenom o sebe a svoji krásu, ale já jí to nevěřím. Ta až příliš krásná maga skrývá nějaké tajemství.“

„A co Fensa Nápaditá?“ zeptala se Famenia. „Jujulo si jí moc vážil, přestože ji obklopuje aura záhadnosti…“

„On tím myslel, že z ní často táhne,“ podotkla Ortina suše. „Fensa si ráda přihne. Říká se, že se jí kouzla daří nejlépe tehdy, když předtím vyprázdní láhev vína.“

Simīn se tiše zasmál.

„Och,“ vydechla Famenia. Násoska. No to je skvělé. „Potom nejspíš vypadává ze hry.“

Magus opět upřel zrak na vzdálený vchod. „Jak budeme postupovat, Všudypřítomná?“ zeptal se polohlasem. „Musíme zabránit tomu, aby se démon dostal z hor a připojil k vojsku zla, jinak jen stěží najdeme prostředek, jak ty zloduchy zastavit.“

„K tomu, abychom ho zastavili, potřebujeme kouzelnické umění všech magusů. Na to, abychom ho zničili, není ani pomyšlení.“ Ortina se podívala na Famenii. „Je tvojí zásluhou, dítě, že jsme se o této hrozbě vůbec dověděli.“

Fámula potřásla hlavou. „Ne. To Jujulo mě poslal k trpaslíkům.“

„Že nechceš tu poctu přijmout, hovoří v tvůj prospěch.“ Simīn ji obdařil prchavým úsměvem. „Necháme na tobě, ke komu budeš chtít přejít do učení. Každá maga, každý magus ve Skryté zemi tě přijme bez zkoušky a dovrší tvé vzdělání. Ty sis to více než zasloužila.“

Jujulo by si to nepřál. Famenia se uklonila. „S dovolením, chtěla bych jít po stopách svého mistra. Byla jsem nejvyšší fámulou a měla jsem těsně před závěrečnou zkouškou.“ Vytáhla zpod hrubého kabátu amulet a ukázala jim ho. Byla v něm uložena magická síla, kterou použila i proti alfovi, aby mu unikla. „Určil mě za nástupkyni. S tím, že tuto funkci budu muset převzít tak brzy, nemohl počítat.“

Simīn s Ortinou na sebe udiveně pohlédli. „Kladeš si na bedra velké břemeno,“ pronesla maga uvážlivě. „Jsi ještě moc mladá.“

„A zatím se u tebe nevyvinula nějaká zvláštní charakterová vlastnost, která by ti propůjčila kouzelné jméno,“ dodal Simīn. „Ale něco mi říká, že v nepříliš vzdálené budoucnosti k tomu jistě dojde. Možná budeš Chrabrá nebo Srdnatá. Ale zcela jistě nebudeš Rozverná nebo Veselá.“ Zamrkal na ni. „Projednáme to na shromáždění.“

„Do té doby budeš muset strpět, že ti budu říkat děťátko.“ Ortina se zasmála.

„Toto označení bych si rozhodně nepřála jako přízvisko,“ přiznala se Famenia s úlevou. Obávala se, že ji kvůli mládí nebudou chtít akceptovat jako Jujulovu nástupkyni. Jsem na to shromáždění moc zvědavá. „Co je nutné udělat?“

Simīn si opřel nohu o kámen velikosti lidské hlavy. „Já půjdu dovnitř,“ oznámil. „Najdu si cestu, abych kolem těch stvůr nepozorovaně proklouzl, a moje magie mi při tom pomůže. Zajistím východ a doufám, že se mi podaří démona zadržet, kdyby se rozhodl vpadnout do Skryté země.“ Postřehl ustarané pohledy obou žen. „Ohó, já jsem Podceňovaný, ne Přeceňovaný. Jsem si dobře vědom toho, co dokážu, a co ne. Kdyby byl démon příliš silný, stáhnu se zpátky a zase se k vám připojím.“ Podíval se na Ortinu. „Vy dvě podáte zprávu ostatním a postaráte se, aby se všichni sešli na nejsevernějším místě Hiannora. Vyšlete posly ke králům i ostatním mocným ve Skryté zemi. Musí společně sestavit armádu a povolat do ní každého, kdo je schopen nosit zbraň. My,“ opsal ukazováčkem ve vzduchu kruh, „se postaráme o démona.“

Famenia měla radost, že do výčtu zahrnul i ji, přestože se to snažila nedat najevo. Tím vzdám Jujulovi čest.

„Oni nikdy nedají dohromady obrovskou armádu, na to se mnozí králové až příliš nenávidí.“ Ortina vypadala nedůvěřivě. „Víme, jak lidé uvažují: jih Skryté země prohlásí, že se ho nebezpečí netýká, jezerní říše Wayeern se beztak drží stranou úplně všeho.“

„Prosím vás, přenechte tento úkol mně,“ požádala je Famenia. „Já dokážu nejlíp vylíčit, co se v Šedých horách stalo a jaká hrozivá sebranka monstrózních nestvůr se tam shromáždila, aby vytáhla proti naší zemi. A můžu jim podrobně popsat démonovu moc.“

Simīn se krátce rozmýšlel a přikývl. „Pak je rozhodnuto: já zadržím démona, Ortina shromáždí kolegy a Famenia vyrazí varovat národy a přimět je, aby se společně pustily do boje dříve, než bude pozdě. Nechť nás bohové ochraňují!“

Navzájem si všichni podali ruce.

Famenia měla pocit, jako by jí koženými rukavicemi pronikalo něco jako svědění, jako by jí protékala nějaká síla. Byl to povznášející, nezapomenutelný okamžik v celém jejím životě. Vysoko nahoře, na hřebenu Rozštěpené kovadliny, se poprvé cítila jako maga. Zatím bez přízviska. Ale k tomu se brzy propracuji.

Vítr vál stále chladněji, mrazivě se jí zakusoval do nechráněných míst v obličeji, jako by je chtěl pokrýt ledem.

„Už déle neváhejme!“ pronesla Ortina. „Zlo na nás nebude čekat. Každý ví, co má…“ zakašlala, udělala kratičký krok vpřed a svraštila čelo. Když zakašlala podruhé, vytryskla jí z úst krev, potom jí poklesla víčka.

Padla mezi Simīnem a Famenií k zemi − ze zad jí čněl dlouhý černý dřík šípu! Se zabzučením přiletěl druhý šíp, zezadu jí prorazil lebku a na druhé straně pronikl tváří ven. Famenii postříkala teplá krev.

„Kryjme se!“ Simīn šťouchl ochromenou fámulu do prsou, až odklopýtala dozadu. Těsně kolem krku jí prolétl třetí šíp a zlomil se o skálu.

Odkud… Podívala se na druhou stranu rozpolcené hory a spatřila alfa s dlouhým lukem v ruce. V příštím okamžiku se kolem něj vyrojilo několik skřetů, kteří na ně zírali, a čtyři z nich začali okamžitě šplhat dolů. Pokusí se nám odříznout cestu!

Alf opět vystřelil. Navzdory silnému větru letěl šíp s dokonalou přesností.

Famenia se pokusila Simīna varovat, ten však měl ruce pozvednuté ke kouzlu a nemohl přestat uprostřed zaklínání.

Šíp se mu zabodl do krku, zároveň se Simīnovi objevila mezi prsty koule o velikosti kravské hlavy. Plála modravými plameny a s jiskřením vyletěla proti nepřátelům.

„Mistře!“ Famenia k němu přiskočila a zachytila padajícího maguse, aby nespadl do hlubin. Šíp mu projel hrdlem, minul však krční obratle. Magus měl vytřeštěné oči, snažil se něco říct, ale dřík šípu v krku mu to znemožňoval.

Z opačné strany hory zaznělo hlasité zadunění, jako by do ní udeřil blesk.

Rychlé ohlédnutí přes rameno Famenii prozradilo, že tam, kde před okamžikem stál alf s několika skřety, plane modrý oheň. Tančil po skále, zdálo se, že ji stravuje. Nepřátelé se proměnili v popel nebo se v plamenech řítili dolů. Ti už nám nic neudělají.

Famenia nejdříve stáhla ze šípu zakrvácený hrot a poté dřík opatrně vytáhla z magusova krku. Pak se soustředila na jediné léčivé kouzlo, které ji Jujulo naučil. Simīnovi z krku prudce tryskala teplá životodárná tekutina.

Amulet na hrudi se jí zahřál a uvolnil v sobě energii. To byla zvláštnost, protože magická síla se za normálních okolností nedala skladovat, i kdyby pocházela z těla samotného maguse nebo magy. Jujulo po celý život zkoumal, jak by se dala spoutat a uschovat. Jeho úspěch přišel Simīnovi k duhu.

Famenia viděla, jak rány přestávají krvácet a zavírají se. Nesmím povolit! Musím si být jistá! Zvýšila úsilí, až pocítila lehkou závrať.

Po čtyřech úderech srdce magus otevřel oči a chrčivě se nadechl. Chytil Famenii za ruku. „Děkuju,“ zachroptěl a narovnal se. „Jujulo se rozhodl zcela správně.“ Osahal si krk, zatímco se díval na Ortininu mrtvou tělesnou schránku. „Bohové, jak to jenom mohli…“ Hlas se mu dusil vztekem a smutkem. Promnul si oči a setřel slzy.

„A co… bude teď?“ Famenia znejistěla, od žaludku se jí šířila nevolnost. Děsivý zážitek a pocity, které v ní vyvolal, ji přemohly. Všechna síla, kterou předtím v sobě cítila, se z ní vypařila. K tomu přistupovala námaha způsobená kouzlem.

„My… nemůžeme ji vzít s sebou.“ Simīn se zvedl. „Pomoz mi navršit na její tělo kameny, uděláme jí zde prostý hrob. Až v boji proti zlu zvítězíme, vrátíme se sem, vyzvedneme její tělo a pochováme je se všemi poctami.“ Simīn pohlédl k bráně vedoucí do Šedých hor. „Někdo si mého kouzla určitě všiml. Raději si pospěšme.“

„Co bude teď?“ opakovala fámula hlasitěji. „Ne s ní. S naším plánem?“

Simīn pracoval rychle, vítr mu zvedal šosy kabátu. „Zůstaneme u toho, na čem jsme se dohodli. Já půjdu dovnitř, pokud se mi to podaří.“ Vážně se na ni podíval. „Na tebe nyní čekají dva úkoly. Nejdříve svoláš magy a magusy, potom navštívíš jednotlivá království.“ Stáhl si z prstu prsten a vtiskl ho Famenii do levice. „Uschovej ho a ukaž, až dorazíš do mojí říše. Dají ti všechno, co budeš na cestách potřebovat. Vyber si nejlepší koně, abys je mohla cestou střídat, a jednoho nákladního.“ Položil na mrtvou poslední kámen. „Pojďme.“

Jeden dva okamžiky trvalo, než Famenii poslechly nohy. Prošla kolem Ortinina hrobu a doufala, že ji nepostihne stejný osud.

Z fámuly se stala maga a na jejích bedrech ležela tíže, jaká jen stěží mohla být větší. Měla bych se nazývat Zkoušená.

XI.

Putující věže, není nač čekat,

hlas jako bouře, nesmíš se lekat!

Vpřed, jen vpřed, vy líný kůže,

ať rve se každý, jak může,

aby ONI nevyhráli

a NÁS nedostali.

Věže jsou posedlý touhama

každýho sežrat i s chlupama!

Chtějí nás sežrat,

chtějí nás sežrat!

Putující věže,
dětský popěvek, 2. sloka

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, paprsek Wèlèron, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

„A žádná jiná možnost neexistuje?“ Arviû se musel ovládat, aby na léčitele nezačal křičet. Vztek mu pokryl obličej jemnými černými linkami, poznal to podle toho, jak se mu svírala kůže. Seděl tu a nic neviděl. Kromě tmy.

„Máš štěstí, že vůbec ještě žiješ,“ dostalo se mu odpovědi od jedné alfky. Její jméno zapomněl, stejně jako zapomínal na většinu nejnovějších událostí. Od oné rány koulí se mu to stávalo často. Jeho paměť fungovala až po bitvu ve Zlaté nížině naprosto dokonale − poté se stala nespolehlivou. „Otevřeli jsme ti lebku, vyndali z ní velké množství úlomků, a navíc jsme ti zachránili oči.“

„Ale proč teda nic nevidím?“ ryčel vzteky bez sebe a zabořil prsty do prostěradla. „K čemu mi jsou oči, když mi nic neukážou?“

„To nevíme,“ odvětila alfka jemně. „Je možné, že ti nějaký úlomek pronikl až do mozku a uvízl v místě, kde je sídlo zraku. Máme strach, že bychom mohli dalším zákrokem napáchat ještě větší škody.“

„Nebo to může být následek té rány. Otřesu hlavy,“ zaslechl hlas dalšího alfa. „Abychom řekli pravdu, vidíš… jsme bezradní.“

Arviû dobře postřehl, jak se mluvčí uprostřed věty opravil. Hlasitě, dlouze se zasmál, jako by tím mohl zahnat tmu, která ho obklopovala. Necítil žádnou bolest, netrpěl slabostí, necítil jiné následky − s výjimkou slepoty. Chtěl se co nejdříve vrátit do Tark Draanu, aby potrestal elfy za jejich čin − ale nevidomý lučištník? K čemu se teď ještě hodím?

Uvolnil se, zvedl ruku a osahal si obličej, nahmatal oči a zjistil, že je má otevřené.

Když však na ně sáhl bříšky prstů, nic necítil. Víčka se nezavřela ani reflexivně.

Arviû opět pronikavě zaječel vztekem a bezmocí.

„Dáme ti lektvar, aby ses uklidnil,“ řekla alfka a Arviû ucítil na hrudi její ruku. „Dopřej sám sobě chvilku času. Máš ho dost. Není vyloučené, že zase začneš vidět.“

Přiložili mu ke rtům malou nádobku. Napil se nasládlé tekutiny a po pěti nadechnutích cítil, jak z něho rozrušení částečně opadává.

Místo vzteku se dostavila nesmírná nenávist. Nenávist vůči elfům. Nenávist, jakou nikdy předtím necítil. Spalující, propastná, nenasytná. „Kam mě přivezli?“

„Stejně jako předtím ležíš ve Wèlèronu, v Ertrimarově léčebně.“ Alfčin hlas zněl udiveně. „Říkám ti to už potřetí.“

Arviû od ní odvrátil obličej. „Pořád to zapomínám,“ zašeptal. Bezectní, úlomky mi proděravěly paměť a udělaly z ní řešeto! „Nechte mě o samotě.“

„Jak si přeješ,“ pravil alf. „Na stole vedle tebe leží zvoneček. Kdybys něco potřeboval, zazvoň.“

Slyšel, jak se jejich kroky vzdalují, dveře se otevřely a hned zase zavřely, pak zavládlo ticho. Kdybych něco potřeboval, opakoval si v duchu malomyslně. Samozřejmě něco potřebuju! Můžete mi vsadit do hlavy nové oči? Nebo nový mozek, který zařídí, abych viděl?

Arviû věděl, že léčitelé, právě ti, kteří se starali o zraněné válečníky, se v řemesle vyznají víc než dobře. Jenže jak to tak vypadalo, u něho dospěli k samotným hranicím svých schopností.

Viděl před sebou ozbrojeného elfského válečníka, jak máchá zlomeným kopím a zasahuje ho, i oblak třísek, který ho pak obklopil. Slyšel hluk boje, ržání koní i upírů noci. Pamatoval si každičkou maličkost − a přesto zíral do černé nicoty.

Musím se pomstít, jinak až do doby, než vstoupím do konečna, nebudu mít chvilku klidu! Arviû sevřel ruce v pěst. Za to budou elfové krutě pykat, budu je všude pobíjet, ukradnu jim životy!

A přišel na nápad, jak by mohl tohoto cíle dosáhnout!

Na mysli mu vytanuli slepí důvěrníci Nesmrtelných, jejich tělesné stráže žijící ve věži z kostí. Dali se dobrovolně oslepit, aby nepřišli o rozum, jakmile by spatřili nesnesitelnou krásu vladařského páru. Všichni je považovali za nejlepší válečníky. Když bojovali, orientovali se výlučně podle sluchu. Každičké zašustění šatů, každé cinknutí čepele jim poskytovalo informace o protivnících a umožňovalo jim obstát v boji s vidoucími. V absolutní temnotě byli prakticky neporazitelní.

Můžu svým střeleckým uměním dosáhnout stejné dokonalosti? Arviûem zmítaly pochybnosti, nebyl si jistý, jestli může na sebe klást takové nároky. Musel by si extrémně vycvičit sluch, aby slyšel zvuky cíle na pět set i více kroků. K tomu šumy v okolí, vítr, hlasy… Ne, to se mi nepodaří!

Byl mistrovským střelcem na tisíc kroků i víc, posílal šípy bezpečně k cíli dokonce i do vzdálenosti téměř dvou mil.

To je pryč. To je minulost. Opět v něm vzkypěla nenávist k elfům a zapudila uklidňující účinky nápoje. Vzali mi to nejcennější, moji jedinečnost a výjimečnost. Nikdo se mi v Dsôn Faïmonu nemohl rovnat. Žádný tvor, ani v Ishím Voróo, ani v Tark Draanu!

Arviûovi se z hrdla prodral další výkřik, ani ten mu však nepřinesl úlevu. Sílila v něm touha zabíjet elfy, a to co nejkrutějším způsobem.

Oslepím je! Ať trpí tím, co mi udělali. Oslepit a pak je pustit ven, aby mi sloužili jako lovná zvěř. Taková štvanice mi udělá radost. Bude mnohem vyrovnanější, když ani lovec, ani kořist nebudou mít zrak!

Myšlenka se mu pevně zakořenila v hlavě. Tělesní strážci Nesmrtelných! Musí mi prozradit, jak to dělají, že jsou navzdory slepotě tak silní v boji. Sahal po zvonku, nahmatal ho a hlasitě zazvonil. Arviû nepochyboval, že se z něj stane stejný mistr, jakým jsou i slepí tělesní strážci.

Zatímco držel zvonek v ruce, zrodila se mu v hlavě další myšlenka.

Dveře se otevřely. „Zvonil jste, pane?“

Otrok! Tak si to můžu vyzkoušet. Bleskurychle hodil zvonek směrem, odkud k němu přicházel hlas.

Zazněl tichý zvuk, zasažený zaúpěl a zvonek dopadl s tichým cinknutím na zem. „Čím jsem si to vysloužil, pane?“

„Kam jsem tě zasáhl?“

„Vedle nosu, pane.“

„Zatraceně! Mířil jsem ti na pusu.“ Arviû přesto cítil radost. Neztratil úplně přesnost: dokáže paži vést nejen očima, ale i ušima. Nechám si vyrobit nože… Virssagòn! Ten pro mě něco vymyslí! Čepele musejí být tak ostré, aby způsobily obětem otevřené rány, i když je můj nůž jenom škrábne. „Pomoz mi obléct se. Nevím, kam položili moje šaty. Půjdeme do Dsônu. K věži z kostí.“

„Ano, pane.“

Sundal nohy z postele, najednou si zase plně věřil. „A přines mi ten zvonek.“

„Zajisté, pane.“

Arviû se s otrokovou pomocí nasoukal do šatů, nabyl přitom dojmu, že jsou zhotovené z hedvábí. Byly údajně jeho vlastní, všechny věci mu tam donesly obě jeho dcery.

Nahmatal ozdobné lemy na rukávech, z látky cítil vůni, kterou znal od Parnôri, nejstaršího dítěte. Dojalo ho, že se o něj tak starají, přestože žily daleko odsud. Obě dcery si zvolily život statkářky, spravovaly pozemky v Shiimālu a neměly s boji a dobýváním nic společného. Zpočátku toho litoval, ale mezitím… Mohl bych se k Parnôri nastěhovat, až na tom budu tak, že…

„Já… promiňte, pane, že mluvím. Ale cíl vaší cesty… to… vy jste dosud nic neslyšel o té záhadné nemoci, pane? Celý Dsôn je kvůli ní vzhůru nohama. Mnozí už utekli na venkov.“

Otrokova námitka přerušila tok Arviûových myšlenek. „Odkdy se alfové musejí obávat nemoci? Nebo je to něco, co sužuje barbary, a ty se jenom bojíš o život?“ zeptal se opovržlivě.

„Já vím o mimořádné odolnosti vašeho národa vůči nemocem, pane, a kvůli tomu vás obdivuji,“ odvětil člověk a nazul mu vysoké boty. „Přesto, jak se zdá, se nečekaně objevila choroba, která napadla váš národ a proti níž jsou všichni léčitelé bezmocní. Říká se, že se už pokusili vypátrat její původ i magickými prostředky.“

Arviû na řeči barbarů zpravidla nedal, ale mužův hlas zněl velice přesvědčivě a nevypadalo to, že by přeháněl. „Nemocní jsou jenom alfové?“

„Ano, pane. Možná je to zkouška, kterou na ně seslala Inàste?“

Arviû se zvedl. Společně vykročili ke dveřím, pravou ruku položil otrokovi na rameno a nechal se jím vést. Představovalo to pro něj pompu, jenže jinak to nešlo. Jakmile ho strážci ve věži z kostí vycvičí, nebude potřebovat žádnou pomoc. „Vyprávěj mi, co všechno se v poslední době přihodilo,“ nařídil otrokovi během cesty.

„Začalo to před čtyřiceti momenty nekonečna. První obětí se stal alf jménem Arganaï. Ten přitom přežil zajetí u Dorón Ashont, odkud se mu podařilo utéct a varovat vlast. Jednou ho ráno našli na ubikaci a vypráví se, že vypadal, jako kdyby zevnitř praskl. Z břicha se mu vyvalila střeva, vnitřnosti byly úplně rozložené a částečně se i rozpustily, jako by je někdo postříkal kyselinou. Brzy poté zemřeli další alfové a u nich se projevily přesně ty samé příznaky jako u Arganaïe.“

„Odkud pocházeli?“

„Byli to stejně jako on gardisté a nocovali spolu s ním v jedné místnosti. Potom se nemoc začala dále šířit po celém Dsônu. Nedá se zastavit a postihuje jenom alfy, nedostal ji žádný otrok nebo zvíře.“

Arviû a člověk dorazili ke stájím, jak alf poznal podle zvuků a pachu.

„Počkejte, pane. Rychle zapřáhnu kočár.“

„Můžeš při tom dále vyprávět.“ Arviû sundal ruku z otrokova ramene a nechal ho jít. Připadal si jako ztracený, a to byl pocit, který přímo nenáviděl. Z nejlepšího střelce se stal bezmocný kojenec.

„Nic víc bohužel nevím,“ ozval se z dálky hlas. Otrok se věnoval práci. „Jenom to, že učenci ve Wèlèronu stojí před záhadou a nedokážou si to nijak vysvětlit. O podrobnosti se s námi panstvo nedělí.“

„Ale začalo to tím alfem…?“ Prokletá paměť!

„Arganaïem. Chudákem. Při útěku před Dorón Ashont přišel o ruku, říká se, a přesto se mu podařilo probojovat se skrz celé Ishím Voróo a vyhnout se nepřátelským liniím. A potom takový konec. To si nezaslouží ani žádná stvůra. Prý hrozně trpěl.“ Bylo slyšet rachocení, kola se roztočila a s tichým skřípěním jela po zemi.

„Nemohl moc trpět, jinak by jeho křik probudil kamarády, co s ním byli na pokoji,“ oponoval Arviû. Otrok by se na mě mohl co nejodporněji šklebit a urážet mě, a já bych nic z toho nezpozoroval. „Nebo mu to ze všeho nejdřív roztrhalo plíce, takže už nemohl křičet.“ Při slovech Dorón Ashont si vzpomněl na dva léčitele, kteří se spolu bavili u jeho postele. Ty stvůry se opovážily mezi paprsky Wèlèron a Avaris zaútočit na říši alfů, jenže mezitím zapomněl, jak celá věc skončila. „Jak to vypadá na severu?“

„Myslíte útoky Dorón Ashont, pane?“

„Co jiného?“ Opět po otrokovi mrštil zvonkem. Podle zvuku poznal, že barbara zase zasáhl, ne však do hlavy, jak chtěl. „Kam jsem tě trefil?“

„Do krku, pane,“ odpověděl člověk. „Mám vám to zase přinést?“

„Samozřejmě.“

Kroky se blížily a Arviû natáhl rozevřenou dlaň. Hned poté ucítil kov v prstech.

„Říše je v bezpečí, věřte mi. Ale po Wèlèronu se vypráví, že nepřátelské katapulty značně poškodily tři ostrovní pevnosti. Obránci byli překvapeni, že jsou Dorón Ashont schopni postavit stroje, které dokážou mrštit těžké kameny až na takovou vzdálenost.“ Otrok při řeči působil dojmem, jako by měl z vlastních slov radost; buď se mu to nepodařilo dostatečně utajit, nebo to ani neměl v úmyslu.

Arviû to vzal ustaraně na vědomí. Je toto setba, z níž vzklíčí povstání? „Jsem slepý, ale ne hluchý! Nedělej si žádné naděje. Dorón Ashont nenávidí barbary stejně jako nás,“ prohodil chladně. „Nesmíš věřit, že vyhraješ, když my prohrajeme. Což se taky nestane.“

„Nikdy bych si nic takového nemyslel, pane,“ ujišťoval ho otrok vyděšeně.

„Co se touto dobou děje u severního příkopu?“

„Nesmrtelní nechávají opravit poškozené pevnosti, jak je to jen za ostřelování možné. Zatím se nepřátelům nepodařilo proniknout až k příkopu. Hned na kraji vymýceného pásu je katapulty alfů vždycky donutily zastavit se.“

Arviû měl radost, když to slyšel. Choval k obráncům absolutní důvěru. „Nikdy neproniknou až na naše území a do Wèlèronu,“ poznamenal. „Jak daleko jsi s přípravami? Chtěl bych vyrazit ještě dnes.“

„Hned budu hotov, pane. Smím vás vzít za ruku a pomoci vám nastoupit?“

Arviû natáhl ruku, otrok ho chytil za prsty. Seděl v kočáře rychleji, než by se nadál. Kočár pravděpodobně táhl jenom jeden kůň, ale měl pohodlnou lavici pro dva pasažéry a úzký kozlík pro vozku.

Jízda začala.

Arviû nahmatal boční závěsy a stáhl je k sobě, aby ho nikdo neviděl. Znovu se ukážu teprve ve chvíli, až boj perfektně zvládnu.

Myslel na Dorón Ashont. Stále více litoval, že přišel o zrak, neboť kdy se mu znovu naskytne příležitost sledovat druhý zánik jednoho národa? První znal jenom z legend. Otráveni. Pousmál se. Tentokrát se nenechají tak snadno přelstít. Za to, že byli před nebezpečím varováni, vděčili… „Jak se jmenoval ten alf?“

„Který alf, pane?“

„Ten, co jim utekl!“

„Arganaï, pane.“

„Hrdina, o tom není sporu.“ V myšlenkách se již přenesl do věže z kostí a žádal slepé stráže, aby ho vycvičily.

Potom na něho bude čekat Tark Draan. A elfové!

Budu cvičit tak usilovně, až budu usínat únavou, a jakmile se probudím, budu v cvičení pokračovat. Nesmím ztrácet čas, jinak na mě nakonec nezbudou žádní nepřátelé.

„Pane, budu vás varovat, jakmile vjedeme do Dsônu. Kvůli té nemoci.“

Prasklý a zevnitř prohnilý. „Jeden by řekl, že mu strava mučitelů neudělala dobře,“ zabručel Arviû a snažil se zjistit co nejvíce o svém okolí tím, že bude pozorně naslouchat. Sluch se pro něj stane nejdůležitějším smyslem.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), daleko na jihovýchod od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

Doghosh z Ligardu stál na cimbuří nejvyšší věže vnějšího, třetího obranného pásu obklopujícího město Slunečná. Budil tím dojem, jako by chtěl z cimbuří skočit dolů, byl však tak vysoko nahoře ze zcela jiného důvodu.

Velitel ustaraně pozoroval nepředstavitelně obrovskou armádu nestvůr, které se stáhly kolem hradeb. Uniknout z města bylo stejně nemožné jako přivolat posily. Město bylo obležené. Ale co, máme dost zásob na to, abychom tu přečkali celou zimu.

„Tak obrovský vojsko skřetů jsem ještě nikdy neviděl.“ Endrawolt, jeho zástupce, stál stranou nedaleko od něj, chránil se cimbuřím a obhlížel si útočníky, kteří se utábořili mimo dosah katapultů: čtyři tábory ležely v blízkosti jednotlivých bran a proti výpadům z města byly chráněné palisádami. Byly obrovské, stany ze zvířecích kůží se tísnily jeden vedle druhého. „Dosud jsme museli bojovat vždycky jenom s malýma bandama zelenokožců, kteří kradli dobytek nebo přepadávali vesnice.“ Poklepal rukavicí o kámen. „Že se odváží vytáhnout proti nám…“ Endrawolt potřásl hlavou. „Už jenom to, kolik jich je!“

„Vědí, že chráníme a kontrolujeme celé okolí. Jestli město padne, mají volnou ruku.“ Doghosh se díval, jak se v táborech skřetů třepetají nejrůznější odporné vlajky. „Že by to byly nestvůry z různých… kmenů? Rodů? Já osobně neznám žádný z těch symbolů, které nám roztáhli před hradbami. Řekl bych, že tihle zelenokožci a černokožci, ti zpropadení zplozenci Tiona, nepatří do Skryté země!“ Uskočil dozadu a přistál vedle Endrawolta, malý kulatý štít, který měl řemenem přivázaný k zádům, ho udeřil do kříže. „Kdybych nevěděl co a jak, přikláněl bych se k domněnce, že přicházejí ze Země za horami. Ale to by znamenalo, že je nějaký průsmyk ztracen.“

„To je nepředstavitelný. Ne, nemožný!“ byl přesvědčený jeho zástupce. „Já bych spíš řekl, že se někde ve skrytu rozmnožili a nechávali nás, abysme si mysleli, že jich je jenom pár, aby nás pak mohli překvapit takovým útokem.“

Doghosh mlčky odporoval.

Slunečná měla štěstí, že ji bohové varovali. Vojáci vypátrali oddíl skřetích zvědů a hned poté byly všechny přístupy do města uzavřeny. Zpočátku pouze jako preventivní opatření, ne ze strachu. Ale po necelé čtvrtině oběhu se přivalila obrovská armáda a pokusila se město dobýt útokem, který však ztroskotal na hradbách vnějšího pásu. Nyní se mezi třiceti tisíci duší, chráněných necelými dvěma tisícovkami vojáků, přece jen začal šířit strach.

„Jsou vytrvalí. Vědí, že nás musí porazit a pak budou kontrolovat celou zemi v okruhu padesáti mil odsud.“ Doghosh cítil v plících chladnoucí vzduch. „Nevšiml sis, že jsou statnější a větší než skřeti, jaké jsme dosud zabíjeli? Malují si tesáky, nosí různé zbroje i zbraně.“ Ukázal na zničené dobývací žebříky, rozdrcené kameny obránců města. „Dokonce i způsob, jak k sobě splétají příčky žebříků, je úplně jiný.“

„Ty jsi přesvědčenej, že přišli ze Země za horami.“

„Vysvětli mi, jak by jinak mohli utajit, že se tak rozmnožili?“ zeptal se ho Doghosh. „Odhaduju, že jich tady může být nejmíň dvacet tisíc. K tomu připočítej různé menší potvory, co vypadají, jako by to byli jejich příbuzní. Kdyby pocházeli odsud, všimli bychom si už mnohem dřív, co plánují! Nemohli se udělat až tak neviditelní.“ Minul pohledem Endrawolta a zahleděl se na hradby v pozadí. „Vědí naši lidi, že opustíme vnější pás, jakmile se bestie odváží znovu zaútočit?“

„Ano.“

„A začali už muži s potřebnými přípravami?“

Endrawolt přikývl na souhlas. „Bude trvat ještě sedm oběhů, než budou hotoví. Možná dokonce i devět.“ Rukou opatrně přejel po kamení cimbuří. „Taková ostuda,“ řekl tiše a lítostivě. „Tolik práce, kterou naši předkové do hradeb vložili.“

„S jejich pomocí pošleme na smrt více nepřátel, než kolik by jich dokázaly pozabíjet katapulty.“ Doghosh vydal rozkaz, že se každý muž mezi čtrnácti a šedesáti cykly musí s lopatou v ruce dostavit k hradbám. Měli podhrabat základy prvního pásu, aby se hradby daly v rozhodujícím okamžiku svrhnout a nebylo k tomu zapotřebí příliš velkého tlaku zevnitř. S ohledem na skutečnost, že val byl na všech místech osm až devět kroků vysoký, jedním rázem tak zabijí na velké ploše bezpočet skřetů. A jestli se do něho opřou pořádně, rozdrtí jich těžké kameny ještě mnohem víc.

Jestli budou bohové s námi, hned jich bude o pár tisíc míň. Doghosh ještě nikdy nemusel uvažovat v tak velkých rozměrech. Nebezpečné bandy lupičů to dotáhly nanejvýš na padesát lapků, hordy skřetů na stovku stvůr, a dokonce ani šarvátky mezi pohraničními jednotkami různých království nikdy nečítaly více než pět set bojovníků na obou stranách.

Doghoshovi chyběly zkušenosti, jak vést takovou bitvu, aby dosáhl vítězství. Věk přitom nehrál žádnou roli. Ani nejstarší obyvatel města si nebyl schopen vzpomenout, že by se kdy ocitl v podobné situaci.

Slunečná bylo velké, dobře opevněné město, které žilo z obchodu se sousedním královstvím Ido. Bylo vybudované jako pevnost, ale v době míru ztratilo na významu.

Doghosh měl sice na povel dva tisíce vojáků, ale jestli se dokáží vyrovnat s řadou takových útoků, jako byl ten, který před jedenácti oběhy odvrátili, to se teprve ukáže. Pronásledovat bandy lupičů po lesích nebo honit v uličkách kapesní zloděje se s armádou skřetů nedalo vůbec srovnávat. Když skřety odrazili, postřehl v očích mnoha mužů nesmírný strach. Někteří vojáci se od onoho útoku třásli jako osiky.

„Dobrá,“ řekl a začal scházet z věže. „Připravme druhý pás. Potřebujeme dostat na hradby hromady kamení, abychom je mohli na ně vrhat.“

„Zbourali jsme nejzchátralejší domy ve městě.“

„Mysli na to, že ty kameny nesmějí být příliš těžké, aby je dokázali svrhnout přes hrazení i slabší muži, ženy a chlapci. Kdo ví, kolik vycvičených vojáků nám zanedlouho zbude.“

Doghosh sešel spolu s Endrawoltem dolů a kráčel těsně podél podepřeného prvního pásu hradeb, aby přítomností dodal odvahu lidem, kteří se neúnavně oháněli lopatami, rýči a motykami. Opevnění bylo zajištěné hrubými trámy zaraženými do země, aby hradby předčasně samy od sebe nepovolily a nezřítily se na dělníky. Pod ně muži nanosili hromady slámy napuštěné petrolejem.

Pomocníci na něho hleděli s obavami, ale zároveň i s důvěrou. Velitel se snažil udržet vzpřímený postoj.

Když se zástupcem konečně dorazil k druhému pásu, uklouzl mu hluboký povzdech. „Bude to těžké, Endrawolte,“ pronesl zamyšleně. „Co uděláme, jestli skřeti dostanou posily? Tolik hradeb nemáme, abychom je na ně shazovali jednu za druhou, nakonec by tu občané zůstali úplně bez ochrany.“

„Budeme se modlit. Naše životy jsou v rukou božích.“

„Až dosud ležely především v rukou trpaslíků.“ Doghosh pohlédl k severu, kde se na obloze kupily temné mraky. Co se stalo, že nás nechali padnout? Otočil se a vykročil na setkání s radou města. Páni radní chtěli od něj slyšet, jakých pokroků bylo dosaženo.

Vyšvihl se na koně a projel branou vnitřního pásu hradeb, který byl užší než oba předchozí a nebyl původně určený k tomu, aby odolal tak velké síle nepřátel. Na hradbách se podepsalo stáří a počasí, na severní straně se objevily jemné praskliny. Všichni ve městě to věděli. Spoléhali na oba vnější okruhy, třetí pás měl být brzy zbourán.

Proti němu se valili muži a jejich synové, vyváželi vozíky plné kamení. Tím budou házet po nepřátelích. Nikdo si nestěžoval ani nebručel. Šlo jim o život. O holé přežití.

Slunečná se stala Doghoshovým domovem. Pocházel z jihu říše a nikdy odtamtud nechtěl odejít jinam. Když však vypukl mor, musel si jako jeden z mála šťastlivců, kteří přežili, hledat štěstí jinde. Slíbil to své ženě, která nemoc nepřežila. Doghoshovi se líbily hrázděné domy, jejichž trámy byly vyzdobené různými rytinami a kresbami. Symboly bohatství, jehož město dosáhlo. Životy a blahobyt města se nyní díky střetům a ostatním bestiím ocitly v nebezpečí.

Beze slova poděkoval každému, kdo ho cestou pozdravil.

Nemusel si dlouze připravovat, co radě řekne. Doghosh prostě opět potvrdí, že každý dělá všechno, co je v jeho silách. Poté se muži zase zaradují a budou mu blahopřát a následně se všichni pomodlí k Elrii. Tak tomu bylo již po jedenáct oběhů. Jak se zdálo, bohyně jejich modlitby nevyslyšela.

Došel k vysoké budově radnice, podobající se malé pevnosti. Jakmile nestvůry opět zaútočí, ukryjí se tady ti nejslabší. V podzemí se nacházely tajné kryty, takže v nich lidé budou moci přežít, kdyby se budova zřítila nebo shořela. Katakombami vedla chodba a ústila na skrytém místě na povrch.

Možná budou jediní, kteří ve Slunečné přežijí. Doghosh přitáhl koni uzdu a právě z něho chtěl sesednout, když zazněl signál rohu.

Severní brána! Otočil koně na zadních, tryskem vyrazil ulicemi zpátky a projel branami až k vnějšímu pásu. „Co je?“ vyhrkl ustaraně, seskočil ze sedla a vyběhl úzkým schodištěm nahoru na ochoz.

„Přicházejí!“ Endrawolt ukázal na širokou cestu vedoucí ke Slunečné. Před obléháním ji používali především obchodníci a kupci pro povozy a kočáry, nyní po ní skřeti valili jednoduché, ale plně funkční obléhací stroje. K severní straně hradeb mířila hned tři beranidla, následovaly je menší vrhače oštěpů a šípů. „Pro nás je dobrý, že nevidím katapulty na vrhání kamení.“

Doghosh rychle přemýšlel, jaký rozkaz má vydat. „Jak daleko jsou muži s těmi hradbami?“

„Věže zůstanou stát, ale hradby napravo a nalevo od nich můžeme na obou stranách strhnout na vzdálenost sto jedenácti kroků. Více nebylo možné. S novým útokem jsme počítali na jihu, proto…“ Endrawolt zaklel. „Jsou zatraceně rychlí! Tamhle zezadu se blíží s novýma dobývacíma žebříkama. Tři, čtyři tucty, nebo se pletu?“

Doghosh viděl, jak útočníci postupují vpřed. Se stabilními žebříky na kolečkách, vpředu na ně byly namontované štíty, aby šplhající chránily před šípy a šipkami. V různých formacích pak následovaly pěší oddíly. To nebude jednoduché. Jsou rafinovaní. V Doghoshovi sílilo přesvědčení, že stvůry přišly odněkud zvenčí.

Nepřátelské katapulty hlučně zarachotily a vypálily, vzduchem svištěly první šípy. Mnohé z nich letěly na spodní část hradeb, kde se ve směsici zvuků rozlámaly, jiné jim s neblahým svistem přeletěly přes hlavu.

„Zaměřují se. Ještě dvě salvy a jejich šípy nám budou lítat kolem uší.“ Endrawolt zakřičel dolů, aby vojáci zahnali lidi pryč a zalili vykopaná místa vodou, pak se jim snáze podaří hradby svrhnout. „K vzpěrám!“ zaryčel. „Připravte se na povel!“

Doghosh se podíval nejdřív napravo, pak nalevo. Nestvůry se blížily v tak široké linii, že padající hradby nerozdrtí ani polovinu z nich. „Endrawolte, pošli někoho do města a zařiď, aby tam vybrali několik skvělých jezdců, kteří nemají rodinu!“ uložil zástupci. „Každému dej zprávu, kterou ať dovezou ke králi. Král musí vědět, co se ve Slunečné děje. Musí sestavit armádu, aby skřety porazil, až my tu nebudem. Uděláme všechno možné, aby vojáci, co přijdou po nás, neměli moc práce. Ať si poslové vyberou nejlepší koně a vyrazí, jakmile se mezi skřety vytvoří mezera. A otevřeně jim řekni, že se může stát, že při tom pokusu přijdou o život.“

Zástupce stroze přikývl a předal rozkaz dalšímu důstojníkovi, jenž poté okamžitě seběhl ze schodů, aby rozkaz vykonal.

„Dolů!“ zaječel někdo hlasitě z blízké věže.

Endrawolt s Doghoshem stáhli hlavy a několik šípů je jen těsně minulo.

Druhá salva měla správnou výšku. Každý, kdo se na ochozu včas neukryl, se vystavoval nebezpečí, že ho zasáhnou střely z vrhačů oštěpů a šípů. Obránci Slunečné takovými zbraněmi nedisponovali, mezi nimi byli pouze lučištníci a střelci z kuší. Radu ani ve snu napadlo, že město bude někdy muset čelit takovému obléhání.

Nikdo to netušil. Doghosh kvůli tomu radním nic nevyčítal. Člověk by spíše počítal s tím, že na zem spadnou hvězdy, než s takovým vojskem skřetů. Opatrně vyhlédl zpoza sloupku na cimbuří, za nímž našel kryt. „Brzo budou až tady!“ zaryčel. „Dobývací žebříky nejsou dál než čtyřicet kroků. Stáhneme se zpátky!“

Rozkaz nebyl předáván hlučným signálem rohu, ale voláním. Hrstka odvážných zůstala na ochozu a zasypávala blížící se vojsko šípy, aby vzbudila dojem, že obránci nadále setrvávají na stanovištích.

Doghosh s Endrawoltem zamířili dolů k mužům u hradeb, kteří tam čekali s dlouhými tyčemi v rukou.

Od vnějšího pásu hradeb to k druhému mohlo být dobrých třicet kroků. To by v nejhorším případě znamenalo, že skřeti, kteří přežijí, stačí dohonit některé pomalejší obránce města a pobijí je. Střelci, kteří mezitím obsadili druhý pás, se tomu budou snažit zabránit, nakolik to bude možné.

„Kameny je zničí!“ vykřikl Doghosh a vyšplhal se do sedla. „Neztrácejte víru! Slunečná je pevná bašta proti těm Tionovým zplozencům! Vydržíme tak dlouho, dokud nepřijede král s armádou a neosvobodí nás!“ Jeho slova se odrážela od hradeb, poté nastalo ticho. Nikdo z obránců nejásal.

Voda tiše šplouchala a zalévala příkopy, rozmáčela půdu a vynášela nahoru napuštěnou slámu.

Řev skřetů zněl stále hlasitěji a hlasitěji. Plechové nástroje vřeštěly, bubny rachotily a poháněly stvůry vpřed. Jejich zvuky se rozléhaly široko daleko, odrážely se od zdí a živě vykreslovaly čekajícím mužům představu, že davy nepřátel jsou každým okamžikem větší a větší.

Elrio, zachraň lidi i město! Mysli na děti!

Jeden ze střelců na hradbách, stojící těsně nad velitelem, se k nim otočil. „Ještě deset kroků, pane!“ houkl. „Hned tu budou!“

„Švihejte dolů!“ nařídil Doghosh a pak se obrátil k lidem u zdi. „A teď vy všichni! Zapřete se o zeď. Ať se hradby na ty bestie zřítí! Rozdrťte je jako odporný hmyz! Jakmile se zeď zřítí, pusťte tyče a utíkejte!“ Jel podél celé řady a všude rozkazy opakoval. Chtěl, aby je každý dobře slyšel, i přes hrdelní, zvířecí ryčení skřetů. Takhle brzy museli omezit ztráty na minimum. Nejlepší by bylo, kdyby na naší straně nebyl ani jeden mrtvý.

Poslední lučištníci seběhli po schodišti dolů a rozmístili se za muži, kteří se zapřeli patami do země a posunuli se blíž, aby se hradby zřítily.

Objevily se první trhliny, jednotlivé části hradeb se začaly naklánět, zatím ale držely.

„Silněji!“ zařval Doghosh a pohlédl nahoru k ochozu. „A založte oheň!“

Skřeti vyšplhali na cimbuří a pobíhali po ochozu sem a tam, zbraně nachystané k boji, dokud nepochopili, že nahoře na ně nečeká nepřítel, na něhož by se mohli vrhnout a ukojit svou krvežíznivost.

Zápalný šíp vznítil slámu, vznášející se na zaplaveném příkopu. Přestože byla promáčená, začala vrstva nasáklá smůlou a petrolejem okamžitě hořet. Černý kouř stoupal do výšky, aby nestvůrám vehnal do očí slzy.

„Střílejte po nich!“ Endrawolt hlasitě zaklel. „Tihle třikrát prokletí…“

Lučištníci na zemi a na druhém ochozu zasypali nepřátele šípy a pobíjeli jednoho skřeta po druhém, jakmile se odvážili opustit bezpečí, které jim skýtaly štíty.

Místo jedné zabité stvůry se však hned vyhrnulo deset dalších, aspoň tak to Doghoshovi připadalo. První útočníci sbíhali po schodech dolů, máchali hrůzostrašnými obrovskými koulemi, sekerami, řemdihy a meči. Byl cítit žluklý lůj, řev skřetů duněl lidem v uších.

„Tlačte!“ zakřičel, zatímco kameny vytrvale vzdorovaly rozměklé půdě a síle lidských svalů.

Zastavil koně deset kroků od místa, kde se hradba nakláněla nejvíc. Bohové, dejte mi požehnání! Potom bodl zvíře ostruhami do slabin, až zaryčelo bolestí a tryskem vyrazilo vpřed. Když urazili polovinu vzdálenosti od hradby, zakryl koni oči, aby zvíře nevidělo, kam běží, a pobízel ho ranami pěstí. „Promiň mi to,“ zašeptal mu do ucha. Kousíček před hradbou seskočil ze sedla.

Zvíře duchapřítomně přeskočilo hořící příkop a vrazilo do zdi, která se hned poté zcela zhroutila.

Poškozený úsek s sebou stáhl okolní část opevnění a s lomozem a skřípěním se řítil k zemi. Přímo na armádu skřetů.

„Ano,“ Doghosh dal hlasitě najevo, jak se mu ulevilo, zatímco se pomalu zvedal ze země. Pravá noha ho bolela, jinak však zvládl seskok ze sedla vcelku dobře. „Bohové, patří vám můj dík.“

Hradba se zřítila dokonce v délce téměř tří set kroků. Protivníci na cimbuří padali na vlastní muže, mnozí skřeti skočili v zoufalství dopředu, kde je okamžitě začali ostřelovat lučištníci, nebo uvázli v hořícím příkopu.

Plán nám vyšel! Na druhé straně hradeb zazněl neskutečný ryk, který Doghosh až po dvou nadechnutích identifikoval jako zklamaný řev. Nepřátelská armáda viděla, jak kamenné kvádry rozdrtily její předvoj a udělaly z něho krvavou kaši. Dobývací žebříky se překotily a padaly do vlastních řad, kameny se valily vpřed a dělaly v řadách bestií průseky dlouhé bůhvíkolik kroků.

„Přesně jak jsem si přál!“ zahulákal Doghosh nadšeně, zatímco se poslední zbytky hradeb s rachotem snášely na bestie. Zvířený prach a černý kouř mu znemožnily výhled.

K Doghoshovi se přihnal Endrawolt a vytáhl ho k sobě na koně. „Muži už běží, veliteli. Neměli bysme ze sebe dělat cíl, na kterým si skřeti vybijou nenávist!“

Rozjeli se k bráně. Vedle nich pádili muži, kteří právě zbourali hradby. Střelci na druhém ochozu je kryli palbou. Bez ustání zasypávali bestie šípy.

Jak to s námi vypadá? Doghosh se ohlédl přes rameno.

První skřeti se právě se vzteklým řevem prodírali šedohnědým oblakem a mastným kouřem. Někteří si z předchozího boje odnesli menší zranění a pohmožděniny způsobené zásahy menšími kameny, z tržných ran jim vytékala černozelená krev, takže vypadali ještě děsivej i. Pomalované tesáky, tukem promazané těžké zbroje a zbraně vypadající zcela jednoduše, a zároveň smrtelně nebezpečně, ovládly celou scénu. Pustili se do pronásledování obránců, aniž by zaujali nějakou pevnou formaci, jako zvířata se s řevem a hýkáním hnali za lidmi.

Chtějí se slepě pomstít a zapomínají na naše lučištníky. Výborně! Doghosh se rychle rozhlédl. Jestli nikdo z jeho lidí nespadne, dostanou se všichni včas pod ochranu druhých hradeb. Nikdo tady nebude muset zůstat.

Endrawolt projel škvírou, která se vytvořila mezi oběma křídly brány.

Já jsem velitel. Doghosh sklouzl z koně, vyšel před bránu, v rukou držel připravený meč a malý kulatý štít. Čekal, až kolem něho proběhnou jeho lidé, a zůstal venku jako poslední. Teď můžu v klidu dovnitř!

„Veliteli!“ zakřičel Endrawolt. „Co to tam děláte? Honem!“

„Hned!“

Skřeti se hnali stále blíž.

Pečlivě se rozhlížel, aby mu nic neuniklo. Chtěl postřehnout sebemenší maličkost, aby se ve zprávě králi mohl o všem zmínit.

Nestvůry se k němu hnaly, svalnaté nohy se neúnavně zvedaly a klesaly, široké tlamy s vyceněnými zvířecími zuby byly dokořán rozevřené, pohledy malých oček se upíraly přímo na něj. Jedné bestii se do těla zabořily tři šípy, než konečně klesla k zemi. Její spolubojovníci se bezohledně hnali přes umírající stvůru dál, jako by to byla bezvýznamná překážka, co jim leží v cestě. Když přes ni skákali, zbroje hlasitě řinčely. Rychlost, s jakou se k němu skřeti blížili, by si nezadala s rychlostí poníka.

Tihle skřeti rozhodně nejsou ze Skryté země!

Jedna bestie po něm mrštila sekerou.

Doghosh uhnul, čepel se zabodla do brány a uvízla v ní. Kdyby se ji snažil odvrátit štítem, hladce by jím projela a usekla mu paži.

Takové stvůry! Srdce se mu rozbušilo náhlým strachem, rychle couval zpátky. Tion na nás poštval svoje nejhorší bestie!

Brána se před ním zavřela a nepustila skřety dovnitř.

Pro tentokrát.

XII.

Nesmrtelní stáli na nejvyšším místě věže z kostí.

Upírali pohledy k severozápadu, na území mezi paprsky Wèlèron a Avaris.

A dospěli k závěru, že oni i jejich národ jsou v bezpečí.

Vysmívali se Dorón Ashont, posmívali se jim a nařídili vojákům, aby po nich vrhali soudky s vínem, a připomněli jim tak někdejší potupu.

Slzy radosti měly za následek, že panovnický pár byl slepý k hrozícímu nebezpečí.

Epokryfy Stvořitelky,
Kniha nadcházející smrti, 72 − 95

Tark Draan (Skrytá země), na jih od Šedých hor, kouzelná říše Hiannorum, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

Morana dohrála na píšťalku z umrlčí hlavy a schovala nástroj. Blížila se k cíli, sjížděla po uzoučké stezce, jež vedla z nevysoké pahorkatiny k neobvyklé stavbě, vypínající se v širokém údolí. Po pravé ruce padal do řeky z velké výšky vodopád, vítr zanášel vodní tříšť až k domu a skrápěl krvavě rudé šindele, které se v paprscích zapadajícího podzimního slunce třpytily jako diamanty.

To je stavení, jaké by skoro mohlo stát i v Dsônu! Musela přiznat, že je podle jejího vkusu. K obloze se tyčily tři odlišně vysoké, křehce vypadající věže, na razných úrovních je navzájem spojovaly zastřešené můstky zdobené uměleckými řezbami. Schodiště byla rovněž vybudovaná na vnější straně, vinula se podél zdí vzhůru a proti větru a dešti byla chráněna skleněnými stěnami. Po zdech se střídavě pnuly růže a břečťan.

Zkušení a nápadití lidé přeměnili samotné údolí v půvabnou zahradu. Každý trs, každý keř, každý strom byl pečlivě zastřižen, ve vánku povlávaly proužky látky a vlaječky zavěšené na větvích.

Na vybraných místech se tyčily sochy milenců nebo roztomilých zvířat, tu a tam byly rozesety maličké potůčky nebo fontánky.

Spatřila kamenné lavice a stoly, u nichž seděly ženy a četly v knihách, jiné si hrály s míčem. Čarodějka prokazovala svému přízvisku Dokonalá všechnu čest.

U všech bezectných! Vypadá to tu působivěji než u královského dvora! Morana oceňovala pořádek i čistotu. Připadaly jí však až příliš… sladké. Hrozně moc medu, hrozně moc ozdob a hrozně málo opravdového umění. Co všechno by se dalo z tohoto údolí udělat! Mohla bych nostàroje požádat, aby mi ho přenechali.

Příčila se jí však představa, že by měla požádat Caphalora o laskavost. Nezapomněla, jak se k ní choval při jejich posledním setkání.

Lidé si jezdkyně všimli. Některé ženy odložily četbu a upřely zrak na ni. Na pravé, zároveň i nejvyšší věži se rozezvučel gong. Příjemný, plný tón se rozezněl údolím a uvědomil obyvatele, že se k nim blíží návštěva.

Moraně to nevadilo. Naopak, byla to součást jejího plánu.

Měla na sobě klasickou černou zbroj a uvědomovala si, že v Hiannoru vypadá jako něco cizího, nepatřičného. Svým půvabem však převyšovala každou barbarku. A půvab se k tomuto místu velice hodil.

Projížděla údolím a mířila rovnou ke věžím.

Co se ovšem Moraně vůbec nelíbilo, byly ornamenty a mozaiky, zapuštěné na velkých plochách do věží. Ukazovaly jednu a tutéž ženskou postavu, a to při nejrůznějších činnostech. Jednou si česala světlé vlasy, podruhé seděla před zrcadlem, jindy zase rozdávala chudákům jídlo. Když se alfka víc přiblížila, rozeznala i početné nápisy, vepsané do výjevů barbarským krasopisem.

Všemu nerozuměla, ale jeden jako drahý zcela jednoznačně velebily Hiannu Dokonalou a vykreslovaly ji v těch nejjasnějších barvách. Opěvovaly její krásu, moudrost, milosrdenství.

Taková skromnost. Morana se ušklíbla a popohnala koně do klusu, zatímco dojížděla k nejbližší věži. Chlubila by se i svou hloupostí?

Zapadající denní hvězda vrhala na okolní pahorky zlaté paprsky a ozařovala tři stavby vlahým třpytem.

Přesně v tu chvíli vyšla ze dveří žena, o níž si Morana při prvním pohledu pomyslela, že to je nějaká elfka: štíhlá, urostlá, s jemnými rysy obličeje a dlouhými světlými vlasy, spadajícími na upnuté rudé šaty. Zlaté šperky kolem krku, na prstech i uších svědčily o bohatství stejně jako stříbrný diadém posázený diamanty.

„Vítej,“ pravila příjemným, líbezným hlasem. Široce rozpřáhla ruce a její úsměv by obměkčil srdce i toho nejvražednějšího skřeta. „Já jsem Hianna Dokonalá, paní Hiannora.“ Sepnula ruce. „Buď mým hostem. A dovol, abych ti řekla jedno: Jsi nesmírně půvabná, což je velice potěšitelné!“

Morana měla chuť vytasit zbraně. Nedůvěřivě si prohlížela uši magy. Kulaté, nejsou špičaté. Není to elfka. „Zdravím tě. Já se jmenuju Morana a urazila jsem dalekou cestu, abych si s tebou mohla promluvit.“ Zadržela koně, seskočila ze sedla a pražně před Hiannou dopadla na zem.

Z nedaleké louky k nim přispěchaly první mladé ženy. Chichotaly se, ale zůstaly stát v uctivém odstupu, zatímco si pozorně prohlížely cizinku v ponuré výstroji válečnice.

„Ach, ty jsi posel?“

„Spíše vyjednávačka.“

Hianna se stále ještě usmívala, zvedla spojené ruce a oběma ukazováčky na ni namířila. „Má zvědavost je vskutku velká, Morano. Nejsi elfka, přestože se vyznačuješ grácií a elegancí jejich národa, po nichž toužím i já.“ Pohlédla Moraně přímo do očí. „Černé. Děsivé, ale jakýmsi neurčitým způsobem přitažlivé.“ Kradmo si olízla rty. „Budeš po té jízdě unavená.“ Maga udělala krok stranou a pozvala ji do věže. „Zařídím, aby ti ukázali tvůj pokoj, okoupeš se a dostaneš čisté šaty. Potom si při jídle promluvíme.“

To znělo jako rozkaz, ne jako nabídka. Moraně to bylo jedno. „To je od tebe velice laskavé.“ Trochu se divila, proč nejdou k vnějšímu schodišti. Jedna z dívek k nim přišla a převzala otěže koně.

Alfka vešla do věže, pozorná a připravená reagovat na jakékoliv nebezpečí. V Tark Draanu bylo možné úplně všechno. Zdravá nedůvěra ji zachová dlouho naživu.

Uprostřed věže byla úzká šachta vedoucí vzhůru, v níž se třpytilo matné namodralé světlo.

„Následuj Iulu,“ zaslechla, jak za ní říká maga. „Zavede tě do traktu pro hosty.“

Fámula v tmavě žlutých šatech prošla kolem ní, zastavila se před modrým svitem a natáhla k Moraně ruku. „Pojďte. Je to zcela snadné.“

Morana se necítila dobře. Může to být past! Přesto popošla k hile a chytila ji za prsty.

Fámula ji přitáhla k sobě do modré záře. „Nemějte strach. My našim hostům nikdy neubližujeme.“

Morana najednou ucítila, že ji celé tělo začalo svrbět. Neviditelné síly ji zvedaly vzhůru, pryč od pevné podlahy, a vynášely ji šachtou někam nahoru. „Magie,“ uklouzlo jí zmateně, přestože by ji to v kouzelné říši nemělo nijak udivovat.

„Magický výtah, sestrojený trvalým kouzlem, které utkala naše mistryně,“ vysvětlovala Iula pyšně. „Kouzlo je přímo živené magickým polem, takže nehrozí nebezpečí, že by přestalo účinkovat a my bychom se zřítily.“ Na stěnách se objevovaly záseky, do nichž byly zapuštěné dveře, před nimi se nacházely malé, zhruba jeden krok široké plošiny. Nápisy na zdivu pomáhaly při orientaci. „Pokud položíte nohu na některou plošinu, nebudete dále stoupat a v příštím okamžiku budete zase stát na pevné zemi.“ Fámula to předvedla a Morana ji napodobila. „Tady je trakt pro hosty.“ Iula otevřela dveře, na něž navazovala kruhovitá chodba. „Pojďte, všechno vám ukážu.“

Morana postřehla zvědavé pohledy, jimiž fámula pozorovala především její rysy. Iula by nepochybně mrknutím oka dokázala zlomit srdce každému barbarskému muži, ale ve srovnání s alfkou byla pouze hezká. „Mockrát děkuju.“

Morana obdržela vlastní pokoj, dovnitř jí přinesli vanu a děvečky ji naplnily teplou vodou. Další služebné přinesly dlouhé černé šaty, které si měla obléknout po koupeli. Vonné olejíčky šířily v místnosti příjemnou vůni.

„Přejete si, aby vás někdo umyl?“ Iula působila dojmem, jako by tento úkol chtěla s radostí převzít, aby viděla, jestli má Morana pod zbrojí stejně dokonalou postavu.

„Ne, děkuji. Nechci být rušena.“

Fámula zatleskala, děvečky se stáhly. „Brzy se na vás zase podívám. Mistryně se určitě na večeři s vámi moc těší.“ Vyšla z místnosti.

Už zase další jídlo ve dvou. Morana si maně vzpomněla na večer s Caphalorem, který se tak hrozně nevydařil. Nakonec ve mně najde zalíbení i ta kouzelnice.

Odložila zbroj, zbraně i šaty, vlezla do teplé vody a smyla si z kůže a vlasů prach. Vedle vany byly nachystané různě měkké houby a několikero mýdel s těmi nejjemnějšími vůněmi. V tom se Hianna skutečně vyzná.

Víčka jí klesla, Morana se nechala unášet vlastními myšlenkami.

Byla zvědavá, co jí večer přinese.

Hlavním cílem její cesty bylo získat další spojence. Mnozí šlechtici, baroni i hrabata jí již přislíbili, že vytáhnou do boje po boku alfů. Zlato i bohatství elfů barbary velice lákaly, k tomu se družila závist a vyhlídka na úrodnou půdu i lesy plné zvěře, která se nikde jinde nedala ulovit. Lidská mysl byla velice prostoduchá a dala se snadno prohlédnout.

I když někteří z nich ve mně již vzbudili údiv. Vzpomněla si na muže, co porazil pět lupičů, kteří se chtěli stůj co stůj násilím zmocnit jeho ženy.

Morana seděla na koni dobrých padesát kroků od místa, kde se celé divadlo odehrávalo, a zvědavě sledovala, jak malá skupinka pocestných padla psancům do léčky. S výjimkou jednoho páru byli všichni cestující okamžitě pobiti. A přestože muž měl po těle četné rány, dále se oháněl mečem a neúnavně na lupiče útočil. Žena se s pláčem krčila pod ním, zatímco ji muž mečem i vlastním životem chránil před čepelemi a podlými záměry útočníků.

Na alfku tím udělal dojem: barbaři se dokázali obětovat. Bez vyhlídky na zlato nebo slávu. Prostě jenom kvůli lásce.

Muž nakonec podlehl přesile a lupiči se chtěli na ženu vrhnout.

Morana zasáhla a psance pobila.

Stále ještě si přesně vybavovala zkřivený, krví potřísněný obličej barbarky, když se k ní sklonila, vtiskla jí do ruky meč mrtvého milence a přidala slova: „Nauč se bojovat a v budoucnu své nové lásce pomáhej − nebo spolu s ním zhyň. Ale ať už tě nikdy nenapadne dřepět mu nečinně u nohou!“

Něco takového by bylo u mého lidu zcela nemyslitelné: nemohla bych jen přihlížet, kdyby mě někdo chtěl připravit o druha. Morana si pohrávala s houbou, vymačkávala ji nad hlavou a vychutnávala si teplo, vůni i pocit sametově hladké kůže.

Při pátrání po spojencích projížděla Hiannorem a spontánně dospěla k rozhodnutí: Maga, která usiluje o dokonalost, by se stejně snadno měla dát převést na naši stranu. Velice by se jí líbilo, kdyby se dokázala s Hiannou shodnout. Určitě bych ji mohla navnadit, kdybych jí tvrdila, že elfové znají tajemství krásy. Nebo že ho střežíme my a jsme ochotni jí ho prozradit. Samozřejmě až později, až tažení skončí.

Morana si zničehonic uvědomila, že není v místnosti sama. Ani nemusela otevřít oči. Lehký závan vzduchu, který jí přejel po vlhké kůži, prozradil, že se někdo pohybuje v její těsné blízkosti.

Je to past, nebo nějaká všetečná žena, která by mě chtěla potají vidět nahou? Zvedla ruce, prudce se vzepřela o okraje vany, natáhla nohy a jediným pohybem se katapultovala ven z vody.

Přesně jak si vypočetla, přistála rovnou vedle svých zbraní a chňapla po nich, slunce a měsíc držela připravené k boji.

Morana sice na první pohled nikoho nespatřila, cítila však v místnosti přítomnost dalšího živého tvora.

Beze studu, vědoma si perfektního vzhledu svého nahého těla, se otočila kolem vlastní osy a naslouchala, odkud uslyší zvuky dýchání. Slyším tě! Nachystala si měsíc, aby jím mohla okamžitě vrhnout.

„To není nutné!“ pronesl známý hlas z tmavého kouta vedle postele. Do světla pak vystoupil alf v černé zbroji s dlouhými hranatými ozdobnými nýty a uklonil se, aniž by od nahé krásky odvrátil zrak. „Mohl jsem si myslet, že si mě všimneš. Ale přísahám, že jsem až do chvíle, kdy jsem do místnosti vešel, netušil, že jsi to ty.“ Jeho oči se na ni stále upíraly, pohledem jí putoval po těle. „Nebo že nejsi oblečená.“ Hodil jí ručník.

Virssagòn! Morana chytila ručník a zasunula si ho do podpaždí, aby se zahalila. „Co tu děláš?“ Neslyšela jsem, že by se rozezvučel gong, jako když jsem sem přijela já. Buď je tady už delší dobu, nebo sem proklouzl potají.

„Ne, Na to se já ptám tebe,“ odvětil alf a opřel se o postranní sloupek postele.

„Snažím se získat Hiannu na naši stranu.“ Pohodila hlavou, aby jí vlasy sklouzly do týla, voda jí stékala po zádech. Podlaha pod ní a kolem jejích nohou ztmavla vlhkostí. „Když magu získáme, snadněji se budeme moci postavit jejím přátelům i elfům.“

„To nebylo tvým úkolem.“

„Nostàrojům se bude líbit, pokud…“

Virssagòn na ni dále upíral pohled. „Nostàrojové mě poslali do Tark Draanu, abych všechny kouzelnické barbary vyřadil z boje. Jsou pro nás nebezpečím a víš, že naše síly se těm jejich zdaleka nemůžou rovnat.“

„Proto by mohlo být tím důležitější, kdybychom si alespoň z jednoho z nich udělali spojence,“ trvala Morana na svém. Příliš se vyžívá v zabíjení.

Alf ukázal k oknu. „Vidělas, v jakém přepychu žije? Šperky, moc, magie… Čím bys ji tak chtěla nalákat? Má všechno, a mnohem víc, než potřebuje.“

„Touží po dokonalosti. Barbarům může připadat perfektní, ale když mě spatřila, zmrzl jí ve tváři úsměv.“ Morana věděla, že trochu překrucuje pravdu, chtěla však zabránit tomu, aby Virssagòn bezdůvodně zabil případnou spolubojovnici. Počáteční úspěchy roznítily její ctižádostivost. „Já jsem ji prohlédla.“ Přistoupila k alfovi blíž. „Když v ní vzbudím naději, že může být stejně krásná jako nějaká alfka…“

„Jak by se ti to mělo podařit?“

„Něco mě napadne. Brzy spolu povečeříme a jsem si jistá, že ji dokážu stáhnout do svých osidel!“ Morana pohlédla válečníkovi přímo do očí. „Dej mi tuhle jednu příležitost. Kdybych selhala, můžeš ji pak zabít.“

Virssagòn přemýšlel, pohledem sklouzl po ručníku zakrývajícím její nahotu, ale i tak se z ní dalo ještě dost vytušit. „Souhlasím,“ pronesl váhavě. „Ale až s ní budeš hovořit, uslyším to. I když ona mě samozřejmě neuvidí.“ Pousmál se. „Jak vidím, dostalas můj dárek. Už to s ním umíš?“

„Musím ještě chvíli cvičit a vyzkoušet si ho, abych se zlepšila ve způsobu, jak s ním budu zacházet, a tak ho byla schopna dokonale využít.“ Zatímco hovořila, oblékla si černé šaty a přes ně si natáhla zbroj. Nakonec si k opasku připevnila měsíc.

„Ta paráda ti sluší. Můžeš v tom na večeři, do boje, všude, kam chceš.“ Zasmál se. „Vypadáš jako pýcha svého národa.“ Virssagòn nehlučně zamířil ke dveřím. „Nejsem si jistý, jestli ti mám popřát hodně štěstí. Sice by to bylo pro naše tažení jenom dobré, ale připravila bys mě tím o potěšení.“ Otevřel dveře a zmizel.

Morana na sebe zkoumavě pohlédla do zrcadla a v nezvyklém odění se sama sobě mimořádně líbila. Krása a nebezpečí tvoří dobrou směs. Nanesla si pod oči a na víčka trochu koptu, aby si dodala nebezpečnějšího vzhledu.

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

„Pozor! Letí sem další! Na západě!“ zazněl dvorem hlasitý varovný výkřik.

Téndalor se podíval doleva a viděl, jak z Ishím Voróo letí vzduchem černý flíček. Opisoval vysoký oblouk a zvolna klesal k zemi, aby dopadl přesně do trosek a dřevěných přístaveb ostrovní pevnosti jedna-čtyři-osm.

„Přesně na cíl!“ komentoval rozzlobeně. Oni se ještě víc zdokonalili.

K uchu mu dolehl tlumený rachot, viděl, jak se opravárenské věže hroutí k zemi a otroci, kteří na nich pracovali, padají do vody, kde je proud okamžitě unáší pryč. Padesátý pokus opravit pevnosti tak, aby na nich alfové mohli rozmístit katapulty do bojových pozic, byl právě zmařen.

Ach, bezectní! Jak se to mohlo stát? Téndalor a jeho muži byli díky tomu jediní, kdo bránil proti Dorón Ashont celý úsek rozkládající se mezi paprsky Wèlèron a Avaris. Všechny ostatní pevnosti byly příliš poničené nebo zbořené do základů. Ostrovní pevnost, které velel, bašta jedna-osm-sedm, byla sice rovněž poznamenaná ostřelováním, zatím však hradby ještě držely. V přestávkách mezi boji přicházely mostem z Dsôn Faïmonu nové posily a zásoby, takže neměli nedostatek munice.

Vedle něj se objevila Daraïs, jedna z jeho válečnic. „Benàmoji, dorazily jednotky určené k manévru, který má odvrátit jejich pozornost. Až bude slunce nejvýše, máme spustit mosty do Ishím Voróo.“

Téndalor se otočil a pohlédl k břehu na straně Dsôn Faïmonu, kde se shromáždila údajná armáda, kterou jim Nesmrtelní poslali. Počítal s alfy na upírech noci a ohnivých býcích, ale postoj bojovníků a tělesná stavba zvířat prozradily jeho znaleckému zraku, že bojovníci jsou za alfy jenom převlečení. „Co to tam poslali za sebranku?“

„Otroky, kteří se chtějí u svých pánů vyznamenat a doufají, že za to budou odměnění,“ odpověděla Daraïs.

„A na čem vlastně sedí?“ Otroci ve zbrojích, barvami natření koně a voli. Nesmrtelní nechtěli při čelním útoku na Dorón Ashont obětovat jediného alfa. Nemohl potlačit, jak ho to pobavilo, z úst se mu vydral hlasitý smích.

Daraïs se k němu připojila. „Vsadím se, že se nedostanou ani na druhý konec vymýceného pásu. Nebo k nepřátelským katapultům.“

„Hlavně aby našim bojovníkům získali čas, který potřebují.“ Téndalor dal mužstvu znamení spustit mosty do říše alfů, aby se ta smutná cháska mohla posunout do pevnosti na ostrově. Nebylo mezi nimi více než padesát pravých alfských válečníků. Bylo jich zapotřebí, aby poháněli barbary kupředu a udržovali je ve víře, že úkol, ke kterému se přihlásili, skutečně i přežijí.

Což se nestane. Téndalor opět upřel pohled do Ishím Voróo. Nikdo z nich se nevrátí.

Dorón Ashont se rozmístili podél břehu mimo dostřel těžkých alfských vrhacích strojů. Poté co vyřadili z boje ostrovní pevnosti napravo a nalevo od jedna-osm-sedmičky, neexistovalo nic, co by těm stvůrám zabránilo vstoupit na vymýcený pás.

Téndalor byl hrdý na své mistry u katapultů, kteří přesnou palbou zabránili tomu, aby ostrovní pevnost pod jeho vedením postihl stejný osud jako ty okolní. A věřil svému bohu Fadhasimu. „Dočkáme se velkého dobrodiní. Uvidíme, jak ti zplozenci v boji proti nám podruhé prohrají.“

Bylo mu řečeno, že Nesmrtelní nařídili výpad. Hlavní vojsko vpochodovalo do Ishím Voróo na západě, aby obléhatelům vpadlo do zad, zatímco budou nepřátelé utvrzovaní ve víře, že alfové na ně zaútočí z poslední zbylé pevnosti. Téndalor bude barbary krýt střelbou z katapultů, nic víc. Pro otroky nic víc.

Sledoval, jak oddíly nepravých alfů přejíždějí první most. Slyšel, jak se barbaři smějí, viděl to na jejich odporných tvářích. Oni skutečně věří, že zvítězí. „Připravte všechny katapulty ke střelbě, potom spusťte druhý most!“ zavelel.

Řetězy se s rachotem odvíjely, dlouhé výsuvné rameno se sklápělo k zemi.

Armáda, na niž byl komický pohled, se hrnula vpřed, převalila se přes dvůr a vstoupila na most, jakmile jí to jeho sklon dovolil. Hnali se vpřed ještě předtím, než rameno dopadlo na zem, aby se co nejrychleji dostali do Ishím Voróo.

„Ti se nějak nemůžou dočkat smrti,“ prohodila Daraïs pobaveně.

„Kdo ví, co jim slíbili.“ Téndalor se potají nenápadně dotkl Fadhasiho runy. Dej mi sílu zničit ty nestvůry. Teď i vždycky v budoucnu!

Zesílená kovová hrana mostu dopadla s tupým úderem na zpevněný břeh.

Vojsko vyrazilo, rozdělilo se a zaútočilo na nepřátelská ležení po obou stranách jedna-osm-sedmičky. Zvířata protáhla krok a otroci se v rychlém cvalu a se zdviženými zbraněmi v rukou s dětinským zápalem vrhli vpřed. Praví válečníci z řad alfů zaujali pozice v pozadí a zůstali v blízkosti mostu. Splnili úkol a nechtěli zahynout ve spršce kamení.

Dorón Ashont už před drahnou dobou postřehli, k čemu se v ostrovní pevnosti schyluje. Obranné linie obrovitých, důkladně vyzbrojených válečníků s ještě většími oštěpy a štíty stály v pohotovosti. Katapulty vrhaly na útočníky kameny o velikosti óarčích hlav. Přilétaly v menších salvách, dopadaly do řad otroků a vyrývaly v nich hluboké brázdy, pobíjely barbary, koně i voly.

Veškerá jejich pozornost je obrácená pouze jedním směrem. Téndalor se zadíval k západu, kde se brzy museli objevit praví válečníci alfů. „Tam jsou!“ vykřikl rozradostněle, když zahlédl obláček prachu. Teď bude s Dorón Ashont konec!

Zničehonic se stalo něco zcela nečekaného: obrovité stvůry, které se ještě před okamžikem seskupily před jezdci do útočné falangy, se stáhly! Jedna za druhou se obracely zpátky a hledaly záchranu v ležení, v postavených stanech.

„Překvapili jsme je! S tím nepočítali!“ Téndalor sevřel ruku v pěst, potom uchopil dalekohled a přiložil si ho k oku. „Takže přece jen znají strach!“

Daraïs se zasmála. „Nahnali jsme jim ho!“

Vojsko pravých alfů vtrhlo do jednoho z nepřátelských táborů a zasypávalo stany šípy. Vojáci stany rychle strhávali nebo je zapalovali. Země však znenadání polkla velké množství upírů noci, které nebylo nikde vidět. Vojáci narychlo zastavovali zbylá zvířata, aby se jich do země nezřítilo ještě víc.

„Dorón Ashont vykopali příkopy!“ prohlásil Téndalor nahlas, aby se Daraïs dověděla, co právě dalekohledem spatřil. „Museli tušit, co…“ Nedaleko od nich uslyšel rachot a řinčení zbraní.

„Benàmoji! Jsou na mostě!“ zaječela vedle něho Daraïs.

„Kdo je na…“ Téndalor odložil dalekohled a podíval se na most.

Ve vzdálenosti deseti kroků od břehu se v zemi nečekaně rozevřela díra, z níž se rojili Dorón Ashont!

Alfští válečníci, kteří vyčkávali na konci mostu, leželi na zemi mrtví vedle pobitých upírů noci. Nenávist nepřátel byla tak velká, že protivníci šlapali po mrtvých tělech a drtili je železnými botami.

„Katapulty! Palte!“ Téndalor nemohl pochopit, že se Dorón Ashont náhle ocitli v takové blízkosti ostrovní pevnosti. Pádili jako vítr, přestože byli tak velcí a měli na sobě těžké zbroje. Zdálo se, že je země rodí jednoho po druhém, jejich proud nechtěl brát konce. „Zvednout most!“

Daraïs byla v obličeji bledá jako křída. „Ach, bezectní! Oni vykopali tunel!“

Proti Dorón Ashont vylétl první mrak šípů, hroty se však odrážely od dlouhých, obitých štítů. Na prkna mostu, houpajícího se a sténajícího pod tíhou dusajících nohou, nepadl jediný usmrcený nepřítel.

Řetězy se s rachotem odvíjely − potom se kladky najednou zastavily. Most se nehnul ani o vlas!

Ještě deset kroků, a budou až tady! „Dělejte, točte klikama!“ zařval Téndalor na mužstvo obsluhující kladky.

„Nejde to!“ ohlásila Daraïs. „Podívej se před sebe!“

Téndalor se podíval na konec mostu: Dorón Ashont zarazili do prken mostu hřeby tlusté jako lidská paže a pevně ho přitloukli k zpevněnému břehu, navíc zavěsili na články řetězů těžká závaží. Tím alfům znemožnili přerušit spojení s Ishím Voróo. Ne! My… Přelétl pohledem po ochozu. „Stáhněte se do dvora!“ nařídil lidem u katapultů. „Držte bránu a zvedněte druhý most. Potom zničte kladky, aby nemohli…“

Téndalorovy vlasy se v závanu větru rozevlály na všechny strany, těsně nad ním zazněl svist a pak přes něj přeletěl obrovitý stín, kousek za ním dopadlo na zem s hlasitým rámusem něco těžkého. Benàmoje ozářilo purpurově fialové světlo a uslyšel rámus, při němž se mu roztřásly údy. Záda mu zalila vlna ledově chladného strachu.

Daraïs vykřikla a vytasila meče.

Fadhasi, neopouštěj mě! Téndalor se otočil a přitom máchl zbraní. Před očima mu vyvstala železná stěna, excelentně vykovaná zbroj byla poseta různými ornamenty a symboly. Pancéřová rukavice se právě rozmáchla obrovským válečným kladivem, které mu mířilo na břicho.

Téndalor uskočil dozadu a pokusil se ránu odrazit. Podcenil však jak protivníkovu sílu, tak i jeho dosah: násada kladiva mu vyrazila meč z ruky, hlava kladiva ho zasáhla do boku a mrštila jím o hrazení, jako by nebyl nic než hadrová panenka.

Téndalor zaslechl, jak mu praskají žebra, a ucítil bolest v hrudi, nemohl se nadechnout. Se zaúpěním se zhroutil na zem a zoufale lapal po dechu. Levou rukou se dotýkal kamene s Fadhasiho symbolem. Kde zůstala tvoje pomoc? Viděl, jak Dorón Ashont všude na ochozu nemilosrdně pobíjejí jeho lidi.

Proti jejich útokům neobstál žádný štít, žádná zbroj. Na Téndalora působila probíhající bitva dojmem, jako by alfské zbroje byly z tenoučkého papíru.

Svislá rána mečem rozpoltila Daraïs od helmy až k zemi, jedna její polovina spadla do dvora, druhá zůstala ležet na ochozu. Rána sekerou usekla nějakému alfovi pravou část těla, další přišel úderem trny osázené pancéřové rukavice o celý obličej.

Těmhle Dorón Ashont neodolá žádné vojsko! Téndalor zachroptěl a zadíval se na vlastní ránu. Kladivo mu zmáčklo levou stranu těla tak, že to vypadalo, jako by se mu hrudník smrskl na polovinu. Z rozdrcených míst zbroje vytékala krev, z ramene se stalo zdeformované, zcela nepoužitelné něco.

Musím… Téndalor se chtěl vyhrabat na nohy, ale ty mu na kamenné podlaze neustále podkluzovaly a nemohly najít pevný bod. Varovat… Wèlèron.

V zorném poli se mu těsně před očima vztyčila začerněná helma a uviděl hledí v podobě umrlčí hlavy, zpoza něho na něj upřeně zíraly modrofialové oči. Tentokrát byl hněvivý zvuk podstatně méně hlasitý a − jak si Téndalor namlouval − určený pouze jemu.

Rîmin manžel!

„Já ti nerozumím, ty zplozenče šílenství!“ zasténal a nedokázal se nadechnout. Plíce nebyly schopné dále plnit svůj úkol, zranění bylo příliš vážné.

Protivník ho popadl za zátylek a natočil mu obličej dopředu. Držel ho vysoko ve vzduchu a Téndalor viděl, že most do Dsôn Faïmonu je pořád ještě spuštěný dolů, přestože slyšel řinčení řetězů.

„Co děláte?“ zaúpěl. Potom s ním protivník smýkl dozadu, takže se musel dívat do Ishím Voróo, kde se alfští bojovníci hnali na upírech noci vpřed, aby útokem zpětně dobyli pevnost jedna-osm-sedm. Fadhasi, zapřísahám tě! Ať se stane zázrak!

Nepřátelé vytáhli z dřevěných prken hřeby a odstranili z řetězů závaží. Most se před alfy zvedl a uvěznil je venku!

Rachocení katapultů a svištění oštěpů Téndalorovi prozradily, že Dorón Ashont vědí, jak se s těmito přístroji zachází. Tucty jezdců umřely v dešti oštěpů na následky práce vlastních kovářů. Vrhače kamenů zasypávaly alfy, nacházející se dále od pevnosti, smrtonosnými střelami.

Téndalor naplněný hrůzou sledoval, jak se vojsko jeho národa z donucení stahuje. Kontingent přestrojených otroků už dávno neexistoval. Pohled jeho zakalených očí se obrátil nejdříve doprava, poté doleva: most do Ishím Voróo se tyčil do výšky, přejít po něm bylo nemožné. „Jménem Fadhasiho, proklínám…“ zašeptal chraptivě.

Dorón Ashont se rozmáchl a hodil jím.

Téndalor se vysokým obloukem řítil do vodního příkopu, a když se zabořil do vln, projela mu hlavou otřesná myšlenka, že poprvé za několik set částí nekonečna se noha nepřítele dotkla půdy jeho vlasti.

Ani když ji pak očistí, nijak to nepomůže.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek zimy

Už jsem tady byl? Simīnovi se podařilo proniknout do klikatých, křivolakých chodeb Šedých hor jenom díky tomu, že alfové nahradili stráže na ochozu tupými skřety. Zřejmě se vzdali snahy o udržování maškarády. Pomohl si trochou magie, aby nestvůry ošálil, unikl jejich zrakům a dostal se do říše trpaslíků. Od té doby se potuloval podzemními chodbami.

Bezcílně bloudícího maguse zarazila tělesná struktura skřetů, kteří byli statnější a silnější než domácí exempláře. Pro bojovníky ze Skryté země budou představovat velice těžkou výzvu.

Jak v této podzemní říši, jejíž rozlohu neznám a ani nedokážu odhadnout, najdu mlžného démona? Neměl žádnou mapu, podle níž by se orientoval. Trpaslíci nechávali pocestné nanejvýš projít, ale nezasvěcovali je do tajností svého národa. A dokonce i kdyby takové mapy existovaly, neměl by je při této neplánované výpravě u sebe.

Simīnovi zbývala jen naděje, že někde snad narazí na nějaký náznak toho, kde by mohl najít démona, jenž by vnesl do Skryté země mnohem větší hrůzy, než by dokázala celá armáda skřetů, trolů, ogrů a ostatních bestií.

Ne, tady jsem dosud nebyl. Zahleděl se na křižovatku a na trpasličí runy na stěně, přemalované čerstvými, úplně jinými znameními a žlutou barvou. Simīn usuzoval, že se okupanti tímto způsobem orientují ve spleti chodeb, která mu čím dál víc připomínala mraveniště. Nebo…

Najednou se cítil osamělý a opuštěný. A jako naprostý hlupák.

Ať už tě konečně něco napadne! Simīn začichal a vběhl do chodby, z níž páchlo nejméně skřetích výparů. Že by tady?

Postupem času zjistil, že tábory jednotlivých stvůr jsou od sebe přísně odděleny. Hlavní kontingenty se již nacházely ve Skryté zemi, menší oddíly zde však zůstaly, aby zajistily dobyté pohoří.

Bez slunce rychle ztrácel smysl pro čas. Odpočíval vždy, když pocítil únavu, a jakmile se probudil, pokračoval v pátrání.

V mnoha hlouběji ležících oblastech zaniklé říše trpaslíků panovalo příjemné teplo. Zmrznout nezmrzne. Smrt hladem mu rovněž nehrozí, neboť si doplňoval zásoby krádežemi a jídlo cizích lidí nebylo špatné, i když se většinou jednalo o pomleté, jemu zcela neznámé obilí, které si míchal s vodou. Masa se ani nedotkl.

Tady už jsem přece byl! Zastavil se a zaslechl kroky, mířící k němu z opačné strany.

Rychle šplhal po stěně, vysoukal se po reliéfech nahoru a vmáčkl se do úzké štěrbiny, chránící ho před cizími zraky.

Netrvalo dlouho a pod ním prošel oddíl neznámých lidských bojovníků. Měli zbraně a ruksaky, kabáty ze zvířecích kůží pokrývala tenoučká vrstva sněhu.

Další, co míří zpátky domů. Simīn postřehl, že část dobyvatelů se již vrací ze Skryté země. Rozuměl jenom úlomkům toho, co si povídali, protože jejich jazyk příliš dobře neovládal. Ale to, co pochytil, stačilo, aby si sesumíroval, že se rozličné kmeny nespojily pod jediným velitelem zcela dobrovolně. Nyní stále více bojovníků vypovídalo poslušnost, navíc byli zklamaní Skrytou zemí, která nesplňovala jejich očekávání. Tihle chlapíci k nim taky patří.

Simīn čekal, dokud se nevzdálí dost daleko, až pak vyšel ze svého úkrytu.

Otřel si špinavé ruce o stejně špinavé šaty. Už jsem v životě voněl líp, konstatoval a uklidňoval se myšlenkou, že vůně mýdla by v tomto prostředí brzy přitáhla něčí pozornost.

S povzdechem zůstal stát v chodbě. Naložil jsem si příliš velký úkol. Takhle toho démona nenajdu.

Lidé o démonovi nehovořili, skřetům a ostatním bestiím nerozuměl a neodvážil se zmocnit jednoho z cizinců a podrobit ho výslechu. Výslech by byl příliš nebezpečný.

Šoural se dál, lámal si hlavu nad tím, jak dál postupovat. Trpaslíci vyprávěli Famenii o nemrtvých. Musím se pustit na sever, ke Kamennému průsmyku, rozhodl se.

Simīn dokráčel k další křižovatce. Jak zjistím, kde je sever?

Nezbude mu nic jiného než tu a tam přerušit podzemní putování, vystoupat nahoru a podívat se po slunci. Bude to obtížné, ale nevyhnutelné.

Zabočil doprava a od tohoto okamžiku pokaždé zvolil cestu nebo schodiště, které vedly nahoru. To, že se vzduch kolem neustále ochlazoval, považoval za známku skutečnosti, že se blíží k povrchu.

Najednou ucítil vůni jídla.

Chutného jídla.

Masa vařícího se v polévce.

Simīnovi zakručelo v žaludku. Doufám, že jsem narazil na lidskou kuchyni. Ničeho jiného bych se nedotkl.

Po další dlouhé řadě schodů se dostal ke dveřím, které byly pouze přivřené. Širokou škvírou se k němu táhla lákavá vůně guláše!

Simīn se připlížil blíž, zaslechl směsici hlasů, jejichž řeči nerozuměl. Když však vrhl do osvětleného sálu první pohled, přepadla ho hrůza.

Objevil nějakou starou kovárnu. Ve velkých nádobách, v nichž se kdysi tavily kovy nebo ruda, bublal pěnící černošedý vývar plný kostí. Nad žhnoucími výhněmi byly vypnuté různě velké kůže, určené k vysušení. Mlýny na kamení byly předělány na mlýny na kosti a s rachotem vyplivovaly kuličky o velikosti lidských nehtů, jimiž se plnily připravené pytle. Co to bylo za kosti, si Simīn dokázal velice dobře představit.

Bohové! Simīn bojoval s nutkáním zvracet. Co… to dělají s těly trpaslíků? To je… více než odporné! To se nedá nijak nazvat!

Kolem postávali alfové v dlouhých kožených zástěrách, na rukou měli rukavice, v nichž drželi vyvařené kosti, a podle všeho si vyměňovali názory na jejich kvalitu a vlastnosti. Další alfové seděli u dlouhých stolů, stříhali vlasy a vousy a s velkou zručností z nich vyráběli štětce a štětky o různé velikosti a tloušťce. V zadní části kovárny míchali dva krutí, elfům podobní tvorové obsah několika pánví, v nichž se nacházela tekutina v různých odstínech červeně.

Získaná z vysušené krve? Simīn nechtěl vědět, z čeho barvu vyráběli. Dílna smrti!

Ten pohled déle nesnesl a přede dveřmi se pozvracel, potom utekl pryč.

Obával se, že už nikdy v životě nebude schopen sníst guláš nebo hustou, hutnou polévku. Na její vůni neodlučitelně ulpí výjevy, jichž byl právě svědkem.

XIII.

Nikdo o nostàrojích nepochyboval.

Nikdo z těch, co je viděli vyjíždět do boje.

Oddíly alfů své velitele zbožňovaly a následovaly by je napříč celým Tark Draanem až do další říše, aby si i tu podrobily.

Ach, alfové: kdybyste je oba viděli, Caphalora a Sinthorase!

Ach, Hvězdy: kdybyste jim zachovaly věrnost!

Ach, Komety: kdybyste se nenechaly svést!

A poté přišla zima.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Tark Draan (Skrytá země), daleko na jihovýchod od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

Doghosh z Ligardu se rozběhl doleva, kde útočníci vztyčili další dobývací žebřík. Bolest v pravém předloktí, pocházející z řezné rány, téměř necítil, na to vládlo příliš velké napětí. „Sem s tyčemi! Odsuňte ho, ať se roztříští o zem!“ Monotónní, stále se opakující rachot způsobovalo beranidlo, které třetí vlna útočníků dopravila až před bránu.

Viděl, jak se čtyři chlapci, žádnému z nich nemohlo být víc než čtrnáct cyklů, marně snaží odsunout žebřík od cimbuří, byl však na ně příliš těžký. Skřeti šplhali po příčkách, štíty a úchyty vespod na žebříku však hochům kladly velký odpor a sami bez pomoci ho nedokázali překonat. „Pane,“ zavolal na něj jeden z chlapců vyděšeně, „my to nezvládnem!“

„Hned jsem u vás!“ Doghosh zaklel.

Všude na ochozu druhého valu se mu skýtal stejný obrázek: muži, ženy, chlapci i děvčata z posledních sil bránili město a tím i své životy. Zmáčení potem vrhali kameny po neúnavných bestiích, se supěním a námahou pramenící ze zoufalství odstrkovali žebříky nebo sráželi do hlubin jednotlivé nestvůry, kterým se podařilo proniknout na ochoz. Všude kolem leželi mrtví a zranění, o něž se nikdo nestaral. Nebyl čas. Každé ruky bylo zapotřebí k odražení páté vlny útoku, která se na Slunečnou valila, nebo k hašení požárů, které tu a tam zuřily v uličkách. Ohnivé šípy skřetů zapálily slaměné střechy.

Bohové, ať už je noc, aby toho nechali a my si mohli odpočinout! Doghosh doběhl ke čtyřem chlapcům právě v okamžiku, kdy se jeden skřet přehoupl přes nejvyšší štít na vrcholu žebříku a vypálil z malé kuše.

Šipka vnikla prvnímu chlapci do podbřišku, hoch zakřičel a padl k zemi. Zbylí tři se dále snažili žebřík převrhnout.

„K Tionovi s tebou, bestie!“ Doghosh zasáhl stvůru koulí osázenou dlouhými hroty rovnou do obličeje. Vystříkla černočervená krev, trny se zachytily o kryt nosu, takže Doghosh pustil rukojeť a kopl nepřítele do široké opancéřované hrudi.

Skřet zaryčel, zapotácel se a přepadl přes hrazení zpátky před hradby. Za ochranným štítem žebříku se však okamžitě vynořila tvář nové bestie, tlama s pomalovanými tesáky byla široce rozšklebená.

„Copak vás nikdy neubude?“ Doghosh se rozběhl a skočil na nejvyšší příčku. Zatlačil na žebřík vlastní vahou a společně s úsilím tří chlapců ho tak odstrčil od cimbuří − zatímco na něm sám pořád ještě stál!

Skřeti pod ním na něj zírali s otevřenými tlamami. Jeden po něm hodil mečem, ale nezasáhl ho.

To jsem neuvážil! Doghosh se čím dál víc vzdaloval od cimbuří, balancoval na příčce nad vřavou, kterou pod sebou viděl, potom se zachránil mohutným skokem na hrazení ochozu.

Bylo to v úplně posledním okamžiku: žebřík dospěl do svislé polohy a pak se spolu se skřety zřítil dozadu a v armádě obléhatelů se roztříštil o zem.

Endrawolt pro jistotu popadl Doghoshe za zbroj. „My vás nutně potřebujeme, veliteli,“ řekl vyčítavě za potlesku obránců, kteří viděli, jaký hrdinský čin jejich velitel právě dokázal. „Takový žertíky přenechejte raději akrobatům.“

„Slibuju, že ano, ne, to přísahám.“ Doghosh se s bušícím srdcem přikrčil před letícími šípy a seskočil na ochoz. Pak se podíval dolů.

Nic se nezměnilo: skřeti se hemžili před deset kroků vysokými hradbami, šplhali přes vlastní mrtvé, zaráželi žebříky do země a snažili se vyšplhat na obranný val. Beranidlo bušilo do brány a tříštilo dřevo, jako by se se šplhajícími vsadilo, kdo dříve dosáhne cíle.

„Co proti nim podnikneme?“ zašeptal Doghosh nepřítomně. Pohled se mu rozmazával, z nepřátel se stávala vlnící zelenočerná masa, jejich řev a ryk se měnil na monotónní zvuk, doprovázený bušením beranidla. Bizarní hudba. „Pár tisíc jsme jich zabili, ale další tisíce nadále útočí.“

Endrawolt němě stál vedle něj. Stejně jako on nevěděl, co budou dělat.

Protože nemohli vyslat žádné jezdce, nedoufali, že odněkud přijde pomoc. Vzdát se přesto nepřicházelo do úvahy. Nestvůry by všechny obyvatele nelítostně zmasakrovaly nebo by s nimi prováděly ještě horší věci. Milost nemohl od těchhle bestií nikdo čekat. Ani ženy a děti.

Bohové, potřebuju zázrak! Stůjte při mně, když už nás trpaslíci nechali na holičkách! Doghosh se zhluboka nadechl.

Po posledním úderu beranidla zazněl hlasitý praskot, následovaný hlučným, zvířecím řevem skřetů, dávajících najevo radost.

„Beranidlo prorazilo bránu!“ Endrawolt hlasitě zaklel. „Zpátky k poslednímu valu, veliteli?“

„Ano. Ústup.“ Doghosh pohlédl ke slunci, které se zvolna sklánělo k obzoru. Noc byla přesto ještě hodně vzdálená. „Jsou kotle rozpálené?“

„Ano.“

„Tak potom všichni zpátky!“ Z posledního valu zalije Doghosh skřety vroucími fekáliemi a horkou vodou. Nechal dokonce sesbírat z oken olovo a vybrat od boháčů zlato a roztavit je, aby ho mohli lít na nepřátele. Skřety museli odrazit. Volba prostředků a jejich vhodnost přitom nehrály roli. Zlato, olovo, sračky − hlavně že to přinese smrt, ať už ušlechtilou, nebo ne. Nenapadlo by mě, že bude následovat jeden útok za druhým. „Ať…“

Uprostřed jeho slov zadul jeden z vojáků na roh. Signál ohlašoval, že se blíží přátelé!

„Co to znamená?“ Doghosh s Endrawoltem se rozhlíželi, odkud by pomoc měla přijít.

Potom velitel spatřil, co se tryskem a s napřaženými kopími žene ke Slunečné.

Dvojitě uskupená linie těžkého jezdectva se s duněním přihnala až k bojišti a převálcovala roztroušené nejposlednější řady skřetů. S mírným odstupem je následovala další dvojitá řada, jejíž bojovníci zatím drželi zbraně zdvižené. Ve větru povlávaly praporce s runami, které nebyly nakreslené lidskou rukou.

„Elfové!“ vyklouzlo Doghoshovi. Tělem se mu prohnala horká vlna radosti. „To jsou elfové!“ zaryčel s úlevou a zvedl pěst do vzduchu. Lidé na ochozu hlasitě jásali štěstím, zatímco z řad skřetů se ozývaly první výkřiky zděšení. „Odrazte ty bestie pod našima nohama!“ zahulákal Doghosh vzrušeně. „Nažeňte je elfům před kopí!“

„Pancéřoví jezdci ze Zlaté nížiny, pokud si správně vykládám jejich znaky,“ konstatoval Endrawolt. „Kněžna nám je poslala! Osm set, možná tisíc, myslím − víc jich není.“

„Ale i tak bohatě stačí!“ Doghosh stále pevněji věřil, že všechno dobře dopadne. „Zničíme tu pakáž a potom zjistíme, odkud sem přišli. Nejsme jediné město, které je v ohrožení. Musí se o tom dovědět celá Skrytá země.“ S novým nadšením pobíhal po ochoze, povzbuzoval obránce, pomáhal všude, kde bylo třeba, a znovu a znovu se díval před hradby, kde bojovali elfové.

A ti řádili mezi nestvůrami s nádhernou nemilosrdností!

Museli mít zesílená kopí, protože jim zbraně hodně dlouho vydržely, než se zlomily. Elfové se nesetkali s téměř žádnou obranou, prostě projížděli davy neuspořádaných a dokonale zaskočených krvelačných bestií a velkoryse mezi nimi roznášeli smrt. Vrhače, které skřeti měli s sebou, vbrzku vzplály, takže krupobití šípů a oštěpů skončilo.

Žádná ze stvůr se nyní nešplhala po žebříku nahoru, všechny se otočily a čelily mnohem většímu nebezpečí. Obránci se radovali z chvíle odpočinku, kterou jim obstarali nečekaní spojenci.

„Házejte po nich kameny!“ zakřičel Doghosh uvolněně, když nápor páté útočné vlny zeslábl. Milosrdní bohové, zejména Elrio, velebím vás! „Nepovolte!“

Když skřeti postřehli, jaké nebezpečí na ně v zádech číhá a že už přišli o několik set soukmenovců, seskupili se u městských hradeb, aby navzdory neutuchajícímu dešti kamenů vytvořili proti elfům ucelenou bojovou linii. Věcí, které po nich obránci seshora házeli, se báli méně než nepřátelské jízdy.

Doghosh si nechal přinést oj a uložil vojákům, aby ji připevnili k horní části ochozu jako závoru u dveří. Potom nařídil poblíž stojícím mužům, aby se k němu připojili. „Dělejte! Skřeti se přece chtěli vyšplhat nahoru k nám. Pošleme jim kus hradeb jako dárek, aby si ušetřili námahu se šplháním!“

Ještě než bestie skončily s přeskupováním, vytvořili elfové z pěti set jezdců sedm set kroků širokou řadu a jeden vedle druhého se s napřaženými kopími tlačili do masy nepřátel.

Vzduch byl plný praskotu a řinčení. Ryčící skřeti nevěděli, co se s nimi děje, Doghosh to seshora velice dobře viděl. Byli stlačováni a přimáčknuti k hradbám. „Shoďte cimbuří!“ zařval Doghosh a sám se do něj opřel. „Shoďte celé cimbuří! Srazte ho dolů!“

A zatímco se za první vlnou elfů blížila druhá, aby vnesla mezi bestie ještě větší zkázu, všude se na zmatené vojsko skřetů řítily horní části valu.

Endrawolt udeřil Doghoshe do ramene. „Utíkají! U bohů, ten mor se zelenou kůží prchá! Tak se přece podívejte!“

Doghosh se předklonil, opřel se okraj hradeb, kde ještě před okamžikem bylo cimbuří. Rozplakal se štěstím: skřeti prchali na všechny strany, zahazovali zbroje, aby mohli rychleji běžet, a hledali záchranu v útěku. Elfové je v malých skupinkách pronásledovali a pobíjeli je, jakmile nestvůry dohonili. Uprchl pouze maličký houf.

Doghosh vydal rozkaz odsunout beranidlo a otevřít bránu. „Naši bojovníci musí vyjít ven a dorazit zraněné skřety. Chci, abychom měli před městem klid.“

Endrawolt přikývl a přitom se zlomyslně ušklíbl. „To budou mít chlapi radost!“ Rychle odkráčel pryč.

Elfové se za setmění vraceli z nejrůznějších stran zpátky, jenom několik málo z nich mělo ještě kopí.

Ve volné formaci se blížili k Slunečné, kovové koňské zbroje byly na mnoha místech potřísněné krví nepřátel. Leckteří válečníci museli jít pěšky, v boji přišli o zvířata. Ztráty byly snadno přehlédnutelné, mezi pobitými skřety spatřil Doghosh jenom tu a tam nějakého mrtvého elfa.

Ti jsou ale statní! Doghosh nebude moci Veïnse, kněžně elfů, nikdy dostatečně poděkovat za jejich pomoc.

Pospíchal po schodech dolů, aby u brány přátele přivítal, a vyslal do města posla, který měl obyvatelům oznámit, že jsou zachráněni. Zachráněni elfy. Musel se ušklíbnout. Nebude se jim líbit, že budou muset nocovat ve městě, kde ještě páchnou vroucí sračky a chcanky.

Dělal si starosti s tím, jak odstranit nesčetné mrtvoly bestií. Kdyby měli takové množství mrtvých nepřátel spálit na hranicích, potřebovali by na to dřevo celého lesa. Nezbývalo než naházet těla do velké díry nebo je na vozech odvozit do řeky. Voda odnese bestie přes hranice do Ido, s nímž jejich království spojovala neustálá rivalita. Lepší varování bychom našim milovaným sousedům nemohli poslat, ospravedlňoval se v duchu za tento podlý nápad. Ano, to by byl dobrý skutek.

Čelo jízdního průvodu dorazilo.

Za jásotu obránců na zbytcích druhých hradeb a lidí stojících na starých, třetích městských hradbách vtáhli elfové otevřenou bránou dovnitř. Působili povzneseným dojmem, plni vznešenosti a krásy.

Jejich velitel, hnědovlasý elf, jemuž u sedla visely dva dlouhé meče, nasměroval koně k Doghoshovi a lehce sklonil hlavu. Po válečníkově zbroji i koňském pancíři stékala krev skřetů, která mu zastříkala i obličej. „Zdravím tě, člověče. Ty jsi velitel toho odvážného hloučku, který vzdoroval skřetům?“

„Já jsem Doghosh z Ligardu, velitel městských stráží ve Slunečné,“ představil se okamžitě oslovený a ukázal na Endrawolta. „To je můj zástupce Endrawolt. A vy jste válečníci ze Zlaté nížiny?“

„Tak je to. Přicházíme z bitvy, která nedávno zuřila kousek odsud. Od té doby se po těch bestiích rozhlížíme, abychom je zničili, jakmile je někde vypátráme. Smíme si ve městě odpočinout?“

„Zajisté! Jste vítaní hosté.“

Elf nařídil svým oddílům, aby vjely do města, zatímco on sám zůstal stát před Doghoshem a ukázal na poničené hradby. „Vaše pevnost by padla, kdybychom se tu v poslední chvíli neobjevili. Proč ji skřeti chtěli tak zoufale dobýt? Bylo by moudřejší, kdyby ji obešli a obsadili zázemí.“

„To není pravda. Toto město je důležitou křižovatkou a roste cyklus od cyklu. Vojenská posádka je tu sice jenom za války, ale kdyby se tu skřeti uhnízdili, dali by se odsud jenom těžko vyhnat.“

„Vy lidé jste ale směšní!“ Elf se zasmál. „Stavíte si příliš malé pevnosti a máte moc málo válečníků.“

Doghosh tato slova vnímal jako poučení i pokárání, přestože on sám nenesl za tento stav žádnou odpovědnost. „Není to moje chyba, že…“

„Promiň mi to. Nechtěl jsem se tě dotknout.“ Elf si uvědomil, že jeho poznámka byla nepatřičná. „Bojovali jste statečně.“ Elegantním pohybem seskočil ze sedla.

Průvod elfů na koních vjíždějících městskou bránou do Slunečné již ustal. Pouze válečníci, kteří přišli o koně, čekali jako garda u svého velitele.

„Vy jste bojovali neméně odvážně,“ pravil Doghosh smířlivě. „Kdy bylo nějakému člověku naposledy dopřáno pozorovat elfy v boji?“ Neodvážil se podat bojovníkovi ruku, protože se obával, že toto gesto nepatří u elfů k pravidlům společenského chování.

„Viděli jste ještě něco jiného, neobvyklého? Nějaké jiné bestie?“

„Ne, ne, žádné další. Najednou se tu vynořily, ale já si nemyslím, že pocházejí ze Skryté země.“

„Tak? Proč si to myslíš?“

„Protože mají jinou stavbu těla a kvůli jejich zbrojím… Je tu hodně věcí, které o tom svědčí. Endrawolt si mrtvoly těch stvůr pořádně prohlédne a podá mi zprávu.“ Doghosh viděl, že se elf tváří zamyšleně. „Vy na to máte jiný názor?“

„Máš skvělý dar, umíš dobře pozorovat. Přišly ze země za Šedými horami. A nepřišly samy. Obávám se, že na severu už padlo hodně říší. Mezi nimi i moje vlast, Zlatá nížina.“

„Cože?“ Doghoshovi se údivem rozšířily oči. „Jak se to mohlo stát? Sám jsem byl přece svědkem, jak tisícovka vašich jezdců porazila takovou přesilu.“

„Za to mohl moment překvapení, veliteli.“ Elf se pousmál. „Našimi spojenci jsou překvapení a rychlost. S nimi dokážeme porazit i nejsilnějšího nepřítele.“ Vytasil dýku a podřízl jí Doghoshovi hrdlo.

Rána byla hluboká, prořízla tepny a znemožnila jakýkoliv výkřik.

„Vidíš, barbare? To jsem tím myslel,“ prohodil elf zlomyslně a rychle ucouvl stranou, aby ho nezasáhla stříkající krev. „Kdybys věděl, kdo ve skutečnosti jsem, nebylo by tak snadné zabít tě. Nebo dobýt tvoje město. Tvá smrt má jméno Carmondaj.“

Doghosh cítil žhnoucí, horkou krev, vzduch unikající z otevřené rány. On mě… Nohy pod ním podklesly. Padl na kolena, a když dopadal na bok, ztratil vědomí.

* * *

Carmondaj seděl na druhých hradbách, obličej obrácený k večernímu městu, nohy se mu houpaly přes hrazení. Vedle sebe si postavil pohár a láhev ovocného vína, které Caphalor uchovával pro mimořádné příležitosti v osobním zavazadle.

Pád Slunečné byl takovou mimořádnou událostí.

Pořád ještě jsem jako opilý, v povznesené náladě. Kolem Carmondaje se kupily kresby zatížené kousky kamení, aby je vítr neroznesl po okolí.

Od chvíle, kdy Doghoshe zabil, nedělal nic jiného, než že létal tužkou po papíře a pergamenu. Musel ze sebe dostat a zakonzervovat dojmy z bitvy, dobytí města a smrti. Elfskou zbroj z větší části odložil, překážela mu při kreslení. Později se okoupe a převleče.

Pod ním, mezi vnitřní městskou hradbou a zbytkem druhého valu, se tísnili zajatci. Muži, ženy, děti, nahnali sem všechny obyvatele Slunečné. Caphalor byl se svou gardou ve městě a procházel si jednotlivé domy.

Carmondaj tu a tam zaslechl z davu barbarů výkřiky. Chtěli vědět, co se s nimi stane. Neodpovídal.

Prolitá krev − slouží mému peru.

Ošálená duše − slouží k mému povznesení.

Zlomené oko − slouží mému údivu.

Dobyté město − slouží mé slávě.

Avšak: sláva − k čemu sloužíš ty?

Další list se zaplnil, a tak ho odložil stranou.

Spokojeně si povzdechl a usrkl vína. Zaklonil hlavu a zadíval se na hvězdy, které byly určitě dobře vidět i v Dsôn Faïmonu. Připojit se k tažení bylo dobré rozhodnutí.

Pravá ruka ho bolela. Levé rameno pálilo, jak si je namohl v bitvě s óarky. Elfská kopí sice byla dobře vyvážená, ale tím, jak byla vyztužená, byla i těžká. Sílu srážky s nepřítelem v plné zbroji pokaždé odnášel kloub, v předloktí nadále cítil dozvuky ran do štítů. Carmondaj se usmál. A bylo to tak krásné!

Caphalor vyšel za ním na ochoz. Zdálo se, že prohlídka Slunečné je u konce. Nostàroj se zadíval na hromadu pokreslených papírů. „Hotová záplava kreseb a básní. Předpokládám, že dnešní moment nekonečna byl velice inspirativní, že ano?“

„Byl… namáhavý.“ Carmondaj posbíral svá díla a udělal nostàrojovi místo. „No a? Jak ses rozhodl?“ Ukázal koncem tužky na barbary.

„Slunečná nám poslouží jako kamenolom. Kvádry jsou poměrně rovně otesané, nemusíme na nich moc pracovat. Část barbarů odnosí kameny do kráteru ve Zlaté nížině. A pro trámy taky budeme mít využití: vysušené dřevo, které bude dobře hořet.“ Caphalor usedl vedle něho. „Nejurostlejší exempláře půjdou do Šedých hor, dostane je Durùston. Vybere si z nich to nejlepší.“

Carmondaj věděl, že slova byla míněna přesně tak, jak byla vyřčena. „Ano, říkal mi, že alfové v Dsônu prahnou po špercích a ozdobách z částí těl barbarů. Tím, co vytváří, stačí jen stěží uspokojit poptávku.“ Houpal nohama před sebe a zpátky. „Předpokládám, že ta bašta uprostřed města zůstane zachovaná, že?“

„Ano. Bude z ní dobrý opěrný bod, odkud budeme moci tlačit na okolí.“ Černovlasý alf se podíval na pohár a víno. „Můžu?“

„Vezmi si. Je tvoje.“

Caphalor se napil a stejně jako Carmondaj se zadíval na potemnělé město. Bez obyvatel nesvítilo v žádném domě světlo. Při pohledu z dálky by Slunečnou nikdo ani nezahlédl.

Carmondajovi připadalo město stejně nic neříkající jako většina barbarských měst, na něž během tažení narazili. Lidé neměli téměř žádný smysl pro krásu: střecha, kolem ní zdi, okna a dveře. Co jim úplně unikalo, byly jemnosti ve stavbě obydlí, filigránské prvky, věci, s nimiž by si někdo pohrál, aniž by působily zženštile nebo kýčovitě. Zajisté, královská města byla působivější, stavby měly sloupy, polokopulovité střechy a podobně. Ale řezbářské práce na trámech ve Slunečné nemohly udělat dojem na žádného alfa. Řemeslně dobře provedené, ale dětinské.

„Tys naše válečníky dokonale vyškolil.“ Caphalor vypadal, jako by záměrně směřoval hovor k určitému cíli. „Bez tebe a tvého umění bychom óarky neporazili.“

„Jsou to dobří válečníci, kteří se okamžitě srovnali s novým způsobem boje. Kromě toho jsme využili každičkého úlomku nekonečna ke cvičení.“

„To je správné. Jenže my jsme potřebovali někoho, kdo se v tom zapomenutém způsobu boje ještě dobře vyzná. Náš lid tuto taktiku už dlouho nepoužívá.“ Caphalor nadále hovořil přímo před sebe a nedíval se na něj. „Nesmrtelní nemají tušení, jak skvělého válečníka v tobě ztratili.“

„Já už nejsem válečník!“ Carmondaj nechtěl slyšet nejmenší náznak toho, že by se měl vrátit k dřívější existenci. Nechci mít v hlavě tyto myšlenky, tyto pocity! „Můj život patří umění. To, co tady dělám a co jsem udělal, byly výjimky. Pro náš národ. Nepovede to k tomu, abych bez ustání seděl v sedle upíra noci a měl na sobě alfskou pancéřovou zbroj. Tyhle časy jsou dávno pryč.“ Ale stejně se mi to líbilo.

Caphalor chvíli mlčel. „Později se večer ještě jednou ukážeš jednotkám jako Sinthoras. Čekají, že se jim najednou ukáží oba nostàrojové.“

Carmondaj na něj pohlédl. „Jak dlouho chceš tuhle maškarádu udržovat? Jak dlouho to ještě muže procházet?“

„Dokud se nevrátí pravý Sinthoras. Nemáme jinou volbu. Nemůžeme teď předstírat, že je zraněný nebo na smrt nemocný. Jednotky ho potřebují, musí ho vidět. Po bitvě ve Zlaté nížině ho přímo uctívají.“ Hořce se zasmál. „Kdyby muži věděli, že nasazují život pro alfa, který se v Dsônu válí v posteli a kdovíco ještě…“

„To nedělám,“ zazněl hlas z druhé strany valu.

Carmondaj otočil hlavu a rozeznal až dosud pohřešovaného nostàroje. Jak to udělal?

Sinthoras měl na sobě černou zbroj alfů a přes ni přehozený kabát, stíny ho obklopovaly a pomalu od něj couvaly. Využil svého daru, aby ho stráže nepostřehly. Vypadal pohuble. „Jsem zase zpátky,“ pravil tiše. „Musím se omluvit za to, že jsem potřeboval tak dlouhou dobu, ale v Dsônu se dějí věci, co… Mám nepřátele, kteří mě chtějí svrhnout. A se mnou i tebe, Caphalore. Musel jsem proti tomu něco podniknout. Pochybovali o nás.“

Nevypadá dobře. „Musíte mezi sebou projednat záležitosti, které, jak se domnívám, by neměly být v mém eposu raději vůbec zmiňovány.“ Carmondaj se chtěl zvednout a stáhnout se do ústraní.

„Zůstaň. Před tebou nemáme žádné tajnosti.“ Caphalor ho jemně chytil za rameno a zvedl láhev. „Je možné, že máme nepřátele, Sinthorasi, ale vojáci tě potřebují. Milují rozzářeného nostàroje, který pronáší plamenné řeči a jehož slova jim dodávají víru, velitele, který jim před očima vykresluje slavnou budoucnost a vede je do bitvy.“ Obrátil pohled k Carmondajovi, jenž se viditelně cítil nesvůj, a předstíral údiv. „Ale ten Sinthoras, který je vodí do bitvy, sedí vedle mě!“ Poté Caphalor opět zvážněl. „Bez něho by se mi ten klam nepodařil. A bez toho klamu bychom Zlatou nížinu nikdy nedobyli.“

„Cestou jsem pochopil, že jsem byl u všeho, přestože jsem zároveň pobýval v Dsônu nebo na jiných místech,“ odvětil Sinthoras řezavým hlasem. „Někdo zaujal moje místo.“

„Já jsem byl dalek toho, abych…“ nadechl se Carmondaj. Tušil, že světlovlasý alf na něho žárlí a nepřeje mu úspěch. Vznikla mezi nimi nepředpokládaná rivalita.

„Nemáš pro svou nelibost žádný důvod, Sinthorasi,“ napomenul Caphalor Sinthorase chladně. „Jednal tak na můj rozkaz. A bil se dobře. Nyní můžeš dokázat, že jsi přerostl sám sebe.“ Vstal. „Byl jsi příliš dlouho pryč a něco nám dlužíš, příteli. Za tvé nepřítomnosti jsme se ti starali o slávu, zatímco ty sis v Dsônu skvěle užíval.“

Carmondajovi neunikl vyčítavý tón, do něhož se však mísilo i něco jiného, což však nedokázal pojmenovat. Jako kdyby znovu ožila stará nevraživost. Zůstal sedět mezi oběma nostàroji a nic neříkal. Každé slovo by mohlo vyznít nesprávně.

„Vysvětlí mi někdo z vás, proč jsme pobili tisíce óarců?“ dožadoval se Sinthoras odpovědi. „I když je nemůžeme ani vystát, jsou to přece naši spojenci. Ne že by mi jich bylo líto, ale budeme je ještě potřebovat. Právě kraggashovy óarky.“ Očividně se snažil odvrátit od sebe pozornost tím, že hledal chybu u jiných.

Caphalor v poklidu dopil pohár vína. „Toboribarova smečka se na vlastní pěst pustila na jih. Dobývání říší elfů se jim nezdálo dost rychlé, tak si chtěli předem zajistit svůj podíl. To jsem nemohl strpět. Ti, co přežili, budou díky našim falešným elfským zbrojím tvrdit, že vojáci, kteří pobili Toboribarovy oddíly, byli elfové. Od této chvíle by se měl podřídit našim rozkazům, jak bylo dohodnuto, protože tahle řež mu jasně ukázala, že jestli potáhne dál sám, bude to vést jenom k obrovským ztrátám.“

„Rozumím. Dobrý tah.“ Sinthorasovi bylo nepochybně zatěžko přiznat, že jeho druh jednal správně. „Ale kde je démon?“

Tuto otázku si Carmondaj rovněž kladl. Nejdůležitější spojenec v boji proti Tark Draanu trucuje.

„To se ptáš ty?“ Caphalor vytrčil bradu. „Tys ho přece naverboval. Carmondaj je mi svědkem, že ke mně přišel a řekl, že chce s tebou mluvit a že máš vůči němu dluh. On se se svou tak výjimečnou mocí, kterou jsme při dobývání Tark Draanu zatím vůbec nepotřebovali, objeví teprve tehdy, až ho o to osobně poprosíš. Navíc se mi odvážil otevřeně vyhrožovat.“ Hlasitě si vydechl. „Myslel jsem si, že se vy dva setkáte, až se budeš vracet Kamenným průsmykem.“

„Nesetkali jsme se.“ Sinthoras vypadal ustaraně. „Snad nezmizel?“

Carmondaj nemohl dělat nic než upřeně zírat na světlovlasého nostàroje a zasypávat ho nevyslovenými výčitkami. Sinthoras si nejdříve dopřával krásné časy v Dsônu, a když se pak připlížil zpátky k jednotkám, ani s sebou nepřivedl démona. Stále méně se mu zamlouvala představa, že ho bude muset v eposu opěvovat. Já dělám jeho práci, a nic za to nedostanu! No, řekněme, že skoro nic.

„A kdyby, tak co?“ zvolal Caphalor. „My jej a ty jeho nemrtvé podzemšťany vůbec nepotřebujeme.“ Položil pohár na zbytky ochozu. „Navrhuji, aby ses dočkal svého potlesku a užil si slávy.“

„Jak jsem na tom se svou slávou, to zjistím hned, jak uslyším, o čem se tu povídá,“ odvětil Sinthoras chladně. „Rozhodně jsem zase zpátky. Nikdo už nebude muset místo mě nosit zbroj, do které ani nedorostl.“

Ty nafoukaný… Nyní se Sinthorasova slova dotkla Carmondajovy cti, a to si nemohl nechat líbit. Vyskočil na nohy a napřímil se před nostàrojem, bolest zmizela. „Říkám ti jedno: ty by ses v mé staré zbroji úplně ztratil. Přísahám ti, že do té tvojí už nikdy nevlezu, i kdyby mi na hlavu měly spadnout hvězdy!“ Otočil se a po ochozu odkráčel pryč.

Neměl jsem do té války strkat prsty. Já jsem umělec. Mými zbraněmi jsou tužka a slova. Tak tomu bude ode dneška až na věky.

Neurčitý pocit mu však říkal, že budoucnost přinese něco jiného.

Carmondaj ho za to nenáviděl.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), mnoho mil na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek zimy

Famenia se třásla zimou. Přihodila polínko do téměř vyhaslého ohně a přitáhla si kabát těsněji k ramenům. Potom si přichystala lože. Skládalo se z větví, které pokryla mechem a listím a přes ně přehodila koňskou houni. Pohodlněji se pod širým nebem nedá nocovat.

Ke vší hrůze musela stále myslet na historky, které Törden v jednom kuse vyprávěl. O nestvůrách, které za úplňku vylézají ze svých úkrytů, mají dlouhé zuby a šeredné tlamy a polykají lidi. Dokud lidi nenapadly, zůstávaly neviditelné, ale bylo možné je slyšet, protože vyly jako vlci.

Dost! Tady nic takového není. Nikde nejsou! Famenia složila unavenou hlavu na deku a děkovala bohům za pomoc a za to, že tak dobře pokračuje v cestě.

Jako dalšího navštíví Grok-Tmaie. Měla z něho trochu strach. Přemýšlivý. Proč ne Podivný nebo Děsivý?

Měsíc v celé své nádheře kolem sebe šířil stříbrný jas a vrhal na listím pokrytou zem ostré stíny opadávajících stromů. Ve vzduchu se vznášel studený chlad, vůně hub a nadcházející zimy.

Přepadl ji stesk, když si vzpomněla na domov ve starobylých zdech v kouzelné říši Jujulonia. Na přátele, na noci u koláčů a placiček, na veselí, které tam panovalo, a na smích.

Dotkla se amuletu. Sama pořádně nevěděla, co je. Není ani fámula, ani maga. Nástupkyně bez vlastní kouzelné říše. Nemá už žádného mentora, jehož by mohla požádat o radu, zato však odpovědnost, pod jejíž tíží by se většina lidí zhroutila.

Čas od času neměla daleko k tomu, aby se vzdala. Někam zalezla, schovala se pod strom, do nějaké vesnice, kde by s úzkostlivě bušícím srdcem vyčkávala, co se ve Skryté zemi stane.

Hájem, v němž se utábořila, se prohnal lehký závan větru. Listí se rozvířilo a zašustělo, větve zaskřípěly a třely se jedna o druhou. Plamínky zaplápolaly a roztančily se v šelestivé melodii vánku.

Famenia se znovu otřásla, tentokrát však strachem. Lesík jí zpočátku připadal jako správná volba. Symboly v kůře stromů, které tu a tam zahlédla, prozrazovaly, že les je zasvěcený Elrii. A tam, kde se usídlili bohové, mívali prý lidé zpravidla příjemné sny.

Spánek se však nedostavoval.

Jednu chvíli byl měsíc příliš jasný, podruhé to byly noční zvuky, hlasy zvířat, vzpomínky na Tördenovy strašidelné historky, stíny… Byla zvyklá spát v posteli, zalézt pod deku a bezstarostně usnout.

Musím se s tím vyrovnat: pro mě už bezstarostné časy skončily. Famenia zavřela oči a pokusila se zapudit zlé myšlenky. Sotva se jí však přivřela víčka, vybavila se jí v paměti umírající Ortina a Simīn s hrdlem probodnutým šípem. Zdálo se jí, že se ve vzduchu vznáší nasládlá pachuť krve.

Takhle nenajdu klid! Famenia otevřela oči.

Oheň plápolal, šířil teplo a probouzel v ní náznak klamného bezpečí. Listí šelestilo − přestože se vítr utišil.

Polekala se. Někdo přichází! Bohové! Sevřela v ruce amulet a vzpomněla si na jedno kouzlo, které… dokáže člověka rozesmát. Není to zrovna ten nejlepší způsob, jak se bránit proti bestiím. Proklatě, a ještě jednou proklatě!

Jujulo nebyl magus, který by prahl po boji a ničení, a právě tím udělal na Famenii velký dojem. Nyní však, v těchto okamžicích, by byla ráda, kdyby ji mistr naučil aspoň jedno jediné kouzlo, které by jí pomohlo vzdorovat nepříteli.

Do uší jí dolehlo tiché zasténání, jako kdyby někde blízko kdosi umíral. Spadané listí hlasitěji zašustilo.

Ať jsi, kdo jsi, jdi odsud pryč! Törden jim rovněž vyprávěl o bytostech, které předstíraly, že jsou lidé. Lidé, jimž je nutno pomoct. Tímto způsobem lákaly bezelstné poutníky do pasti a údajně jim pak vysávaly krev.

Přicházely taky za úplňku?

Famenia bojovala s nutkáním vyskočit a utéct pryč. Oheň! Zaženu je na útěk hořícím polenem. Nebo… ne, kouzlem, kterým se přivolá prudký závan větru. Tím by to mělo jít! Kouzlo bylo ve skutečnosti určeno pouze k tomu, aby někomu rozcuchalo vlasy nebo rozházelo hromádku šatů, ale když se do něho vloží trochu více síly a energie, dokáže shazovat na zem i větší předměty. Nebo smést nestvůry.

Soustředila se na správnou formuli.

Opět zaznělo zaúpění, lesem se šouraly něčí nohy, větvičky praskaly a nakonec se sténání ozvalo odněkud zblízka.

Vyděšená Famenia se zvedla z lůžka, palcem a malíčkem mířila na blížící se stvůru. „For…“ Při pohledu na tvora, který se před ní potácel, se nejistě zarazila.

Dívenka ve špinavých šatech a s umolousanou tváří vypadala neškodně. Prosebně zvedla levou ruku a natáhla k ní prsty. Druhá ruka byla zlomená a bezvládně visela podél těla. Vyhublá až na kost a se slepenými vlasy vypadala jako obrázek bídy a utrpení, který by obměkčil i kamenné, železem obložené srdce.

„Pomoz mi!“ zašeptala dívka a hořce se rozplakala. „Prosím!“ Potácela se vpřed a sahala po nízce visících větvích, jichž by se mohla chytnout. Tenké dřevo v bezvládné ruce prasklo, děvče se s pláčem zhroutilo na zem vedle ohně a nehýbalo se.

Musíš jí pomoct! Pak si však opět připomněla Tördenovy historky o upírech, kteří lidem vysávají krev a předstírají, že jsou jenom bezmocní lidé v nouzi…

„Hej, ty!“ Famenia do dívky lehce šťouchla špičkou boty. Ta okamžitě začala kňourat a téměř nesrozumitelným hlasem žebronila o milost. „Kdo jsi? Co se ti stalo?“

Dívka zůstala ležet, obličej zabořený do listí, ruku natáhla k fámule. Prsty se sevřely a stiskly vyschlé listí. „Prosím…“

Famenia se rozhlédla, nikde však neobjevila žádné další stvůry, které by jí usilovaly o život. Rozhodla se, že bude věřit osudu.

Jednou rukou vytáhla z ohně hořící polínko, aby měla v případě nouze čím se ohánět, pravou nohou překulila dívku na záda. Počítala s tím, že uvidí dlouhé spáry, které se budou po ní natahovat.

Místo toho spatřila ušmudlaný obličej, propadlé tváře a hluboce zapadlé, planoucí oči, svědčící o neslýchaném utrpení. Dívka jí pohlédla do očí. „Jdi ke králi… ty… můj otec… starosta v…“ Oči se obrátily v sloup, místo panenek bylo vidět pouze bělmo.

Ona umírá! Famenia odložila polínko tak, aby je měla neustále po ruce, poklekla vedle dívenky a soustředila se na kouzlo, jež zabrání duši opustit tělo. Jednu ruku jí položila na solar, druhou uchopila amulet, a hned jak vyslovila krátkou formulku, ucítila, že se kov zahřívá. Léčivá magie jí protékala a vlévala se do dívky, v jejímž obličeji se zračila úleva. Kosti v ruce se s lupnutím narovnaly, řezné rány a škrábance se zavřely a potáhly strupy. Nepravidelně bijící srdce ve vyzáblé hrudi se uklidnilo a zesílilo, nádechy se staly hlubšími a delšími.

To musí stačit. Možná budu energii ještě potřebovat. Famenia si uvolnila ruce a zadívala se na dívku.

Kouzlo mělo obvykle za následek, že vyléčený následně upadl do hlubokého spánku, a když se následujícího oběhu probudil, zvedl se z lože plně zotavený.

Tak dlouho však Famenia nechtěla čekat. Co se jí stalo? Opatrně zatřásla uzoučkým ramínkem dítěte.

Děvče zaječelo a probralo se, ohnalo se rukama a zasáhlo fámulu do krku. Famenia se rozkašlala a upadla. „Promiňte mi! Ach, bohové, promiňte mi to!“ vykřikla dívka polekaně, zakryla si ústa rukama − a zjistila, že už nemá jednu z nich zlomenou. „Co… jak jste to…“ Pohledem přelétla okolí, les, oheň, jako by se najednou probudila ze snu. „Kde jsem?“

„U mě. V bezpečí.“ Famenia se opřela o loket a musela si několikrát odkašlat. „Mělas horečku a tvoje ruka…“

„Byla zlomená!“ Děvče ji zvedlo a zahýbalo s ní. „Jak…“

Někdejší fámula se posadila. „Jmenuji se Famenia a jsem… nástupkyní Jujula Veselého. Možná jsi o něm slyšela?“

„Maguse Jujula? Vy jste jeho fámula a… kouzlo! Vy jste mě vyléčila kouzlem.“ Po kolenou k ní přilezla, vzala Famenii za ruku a pokryla ji vděčnými polibky. „Vás poslali sami bohové! Můj otec, všichni ostatní… elfové je zavřeli do jeskyně a…“

„Pomalu, maličká.“ Famenia ji objala kolem ramen. „Jak se jmenuješ?“

„Ossandra. Já jsem… můj otec je starosta Mlýnic a elfové…“ vyhrkla tenkým hláskem. „Přišli, protože se chtěli utábořit v naší jeskyni. V kamenolomu, aby je nikdo neviděl, tam se schovají i před zlem, které se šíří Skrytou zemí, to nám říkali. Ale oni toho chtěli po našich lidech tolik, a potom odmítli pustit… moje kamarády, děti, aby…“ Ztěžka se nadechovala i vydechovala. „Pomozte mi! Vy to přece dokážete, se svojí magií a kouzly! Vyžeňte je z města nebo prostě s těmi hroznými šikmouchými zloduchy něco udělejte!“

Famenia se na Ossandru pozorně zadívala. „Jsou to elfové, nebo tvorové, kteří jako elfové jenom vypadají?“

„Jak… to myslíte?“

„Když vyjdou na slunce, zbarví se jim oči do černa?“

Ossandra váhavě přikývla. „Já… ano. Ano! Myslela jsem, že si to jenom namlouvám, ale jejich velitelka… u ní jsem si toho všimla!“

„Jak se jmenuje?“

„Horgàta. Je… krásná, a přesto… nahání strach.“ Ossandra si ukázala špinavým, tenkým ukazováčkem na pusu. „Když se směje, pak je to nejhorší. Bojím se jí. Všichni se jí bojí.“

Famenia měla děsivé tušení, koho považují obyvatelé Mlýnic za elfy a koho díky této mylné domněnce u sebe přijali. „Kolik jich je v té jeskyni?“

„Pět tisíc. A k tomu ještě pět tisíc černých koní, s rudýma očima a… zubama, jaké mají vlci!“ Ossandra dále plakala. „Ona říkala, že nám udělají hrozné věci, jestli je prozradíme. To nejsou elfové, že ne? Elfové by nic takového neudělali! Elfové jsou přece bytosti světla a…“ poddala se slzám a pevně se Famenie chytila.

„Půjdu s tebou a uvidím, co můžu udělat, abych tvé přátele zachránila.“ Famenia pohladila dívku po hlavě, aby ji uklidnila.

Ve skutečnosti však neměla tušení, kdo by byl schopen s úspěchem vzdorovat armádě pěti tisíc alfů.

XIV.

Znáš Putující věže, dítě?

Dej pozor, sic zabijí tě!

Ocelí jsou vyzbrojení,

větší hrůzy nad ně není!

Přátelství jim z očí nezáří,

a komu se včas nezdaří

poslat je na onen svět,

ten pomoc potřebuje hned.

A bude to ještě horší, ten zlořád,

protože ti lotři vítězí pořád, pořád,

pořád!

Putující věže,
dětský popěvek, 3. sloka (zakázaná)

Tark Draan (Skrytá země), daleko na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

Carmondaj se v teplém oblečení potuloval Slunečnou, která již nevypadala tak jako za onoho momentu nekonečna, kdy město dobyl. V ruce držel sešit a tužku.

Domy z větší části zmizely, otroci museli rozebrat dokonce i základové zdi. Těmi nechal Caphalor zpočátku vyztužit poškozené městské hradby, a když mužští barbaři s touto prací skončili, dřeli na vylepšení obou dvou vnějších ochranných valů. Slunečná se měla stát novým opěrným bodem alfů. Přímo uprostřed Skryté země. Již dostala i nové jméno: Kôraidàdsôn.

Jako by město sežral nějaký obrovský hmyz a zůstala z něho jenom pevnost. Carmondaj se zastavil na místě, kde ještě stálo pár příbytků barbarů a odkud otroci odnášeli v třeskutém mrazu jeden kámen za druhým. Ženy a děti ze Slunečné byly mezitím odeslány do Šedých hor. Manželům a otcům bylo řečeno, že jejích rodiny budou drženy jako rukojmí. Tím si udržovali barbary v područí. První z nich brzy umřou vysílením.

Od dobytí města pochytali alfové několik obchodníků a pocestných, kteří nic netuše projeli branami a až příliš pozdě zjistili, co se ve Slunečné stalo. Další otroci, kteří posloužili k nahrazení ztrát.

Carmondaj rozevřel sešit a prohlížel si poslední obraz, představující další náčrt budoucího velkého obrazu. Bude nejméně deset kroků dlouhý a osm vysoký. Nejméně! Jinak se ten dojem nedá vůbec zachytit a přiblížit těm, co si budou obraz prohlížet.

Skupina vojáků z řad pancéřových jezdců se cítila povolaná vytvořit dílo, jaké Carmondaj dosud nikdy neviděl. Byl přesvědčený, že jejich počin bude svým způsobem jedinečný: háj z kostí.

Vojáci ve volných úlomcích nekonečna posbírali mrtvoly óarců a vykuchali je, vybrali kosti a ty pak vyvařili v obrovských neckách, aby získali kostní klih. Potom seřezali kosti do požadovaných tvarů, dodali jim vzhled větví a větviček a navzájem je pospojovali, až kolem Slunečné vznikl celý les: les kostí, vyznačující se naprostou dokonalostí. Černé buky, krvavé jedle, keře šípových trnů − leckteré velké a malé rostliny, v Dsôn Faïmonu zcela běžné, se zde tyčily v podobě kostěných napodobenin. Listy byly vytvořeny z vysušené a vydělané kůže óarců, trny z jejich zubů. Každá větev, každičká halouzka i každý kmen, všechno se to třpytilo matnou bílou barvou.

Ještě jednou se projdu hájem z kostí. Je na něho překrásný pohled.

Carmondaj se opřel o zídku a nakreslil si scénu s těžce pracujícími barbary. Na hrubé kameny hrubá síla. Nechtěl se ve městě zbytečně dlouho zdržovat. Cítil povinnost vypátrat, kam se poděli alfští hrdinové.

Nejvíce ho zaměstnával osud osleplého Arviûa. Kromě něho už dlouho nic neslyšel o Moraně, Virssagònovi ani o Horgàtě, a to od chvíle, kdy je nostàrojové poslali pryč. Musel ve svém eposu zaznamenat i jejich činy. To znamená, že se bude muset vydat na cesty, a zároveň tím skončí jeho působení v roli velitele výcviku pancéřových jezdců. Stejně to tak bude lepší. Já jsem malíř a básník, a tak tomu bude i v budoucnu.

Stejně jako nostàrojové i on bydlel ve zdejší pevnosti, jejíž vnitřek byl naprosto předělán, takže více vyhovoval vkusu jeho lidu. Sinthoras s Caphalorem se sice vrátí spolu s ním k hlavnímu vojsku, aby mohli zaútočit na Gwandalur ještě před příchodem zimy, to však alfům nijak nebránilo v tom, aby si pevnost zútulnili.

Velitelé, kteří tu nastoupí po nás, nám budou vděční. Zhruba devět set alfů zůstane v pevnosti a bude držet pozice. Dosud s nimi každý den cvičil a dolaďoval techniky útoku pancéřových jezdců. Zbroje elfů a runy, které na nich byly vyryty, přetřeli černou barvou. Kováři neúnavně pracovali na výrobě nových alfských zbrojí, ale dokud nebudou k dispozici v dostatečném počtu, budou nuceni používat ukořistěné.

Temný řev a démonický rámus u brány donutily Carmondaje otočit hlavu. Nečekaná návštěva!

Městskou bránou přijížděla pestrobarevná horda óarců. Těžkopádní koně, na nichž nestvůry seděly, byly pomalované zelenou a černou barvou. Jezdci zvedali do výšky děravé praporce, duli do trombónů a mlátili do bubnů, až z toho bolely uši.

Barbaři přerušili práci a zčásti ustrašeně, zčásti vztekle hleděli na bestie. Koneckonců, v bitvě s óarky přece zvítězili a ti si tu teď jezdili v jejich městě naprosto volně, zatímco z nich samotných se stali otroci.

Carmondaj rozeznal znak Toboribara, nesporného velitele všech óarců. Tady se schyluje k velice nepříjemné rozmluvě. Rychle zaklapl sešit a rozběhl se k pevnosti, zatímco koně klusali k bráně.

Dorazil tam s mírným zpožděním a musel se prodrat kolem hordy skřetů páchnoucích lojem a potem, jimž stráže nepovolily vstup. Carmondaj se ale dozvěděl, že jejich velitel byl vpuštěn dovnitř.

Nechci nic propást! Pospíchal po schodech nahoru a přesně věděl, kam má jít: rozčílený, dunivý hlas samotného Toboribara mu ukazoval cestu. Kníže óarců řádil a ve vzteku házel kolem sebe nejrůznějšími předměty nebo je rozbíjel o zeď. Dopřával volný průchod zuřivosti, která jím lomcovala. Carmondaj postřehl, že v chodbách, jimiž chvátal, leží na zemi rozbité kostěné svícny a sošky.

Nakonec dorazil do sálu, kde se vedle rozčileného Toboribara nacházeli i oba ozbrojení nostàrojové a několik jejich tělesných strážců. Jestlipak ví, že ho pěkně napálili? Carmondaj vešel dovnitř a zůstal stát v pozadí, aby nebudil pozornost a zároveň mohl nenápadně všechno sledovat.

V místnosti v minulosti hodovali lidští páni pevnosti. Nyní byly lavice a stoly odsunuty ke zdi, kde je dobrovolníci zdobili alfskými runami. Všude ležely třísky a hobliny. Alfové a alfky pracovali rychle. Snažili se dát jednoznačně na vědomí, kdo pevnost převzal, a to do posledního detailu.

Óarco zapřel ruce v bok a zhluboka se nadechl, než jim vmetl do tváří: „Vy mizerný šikmouchý černoočka! Vy jste byli ti, co rozprášili moje vojsko, a navíc jste to chtěli hodit na jiný šikmý uši!“

„Ale, Toboribare,“ pozdravil ho Sinthoras, jako by se setkával se starým přítelem. „Už jsme tě dlouho neviděli. Říká se, žes chtěl se svými óarky bez dovolení vyrazit dále na jih.“ Neupřímně se pousmál. „Jak je zdá, tento nápad se tvým válečníkům škaredě nevyplatil. Ujišťuju tě: tvoje ztráta je i moje ztráta, koneckonců hovoříme o našich spojencích. Ale jak vidíš, našli jsme pro tvé mrtvé využití. Teď jsou přece jen k užitku.“

„Vy jste před Slunečnou jenom tak pobili více než deset tisíc kraggashů. Zaútočili jste na ně ze zálohy! Převlečení za elfy!“ ryčel Toboribar vztekle a přiložil široké ruce k opasku, nebezpečně blízko ke zbraním. Největší tesáky si nechal potřít zlatem, ostatní byly pestře pomalované. „Taková hanba! Používáte jejich mrtvoly pro svoje…“ Toboribarovi docházela slova. „Měli jsme dohodu!“

„Máme dohodu,“ vmísil se Caphalor téměř neslyšitelně do řeči, což jeho slovům dodávalo mnohem větší účinek. „Jenomže ty ses jí nedržel. Takže si u nás nestěžuj, že nepřátelé pobili ze zálohy tvoje válečníky…“

Toboribar dupl železem obitými podrážkami tak hlasitě, až to zadunělo. „Slíbili jste mi jih, tak jsem si chtěl ten jih zajistit!“

„Jih dostaneš, ale až po tom, co dobudeme celý Tark Draan,“ ujišťoval ho Sinthoras. „Vyhrát můžeme jenom tehdy, když se všichni budou držet našich rozkazů − jak museli tvoji bojovníci zjistit na vlastní kůži.“

Nedovolí, aby s ním takhle mávali, pomyslel si Carmondaj a pilně si zapisoval.

„Nesmysl!“ zaryčel óarco a pod jeho dunivým hlasem se roztřásly okenní tabulky. „Moje vojsko mělo blízko k vítězství, než je vaši válečníci rozprášili! Teď je kvůli ztrátám a zraněnejm pořádně oslabený!“ Vztekle si odfrkl. „Žádám, abyste ten les hned zničili! To jsou kosti mejch kraggashů, a vy si z nich děláte srandu. Zasloužili si, aby byli pohřbení tak, jak je u mýho národa zvykem.“

Sinthoras popošel těsně k němu a obdařil ho zničujícím pohledem. „Jednal jsi v rozporu s našimi rozkazy. Pověz mi, kníže óarců, co ty děláš s válečníky, kteří tě neposlechnou? Zahrnuješ je zlatem a bohatstvím? Zasypáváš je chválou a slávou?“

„Ne, jasně že ne…“

„A jak jsi přišel na to, že my si něco takového necháme líbit?“ zeptal se Sinthoras. „Naše shovívavost má taky meze! Barbaři z Ishím Voróo, kteří se prostě seberou a jdou domů, když se jim to hodí, to pocítí úplně stejně jako hloupí trolové, co si myslí, že v sobě objevili lásku k horám na východě. Jsme na válečném tažení, ne na výletě, kdy se všichni chtějí pobavit. Tark Draan jsme možná schopní snadno dobýt, ale po zimě budou všichni vědět, co je čeká, a je jedno, jestli je to elf, barbar nebo podzemšťan.“

Carmondaj vyčkával a pozorně óarca sledoval. Zaútočí na nostàroje, nebo se jim podřídí?

Toboribar vzdoroval Sinthorasovu pohledu. „Takže je to pravda.“ V malých, nebezpečných očích plál vzdor, svítily žlutou barvou. „Tys zaútočil na moje kraggashe, alfe. Stačilo mě napomenout místo toho, abys moje válečníky zabíjel.“

„To bylo pouhé napomenutí,“ odvětil Sinthoras sladce jako med. „Kdyby se to opakovalo, bude trest mnohem tvrdší.“ Ukázal ke dveřím. „Vrať se ke svým lidem a pro mě za mě jim klidně vysvětli, že těch deset tisíc muselo umřít proto, že jsi hloupý a chamtivý. Oni tomu budou rozumět, protože jste všichni stejní!“

Kníže óarců roztáhl ruce, široké svaly se napnuly, z hrdla se mu vydral vzteklý řev.

„Zkus to,“ zašeptal Sinthoras přátelským tónem a sklonil hlavu. „Rychle si za tebe najdu poslušného nástupce, zatímco se tvoje kosti budou houpat v koruně nejvyššího stromu v háji z kostí.“

Carmondaj načrtl obrázek óarca, jenž svým zjevem naháněl strach − ale ne oběma nostàrojům. Nevím, co by mohlo Caphalora vyděsit, vždyť dokázal vzdorovat i démonovi.

„Takovou laskavost ti neudělám,“ zavrčel Toboribar. „Brzo mě budeš prosit o prominutí. Kdo ví, jestli se ho ode mě dočkáš.“ S tím se otočil a vyšel ven, přičemž našlapoval tak hlučně, jako kdyby pod podrážkami drtil alfy. Carmondaj mu nestál za jediný pohled.

„Aha, náš umělec,“ zvolal Sinthoras radostně. „Líbil se ti můj výstup?“ Přešel k němu a Caphalor ho následoval. „Takhle se musí s těmi bestiemi zacházet.“

Carmondaj se raději ani nesnažil odporovat, stejně by to bylo k ničemu. Sinthoras měl skvělou náladu, naproti tomu Caphalor vypadal poslední dobou dost rozladěně. Přítelův návrat mu nijak neprospěl. „Když říkáš,“ odvětil pouze. „Jsem ti vděčný, žes mu neprozradil, že jsem velel těm pancéřovým jezdcům, kteří převálcovali jeho bestie.“ Zvedl sešit a tužku. „Výjimečně bych tentokrát neměl ty správné zbraně.“

„Mohls ho svým obrázkem vyděsit až k smrti,“ odpověděl Sinthoras a zasmál se. Caphalor se k němu připojil, nevypadal však potěšeně.

Carmondaj se ušklíbl a nadechl se k odpovědi, když se ve dveřích objevil neznámý alf. Měl na sobě špinavý plášť s emblémem Nesmrtelných, za ním kráčelo deset ozbrojenců. Hlas panovnického páru přichází s ozbrojeným doprovodem?

„Taková čest,“ zvolal Sinthoras svým nenapodobitelným velkorysým tónem a ignoroval ozbrojence. „Buď vítán. Rychle se rozneslo, kde nás můžeš najít.“

„To ano.“ Alf s hnědými, stříbrem prokvetlými vlasy se uklonil. „Má poklona za dobytí pevnosti. Vážení nostàrojové, já jsem Verànor a přináším od Nesmrtelných zprávu, která se týká pouze vás dvou.“

Caphalor poslal stráže z místnosti pryč a zadržel Carmondaje, když se k nim chtěl připojit. „Ty zůstaneš.“ Ani Sinthoras, ani posel, jehož ozbrojenci zůstali nedaleko dveří, nijak neprotestovali.

Potom Verànor vytáhl zpod pláště pečeť vládnoucího sourozeneckého páru a ukázal jim ji, aby opětně zdůraznil, čím jménem hovoří a rozhoduje. Následujících slov bylo nutno uposlechnout, jako kdyby Nagsor Inàste a Nagsar Inàste stáli přímo před nimi. „Slyšte a poslechněte: musím tě, Sinthorasi, vyzvat, abys mě neprodleně doprovodil do Dsôn Faïmonu.“

Přitom odtamtud právě přišel. Carmondaj se musel kousnout do rtů, jinak by se dal do smíchu. Teď, když je to oficiální, ho aspoň nebudu muset zastupovat. Díky, Samusine!

„Z jakého důvodu? Musím vést tažení, tady jsem teď nepostradatelný,“ opáčil Sinthoras nevrle. „Na pochvaly a parády na počest nostàrojů bude dost času později.“

Caphalor na okamžik ztratil vládu nad rysy svého obličeje. Carmondaj netušil, zda je tomu tak kvůli Sinthorasovu odporu, samotné zprávě nebo tradičnímu přeceňování sebe sama, což bylo pro Sinthorase vždycky typické.

„Ty mě máš doprovodit, ne vy oba,“ podotkl Verànor klidně. „Kromě toho i dvě třetiny alfských vojáků.“

„Proti poctám, které mi náleží, sice nic nemám, ale vzít jich tolik jako eskortu mi připadá poněkud přehnané,“ odpověděl Sinthoras polichoceně. „Tvých deset lidí…“

„Nesmrtelní potřebují válečníky k obraně Dsôn Faïmonu,“ přerušil ho Verànor. „Objevili se tam Dorón Ashont a uchytili se na severozápadním okraji příkopu. Musíme je zničit, a k tomu potřebujeme více vojáků.“

Carmondaj byl zděšen. „Ti Dorón Ashont?“ Látka pro další epos. Musel bych se rozpůlit.

Verànor přikývl. „Jsou zpátky, a je to mnohem horší než poprvé.“

„To není dobrá zpráva,“ vmísil se nyní do řeči i Caphalor. „Přesto by naše vlast měla mít dost síly, aby se ubránila. Potřebujeme válečníky tady, abychom smetli elfy. Chceme před nástupem zimy dobýt ještě jednu z jejich říší…“

„Nesmrtelní rozhodli, že v Tark Draanu je dost spojenců na to, aby bylo možno dosáhnout cíle,“ prohlásil Verànor neústupně a opět zvedl pečeť, aby dal jednoznačně najevo, že o počtu válečníků nehodlá smlouvat. „Není podstatné, kdo elfy vyhladí, a kdyby je měli pobít prašiví óarci, bude potupa našich nepřátel ještě větší. Zajištění bezpečnosti naší vlasti má přednost. Kontingent, který v Tark Draanu zůstane, musí stačit na to, aby před barbary ubránil dobytá území, dokud nebudou Dorón Ashont poraženi. Což se stane počátkem jara.“

Carmondaj si vzpomněl na tisíce óarců pobitých před Slunečnou. Kdyby sem tato zpráva došla dříve, zachránila by jim život.

„Rozumím. Takže povedu naše válečníky proti Dorón Ashont, abych zachránil Dsôn Faïmon,“ prohlásil Sinthoras, jenž se mezitím s touto představou napolo smířil. „A Caphalor bude držet území, která jsme v Tark Draanu dobyli, a mezitím vypracuje na jaro plány dalšího tažení.“

Zachránce říše alfů a likvidátor elfů − ničeho většího nemůže nikdo dosáhnout, pomyslel si Carmondaj. Ten je s úkolem, který na něj připadl, více než spokojený.

Verànor však potřásl hlavou. „Ne, Sinthorasi. Ty se budeš muset podrobit výslechu. Jsi obviněn z vraždy a nabádání k vraždě. Jednotkám, které potáhnou proti Dorón Ashont, bude velet Aïsolon.“

„COŽE?“ Sinthorasův obličej protkaly černé linky. „Ten prokletý Polòtain! To on za tím vězí! Je to tak? JE TO TAK?“ rozeřval se na posla, zdálo se, že by ho nejraději popadl za límec a zatřásl jím.

„To nejsem schopen říct,“ odsekl Verànor.

„Samusin je mi svědkem, že mu ty lži nacpu do chřtánu, aby se jimi udusil! Jak mohli Nesmrtelní naletět na takové žvásty?“

„Existují svědci, nostàroji.“ Verànor se nenechal vyvést z rovnováhy, za což ho Carmondaj v duchu obdivoval. „Na základě jejich výpovědi byl panovnický sourozenecký pár nucen přistoupit k tomuto kroku. Tlak ze společnosti, který na ně doléhaje příliš velký, právo se nesmí překrucovat. Vražda příslušníka vlastního národa je špatná věc. Dokud nebudou vznesená obvinění vyjasněná…“

„Ne,“ zašeptal Sinthoras, jenž tušil, co bude následovat. Carmondaj zatajil dech.

„…musím ti…“ pokračoval Verànor.

„NE!“ zařval Sinthoras a oči mu zčernaly jako noční jezírka.

Chystal se sáhnout po zbraních, Caphalor mu v tom však zabránil tím, že mu položil ruku na předloktí. Válečníci, kteří posla doprovázeli, vytasili meče.

Verànor předstíral, že si ničeho nevšiml, a dokončil větu: „…odejmout funkci nostàroje.“

Sinthoras otevřel ústa a zase je zavřel. Vypověděl mu hlas, lehce podklesl v kolenou a přítel ho musel podepřít.

Carmondaj mohl pouze tušit, co se ve ctižádostivém alfovi děje. Právě ve chvíli, kdy byl na vrcholu svého triumfu, se řítil dolů vstříc zničujícímu úderu osudu. Pravá Kometa. Všechno, čeho dosáhl, se ocitlo v ohrožení, vážnost u jednotek, jeho úspěchy v Tark Draanu, společenský vzestup v Dsônu. Takové drama! Už jen to, že byl zbaven svých úkolů coby nostàroj, muselo na něho zapůsobit jako rána ocelovou koulí přímo do obličeje.

Verànor se obrátil ke Caphalorovi. „Tobě mám vyřídit, že i ty odstoupíš z funkce nostàroje. Navenek dobrovolně, aby ses vyhnul potupě.“

„Proč?“ Carmondajovi se zdálo, že Caphalor vypadá, jako by se mu nějakým záhadným způsobem ulevilo.

„Doslechli jsme se, že si spojenci z Ishím Voróo v Tark Draanu dělají, co je napadne. Jejich počínání, o němž se roznesly řeči až do Dsônu, mělo za následek, že se další postup zastavil. Před Nesmrtelnými se proto ozvaly hlasité námitky zpochybňující tvé velitelské schopnosti. Panovnický pár si nemůže dovolit dostat se do potíží na dvou frontách. Proto budeš na vlastní žádost jmenován benàmojem a dostaneš k dispozici samostatnou jednotku.“

„Pochopil jsem.“ Caphalor se slabě pousmál.

Carmondaj nevycházel z údivu. Jak tohle zapracuji do svého eposu? To je nehoráznost, jaká nemá obdoby! Vzklíčily v něm obavy, jestli ho teď Verànor neuvězní a nenechá následně zmizet, aby si nemohl zapsat to, co právě slyšel a co by mohl roznášet dál.

Poslovi průvodci zasunuli meče zpátky do pochev. Obklopili Sinthorase, jenž po posledních vyslancových slovech nebyl ničím než prostým alfem v nádherné zbroji. A v dvojnásobném podezření. Tváří v tvář těmto obviněním neměly jeho předchozí zásluhy žádnou váhu.

„Měl bys vědět, že existuje něco, co zapříčiňuje, že je zde v Tark Draanu zcela nepostradatelný,“ nadhodil Caphalor varovně.

„Co by tak mohlo ospravedlnit zpěčování se vůli panovnického páru?“ odtušil Verànor lhostejně.

„Démon! Spojenec, kterého naverboval pro Nesmrtelné. On potáhne do Tark Draanu pouze s ním.“

Verànor přemýšlel. „Proč jenom se Sinthorasem? Copak jste ho nezískali za spojence společně oba dva?“

„On… v něm našel větší zalíbení než ve mně.“ Caphalor na něj pevně pohlédl. „Prosím, vyřiď to Nesmrtelným a oni najdou způsob, jak to s tím výslechem vyřešit. Jinak dojde k neštěstí! Ten tvor mi dal jednoznačně najevo, že na nostàrojovi trvá.“

„Je mi líto, ale já jsem vázaný slovem Nesmrtelných.“ Verànor pohlédl na Sinthorase. „Budeš muset démonovi vysvětlit, že mu nějakou dobu nebudeš k dispozici,“ rozhodl. „On se bude i bez tebe dobře bavit, až začne plenit Tark Draan. S jeho návratem se nepočítá. Snaž se, aby to pochopil.“

Sinthoras pokrčil rameny. „On… je to démon, Verànore! Jak mu to mám vyložit? Nemůžu ho donutit k poslušnosti.“

„On tě přece poslouchá, nebo snad ne?“

„Já…“ Sinthoras se vzpřímil, ale ani zdaleka nestál tak chladně a sebevědomě jako předtím. „Já doufám.“

To doufáme všichni. Carmondajovi bylo rázem jasné, že onen mlžný tvor, který mu v duši nahnal propastný, děsivý strach, je naprosto nevypočitatelný. A kdyby se rozhodl postavit proti alfům nebo jejich cílům, nikdo by ho nemohl zastavit. Představoval pro celé tažení největší nebezpečí, horší než neposlušnost ostatních spojenců a jejich výpravy na vlastní pěst. Samusine a všichni bezectní, stůjte při nás!

„V to doufám, už kvůli tobě.“ Pro Verànora byla tímto celá záležitost vyřízená. „Sinthorasi, od této chvíle tě budou všude doprovázet moje stráže. Sbal si věci na cestu.“ Obrátil se ke Caphalorovi. „Od tohoto okamžiku jsi velitelem devíti set pancéřových jezdců a podřídíš se novému nostàrojovi, jakmile se tu objeví. Zatím je ještě u jednotek tábořících ve Zlaté nížině a prohlíží si kráter. Následně se postará o Gwandalur.“

Caphalor stroze přikývl, potom Sinthorase objal. „Zase se uvidíme,“ prohlásil pevně. „A ty budeš nostàrojem, jak si zasloužíš.“

„Děkuji ti za tvou víru,“ odvětil Sinthoras sklesle a pevně ho k sobě přitiskl. „Mí protivníci v Dsônu pocítí, co to znamená přivolat na sebe mé věčné nepřátelství. A na jaře bude na řadě Tark Draan. My dva to zvládneme. Nikdo jiný.“ Pustil ho, podali si ruce. Poté se Sinthoras otočil a spolu s nevyžádanou gardou a Verànorem vyšel z místnosti ven. Krátce předtím, než prošel dveřmi, kývl i na Carmondaje.

S takovým průběhem jsem nepočítal. Carmondaj vzal do ruky sešit a dělal si poznámky. S tím nemohl nikdo počítat!

„Říká se, že Samusin se v životě stará o vítr a vyváženost,“ promluvil Caphalor uvážlivě. „Ptám se sám sebe, co Sinthoras napáchal, že o tom nic nevím a že ho za to Samusin tak tvrdě trestá.“

„Co kdyby se jednalo o vraždu a navádění k ní?“ uklouzlo Carmondajovi.

„U navádění k vraždě se nepochybně jedná o Robonorovu smrt. Pokud vím, nemá s ní Sinthoras nic společného.“ Caphalor se posadil na vyřezávanou, již hotovou lavici a položil si nohy na stůl. „Pátral jsem po tom, co se vlastně stalo té noci, kdy došlo k nehodě, protože jsem to chtěl vědět.“

Pohyby Carmondajovy ruky se zpomalily. „Ale proč jsi nic…“

„Protože mi to nepřísluší a nemám důkazy.“ Pohlédl na básníka. „Ty kameny na Robonora někdo svrhnul, to ano. Někdo to té noci zařídil, i to je pravda. Ale dotyční nejednali na nostàrojův příkaz.“

„Ale?“

„Na rozkaz Nesmrtelných.“

Carmondaj měl pocit, že se mu do těla zabořilo těžké kopí. Tužka se mu zlomila v prstech, nevědomky ji křečovitě sevřel. „Co to říkáš?“

„Ti, co chodili po střeše domu a čekali, až kolem půjdou stráže pod Robonorovým vedením, byli slepci. A který slepec dokáže svrhnout kameny dolů na cíl s takovou přesností?“

Oslepené tělesné stráže ve věži z kostí! „To je šílenství! Oni přece neměli žádný důvod vydávat takový rozkaz!“

Caphalor si povzdechl. „Nemusíme jim rozumět. Možná chtěli Sinthorasovi udělat laskavost, aby se mohl dát dohromady s Timānris. Možná si chtěli připravit možnost, že ho budou moci později obvinit z vraždy a znemožnit, kdyby jim po úspěších v Tark Draanu připadal příliš mocný.“ Předklonil se. „Jsem si tím jistý. I bez důkazů.“

„Odkud víš, že na té střeše byli slepci?“

„Dva z místních obyvatel si všimli, že se na ní objevili nějací alfové. Jejich pohyby vypadaly dost neobvykle, byla to směsice opatrnosti a jistoty, jako kdyby nebyli schopni přesně rozpoznat, kam kráčejí. To se zanedlouho urovnalo a oni pak chodili normálně. Z toho usuzuji: nejdříve si tím prostředím prošli a vryli si ho přesně do paměti. Slepé stráže jsou na to zvyklé.“ Caphalor ukázal na otevřené dveře. „Sinthoras měl smůlu, že se dostal do sporu právě s Polòtainem. Polòtain je velice dobrý politik s mnoha známostmi, vlivem, mocí a ještě větší ctižádostivostí, než jakou má nostàroj. On chce věřit tomu, že jeho synovec zemřel Sinthorasovou vinou, a Nesmrtelní můžou jenom těžko přiznat, že za tím vězí oni. To, že nezasáhli, je pro mne svědectví, že jim přichází vhod, když někdo přistřihne Sinthorasovi křídla. Já jsem jenom obyčejný benàmoj a můžu mluvit o štěstí.“ Přesto zněla jeho slova hodně cynicky.

Carmondajovi se z toho točila hlava. „To je důvod, proč ses nepostavil na odpor svému odvolání!“

„Copak by to mělo nějaký smysl? I když budu benàmojem, může Tark Draan naplno pocítit nenávist, která mne spaluje, na to nemusím být nostàrojem. Nikdy jsem jím nechtěl být. Koneckonců tahle funkce má vinu na tom, že jsem přišel o svou… družku.“ Carmondaj postřehl, že Caphalor mimoděk přešel do monologu, nahlas vyslovuje, co si myslí, a už ho vůbec nevnímá. „Tahle funkce a Tark Draan, kam jsem na žádost Nesmrtelných musel bezpodmínečně napochodovat − já na to úplně kašlu! Bez Tark Draanu a elfů bych tu nebyl. Mohl bych klidně sedět s Enoïlou doma a dělat ty nejúžasnější věci. Mohl bych bránit Dsôn Faïmon proti Dorón Ashont, jak se na válečníka sluší. Já…“ Zavřel oči a polkl. „Nenávidím,“ zašeptal nezvučně a rozechvěle, „Tark Draan a všechno, co v něm žije!“

Carmondaj ho pozoroval a cítil k němu soucit. Zlomený alf, polapený ve svém žalu a snažící se zmírnit bolest tím, že nechá trpět druhé, které činí zodpovědnými za své trápení. Zapsal si své vlastní úvahy, což se zlomenou tužkou nebylo právě snadné.

Z pohledu spisovatele byl Caphalor nejzajímavější postavou celého eposu, byl nesporně mnohostrannou osobností. Zmítaly jím city, a přesto byl zajatcem vlastní bolesti, neschopný se jí zbavit. Carmondaj zaslechl, že mezi ním a Moranou došlo k nějakému prudkému sporu. Od té doby byla alfka na cestách a nikdo ji nespatřil. Přitom bych si byl myslel, že se mají rádi. Bylo by až moc krásné, kdyby mu přinesla úlevu v utrpení. Sinthoras, jehož jedinou pohnutkou byla nenasytná ctižádostivost, vedle něj zcela vybledl. Samusine, co sis pro Caphalora připravil, abys vyvážil jeho utrpení? Zasloužil by si něco moc dobrého.

Černovlasý alf bez hnutí seděl na židli, po pravé tváři mu stékala slza a třpytila se v záři svíček. Za ní zvolna následovala temná linka vzteku, jako by mu ji ona kapka malovala na obličej a zanechávala za sebou hluboký řez.

Otřesné! Zázračné! Carmondaj si maloval Caphalorův obličej a každým tahem tužky rostl i jeho soucit. Třebaže tento obraz možná nebude moci nikdy nikomu ukázat, aby tak neprozradil hrdinovu slabost, nedokázal odolat a musel motiv přenést na papír.

Krátce předtím, než kresbu dokončil, se k nim chodbou přiblížily téměř neslyšné kroky. Do místnosti vešel nějaký ozbrojenec a zastavil se přímo před lampou. Jeho stín dopadl Caphalorovi na obličej.

„Běž stranou,“ zavrčel Carmondaj na příchozího. „Kazíš mi světlo.“ Koutkem oka postřehl, že to je alfka.

Ozbrojená žena mlčky poslechla.

Po posledním pohybu ruky se Carmondaj narovnal a zadíval se na kresbu. Je to… přesně takové, jaké to mělo být! Každý, kdo to uvidí, mu bude chtít okamžitě pomoct. Nadšený vlastní prací se pousmál a spokojeně vydechl, potom otočil hlavu a zadíval se ke dveřím, kde čekala alfka v těžkém, hrubém kabátu a fascinovaně upírala zrak na Caphalora. „Co si přeješ?“

„Slyšela jsem,“ pravila hlubokým, vibrujícím hlasem, „že prý se zde zdržují Caphalor s Carmondajem.“ Pohled světlých očí nadále ulpíval na černovlasém alfovi, který na její slova nereagoval.

„Našla jsi nás.“ Carmondaj si ji změřil pohledem. „Ještě jeden posel s přáním všeho nejlepšího od Nesmrtelných?“ Byl rozladěný, svádělo ho to k zahořklým komentářům a bylo mu jedno, co si kvůli nim bude o něm myslet.

„To ne. Chtěla jsem vás poznat. Protože mi říkali, že jste důležití.“ Poté zvolna pohlédla i na něj. „Já jsem Imàndaris.“

„Ach, dcera umělkyně Yantarai!“ Carmondaj větřil nepříjemnosti. Já mám být taky nahrazen! Panovnický pár si nepřeje, abych se dověděl příliš mnoho pravdy. Přitom ho napadlo, že si Sinthoras s její matkou něco začal, než se spojil s Timānris. Není náhoda, že sem posílají právě ji! Sinthoras má být ještě více ponížen.

Zaklonila hlavu a přehodila si dlouhé, žlutorudé vlasy na záda. „Tušila jsem, že jako mistr slova a obrazu znáš mou rodinu. To je mi ctí.“

„Je krásné, že nám chceš lichotit. Potom dovol, abych ti řekl,“ Carmondaj výrazně pozvedl rozevřený sešit, „že já jsem tím, kdo zapisuje průběh tažení a kreslí všechny bitvy a události v Tark Draanu.“

„Nikdo by to nedokázal lépe, Carmondaji.“ Imàndaris mu věnovala letmý úsměv. „A než tě myšlenky odvedou špatným směrem: já jsem nostàrojka.“

Carmondajovi spadla brada a Caphalor vytřeštil oči.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), jižně od Šedých hor, kouzelná říše Hiannorum, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

Morana seděla naproti Hianny Dokonalé a byla zhrozená.

Ne proto, že by měla strach nebo že by se jí sál zdál děsivý. Nebo kvůli krvavě rudým, bohatě vyšívaným šatům s dlouhými bílými rukávy a nabíranou kapucí, které měla Hianna na sobě. Nevypadala v nich špatně.

Ale protože tu cukrovou polevu, tu sladkost a všechno to, co barbaři chápali jako dokonalý soulad, jen těžce snášela.

Maga měla zálibu v půvabu: zdálo se, že celé Hiannorum je založený na půvabu. Dokonce i obilí na polích a hřbitovy, na nichž pohřbívali mrtvoly, se v nejvyšší možné míře podřizovaly tomuto obrazu. K tomu ještě i šaty kouzelnice, věže, zahrada…

Morana toužila po tom, čemu barbaři naproti tomu nesprávně říkali ponurost, hrůza a umění smrti. Hlupáci. Nedospělé mozky. Nepoznáte a nechápete pravé umění.

S odporem si prohlížela talíře zdobené zlatými linkami, vytvořené mistrovskou rukou − které pro ni představovaly pouze šerednost, jaké není rovno. O nic líp to nedopadlo ani s příbory ve tvaru stonků růží, poháry v podobě šlahounů zdobenými různými kudrlinkami, s obrazy a motivy, které na nich byly zachyceny, se zlatými brokátovými ozdobami na stropě… Seznam hrůz nebral konce.

Obklopena šeredností, kterou barbaři označují za krásnou, ba dokonce za umění. Morana se ve své zbroji, kterou si oblékla přes šaty, cítila před vkusem této magy přece jen aspoň trochu v bezpečí.

„Ta polévka je… kořeněná.“ Více chvály prostě nedokázala přenést přes rty, čtyřikrát polévku ochutnala a pak lžíci odložila. Měla pachuť starého masa, nesprávně uskladněného koření a předčasně sklizené zeleniny.

„To mě těší.“ Hianna vyprázdnila talíř a dvakrát tleskla rukama.

Obsluhovaly je mladé ženy ve volných, světlých šatech s krátkou vlečkou. Přinášely na stůl jedno jídlo za druhým. Odklidily talíře na polévku a přinesly jídlo páchnoucí žluklým máslem, které se na talíři tyčilo do podoby žlutohnědé věže.

Morana vyloudila na tváři přátelský výraz. Ona mě mučí. Já to vím, ona mě mučí. Od Virssagòna bylo mazané, že se ukryl. Přála bych si, abych to taky udělala. „Co je to za vybranou lahůdku?“

„Zavařená obilná kaše, zjemněná sýrem a nejjemnějším máslem,“ vysvětlovala Hianna. „Do kaše je nastrouhaná troška jemných hub. Je to dobré na pokožku, i když ta vaše je dokonalá, jak musím bez nejmenší špetky závisti uznat.“

Mám se tím natřít, když je to dobré na kůži? Morana zvedla vidličku a musela se přemáhat, aby ji zabořila do jídla. Podle ní páchlo. Přesto kaši okusila, chutnala ještě hůře, než jak páchla. Odložila příbor a nechala si přinést chléb. „Není mi dnes dobře. Myslím, že můj žaludek nejlépe snese chléb,“ omluvila se.

„Ach, to je mi líto. Moje kuchařka připravila ještě několik dalších chodů.“ Hianna naznačila mladým ženám, aby sklidily ze stolu. „Na druhé straně se tak rychleji dostaneme k účelu vaší návštěvy.“ Dala na stůl postavit několik karaf s vínem, k nim přibyly i maličké skleničky s likéry. „Nuže, Morano: jsem jedno ucho.“

A Morana jí vyprávěla totéž, co předtím už mnohokrát říkala různým šlechticům, mocným lidem a dvěma králům: o nenasytných elfech, kteří usilují o rozšíření území, na němž vládnou. A o jediném prostředku, který proti tomu může pomoci. „Nabízíme ti stejné spojenectví jako těm, co se již shromáždili pod naším praporem,“ zakončila svou přednášku. Ať se během řeči namáhala sebevíc, nikde Virssagòna v jeho úkrytu neobjevila. Je moc dobrý.

Hianna pozorně naslouchala. „Vy tvrdíte, že patříte k elfům z jihu?“ zaklonila hlasu a zplna hrdla se rozesmála. „Ach, moje milá Morano! To mě skutečně považujete za takového hlupáka? Už dlouho pobývám na tomto světě a znám Skrytou zemi se všemi jejími tvory, lidmi i nestvůrami.“ Otřela si ústa ubrouskem, její pohyby by se téměř daly označit za půvabné. „Během svého hledání dokonalosti jsem procestovala všechny kouty naší země, ale pokud jsem něco neobjevila, takto jsou elfové na jihu.“ Opřela se předloktími o stůl, složila ruce, dlouhé rukávy povlávaly u stolu jako zplihlé vlajky. „Říkám pravdu, ponurá krásko?“

Morana nevěděla, jak zareagovat. Narůstala v ní obava, že Virssagòn v mžiku vyletí ze svého úkrytu a jedinou ranou připraví magu o hlavu.

Hianna si její mlčení vyložila nesprávně. „Nebo vám mám sdělit, co si myslím?“ Upila maličký doušek z fialové skleničky, z níž vycházela vůně pálenky a třešní. „Vy pocházíte ze Země za horami. A nenávidíte elfy stejně jako všichni příslušníci vašeho národa − což mu ovšem jen podsouvám. Hovoříte o jejich zničení s obrovským zanícením. Když se na vás dívám, jak vypadáte, jaké neobvyklé zbraně nosíte a jak ponurou zbroj máte na sobě, vyplývá pro mě z toho jediný závěr: vy jste alfka!“

Co udělá? Morana byla připravená vyhnout se jakémukoliv kouzlu, které by na ni maga chtěla seslat, a vyrukovat s protiúderem. Spolu s Virssagònem se nám ji podaří…

Hianna na ni rozzářeně pohlédla. „A já vás co nejsrdečněji vítám ve své říši!“

Nepřeslechla jsem se? Morana lehce natočila hlavu. „Ty máš radost?“

Hianna do sebe obrátila skleničku likéru. „Ani netušíte, jak velkou!“ Uchopila druhou sklenici, tentokrát s modrou tekutinou, v níž byla pálenka zjemněná kdoulemi. „Elfové jsou ten nejnafoukanější, nejarogantnější národ, jaký znám,“ zasyčela. „Byla jsem u nich, byla jsem ve všech jejich říších, v hájích, nížinách i všude jinde. A zdvořile jsem je žádala o radu, jak bych mohla dosáhnout dokonalosti.“ Jemně si volnou rukou přejela po obličeji. „Všichni mě považují za krásku! Za KRÁSKU! A ti šikmouší bastardi se mi vysmáli! Já pro ně navždy zůstanu lidskou ženou a díky tomu budu ošklivější než ta nejobyčejnější z nich.“ Hianniny rysy se zkroutily do šklebu. „Taková potupa! Tu jim nikdy nezapomenu. Prosila jsem Samusina, a dokonce i Tiona, aby mi nabídli příležitost a já se mohla elfům pomstít.“ Vstala, obešla stůl a přitiskla alfku k sobě. „Vy, moje nejmilejší přítelkyně, jste ke mně přišla! Samusin a Tion vás ke mně poslali! A já se samozřejmě k vašemu paktu proti elfům s radostí připojím! Moje fámuly vám jsou k dispozici.“

„To… je… milé.“ Kouzelnici, z níž vycházela dotěrná, nasládlá vůně voňavky, opatrně odsunula dále od sebe. Připomíná mi obboonu: bude chtít vypadat stejně jako my. „Mí vládci budou potěšeni, až se to dozví.“ Spatřila Virssagòna, jenž se vynořil zajednou velkou sochou a krátce se jí ukázal, než zase obratem zmizel ve stínech. „Můžeš mi popsat, jakým uměním nám chceš přispět?“

Hianna si okamžitě urovnala šaty a vrátila se na místo. Podivně se usmívala, jako kdyby najednou zešílela. „Vy si myslíte, že neumím vytvořit nic než neškodná kouzla, která se na všem usadí jako cukrová poleva, nemám pravdu? Umím si vaše pohledy dokonale vyložit, vážená přítelkyně.“ Lišácky se pousmála. „Řekla byste, že se zabývám démony?“ zašeptala a ukázala bělostné zuby. „Ano, zcela správně: démony! Protože jsem si myslela, že by mě tyhle stvůry mohly přivést k dokonalosti. Chyba. Ale naučila jsem se od nich některé více než nezvyklé věci.“

„Jaké?“ Morana doufala, že maga nepostřehla, jak velkou radost pociťuje. O takovém spojenci jsme dosud mohli jenom snít!

„Chcete vidět malou ukázku?“ Hianna zavřela oči, zamumlala nějaká zaříkadla a začala se třást po celém těle, až chvění po chvíli ustalo a vzduch kolem ní byl nabitý výboji energie. Když jí víčka vylétla nahoru, měla maga zeleně svítící oči, z nichž šlehaly maličké plamínky, aniž by se dotkly řas, obočí nebo vlasů. „Jak by se ti líbilo promluvit si s nějakým démonem?“ vyšlo jí mnohohlasně z úst. Zvedla levou ruku.

Všechno v místnosti, co nebylo důkladně upevněno, se vzneslo vzhůru, kromě židlí, na nichž Morana a maga seděly. Předměty začaly kolem obou žen kroužit, jako kdyby uprostřed místnosti vznikl vír, otáčející se stále rychleji a rychleji. Jak Morana postřehla, ani Virssagòn toho nebyl ušetřen: musel se pevně držet zdi, aby ho maga nespatřila.

„Tento kousek umím i v mnohem větším měřítku, až o průměru celé míle,“ vysvětlila jí Hianna několika hlasy. „Nic tomu neodolá. Žádná budova, žádná armáda. A to je jenom začátek.“ Sklopila ruku a všechno se vrátilo zpátky na místo. Virssagònovi se při přistání podařilo vyhnout jakémukoliv hluku, takže jeho přítomnost nevyšla najevo. Hianna zavřela oči, něco krátce zamumlala a opět se z ní stala maga se zcela normálníma očima. „Co říkáte, stačí moje umění na to, abyste mě akceptovali jako spojence a abych vám mohla posloužit v boji s elfy?“

„To je naprosto skvělé.“ Morana byla na sebe pyšná. A přitom chyběl jenom vlásek a Virssagòn by ji byl zavraždil. Pro naši armádu by to byla obrovská ztráta. „Teď říkám já tobě: vítej!“

Maga se šťastně zasmála. „Ne tak rychle. Povězte, je možné, že byste mi odhalili tajemství dokonalosti? Váš lid určitě zná kouzla, která to dokážou, že ano?“

Morana to nevěděla.

Žádnou z akademií, v nichž se několik málo alfských mágů školilo v tomto umění, nikdy neviděla zevnitř. Navíc vycházela z předpokladu, že ani jeden kouzel znalý alf není pro magu z Tark Draanu rovnocenným protivníkem. To, co Hianna právě předvedla, na ni udělalo obrovský dojem.

„Zajisté,“ zalhala. „Máme kouzla, která nás obdarovávají věčnou krásou. Stejně jako elfy. Ale my se o své znalosti s tebou rádi podělíme. Bude z tebe nejkrásnější žena v celé zemi. Prostí lidé budou tebe a tvoje fámuly uctívat jako bohy, tak budete krásní.“ Morana viděla, že její sliby dopadají u Hianny na úrodnou půdu.

„Já jsem tak šťastná,“ zajásala maga a zamávala rukama ve vzduchu, rukávy šatů na nich povlávaly jako ocasy komet. „Mám dokonce plán, jak bych mohla vám a vaší armádě snadno pomoct.“

„Tak? Doufám, že s pomocí magie.“

„Samozřejmě. Ale na magii ve Skryté zemi je zvláštní jedna věc: ona existuje jenom v určitých oblastech, kde je jí půda prosáklá. Na takové půdě mám přímo nezměrnou moc. Na druhé straně mimo tato území dokážu vytvořit jenom malá kouzla a rychle vypotřebuji magii, kterou mám v sobě uloženou.“ Hianna si prohrábla rukou vlasy. „Jenže já vím, jak můžu toto omezení obejít. Dobře poslouchejte…“

Čím víc se toho Morana od magy dověděla, tím si byla jistější, že má před sebou naprostého šílence. Šílence, který už dlouho čeká na správný moment nekonečna, kdy se mu naskytne příležitost vyhladit elfy.

Proto se Morana nijak nedivila, že Hianna má už tak dokonale propracované plány.

Dosud jí chyběla jen armáda.

XV.

Osudná zima.

Ve větru vznášela se smrt,

rozsévala ztracenou důvěru

a přinášela zradu.

Pomlouvačné jazyky pěly

píseň falešné obžaloby,

a přesto byly vyslyšeny,

a mnohým se to líbilo.

To však vyžaduje

ode všech daň.

Viděli, slyšeli, ztratili

víru a oporu.

Nejtěžší doba je ta,

když jsi sám

a nechceš být sám.

Z osamění roste poznání.

Z poznání rostou činy.

A z těch, kdo konají, zase rostou hrdinové.

Osudná zima.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, západně od paprsku Avaris, 4371. část nekonečna (5199. sluneční oběh), počátek zimy

„Slyšel jsem, že území, co ti Derren Eshant dobyli, je pořád větší a větší.“ Jiggon se kradmo rozhlédl po přítomných, ale nikdo z těch, co seděli u stolu a žvýkali, na jeho slova nereagoval. Místo toho znovu a znovu strkali dlouhé dřevěné lžíce do baňatého hrnce se zahuštěnou polévkou. Talíře nepoužívali. Na hrubě ohoblované desce stolu byl bezpočet skvrn, připomínajících předchozí společná jídla. „Oni nad těma černoočkami vyhrávají! Představte si to! My…“

„Buď zticha!“ obořil se na něj jeho otec Hirrtan. „Ještě aby tě někdo slyšel!“

Jiggon obrátil oči v sloup a pokusil se nabrat trochu jídla. „Černoočka se neschovávají v každým stínu.“

Starší sestra Elina odsunula jeho lžíci stranou a ukořistila pro sebe nejtučnější kousek masa; byla to pomsta za jeho ztřeštěné, odvážné řeči. „Otroci byli popraveni už i za mnohem menší prohřešky,“ prohodila vyčítavě. „Mysli na nás všechny, ne jenom na sebe.“ Rukou smetla ze stolu zbytky jídla, které dopadly na udusanou zem. Většina se jich rozšlape, jednou za čas se ty nejhrubší odpadky vymetou ven.

„Všichni jste podělaní strachy!“ Jiggon opět přelétl pohledem ostatní, ale i tentokrát zůstala jeho rodina němá. Oheň v peci kouřil víc než obvykle a vháněl dým do jediné místnosti malé chatrče.

„Drž konečně hubu!“ zavrčel otec. „Kromě toho ti Dirron Ašarnt zabijou i nás, hned jak skoncujou s alfama.“

„Nebuď k němu nespravedlivý,“ přispěchal chlapci na pomoc dědeček Rudolf. „Je mu teprve sedmnáct a ještě v něm hoří oheň vzpoury.“ Pohlédl na chlapce. „Já ti rozumím. A jen tak mezi řečí, jmenují se Dorón Ashont.“

Jiggon se na něj vděčně pousmál. Nejstarší a nejmladší lidé u stolu si dobře rozuměli.

Hrnec se vyprázdnil, večeře byla u konce a jeden člen rodiny za druhým se postupně zvedal od stolu. Jiggon byl vlastně na řadě, aby hrnec vydrhl pískem a u rybníka ho vymyl, ale odsunul tuto práci na ráno. Byl příliš unavený.

V malém domku spalo devatenáct mužů a žen a jen těžko si hledali místo, kde by mohli zalehnout. Když navíc z trámů viselo vyprané prádlo, míval Jiggon často pocit, že se nemůže ani pohnout.

Hoch zamířil do výklenku, kde spával, malého růžku, v němž spíš dřepěl, než ležel, protože ve spoře vybavené chatrči nebylo dost postelí. Jejich pán, Yintaï, příliš nedbal na blaho poddaných. Museli odvést práci, kterou jim uložil. Nic víc ho nezajímalo.

Ti poseroutkové! Jiggon se narodil v otroctví, ale slyšel, že na opačné straně vodního příkopu čeká svoboda. V Ishím Voróo.

Představa, že by se v divočině musel bít s nestvůrami nebo bojovat s jinými muži, ho nijak neděsila. Protože by to dělal sám pro sebe. Všechno bylo lepší než muset každé ráno vstávat a jít do práce, která přinese bohatství a blahobyt někomu jinému, kdo to navíc ani neumí pořádně ocenit. Pro Yintaïe byl člověk něco jako židle nebo zvíře.

Co bych dal za to, kdybych mohl s ostatními vytáhnout do Tark Draanu! Jiggon snil o tom, že by se připojil k některému z lidských kmenů jako prostý voják, ale když se Yintaï na poli doslechl o jeho přání, vysmál se mu před celou rodinou i přáteli. „Ty? Vždyť ani nevíš, jak se zachází s dýkou! Jak pak chceš přežít boj s mečem v ruce? Oháněj se vidlemi a kosou a dělej, abys mi byl na poli užitečný! To je tvoje poslání.“

Já sám rozhodnu, co je moje poslání. Jiggon si položil ruku za hlavu, otočil se, aby se mohl dívat z okna, a odsunul kus hrubé jutoviny, která měla znemožnit větru prohánět se bez zábran jejich příbytkem.

Venku začínala vládnout zima. Stromy ztratily listí, louky a sklizená pole pokryla první vrstva jinovatky. Vesnička Večernice, v níž Jiggon žil, zahrnovala necelých osm set duší, které střežila dvacítka alfů.

Vydechl a viděl, jak jeho dech před ním stoupá vzhůru v podobě obláčku bílé páry. Zase nás čekají mrazivé noci.

Viděl baráček, kde bydlel Irhart, kovář, který uměl ze železa vykovat ty nejlepší nástroje, které se však jejich pánům nikdy nezdály dost dobré; domek Salisaly, léčitelky, která otrokům ošetřila mnohá zranění, přestože jí to alfové zakázali a ona za to pravidelně dostávala výprask bičem; chaloupku staré Zlatuše, v níž kdysi bydlely čtyři krásné dívky, které Yintaï nechal odvést pryč. Nikdy se pak už neobjevily. Ve vesnici se povídalo, že z nich byly vyrobeny ozdoby z kostí se zasazenými drahokamy a stříbrnými intarsiemi, které Yintaïova družka nosila kolem krku, stejně jako miniaturní meč a jiné hračky jeho maličkého syna.

Tolik osudů, které mohly vypadat mnohem líp, kdyby nebylo černooček. Jiggon v duši pociťoval bezmocný vztek. Navíc se cítil úplně sám: zdálo se mu, že je ve vesnici jediný, kdo by se rád vzepřel.

K výklenku, kde ležel, se blížily kroky. Přišel k němu otec, jak Jiggon postřehl koutkem oka, a dřepl si vedle něho.

„Křivdíš nám,“ pravil Hirrtan tiše a přikryl ho tenkou dekou. „Pánovi se nelze vzepřít. Prostě by nás zabil. Nebo udělal něco ještě horšího.“

„A nebylo by lepší přijít o život při pokusu získat svobodu?“ Jiggon se neotočil, dále hleděl z okna ven.

„Horší by bylo, kdyby člověk při tom pokusu neuspěl a zůstal naživu,“ odpověděl otec a pohladil ho po krátce ostříhaných vlasech. „Pomsta alfů je nesmírně krutá. Já bych jen nechtěl, abys jim ty nebo tvoji sourozenci padli za oběť.“ Dříve než Jiggon stačil něco odpovědět, Hirrtan se opět zvedl. Vždycky se vyhýbal každému sporu.

Mladík se zatvrzele díval ven a shodil ze sebe deku. Nechtěl ji. Takhle nikdy nikdo nezíská svobodu. Alfové nemají žádné právo držet nás tu jako otroky. Mezi alfy se našli páni, kteří se k poddaným chovali přátelštěji. Ale ani to nic nemění na tom, že se nesmíme volně pohybovat a svobodně rozhodovat. Dokonce nám chtějí předepisovat i to, kolik smíme mít potomků. Yintaï nechal již několikrát shromáždit všechny novorozence. Ani o nich už později nikdo nic neslyšel.

Skutečnost, že se v podobě Dorón Ashont, Putujících věží, najednou objevil nepřítel, který byl schopný přivést černoočka do obrovských potíží, považoval za znamení osudu. Bohové chtěli ukázat lidem cestu, jak se zbavit jha svých utlačovatelů!

Ale to nepůjde, dokud budou existovat lidi jako můj otec, kteří se neodváží nic udělat. Je jedno, jestli ze strachu o sebe nebo o druhé. Jiggon pustil hrubou látku, která opět zakryla okno, potom zavřel oči a rychle upadl do spánku. Byl vyčerpaný po námaze celého dne, mlácení obilí a vláčení pytlů.

Uprostřed noci se však probudil.

Aniž by věděl proč.

Slyšel, jak hned otec, hned dědeček střídavě chrápou, kdosi ve snu naříkal, zdálo se, že se něčeho bojí, někde jinde se nějaká dvojice miliskovala, dřevo skřípělo a ševelil vítr. Tyhle zvuky dobře znal, kvůli nim se normálně neprobouzel strachem.

Jiggon naslouchal, znovu odsunul od okna jutovinu.

Do tváře ho zasáhl závan ledového větru, komíny maličkých domků chrlily hustý kouř. Na jasné obloze se třpytily hvězdy. Ve stájích tu a tam zabučely krávy, mečely ovce − nic, co by ho mělo přinutit probrat se ze spánku. Asi jsem prostě zbytečně neklidný.

Najednou však Jiggon spatřil alfa kroužícího kolem Irhartova příbytku. Měl vytasený meč, držel ho jednou rukou a ve druhé svíral dýku. Prozradilo ho světlo odrážející se od kovu, jinak by ho Jiggon nepostřehl. Alfa kryly stíny, znovu a znovu v nich mizel a hoch ho opět uviděl až po dlouhém pátrání.

Co tam dělá? Jiggon se neodvažoval pohnout. Hledá tady někoho? Pokusil se snad někdo z nás o útěk?

Alf vyskočil na hrazení studny, odtamtud se navzdory těžké zbroji hravě odrazil a lehce přistál na střeše Salisalina domku. Tam poklekl, bylo vidět, že se rozhlíží po okolí.

Poté se objevil druhý alf, dlouhý luk držel připravený v rukou. Zůstal stát pod prvním hlídačem a kryl mu záda.

Nebo z některé sousední vesnice utekl otrok. Jiggona popadlo vzrušení a při pomyšlení, že se jednomu z nich podařilo uniknout pánovi, se málem zatetelil blahem. Ještě nemůže být daleko, jinak by ho nehledali u nás.

Jiggon pohledem sledoval oba alfy.

Hlídač neslyšně seskočil ze střechy, ani jeho zbroj nezpůsobila nejmenší hluk. Byli to nebezpeční protivníci, tihle zloduši, co se spolčili s nocí. Střelec a hlídač mezi sebou prohodili pár tichých slov, pak se zase rozdělili: alf s mečem se blížil k Jiggonovi, druhý mu v okamžení zmizel z dohledu.

Jiggon se strachem nemohl ani pohnout, díval se, jak se alf krade až k němu.

Najednou se však zastavil, podíval se doprava a rozevřel ústa k výkřiku. Na obličej mu dopadlo modrofialové světlo.

Shora se na něj snesla obrovská kovová koule a roztříštila mu hlavu i s helmou, jako by si ji chránil pouze tenkým, slisovaným papírem. Smrtelně zraněný alf se zhroutil k zemi.

Jiggon ucukl dále od okna, nedokázal však odvrátit pohled od nečekaného divadla. Co se to tam děje?

Vedle studny se zničehonic objevil lučištník, šíp přiložený k tětivě vylétl k cíli, na který mladík neviděl.

Šíp zabzučel a zasáhl cíl. Ozvalo se krátké kovové zaúpění, následované temným, vzteklým řevem. Jiggon zaslechl takový děsivý zvuk poprvé v životě a chlupy v zátylku se mu zježily hrůzou.

Právě když alf chtěl podruhé vystřelit, přiletěl nocí nějaký velký, kulatý předmět. Roztříštil mu luk, usekl levou paži a zešikma se mu zabořil do hrudi. Prudkost rány ho odmrštila několik kroků dozadu, takže se složil k zemi až daleko za studnou. Hvězdy ozařovaly obrovský kulatý štít, obroušená hrana se třpytila v jejich svitu. Třetina štítu uvízla v hrudi mrtvého alfa. Žádný muž, i kdyby byl sebevětší a sebesilnější, by ho nedokázal držet jenom jednou rukou.

Ani kovář Irhart. Jiggon se odvážil opatrně vyklonit z okna a rozhlédnout se po neznámém útočníkovi.

Na malý plácek za studnou přiběhl obrovitý tvor. Tři kroky vysoký, důkladně vyzbrojený, zbroj přepásaná kožešinou, to všechno z něj vytvářelo neskutečný zjev. K tomu bylo nutné připočíst helmu vypracovanou do podoby umrlčí hlavy, na níž se tyčila řada železných hrotů; na čele se vyjímalo něco jako ocelový roh, dlouhý půl kroku. Za obličejovou maskou, která by dělala čest strnulému šklebu démona, zářilo modrofialové světlo. V pravé pancéřové rukavici držel tvor dlouhou kouli, z níž kapala krev zabitého alfa, druhou rukou si z hrudi vytahoval šíp. Ulpěla na něm žlutě se třpytící krev, temné vrčení nabralo na hlasitosti.

Jiggon věděl, koho má před sebou: Putující věž! Ale… my jsme přece daleko od vodního příkopu, celou spoustu mil! Copak oni nejsou ve Wèlèronu? Srdce mu prudce bušilo − ne strachem, ale vzrušením a nadějí. Že by alfy porazili, nebo…?

Potom si připomněl káravá slova svého otce. „Kromě toho ti Dirron Ašarnt zabijou i nás, hned jak skoncujou s alfama.“

Zabijí nás? Proč si tedy dává tady ten takovou práci s tím, aby alfy zabil tak potichu? Klidně mohl naše chatrče zapálit a všechny nás pobít.

Pozoroval, jak Dorón Ashont kráčí k alfovi ležícímu za studnou a se zaskřípěním mu z hrudi vytahuje štít. Potom hranou ještě jednou sekl do černoočka a rozpůlil mu tělo, jako by si chtěl být naprosto jistý, že je nepřítel skutečně mrtvý. Do špíny se vyvalila kouřící střeva a teplá krev. Potom obrovitá stvůra s dusotem dokráčela k zabitému alfovi, ležícímu před Jiggonovým oknem, za nohu ho odvlekla k první mrtvole a rovněž jeho přesekla napůl, přesně ve výši pupku. Když Dorón Ashont s tímto počínáním skončil, narovnal se a odfrkl si. Znělo to, jako by si ulevil rozzuřený býk.

Kdyby nás chtěli zabít, mohl se přece vrhnout na naše domečky. Oni mají v plánu něco jiného. Jiggon chtěl mít jistotu a sesbíral v sobě všechnu odvahu: vyskočil z okna a pomalu se blížil k Dorón Ashontovi.

„Hej, Putující věži!“ Raději tvora neoslovoval jménem, které jim dali alfové. „Rozumíš, co ti říkám?“ Rozpřáhl ruce a všiml si, že se chvěje po celém těle. „Já nejsem alf, slyšíš? My nejsme jako oni!“ Ukázal na mrtvoly a dělal odmítavá gesta, zápěstí přitiskl k sobě, aby tak symbolicky znázornil pouta. „My jsme jejich otroci. Otroci! Zajatci! Zavření!“

Tři kroky vysoké stvoření na něj upřelo svítící oči a opět si odfrklo, tentokrát tišeji. Tvor opatrně poklekl, ale i tak byl pořád ještě vyšší než Jiggon. Jednou rukou popadl kouřící vnitřnosti jednoho z mrtvých alfů a nataženou rukou je chlapci nabídl.

Jiggon si nebyl jistý, jak si má toto gesto vyložit.

Dorón Ashont vyrazil dunivý řev, který se mladému muži zaryl do morku kostí − a z různých stran vesnice se okamžitě ozvala odpověď!

Bohové! On tu není jenom jeden!

Zvířata ve stájích hrůzou bučela a mečela, psi štěkali a v domcích se rozsvítila světla. Jiggon zaslechl dětský pláč a hlasy dospělých, kteří v příbytcích vzrušeně křičeli jeden přes druhého.

Ozbrojený tvor zůstal v pokleku a hodil vnitřnosti před chlapcem na zem do špíny nasáklé alfovou krví. Tvrdým škubnutím utrhl jedné mrtvole ruku, rozlomil ji a ukázal na zlomenou kost.

Jiggon si myslel, že pochopil, co mu tvor chce tímto gestem říct. „Chceš mi dokázat, že jsou z masa a kostí! Že je možné je zranit!“

První obyvatelé vyběhli z baráčků, neodvažovali se však k Dorón Ashontovi přiblížit. Nocí se vznášela vzrušená slova a útržky vět jako „bestie“, „zabil pány“, „všechny nás zabije“ nebo „náš konec“.

„Vrať se zpátky!“ zazněl Hirrtanův hrůzou naplněný hlas. „U bohů, on tě zabije!“

Mohutná stvůra vytáhla alfovi meč z pochvy a tiše zavrčela.

„Ne, on mě nezabije.“ Jiggon se nadále třásl, ale už méně.

Tvor hodil zbraň před něho na zem.

Co…? Mladík se odvážil sehnout a vzít meč do ruky. Byl podivuhodně lehký, jílec a čepel byly skvěle vyvážené, aby bylo možné mečem snadno vířit.

Dorón Ashont zvedl zakrvácenou rukavici vzhůru jako pěst.

Nějaké znamení?

Z míst někde na okraji dění se ozvalo hlasité zaryčení a nedaleko od studny se objevil další obrovitý tvor. Lidé mu uhýbali a vytvářeli před ním uličku. Tento Dorón Ashont přinášel dalšího zraněného alfa, držel ho za krk jako králíka. Nedbale mrštil zajatcem na zem přímo před Jiggona. Mladík pochopil, co se od něj očekává.

Pomalu zvedl meč.

Alf se se zaúpěním převalil na záda a neobratně se zvedal. V boku mu zela široká řezná rána, které prošla zbrojí, šaty, kůží i masem až na kost. Stlačená hruď vedla k domněnce, že s největší pravděpodobností utržil ránu koulí. Světlo pochodní mu dopadalo na obličej: byl to Heïfaton, jeden z dozorců a Yintaïův příbuzný.

„Běda ti, jestli se toho odvážíš, otroku,“ vyhrožoval mu alf ponurým hlasem, přičemž chrčivě, přerývaně dýchal. „Jestli mi něco uděláš, zničíme vesnici i všechny její obyvatele. Postav se proti nim!“ Heïfaton ukázal na Dorón Ashont. „Jsou to naši i vaši nepřátelé!“ Z úst i z nosu mu kapala krev.

„Jiggone!“ zakřičel hochův otec. „Zahoď ten meč! Nevíš, jaké hrůzy tím na nás přivoláš!“

„Co bych já mohl na nás přivolat? Černoočka jsme nepobili my, ale Dorón Ashont. Jestli se o tom Yintaï dozví, stejně řekne, že za to můžeme my, protože jsme strážím nepomohli.“ Zasmál se. „Otroci, kteří chrání své hlídače před smrtí! To se nesmí stát.“ Jiggon přiložil alfovi hrot meče ke krku, pancéřová rukavice Dorón Ashonta na něm zanechala znamení v podobě krvavých skvrn. „Myslím, že bysme se měli zbavit našich utlačovatelů. Bohové nám poslali přátele. A naději.“

„My tě zabijem,“ zašeptal Heïfaton a jeho oči nabraly černou barvu. Jiggona přepadl strach, podvědomě couvl o krok zpátky. „Potom za tuhle opovážlivost vyhladíme celou vesnici,“ vyhrožoval alf dále. „Už jenom to, že tě napadlo spolčit se s našimi smrtelnými nepřáteli, zpečetilo tvůj osud.“

Jiggon měl pocit, jako by mu srdce sevřela neviditelná pěst. Jestli ho hned teď neprobodnu, budu před ním muset utéct! Zaryčel, aby si dodal odvahu, a zabodl čepel do nechráněného krku.

Heïfatonovy oči rázem zbělaly, kolem zorniček se vytvořily tmavě modré kruhy. Výraz, který se objevil v jeho očích, představoval směsici překvapení a bolesti, údivu a nechápavosti.

Na ploše kolem studny zavládlo zděšené ticho, které narušovalo jen alfovo přidušené chroptění. Heïfaton se pokusil odsunout dozadu, ale Dorón Ashont ho nohou pevně tlačil zády k zemi.

Já… jsem to… udělal! Jiggon si připadal velkolepý a neporazitelný. Přitáhl meč k sobě a ze strany udeřil alfa do krku. „To máš za ty z nás, který jste zabili!“

Vesničané si mezi sebou něco šeptali.

Jiggon nedokázal úplně oddělit alfovu hlavu od ramen, na to byl v zacházení se zbraní příliš nezkušený. Lebka visela na kusu masa a šlachách jako kapuce, která pořádně nepřiléhala a sklouzla stranou. Z řezné rány se valila proudem krev. Dorón Ashont pustil Heïfatona a ten se převrátil na bok.

„To je za všechny, který jste nám ukradli!“ Jiggon znovu sekl, prohnal meč zbrojí a zarazil ho alfovi do prsou. Vystříkla na něj krev. „A za naše děti!“ Třetí ranou zabodl ostří do alfových genitálií. „Už z vás nemám strach!“

A tentokrát vesničané hlasitě souhlasili a k jejich křiku se připojilo temné dunění.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), mnoho mil na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek zimy

Famenia se spolu s Ossandrou přiblížila k Mlýnicím a z vrcholku červené jedle se rozhlížela po údolí, přičemž si dávala pozor, aby ji přes okolní stromy nebylo vidět.

Na druhé straně údolí viděla kamenolom s vchodem do jeskyně, kde se alfové s vojskem ukryli. Mlýny podél vody byly v provozu, lidé pobíhali po ulicích a věnovali se svým záležitostem. Na první pohled bylo všechno v naprostém pořádku.

Lidi se sami snaží, aby maskování bylo opravdu perfektní, protože mají strach o uvězněné děti. Famenia postřehla malou skupinku postav, které měly na sobě světlé oděvy a mezi ostatními vynikaly velikostí. Alfští dozorci, kteří nespouštějí obyvatele města z očí a jsou připraveni hlásit všechny chyby nebo je hned na místě potrestat.

S tím, co viděla, byla spokojená, ale rozhodně ne potěšená. Slezla z jedle a vrátila se zpátky k Ossandře, která na ni čekala v úkrytu pod korunami stromů. „Všechno vypadá zcela poklidně.“

„To nic neznamená.“ Na Ossandře bylo vidět, že ji něco trápí. Měla na sobě nové šaty, které jí Famenia cestou koupila, a vypadala odpočatěji než onoho oběhu, kdy se našly. „Oni pohrozili, že za každého, kdo uteče, zabijou jedno dítě a vystaví je, aby to všichni viděli. Já… bylo by hrozný, kdyby zabili někoho z mých kamarádů!“

„Já jsem nic takového neviděla.“ Famenia pohladila dívku po vlasech, aby ji uklidnila. A doufám, že se opravdu nic takového nestalo. „Chtěla bych vidět, co budou dělat, když zjistí, že se k nim blíží návštěva.“

„A já?“

„Ty zůstaneš tady v úkrytu. Musím se nějak dostat do jeskyně a vypátrat, co provedli se zajatci. Určitě přijdeme na nějakou možnost, jak je ze spárů těch alfů osvobodit.“ Famenia se dala do běhu.

Ossandra se prvních pár kroků držela vedle ní, ale když fámula vycházela z lesa, vrhla se dívka do křoví. „Elria ať tě chrání!“ řekla tiše.

Budoucí maga svižně kráčela vpřed. Budou ji považovat za pocestnou, už kvůli šatům a špíně, která na nich ulpěla.

Mlýnice ležely ukryté v nevelkém údolíčku ve stínu hory, kolem bylo dost místa pro úrodná pole i pro lesy, které skýtaly otop na zimu. Tato skrytá poloha a blízká jeskyně měly za následek, že městečko navštívili alfové.

Pod jakou záminkou se dostanu do jeskyně? A především, jak se odtamtud vrátím živá zpátky? Čím více se Famenia blížila k městu, tím větší nejistota v ní hlodala. Byl to dobrý nápad ukázat se jim takhle otevřeně? Nebylo by lepší pokusit se prozkoumat situaci v noci? Zpomalila kroky.

Na návrat bylo pozdě. Blížil se k ní jezdec s kopím v ruce. Byl to muž v prosté kožené zbroji a s černou šerpou přes hruď. Znamení, která na ní byla nakreslená, prozrazovala, že ve městě řádí nakažlivá nemoc.

To je dobré vysvětlení otázky, proč se musí izolovat. „Zdravím tě,“ zahalekala už zdálky a zvedla ruku, aby jezdec viděl, že není ozbrojená.

Muž přitáhl koni uzdu a vypadal napjatě. „Sitalia budiž s tebou. Kam chceš jet?“

„Do vašeho města je zakázaný vstup?“

„Ano. Lidé jsou nemocní. Bylo by lepší, kdyby ses obrátila nebo udělala kolem města široký oblouk,“ odpověděl se zřetelným odporem. „Už jenom proto, abych tě chránil, ti nemůžu dovolit vjet do města.“

Bylo by dobré podívat se za hradby. Abych si udělala představu. Famenia zahákla palce za popruhy batohu. „Jak je to nebezpečné? Možná jsem tu nemoc už prodělala, a tak bych si u vás přece jen mohla odpočinout.“

„Ne,“ trval muž na svém. „Je to… mor.“

„Tak mor?“ Famenia si ho změřila pátravým pohledem. Jak bych ho jen přemluvila? „Jaký mor?“

„Proč se ptáš?“ Jezdec byl okamžik od okamžiku stále neklidnější, jeho napětí se přenášelo i na koně. Vraník chtěl vyrazit, nepokojně hrabal kopytem.

„Je několik druhů moru a já jsem léčitelka.“ Famenia napjatě čekala, s jakou další výmluvou muž vyrukuje. „Mám se na vaše nemocné podívat?“

„Děkuji ti za tuto statečnou nabídku. Ale my jsme již povolali nejlepší léčitele. Poslal nám je král.“ Podíval se přes rameno na zamaskované alfy, dva z nich se nenápadně přesunuli k bráně u vjezdu do města. Sejmuli z ramen dlouhé luky, opřeli je o zeď a dělali, že se hluboce pohroužili do nějaké debaty. „Teď jdi svou cestou a každého varuj, aby se k Mlýnicím ani nepřibližoval. Taková návštěva by jim přinesla smrt!“

Famenia přesně věděla, že je alfové pozorují a že jí nedovolí dostat se do města. Kdybych se se strážným bavila moc dlouho, začali by střílet. „Tak ti děkuju za varování. Přeji si, aby vám bohové pomohli zbavit se černého zla.“

Muž jí s úlevou pokynul a rozjel se zpátky k bráně, která se za ním hned zavřela.

To se nepodařilo. Tak budu dále předstírat pocestnou. Famenia obešla město a zamířila k mlýnům. Tam si možná bude moci promluvit s někým ze zdejších lidí a nebudou přitom alfům na očích.

Blížila se k prvnímu mlýnu.

I tam se hned otevřela branka. Starší muž v mlynářských šatech jí vyšel vstříc, i on měl přes hruď stejnou černou pásku.

Famenia okamžitě zvedla ruku. „Já vím, já vím. Mor. Stráž u vchodu do města mi to už oznámila,“ pronesla hlasitě a bleskurychle přemýšlela. Zkusím mu předat skrytou zprávu. „Můžu si přesto nabrat z řeky trochu vody, nebo je i ona zamořená? Slyšela jsem, že zdroj zla je v jeskyni.“

Muž na ni polekaně pohlédl, potom předstíral, že se škrábe na nose, natáhl prst a přiložil si ho ke rtům, potom jím ukázal na mlýn. „Jeskyně je plná svinstva, to je pravda. Vůbec nevíme, jak tu situaci zvládnem. Sami to nedokážeme. Ale jak jsi na to přišla?“

„To víš, někdo mi o tom cestou řekl.“ Famenia věřila, že správně pochopila utajený náznak, že se alfové usadili i v mlýnech a dávají tam na všechno pozor. Zatracení zplozenci temnoty. Copak se kolem vás nedá nikde projít? „Tak to se raději otočím a najdu si pramen někde jinde.“

„Udělej to. Všude to bude lepší než tady.“ Muž ji ještě jednou pozdravil a zadíval se přitom na ni upřeným pohledem, až pak se vrátil zpátky do budovy.

Famenia kráčela podél břehu, míjela rachotící mlýnská kola, která lopatkami pěnila vodu v jezech. Neuměla si představit, co se v mlýnech mele. Nikde neviděla žádné pytle s obilím nebo nějaký povoz.

Nezbude mi nic jiného než zkusit to v noci. Doufám, že alfové nebudou počítat s tím, že by některý člověk byl tak odvážný a pokusil se proniknout do jejich úkrytu. Tato myšlenka se jí však vůbec nelíbila, přestože byla pevně odhodlaná něco podniknout. Připadala si jako kuře, které se chce vloupat do liščí nory.

Famenia nechala mlýny za sebou a vešla do lesa. „Ossandro?“

Žádná odpověď.

„Ossandro, to jsem já! Kde vězíš?“ zvolala, vnořila se do křoví a začala po dívce pátrat. Zabloudila? Nebo je zraněná?

Zatímco se Famenia probojovávala trnitými šlahouny a keři, pracoval její mozek na plné obrátky. Nápad vniknout do jeskyně zcela zavrhla. Některý z pěti tisíc alfů by ji jistojistě zahlédl. A i kdyby se dostala dovnitř a našla uvězněné děti a starce, jen stěží by byla schopná vyvést je z jeskyně ven, natož pak zbavit Mlýnice všech okupantů.

Kromě toho musela splnit uložený úkol, který nestrpěl odkladu.

Jenže jen tak odjet a putovat dál, to nechtěla a ani nemohla! Z několika důvodů.

Za prvé kvůli těm lidem. Kromě toho tušila, že tajné vojsko alfů je něco víc než pohroma, která se náhodou snesla na Mlýnice. Tihle válečníci mohli v důležité bitvě o osud Skryté země zasadit ze zálohy rozhodující úder. Alfové měli s největší pravděpodobností za lubem něco jiného než se tady jenom schovávat.

„Ossandro?“ Famenia si setřela z čela pot a rozhlédla se. Ani stopy po nějaké cestě nebo pěšině! Musela jsem zabloudit!

Stála ve světlém lesíku, kde žádný strom nebyl vyšší než čtyři kroky. Přesto jí vzrůstem zakrývaly výhled, navíc po útlých větvích malých stromů nemohla vyšplhat nahoru a zorientovat se.

Nezbývalo jí nic než řídit se sluncem a jít pořád jedním směrem, dokud nenarazí na pěšinu. Měla strach o Ossandru. Doufám, že se nevydala do Mlýnic na vlastní pěst!

Když se slunce na své dráze klonilo k západu, narazila Famenia na část lesa plnou červených jedlí. Zdálo se jí, že místo poznává.

Děkuji, bohové! Teď musela ještě najít Ossandru.

Proklela snášející se tmu, která se v lese šířila rychleji než na širém poli. Měla sice s sebou v batohu lucernu, ale kdyby ji rozsvítila, nebyl by to dobrý nápad. Alfové by hned poznali, že se kolem města někdo potuluje.

Famenia najednou zaslechla pronikavý, ječivý hlas. Ossandra!

Rozběhla se, řídila se zvuky: rozrušené koňské frkání, nesrozumitelné, hlasité mužské hlasy, kov otírající se o kov. Oni ji našli! Ach, bohové!

Byla pevně odhodlaná zachránit před alfy alespoň dívku, když už nemůže pro město nic udělat. Pravá ruka jí sjela k amuletu, vybavila si v paměti kouzlo přivolávající vítr a byla připravená okamžitě ho proti útočníkům použít.

Prodrala se křovím a bez dechu vyskočila na cestu, ruku měla zvednutou, aby mohla okamžitě kouzlit.

Ossandra stála zhruba jedenáct kroků od ní, přímo za ní byli čtyři těžce vyzbrojení jezdci sedící na železem chráněných koních. V rukou drželi vyztužená kopí, zadní konec byl vždy zastrčený do třmene, hroty se vznášely ve výšce dobrých osmi kroků. K sedlům měli připevněné velké štíty zdobené runami.

Alf na čele zvedl hledí a s pokrčeným obočím se podezřívavě zadíval nejdříve na Ossandru, potom i na fámulu.

„Vy ji nedostanete!“ Famenia dvěma gesty a magickými slabikami upředla kouzlo a vrhla proti jezdcům prudký závan větru.

Spoutaný pramen vzduchu přeletěl těsně nad dívčinou hlavou a rozevlál jí vlasy, opancéřované jezdce však zasáhl plnou silou. Větve jedlí zašuměly a sklonily se, koně polekaně zaržáli a splašili se. Dva ozbrojenci spadli ze sedla a tvrdě dopadli na zem, třetího jezdce vítr i s koněm otočil na opačnou stranu. Pouze velitel dokázal tančícího vraníka udržet na uzdě a uklidnit.

Podařilo se to! „Pojď!“ vykřikla Famenia a natáhla k Ossandře ruku. „Do lesa! Tam nás nemůžou následovat!“ Dítě se k ní rozběhlo, chytilo ji za prsty a spolu s ní utíkalo pryč.

Fámula brzy postřehla, co se jim může stát osudným: v jedlovém háji nebylo skoro žádné křoví. Tlusté větve se sice skláněly až k zemi a představovaly pro jezdce nebezpečí, navíc jim znemožňovaly rychlou jízdu, přesto je zde alfové mohli snadno pronásledovat. Kdyby byla Famenia sama, možná by se dostala až do druhého lesa, kde by se jezdcům ztratila, ale s dívkou, která ji držela za ruku…

Tupý dusot kopyt na měkkém mechu se k nim čím dál víc přibližoval, za nimi se ozývalo hlasité volání.

Musím se jim postavit a bojovat. Famenia se zastavila a vysadila Ossandru na nejbližší jedli. „Vyšplhej nahoru, potichu tam seď a čekej, až pro tebe přijdu,“ řekla a lapala po dechu. „Jestli mě dostanou, uteč a pokus se dát králi zprávu o těch alfech.“ Potom běžela několik kroků dále, než se otočila, aby čelila nepřátelům. V pravici sevřela amulet. Více než tři, čtyři mocná kouzla se mi nepovedou.

Přijížděli setmělým lesem, čtyři alfové na opancéřovaných koních, zvednutá kopí mířila přímo vpřed, aby neuvízla ve větvích.

Velitel objevil fámulu, sklopil hledí a kývnutím ruky vydal beze slov rozkaz.

Jezdci, kteří jeli za ním, se rozestoupili, aby je nemohl všechny najednou zasáhnout další nápor větru. V širokém půlkruhu se blížili k Famenii.

Musím stvořit iluzi, aby se koně zase splašili. Možná si některý z alfů třeba zlomí vaz. Prosím, bohové, pomozte mi proti tomu zlu! Famenia jedním slovem a třemi rychlými gesty vytvořila ohňostroj pestrých světýlek a jiskřících koulí, které syčely mezi stromy. Doprovázelo je veselé pískání a kvílení.

Přestože zvířata byla vycvičena k boji a dobře snášela řinčení mečů, řev, a dokonce i rány a bodnutí, tohle bylo na ně příliš. Koně se prudce zarazili, začali bočit a kopat kolem sebe, aby koule od sebe co nejrychleji odehnali, dva se ve strachu rozběhli proti jedlím a spadli na zem, takže jezdci uvízli pod jejich těly.

Famenii se ulevilo, že její kouzlo má takový úspěch. Kdyby Jujulo věděl, že se to dá použít i v boji, tak by nás ho nenaučil!

Když se otočila, aby se podívala po obou zbylých alfech, spatřila pouze koně bez jezdců. Frkající zvířata pobíhala kolem a jakž takž se zotavila z předchozí hrůzy.

Zničehonic se přímo před ní objevil jeden alf a chtěl ji popadnout!

Famenia mu podběhla pod rukama, skočila za jedli, aby se odtamtud znovu soustředila na vyvolání větrného kouzla − a ocitla se před dalším protivníkem, držícím v rukou meč a štít. Znovu se prudce otočila a vběhla do náručí alfovi, který šel za ní a okamžitě ji pevně sevřel.

„Ne! Mě nedostanete, černoočka!“ Zmítala sebou, snažila se vykroutit a pohazovala hlavou, aby se vysvobodila ze sevření. Přitom se neúmyslně praštila čelem o okraj protivníkovy helmy. Před očima se jí roztančily hvězdičky, kolena se jí na okamžik podlomila. Paže měla v ocelovém sevření, její útěk byl u konce.

Když zářící hvězdičky před jejíma očima pohasly, uviděla čepel meče, který jí mířil na krk. Zbraň patřila veliteli alfů, jenž se zčásti ukrýval za štítem. „Kdo jsi?“ chtěl vědět lichotícím, přesto výhružným hlasem.

„Zabij mě, černoočko, a přísahám, že zaniknu v ohnivé kouli, která vás, město i jeskyni spálí na popel!“ tvrdila fámula a doufala, že jí alfové na tuto lest naletí. „Já jsem maga a jsem jenom jedna z mnoha, které sem přijdou, aby Mlýnice osvobodily. Jestli zkřivíte obyvatelům jedinej vlásek, budeme vás mučit, pak vás uzdravíme a budeme znovu mučit tak dlouho, dokud nepřijdete o rozum! Uvidíte,“ vykřikla celá bez sebe, „že i my umíme být stejně krutí jako tvůj lid!“

Alf k jejímu údivu sklopil meč i štít. „To je strašlivé nedorozumění,“ pronesl přátelsky.

„Ne, to určitě není! Já vím, že jste v jeskyni schovali celou armádu. Každej to ví! Skrytá země je na vás připravená, tajemství bylo odhalený. Nijak vám nepomůže, jestli tam budete držet lidi a myslet si, že nás tím máte v hrsti. A ušetři si svoje falešný slova! Já na slova a přísahy tvýho národa nic nedám!“

Velitel kývl hlavou a druhý alf ji pustil. Zapůsobilo to na ně. Rychle se rozhlédla, hledala mezeru, kterou by mohla prchnout.

Alf si ji měřil pohledem. „Řekl bych, že magu bychom v boji docela potřebovali.“

„Co to říkáš? Já zcela jistě nebudu…“

Alf si stoupl těsně před ni. „My nejsme černoočka, jak jim říkáš. My jsme elfové ze Zlaté nížiny.“

Famenia znejistěla, za čelem jí rachotily myšlenky jako mlýnská kola v mlýnici. „Proč bych ti měla věřit?“

„Protože ti pomůžeme zničit alfy v jeskyni, o které jsi mluvila.“ Zastrčil meč do pochvy. „Já jsem Narósil. Pojď se mnou k mým bojovnicím a já ti vysvětlím, co se přihodilo. Nejpozději při východu slunce poznáš rozdíl mezi tou Tionovou pakáží a námi.“ Ukázal na své oči a upřímně se usmál. „My jsme děti bohyně Sitalie.“

XVI.

Tak Sinthoras s Caphalorem přišli o hodnosti nostàrojů.

Intrikami.

Krátkozrakostí.

Pomstychtivostí.

Aby se hrstka zaslepenců dočkala zadostiučinění.

Leckdo musí projít hlubokým údolím, aby se odtamtud zářivě vrátil.

Jiní zůstali na dně a nikdy se nevrátili.

Nyní vězte, jak se vedlo našim hrdinům.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

Před nimi se objevil Dsôn a dlouhá cesta napříč Tark Draanem a Ishím Voróo se blížila ke konci.

Sinthoras během cesty se svými průvodci téměř nemluvil, rozhovory omezoval jen na to nejnutnější, protože Verànor mu nemohl říct nic víc, než co mu vyřídil už v Tark Draanu. Sinthoras raději využil těchto mnoha momentů nekonečna k dopilování argumentů, jimiž se bude bránit, a v myšlenkách se soustředil na protiúder, který rozhodně hodlal protivníkům zasadit. Během svého života udělal několik věcí, jimiž se některým alfům značně znelíbil, dokonce i v táboře Komet. Ale s Robonorovou smrtí neměl nic společného.

Ovšem jeho nepřátelům přišlo toto obvinění právě vhod.

Všechno do sebe zapadá. Ani jim nemůžu zazlívat, že mě podezřívají.

Polòtainovi však měl Sinthoras víc než za zlé, že navzdory rozumu a všemu tomu, co věděl, pokračoval v pomstychtivém tažení. Muselo ho stát spoustu peněz, aby našel údajné očité svědky, kteří se postaví proti nostàrojovi. Za to ho zabiju! Ukradl mi postavení i tažení. Bude mě stát víc než půlku věčnosti, abych získal zpátky vážnost, o kterou mě svým počínáním připravil.

Sinthoras se snažil uklidnit úvahami, že se jedná pouze o výslech, z něhož zcela jistě vyjde jako nevinný. Nikdo mu nemůže nic dokázat. Jeho čest bude očištěna, o tom nepochyboval ani na okamžik.

Bylo mu líto především Timānris, která mu zachovávala věrnost a kvůli tomu byla jistě mnohokrát vystavena ostrým jazykům nepřátel a nesouhlasným pohledům ostatních. Je to silná žena a já jsem na ni pyšný.

Jediná dobrá věc na nuceném návratu do Černého srdce bylo to, že opět spatří svou družku a bude s ní moci strávit nějakou dobu. Oficiálně. Bez tajnůstkaření.

Zabočili na širokou hlavní cestu, vedoucí od jihovýchodu až k samotné věži z kostí. Byla prodloužením paprsku Shiimāl, jímž před chvílí projeli. Jak Sinthoras dobře věděl, právě z této oblasti pocházel Caphalor. Divil se, že na ulicích nevidí téměř žádné alfy, zato mnohem víc otroků. Těch pár příslušníků jeho národa, kteří někam pospíchali, mělo nosy a ústy zakryté šátky, mnozí z nich měli na řetízku přivázané malé kadidelnice, z nichž vycházel kouř a zahaloval je.

„Co se tady děje?“ Sinthoras se obrátil na Verànora. „Bylo snad v poslední době zakázáno vycházet ven?“

„Možná se mezitím dále rozšířila ta nemoc,“ dostalo se mu odpovědi. „Copak jsem ti o ní nevyprávěl?“

„Ne. Jaká nemoc?“

„Zuří tady od okamžiku, kdy sem přitáhli Dorón Ashont. Usuzuje se, že právě oni za ní vězí. Alf, který jim utekl v Ishím Voróo a podal nám zprávu o jejich příchodu, zemřel jako první, po něm členové městské stráže, kteří spali ve stejné místnosti jako on.“ Verànor vytáhl z šatů šátek a přivázal si ho před obličej, volnou nechal jenom úzkou škvíru pro oči. „Oni ho něčím nakazili a schválně ho nechali, aby se vrátil, tím jsem si jistý.“

Mstí se tak za otrávené víno, které jim Nesmrtelní tehdy poslali? Poslali nám místo jedu nemoc? Pokud za tím skutečně vězí oni, je to velice podlá odpověď! „Nepřátelé se potulují v oblasti, kde předtím žili fflecxové. Není možné, že by ten alf přišel nějakou nešťastnou náhodou do styku s jedním z jejich jedů?“

Verànor krátce přemítal. „To je taky možné. Přičemž já si spíš myslím, že je to nějaká nadmíru rafinovaná lest a žádná nešťastná náhoda.“ Ukázal na Sinthorasův dům. „Můžeš tam bydlet, ale po dobu, kdy bude proti tobě vzneseno obvinění, tě bude pořád někdo doprovázet.“

Sinthoras si uvědomoval, že se mu tohoto privilegia dostalo pouze díky vážnosti jeho jména a zásluhám. Normálně by ho zavřeli do cely v ubikacích gardy, jak bylo běžné u každého, kdo byl obviněn z těžkého zločinu.

„Uvědomím Nesmrtelné o tvém příjezdu, poté bude stanoven moment výslechu.“

„Zítra,“ řekl Sinthoras rozhodně. „Musím se vrátit k vojsku a vést tažení. Celá tahle cesta zpátky a výslech jsou jenom ztráta času. Tys viděl a slyšel, jak mě moje jednotky milují.“ Nechápal, proč by měl před Verànorem zamlčovat svůj věhlas a zásluhy. Měl druhou nejvyšší funkci v Dsôn Faïmonu a chtěl se brzy vrátit. Polòtain si bude přát, aby se se mnou nikdy nepouštěl do křížku!

Verànor přikývl. „Vyřídím to.“ Obrátil svého upíra noci k věži z kostí. „Taky by ses měl chránit nějakým šátkem. Nakonec rozneseš tu nemoc po Tark Draanu a oslabíš naše vojsko.“ Alf odcválal.

To je pravda. Sinthoras zamířil v doprovodu hlídačů ke svému domu.

Když nebyl od vchodu dále než čtyři kroky, otevřela mu dveře k jeho údivu otrokyně Wirian, nikoliv správce Umaïnor. Řekl si, že alf má zřejmě nějakou práci v domě. Wirian ho pozdravila hlubokou úklonou, obličej, jenž nebyl příliš hezký, jí halil závoj. Vedle Raleehy se většina lidských žen zcela ztrácela.

„Pane! To je skvělé, že jste zase tady!“ vykřikla s úlevou bez ohledu na důvod jeho návratu. Sinthoras usoudil, že to nemyslela ve zlém, že nad tím, co řekla, vůbec nepřemýšlela. Přiléhavý šedý oděv zdůrazňoval ženinu štíhlou postavu, něžnost jejího barbarského těla. Výrazně pohubla.

„Kde je Umaïnor?“

„Mrtvý, pane! Ten mor ho dostal!“ Propukla v pláč, zatímco Sinthoras sesedal z upíra noci. Spolu vešli do domu, hlídači si neustále udržovali odstup dvou kroků.

Sinthoras − nic neslyšel. Ani hlasy, ani řinčení nádobí nebo jiné zvuky, které by naznačovaly přítomnost dalších osob. „Kde jsou všichni?“

„Služebnictvo je… Umaïnor umřel jako první. Na ten mor! Bylo to hrozné! Ležel rozervaný v chodbě na zemi, jako by mu naběhla a opuchla střeva, až celé tělo prasklo! Ale… zároveň vypadal, jako by ho zevnitř něco vyhlodalo.“ Wirian se otřásla. „Musela jsem tady dlouho uklízet, než bylo zase všechno čisté.“

Sinthoras se zastavil a zaryčel na ni: „Kde jsou otroci?“

„Pane, já za nic nemůžu!“ naříkala otrokyně. „Váš hněv dopadá na tu nejnevinnější! Já jsem zůstala a zachovala vám věrnost, ale ostatní… utekli. V noci. Vyplížili se z Dsônu a přeběhli k Armádě svobodných.“

Jaké síly se tu proti mně spikly? „U všech bezectných, co je to zač ta Armáda svobodných?“ zeptal se tvrdě a pochodoval k místnostem, jež měl vyčleněné pouze sám pro sebe. „Uvaříš mi bylinkový lektvar, přijdeš s ním ke mně a vysvětlíš mi, co se v Dsônu děje.“ Poslal ji pryč a vešel do sálu, v němž obvykle odpočíval. Tam za sebou zavřel vysoké dveře a nechal hlídače venku. Copak všichni zešíleli?

Sinthoras se vrhl na měkké, pohodlné lůžko a zadíval se vysokými balkónovými okny do zahrady, kde rostla šedá tráva a bílé trnovníky s černočerveným listím tlumily světlo. Viděl však rovněž odporný plevel, bující mezi jemnými kostními perličkami na cestičkách, mezi kamennými deskami i podél malé fontánky. Protože se o zahradu nikdo nestaral.

Utekli! Dříve bylo nemyslitelné, že by se z Dsônu vytráceli otroci.

Tmavě modře natřené stěny na něj působily uklidňujícím účinkem. Očima pozoroval nezarámované kresby všude kolem sebe. Jak dlouho už jsem nestál před malířským stojanem? Měl bych vzít do ruky štětec a malováním setřást z duše starosti.

Uvědomil si, jak moc mu to chybělo. Jeho touha něco vytvořit se lišila od Carmondajovy. Sinthoras dopřával paži a ruce volnost, jeho duch volil barvy zcela nahodile, přesto vždy vytvářel silná díla.

Myšlenky mu začínaly kroužit kolem výslechu, když dovnitř vešla Wirian s lektvarem. Položila konvici a pohár na stolek, nalila mu a poklekla na podlahu. „Chtěl jste vědět, co je to ta Armáda svobodných?“

„Ano.“ Sinthoras se téměř nepozorovatelně pousmál. „A už si nedělej starosti. Tobě se nic nestane.“

Otrokyni se mírně ulevilo a pustila se do vyprávění. „Po správcově smrti nikdo nevěděl, co bude dál. Já jsem chtěla oslovit někoho z vašich příbuzných a poprosit je, aby ustanovili nového správce, ale ostatní to nechtěli. Říkali, že z Dsônu utečou, kvůli té nemoci je to prý snadné, a připojí se k Armádě svobodných. Mě zavřeli do sklepa. Než jsem se dokázala osvobodit, byli všichni pryč.“

„Ta armáda!“ připomněl jí důrazně a uchopil pohár s lektvarem.

„Ano, ano, samozřejmě, ta armáda! Skládá se z uprchlých otroků, s nimi je tam hrstka bojovníků z řad vazalských národů. Jejich tábor je nedaleko…“

„Jejich tábor! Copak tady v Dsôn Faïmonu strpíme houf odpadlých psanců a nikdo je nezničí?“ Sinthoras nechápavě zíral na Wirian a snažil se z jejího závojem zastřeného obličeje něco vyčíst. „Jak je to možné? I ten nejméně zkušený z našich strážných dokáže poslat do konečna stovku barbarů.“

Wirian na něj hleděla zpod jemné látky a mlčela, očividně ji tím zaskočil.

„Tak co?“ obořil se na ni.

„Vy… jste v Tark Draanu o ničem neslyšel? Dorón Ashont vystavěli na jedné ostrovní pevnosti val a neochvějně ty pozice drží proti veškerým útokům alfských válečníků.“ Wirian puntičkářsky upravila polohu konvice na ohřívadle, v němž žhnuly dva kousky uhlí a udržovaly lektvar horký. „Někteří Dorón Ashont se odtamtud zřejmě proplížili do oblastí kolem Wèlèronu, Avarisu a Ocizûru a vyvolali mezi nevolníky povstání. Mezi vašimi lidmi bylo několik mrtvých, pane. Sídla alfů hořela, statky byly v plamenech a Putující věže vedly Armádu svobodných v mnoha bojích. Dosud se je nepodařilo porazit.“

„Jak…“ Sinthoras nevěděl, co by na to měl říct. „To nemůže být pravda!“ zaryčel vztekle. „Já jezdím skrz naskrz Tark Draanem, dobývám jedno království za druhým, a tady doma se ani Hvězdy, ani Komety nedokážou vypořádat s hrstkou takové pakáže?“ Dorón Ashont jdou na to mazaně. Nejdříve nás oslabí, potom proti nám poštvou barbary a vazalské národy. Zakryl si rukou čelo. „U Samusina! Přijel jsem právě včas! Než se vrátím k vojsku, zachráním Dsôn Faïmon! Hned zítra, po výslechu.“

Sinthoras postřehl, že se Wirian chvěje strachy.

„Jdi a udělej mi něco k jídlu,“ pronesl mírněji. „Potom zajdeš za Timānris…“

„Pane… já…“ Žena se roztřásla ještě víc. „To nemůžu, pane. Ze stejného důvodu, proč jsem ji nemohla požádat o ustanovení nového správce.“

Sinthorasovi se udělalo zle, něco horkého a zároveň i ledově studeného mu spadlo až do žaludku. „Co se s ní stalo?“ zašeptal. „Mor? U všech bezectných, jestli i ona padla tomu moru…“

„Ne, pane. Není to mor.“

Sinthoras si myslel, že mu v hrudi pukne srdce. „Tak mluv konečně, prokletá barbarko! Co je s Timānris?“

„Ona… se vás zřekla, pane.“ Wirian okamžitě sklonila hlavu a nastavila zátylek, aby dokázala, jak se mu podrobuje. „Prosím, nic mi nedělejte!“

Sinthorasem projel blesk, rozštěpil ho a vyryl v něm hlubokou prasklinu. Přestal sám sebe vnímat, nevěděl, jestli mu ještě bije srdce, byl jako mrtvý. Dokonce mu vynechal dech a musel se nutit, aby nabral do plic trochu vzduchu. „Co?“ zašeptal nechápavě, i když chtěl ve skutečnosti hlasitě ryčet.

„Ona se vás zřekla a přerušila s vámi veškeré kontakty. Udělala to prohlášením, které poslové v Dsônu vyhlašovali na náměstích a ulicích,“ pokračovala Wirian a stále se přitom dívala k zemi. „Jako důvod jí posloužilo, že jste se nějak zapletl do smrti jejího dřívějšího druha Robonora.“

Sinthoras vnímal její slova, přesto jim nedokázal věřit, pochopit je. Místnost se s ním zatočila, obrazy se rozmazaly na šmouhy a rozplynuly se.

To je od Polòtaina ta největší podlost! Vzal mi mou nejmilejší. Já… nebyl schopen jediné kloudné myšlenky, tak ho ta zpráva vzala. Timānris! To mi musí vysvětlit ona sama! To nemůžu jenom tak…

„NE!“ Vyskočil na nohy, lhostejně odhodil pohár s lektvarem a vyběhl z místnosti. Hlídači čekající před dveřmi se mu přilepili na paty a společně pěšky bloudili prázdnými ulicemi hlavního města.

Sinthoras byl tak zmatený a rozrušený, že ho ani nenapadlo uvázat si kolem úst a nosu šátek.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, někdejší Zlatá nížina, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), zima

Caphalor vyšel ve zbroji před dům, postavený z kamenů přivlečených ze Slunečné. S dosavadním průběhem prací byl plně spokojen.

Opevnění kráteru bylo stále dokonalejší a odolalo by eventuálnímu útoku nepřátel. Narychlo postavené budovy sloužily jako ubytovny pro jednotky alfů, které zde zůstaly; vojáci neměli chuť přebývat v barbarských, nebo dokonce elfských příbytcích a tam čekat, až pominou nynější, na sníh nejbohatší momenty nekonečna.

Stejně jako on.

Obrovská díra v zemi ho zvláštním způsobem přitahovala.

Za ním vyšla z domu nostàrojka a stoupla si vedle něho. „To se opravdu povedlo,“ chválila Imàndaris. „Za noci nebyly všechny jemnůstky dobře vidět.“

„Ty domy tu nebudou stát dlouho,“ odvětil Caphalor. „Přesto budou řemeslníci mít z chvály samotné nostàrojky velkou radost. Jakmile naši stavitelé v Dsônu dohotoví návrhy nového města, pak většinu z toho, co tu právě vidíš, zase zbouráme.“ Caphalor pohledem přelétl kameníky a tesaře, kteří ze sebe vydávali to nejlepší, aby alfům vytvořili uprostřed Tark Draanu kousíček domova.

Z místa navíc vyzařovalo něco, co mu bylo nesmírně příjemné. Přesně jak to Morana popisovala, nad kráterem se vznášela aura, jež Caphalorovi připomínala Dsôn Faïmon. Hlavní město. Černé srdce.

Ale tahle aura je původnější, intenzivnější. Podřepl a zaryl prsty do hlíny. Jako by měla radost z naší přítomnosti a dodávala nám energii.

„Taky to tak cítím,“ pravila Imàndaris za ním téměř slavnostním tónem. „Je to mimořádné místo, které si zaslouží požehnání v podobě města, jež bude ještě krásnější než Dsôn.“

Caphalor se tiše zasmál a zvedl se, zmáčkl hlínu v ruce, jako by z ní chtěl vytlačit její auru a vstřebat ji do sebe. „Takový úkol nám Nesmrtelní dají jen stěží. Nesmí existovat žádné město, které by bylo krásnější než Dsôn.“

Pozorně se na ni ze strany zadíval. V černém, úzce střiženém kabátě vypadala úchvatně, navíc jí na obličej zpola dopadalo chladné ranní slunce a zbarvilo jí oči dočerna. Žlutorudé vlasy zářily jako oheň. Caphalor si uvědomil, že o ni má stále větší zájem. Byla dcerou uznávané umělkyně, přesto si zvolila zcela jinou cestu a putovala po stezkách umění zabíjet. To bylo skutečně neobvyklé.

Epizoda s Moranou byla pouhou vzpomínkou. Když ji Caphalor poprvé spatřil, myslel si, že k ní něco cítí. Ale když mu při večeři bezohledně hodila na hlavu, co si o něm myslí, jako by mu z očí spadly šupiny: Morana jej a jeho city znala a chápala lépe než on sám.

„Tak zamyšlený?“ Imàndaris na něj zkoumavě pohlédla. „Co tě trápí?“

„Nic,“ odpověděl pomalu. „S kráterem nebo našimi plány to nemá nic společného.“

Přátelsky se na něho usmála. „Takže za to, že na mě tak zíráš, můžu já?“

Caphalor se rozhodl využít příležitosti. „Když už se ptáš: divím se, že se dcera umělkyně rozhodla pro meč, a ne pro dláto, kladivo nebo plátno. Určitě v sobě nosíš kus talentu své matky.“

„Kdo ví? Raději než štětce mám v ruce zbraně.“ Imàndaris pohlédla nahoru k okraji kráteru, kde se oddíl jezdců v poklidu připravoval na obhlídku. „Zase vyrážejí na lov elfů, kteří nám dosud unikají?“

„Ano. Poslal jsem svoje lidi ven. Mají se jednak poohlédnout po elfech, jednak se procvičit v zacházení s kopím. Jestli jim budou Tion a Samusin nakloněni, budou si to moct nacvičit na elfech.“ Chmurně se zasmál. „Před Slunečnou jsme měli štěstí, protože s námi óarcové nepočítali, jinak by si Carmondaj neodnesl z boje s Toboribarem tak snadné vítězství. Ale je více než pozoruhodné, kolik toho naše válečníky za tak krátkou dobu naučil a jak je předělal na opancéřované jezdce.“ Caphalor vykročil, nostàrojka ho následovala. „A jak je možné, že Nesmrtelní svěřili takovou funkci právě tobě? Nechápej mě nesprávně, já jsem se nikdy nepletl do politiky a nevím, kdo všechno se za tebe u panovnického páru přimlouval. Ale mezi válečnicemi jsem tvoje jméno nikdy nezaslechl.“

„Tys byl pověstný tím, že ses o takové věci nikdy nezajímal,“ opáčila nostàrojka pobaveně. „Měl jsi svůj statek, rodinu a žil jsi spíše… nezvykle. Vytáhl jsi do boje, když tě bylo třeba, vydal ses do Ishím Voróo zabíjet barbary a nestvůry a pak ses zase vrátil.“ Imàndaris celou dobu hovořila přátelským tónem. „My jsme nikdy nebojovali na stejných místech, Caphalore. Proto ti moje jméno nic neříká.“

„Musela jsi být dobrá.“ Ukázal na stříbrný odznak nostàrojky na černém kabátě. „Jinak bys to nikdy nedostala.“

„Moje matka mi nikdy nerozuměla. Občas pochybovala, jestli jsem její dcera,“ řekla Imàndaris a opět se zasmála. „Sice mě nezapřela, ale taky mě nikdy nepozvala domů. Jsem něco jako její tajemství. Myslí si, že ostatní děti se jí vydařily lépe než já.“ Rozhlédla se po okolí. „Kam jdeme?“

Caphalor ukázal na střed kráteru. „Tam. Elfové se pokusili díru zasypat, ale to se jim nepodařilo. Chtěl bych si to celé pořádně prohlédnout. Ten kopec by byl dobrým místem pro palác místodržícího. Odtamtud je vidět skoro všechno.“

Imàndaris přikývla. „Měli bychom nahnat otroky, aby zarovnali okraje. Ten mírný sklon nám zabírá příliš mnoho prostoru. Potřebujeme víc místa.“

„Ještě víc? Kráter má průměr deset mil, je obrovský a vystačí pro tisíce alfů. Co myslíš, kolik jich tu bude žít?“ Caphalor se ušklíbl. „Obyvatelé Dsônu se jen stěží přestěhují do Tark Draanu.“

„To ne. Ale… já nevím. Co zvládneme dnes, tím se nebudeme muset zabývat zítra.“ Pohodila světlými, načervenalými vlasy. „Budeš mi dělat při jídle společnost? Chtěla bych si s tebou promluvit o plánech na dobytí dalších říší elfů. Z Gwandaluru se vrátili zvědové a přinesli novinky o drakovi. Mohlo by to být nebezpečnější, než jsme si dosud mysleli.“

„Tak?“ Potěšilo ho, že mu Imàndaris důvěřuje a chce si vyslechnout jeho názor. Přestože věděl, že tím sleduje i jiné cíle: posilovala si tím svou vážnost u vojska, přinejmenším mezi jednotkami vlastního národa. On byl u mužstva stejně jako dřív hodně oblíbený, a jestli dá Imàndaris najevo, že má k němu blízko, budou se k ní válečníci chovat mnohem příznivěji. To je od ní dobrý tah.

„Ale až později.“ Ukázala na vyvýšenou haldu uprostřed kráteru a vykročila jako první. „Nejdříve tohle.“

Došli na okraj hory sypkého písku, pokrytého jemnou vrstvou sněhu, takže vypadal jako ledové vápno.

Caphalor stoupal krok za krokem po ujíždějícím svahu vzhůru. Pod hrubými podrážkami zimních bot skřípala zrníčka a krystaly písku. Záměrně na ně došlapoval plnou vahou, aby vyzkoušel, jak jsou pevná. „Od začátku jsem si kladl otázku, proč uprostřed kráteru navršili takový kopec,“ zavolal na Imàndaris. „Bylo by mnohem jednodušší, kdyby písek shazovali z okraje kráteru a tak ho zaplňovali.“

„To je pravda. Museli písek svážet serpentinami dolů a tady ho vykládat. Jakákoliv jiná metoda by byla rychlejší a stála by je menší námahu.“ Nostàrojka kráčela za ním a nečekaně se sehnula. „To je sklo? Snažili se ten písek roztavit?“

Nenamlouvám… si to? Caphalorovi se zdálo, že čím výše stoupají k vrcholku pahorku, tím více se aura mění, je stále bledší a slabší. Otočil se k nostàrojce, která mu šla v patách. „Co cítíš?“

„Jako by to pomíjelo,“ odpověděla mu zmateně. „Může za to ten písek?“

Písek tlumí auru Inàste! Caphalora se zčistajasna zmocnilo podezření, proč se ten pahorek tyčí přímo uprostřed kráteru. Zavrtal podpatkem do zmrzlého písku.

Imàndaris byla osm, devět kroků za ním, i ona se zastavila a stejně jako on začala botou odhrnovat sníh a písek. Dostala stejný nápad. „Co je to?“ Zvědavě podřepla a jednou rukou osahávala zem. „To není sklo jako ještě před chvílí.“

Caphalor pospíchal k ní, sjel po bílém sněhu jako na saních a na místě, kde Imàndaris hrabala, objevil něco černého. Kámen! Já jsem si to myslel!

Alfka odhrnula světlý písek stranou. „Pod pískem je schovaná skála!“ řekla udiveně. „Elfové zaházeli pískem kus skály.“ Najednou se jí ve tváři objevilo nadšení. „Ne! Že by to byla… zkamenělá slza? Našli jsme slzu naší stvořitelky?“ Zavřela oči. „O Inàste! Bylo by nádherné, kdybychom našli tvoji relikvii!“

„Měli bychom nechat ten kámen odkrýt.“ Caphalor potlačoval vzrušení, potají však musel s Imàndaris souhlasit. Pro náš lid by bylo povznášející, kdybychom vlastnili něco z naší stvořitelky, z čeho bychom mohli čerpat její přízeň. „Neprodleně!“

Imàndaris položila ruku na kámen. „O bezectní!“ zašeptala uchváceně a znovu zavřela oči. „Pojď sem, Caphalore! Polož na to prsty! To je…“

Caphalor poklekl vedle ní, bříšky prstů se dotkl černého kamene a ty ho okamžitě začaly svědit. Aura, síla, která byla cítit v celém kráteru, do něj vnikla a proudila jím, vsákla do každičkého vlákna jeho těla a naplnila ho blaženým, vřelým citem.

Zkamenělá slza Inàste! Teď už o tom nepochyboval ani v nejmenším. Chvěl se radostí, zasténal − a v náhlém vnuknutí pohlédl Imàndaris do očí, právě když zvedla víčka a chtěla něco říct.

Jejich pohledy, myšlenky i city splynuly, tak se to Caphalorovi aspoň zdálo. Srdce se mu rozbušilo, hlava odmítala otočit se jinam a přerušit spojení mezi nimi. Co…

Všechno kolem něj zmizelo, pro něho existoval pouze Imàndarisin obličej, její oči… Místo hned pod srdcem se probudilo ve vášnivé erupci a zaplavilo ho žárem od hlavy až po malíčky obou nohou.

Když Caphalora zavalil tento cit a strhl ho s sebou, jenom zalapal po dechu. Cit byl stále mocnější, jemně mu rozechvěl celé tělo a neustále sílil, až se skutečně roztřásl. To není mnou. To se mi chvěje půda pod nohama!

Myšlenky i smysly se mu vrátily do skutečnosti.

Před ním klečela Imàndaris, která se rovněž probrala z ustrnutí, jak vyčetl z rysů její tváře. Pahorek pod nimi se otřásal a připomínal vyhazujícího upíra noci, když se je snažil ze sebe shodit. Sníh i písek se hrnuly dolů a pomalu odkrývaly černý kámen.

„Slza Inàste nás vnímá!“ vykřikla Imàndaris radostně. „Čekala na okamžik, kdy ji najdeme a dotkneme se jí!“

Caphalor měl navzdory vší své obratnosti potíže, aby se na skále udržel. Zjistil, že najednou stojí na hřebenu, který nebyl širší než čepele dvou mečů. Čím větší část kamenné vyvýšeniny se odkrývala, tím silnější byl blažený pocit, který z ní vycházel. Seskočit dolů by nebyl zrovna nejlepší nápad, protože kolem nich se objevovalo stále víc strmých, ostrých hran. Každý špatný krok by mohl mít za následek tržnou ránu, která by mu pronikla až na kost.

„Počkáme, dokud se skála neuklidní.“ Chytil Imàndaris za nadloktí, ta mu položila ruce na ramena a vzájemně se opírali jeden o druhého.

Caphalor postřehl, jak na ně zdola upřeně zírají otroci, zatímco se k nim ze všech stran kráteru sbíhali alfové. Nemohli však nic dělat. Všichni museli vyčkat, až se pahorek uklidní.

Díval se na Imàndaris a ta jeho pohled opětovala. Něco se v něm změnilo. Takový pohled znal z doby, kdy žil s Enoïlou. Že by nás síla kamenné slzy navzájem spojila?

Otřesy neustávaly. Právě naopak, vibrace sílily, Caphalorovy uši zahltilo temné dunění − a zničehonic se úzký vrcholek pahorku zvedl do výšky!

Objevil se ještě větší kus kamene barvy tmavé noci, z pahorku vyrostla hora, která se tyčila čím dál výš a výš a po stranách se pozvolna rozšiřovala. Kusy hlíny, velké skoro jako domy, z ní padaly do hlubin a zasypávaly dno kráteru. Čekající alfové prchali do bezpečí.

Caphalor s Imàndaris byli unášeni stále výš, blížili se k okraji kráteru, dosáhli jeho hrany, ale hora se neustále sunula vzhůru!

Jsme ve výšce dvou mil! Bezectní, co se to tu děje? Caphalor se rozhlížel po okolní rovině. V jednu chvíli se na něho vrhl závan větru a pokusil se ho svrhnout dolů, Imàndaris ho však pevně držela.

Otřesy nakonec ustaly, překvapivá pouť skály do výšin skončila.

Imàndaris se nadšeně rozhlížela. „Co se to právě stalo?“ zeptala se vesele, zatímco se kolem nich s hlasitým štěbetáním prohnalo hejno ptáků. Pod nimi plula šedá mračna, nad hlavami se jim téměř na dosah vznášely obláčky bílé páry. „Co nám to stvořitelka dala za dárek? My jsme… nad kráterem! Vysoko nad kráterem!“ zasmála se a pustila ho. „To musí být… dobré tři míle!“

Caphalor s ní souhlasil. Poslední úlomky nekonečna přinesly tolik nového, že jeho myšlenky nestačily držet se všemi událostmi krok. Kupodivu teď myslel na namáhavý, a především nebezpečný sestup, který na ně čekal. Jeden nesprávný krok, a budeme mrtví. Naklonil se a podíval se dolů.

Hora ponořená v mracích se vznášela k nebesům jako jehla, po stranách byla velice štíhlá. Neustále se uvolňovaly další a další kusy hlíny, padaly do hlubin a tam se rozpadaly, při pádu se tříštily o boky skály. Skála už byla leckde úplně holá, na mnoha místech vytryskly maličké vodopády.

„Tahle slza naší stvořitelky je opravdu hodně špičatá,“ poznamenal.

„Ale musí to být jedna z jejích slz. Jak jinak bychom si mohli vysvětlit to, co se nám stalo?“ Imàndaris se rovněž odvážila pohlédnout dolů. Alfové a otroci na dně kráteru vypadali jako maličké body, spíše je tušili, než viděli. „Je to znamení? Chce, abychom zde našli budoucnost a opustili Ishím Voróo?“

Caphalor zamlaskal. „Počítám s tím, že hora může každým okamžikem puknout nebo zase sklouznout dolů,“ podotkl zamyšleně. „Jestli ale takhle vydrží, bude na ní výborné místo pro palác,“ dodal opatrně. „Budeme potřebovat spoustu otroků, aby do ní vysekali schody a palác postavili.“ Postupně stále víc chápal, co se přihodilo, a v duchu před očima viděl, jak na vrcholku hory stojí palác z kostí jako symbol nadřazenosti jeho národa nad elfy. Skutečně! Může mě potkat něco většího než tohleto?

Imàndaris rozpřáhla ruce a rozpustile se zasmála, závany větru jí rozevlály světlé rudé vlasy i cípy kabátu. „Dočkali jsme se požehnání, Caphalore!“ jásala. „Stvořitelka si nás vyvolila!“ Nečekaně se k němu obrátila, oči jí jiskřily životem a on nemohl jinak: tři míle nad úpatím kráteru, míli nad někdejší Zlatou nížinou, obklopený mraky a závany větru, sevřel v rukou její obličej a dlouze ji políbil na ústa. Imàndaris jeho polibek vášnivě opětovala.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), konec podzimu

Simīn se v této části trpasličího labyrintu dokonale vyznal − pokud se pohyboval po hlavních cestách. To mu však stačilo, aby se v Šedých horách při pátrání po démonovi pohyboval rychle.

Třikrát málem vběhl do náruče tlupám skřetů, jedna z nestvůr ho dokonce zvětřila a pustila se za ním. Rychlé postrčeni však srazilo ječícího zelenonožce do propasti, z níž se již nevyhrabal.

Jenže poté se stalo něco, co pořád ještě nedokázal pořádně pochopit: spatřil Hiannu Dokonalou, jak v doprovodu oddílu alfů prochází Šedými horami. Bylo nadmíru jasné, že není jejich zajatkyní, ale spojencem!

Famenia byla příliš pomalá. Nestačila Hianně včas podat zprávu o skutečné povaze alfů.

Simīnovi se bohužel nenaskytla příležitost, aby se s magou setkal někde v chodbách o samotě, promluvil si s ní a přiměl ji, aby se vrátila. Neustále ji doprovázelo několik alfů. Nemohl riskovat, že ho odhalí, protože by tím ohrozil vlastní poslání. To bylo nyní ještě důležitější než dřív.

Kdo ví, co všechno jí alfové naslibovali. A protože přetáhli Hiannu na svou stranu, bude teď pro nás všechno mnohem obtížnější. Zklamání z chování dávné přítelkyně ho hluboce zranilo.

Poslední dobou procházel severní částí hor, místy, kde se mrtví zvedali ze země, jak se Famenia dověděla od trpaslíků. Prozatím ovšem necítil nic, z čeho by se dalo usuzovat, že se tam démon zdržuje.

Kde se potlouká? Simīn se vzpíral představě, že ona bytost již pronikla do Skryté země a šíří tam svou nevýslovnou, zlověstnou moc. Famenii se musí podařit varovat ostatní magy a maguse a shromáždit je. Musíme to zvládnout i bez Hianny, jinak…

Před ním se ze stěny vyloupl stín, zabručel a ohnal se po něm. Do nosu mu stoupl pach žluklého tuku.

Simīn uskočil dozadu.

Ostří sekery vrazilo do stěny a prasklo, kolem se rozlétly jiskřičky.

Před ním stál skřet vysoký skoro jako on. Nestvůra přihlouple hleděla na zničenou zbraň místo toho, aby okamžitě vytasila zubatý meč, upevněný ke koženému opasku.

To se mi hodí. Simīn kopl nepřítele do rozkroku, ten zakvičel a zkroutil se, poté ho podrážka magusovy boty zasáhla do obličeje. Skřet zafuněl, odpotácel se stranou a u stěny se zhroutil k zemi.

Simīnovi připadalo jeho chování zvláštní. On tady něco hlídá − ale tahle oblast patří přece lidem.

Protože si věřil, že dokáže potlučeného nepřátele zvládnout, odhodlaně vykročil vpřed, sebral skřetovi meč a přiložil mu hrot zbraně ke krku. „Co tu děláš, v našem úseku?“ Doufal, že mu skřet skočí na lep a bude ho považovat za lidského spojence.

Bestie se dívala střídavě hned na něj, hned na zubaté ostří, a sténala bolestí. Kopanec se neminul účinkem. „Zaběhl se,“ zavrčel skřet a z malých, zapadlých oček mu probleskoval strach.

„A proč jsi mě chtěl zabít?“

„Myslel, ty seš podzemšťan.“

„Když jsem tak velký?“ Simīn ho kopl do břicha, což s ohledem na těžkou zbroj, kterou měl skřet na sobě, nic neznamenalo, ale magus tím aspoň dal zřetelně najevo, že se nezalekne dalších útoků. „Pravdu, ty prasečí ksichte!“

„Řeknu ti to do ucha hned, jak ho ukousnu!“ Skřet zakvičel a pokusil se prosmýknout kolem meče a vrhnout se na maguse.

Simīn se zalekl, ve strachu mu vrazil meč do krku a rychle pustil jílec. Skřet padl k zemi a nesmyslně si vytáhl meč z rány, z níž se v mžiku začala valit záplava krve. Nestvůra s chrčením skonala v kaluži vlastní krve.

On něco hlídal. Magus překročil mrtvolu, obešel krvavou kaluž a plížil se vpřed.

Zanedlouho se ocitl v malé jeskyni, v níž trpaslíci, kteří dokonale ovládali umění kamenické práce, přitesali stalagmity do podoby sloupů. Jako téměř ve všech chodbách, i zde se o světlo staral světélkující mech. Uprostřed jeskyně spatřil Simīn nahého skřeta, který tu byl držený v zajetí.

Ke čtyřem sloupům byly přivázány řetězy vedoucí k obruči, již měla bestie kolem krku. Dřepěla na zemi, hlavu skloněnou na prsa. Tělo bylo poznamenané řeznými ranami, kůže pokrytá zaschlou krví.

To je… odporné! Z pravého ramene měla bestie vyřezaný velký kus masa, rána nebyla ani ovázaná; hustý černohnědý strup byl pokrytý plísní. Co spáchal, že ho tak potrestali? Simīn se rozhlédl. Nikdo tu není. Jaký to má smysl?

Když bylo třeba někoho potrestat, vykonával se trest vždy tak, aby ho ostatní viděli a aby sloužil jako odstrašující příklad. Tak tomu bylo u lidí a Simīn předpokládal, že u nestvůr tomu není jinak. Tenhle skřet možná vyvolal povstání, a protože ho vedl, vítězové vůdce zajali, aby ho mučili a později nejspíš i popravili.

Těm stvůrám přece nemusím rozumět. Právě se chtěl stáhnout zpátky, když uviděl, že zajatec má v pravém boku hluboko zabodnutou dýku. U Elrie! Ten musí být mrtvý!

Skřet se nečekaně hlasitě nadechl, zvedl hlavu a podíval se přesně tím směrem, kde stál člověk. Tímto pohybem odkryl dlouhý řez, sahající od jednoho ucha k druhému. Nestvůra útočně zafrkala a vycenila dlouhé silné zuby připomínající vlčí tesáky.

To je ale tuhá bestie! Přece musela už dávno chcípnout! Simīn si najednou uvědomil děsivou pravdu. Pozor! Že by to byl jeden z těch, co se zvedli po smrti? Krok za krokem se přibližoval k zajatci. Je démon někde v blízkosti? Pátravě se rozhlížel kolem sebe, zatímco se ke skřetovi opatrně blížil.

Nestvůra se zvedla, řetězy zařinčely. Z rozevřené tlamy se vydralo hladové zavrčení, doprovázené zápachem jako z odpadní šachty.

„Ty jsi nemrtvý?“ zeptal se Simīn a zůstal stát, aby se nedostal na dosah mohutných špinavých tlap. Pohled mu opět padl na dýku a rychlým pohybem ji odvážně vytáhl z rány a vrazil skřetovi do srdce.

Přesněji řečeno se o to aspoň pokusil. Neměl s bojem zblízka žádné zkušenosti, a proto bestii zarazil ostří do masa shora, a ne vodorovně, aby prošlo mezerou mezi žebry.

Skřet zaryčel a ohnal se po něm.

Simīnovi se podařilo vyhnout se dlouhým drápům, ale pak byl on tím, kdo utržil kopanec do rozkroku, takže se chtě nechtě zkroutil bolestí. Než se vzpamatoval, popadl ho skřet pravou tlapou a pomaličku ho přitahoval k sobě. Tlama plná dlouhých zubů se neustále blížila k magusovu obličeji.

Já idiot! Simīn nehodlal plýtvat poslední troškou magické energie, která mu ještě zbývala. Vytáhl dýku z široké, svalnaté hrudi nestvůry a zespodu ji zabodl protivníkovi do hrdla.

Rána, kterou mu magus uštědřil, neměla na skřeta nejmenší účinek. Bestie se místo toho se dále snažila rozervat protivníkovi obličej.

Musím použít magii, jinak… Simīn postřehl, jak v široce rozevřené tlamě stvůry vyčnívá z jazyka čepel dýky. V nouzi stvořil v ruce pronikavé světlo a bestii tím na několik úderů srdce oslnil. Využil jejího zmatku, oběma nohama se zapřel o skřeta a unikl mu z dosahu bez ohledu na bolest, kterou cítil v podbřišku.

Simīn bez dechu přistál v hromadě špíny a výkalů, odplazil se od připoutané nestvůry, která poté zuřila a řvala ještě hlasitěji, škubala řetězy, až se stalagmity začaly třást.

„Bohové!“ Rukou se držel za rozkrok a díval se na skřeta, který navzdory novým ranám řádil ještě divočeji. Děkuju vám! Především tobě, Sitalie, za to, že…

Tady dole žádní bohové nejsou, zaslechl v myšlenkách ševelivý, lichotivý hlásek. Slova tiše doznívala.

„Co?“ Podíval se doprava, pak doleva. „Kdo…“

V těchto horách rozhoduju o životě a smrti já. Přičemž je směšné, že smrt může znamenat věčný život, jak můžeš vidět na té šeredné stvůře přímo před sebou.

„Démon!“ uklouzlo Simīnovi.

Ano, démon. Jemný hlásek se zasmál. I když já bych sám sebe za démona neoznačil. Podívej se nahoru, pak mě uvidíš.

Simīn zaklonil hlavu a spatřil mlžný obláček, vznášející se pod stropem jeskyně.

XVII.

Pach

konečna připomíná

vůni

falešných slov,

vznášejících se na jazyku

a přelévajících se s nechutnou pachutí přes rty.

Tak mluv

jen čistě,

jen jasně a

jenom

pravdu.

Aby tvá ústa neposkvrnila

taková hniloba.

Měj na paměti: špatná slova

povolávají špatné věci.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

Sinthoras se hnal po bílých kuličkách z kostí širokými ulicemi a přerývaně dýchal. Hlídači měli co dělat, aby s ním drželi krok, tak měl naspěch, aby konečně spatřil Timānris a vyčinil jí.

Polòtain mi může vzít všechno, ale ji ne. JI NE! Cítil v sobě mrazivý žár, který ho rozpaloval a vyvolával nové vlny pomstychtivosti. Chuť vraždit. Přál si předstoupit před alfa, jemuž za tohle vděčil, a všechno mu splatit. Zabiju ho a s radostí se postavím před soud. Pak mě aspoň budou soudit za něco, co jsem opravdu udělal!

Nikdy pro něj nebyl nikdo tak důležitý jako Timānris, kterou si zvolil za družku, protože ho fascinovala, podněcovala a v mnoha ohledech i doplňovala. Nebylo pro něj důležité, jaké postavení v Dsônu zaujímá a jestli mu toto spojení přinese společenské uznání. Chtěl být v její blízkosti, položit jí k nohám Dsôn Faïmon i Tark Draan.

Pojmenoval bych po ní města a vystavěl chrámy. V duši mu plálo zoufalství. Teď mě zavrhuje, aniž bych věděl proč! Aniž by mi to řekla!

Před ním se po ulici potácel nějaký alf, nebyl od něj dále než jedenáct kroků. Dotyčný se najednou zhroutil a chytil se za břicho a za hruď. Převaloval se z jedné strany na druhou a podobal se někomu, kdo umírá žízní, když se se sténáním snažil napít vody z kaluží, přitom si nehty rozdíral šat.

Sinthoras zpomalil kroky. „Co je s tebou?“

„Stát!“ zakřičel jeden z hlídačů v panice. „Nechoďte k němu! Má…“

Se zvukem připomínajícím lámání čerstvého chleba se alfovi ležícímu na zádech rozevřelo břicho až někam k hrudnímu koši. Na ulici se vyvalila střeva i ostatní vnitřnosti, Sinthorase postříkal teplý déšť. Alf hlasitě zaječel a zemřel.

„Zpátky!“ ozval se znovu hlídačův hlas a Sinthoras byl odvlečen dozadu. Poté následoval zděšený výkřik: „Ach, bezectní!“

Sinthoras nemohl od mrtvoly odtrhnout zrak. Prohlížel si scvrklé, téměř zcela zničené orgány, roztroušené na kuličkách z kostí. Jako by se uvařily v žáru. Najednou se ve střevech něco pohnulo. „Co je to?“ zadíval se tam pozorněji.

Ve vnitřnostech mrtvého alfa se hemžila purpurová vlákna veliká jako malíček, po stovkách pronikala stěnami žaludku a bleskurychle zalézala mezi kostní kuličky. To, co napadlo náš národ, není žádná nemoc! Jsou to… parazité!

Sinthoras vytáhl váček, v němž neustále uchovával hrst mincí, vyprázdnil ho a hrábl jím do vnitřností. Na to se musí podívat naši učenci! Převrátil váček naruby, takže se měkká hmota nacházela uvnitř, a pevně ho zavázal, aby malí červíčci nemohli uniknout ven.

Zvedl se a obrátil se na jednoho z hlídačů. „Odnes to do Wèlèronu,“ nařídil mu. „Nech se dovést k nejlepšímu učenci a dej mu to. Přesně mu popiš, cos viděl.“

Jenže hlídači před ním couvali, jeden dokonce přiložil ruku k jílci meče.

„Jste snad…“ Sinthoras si uvědomil, že mu něco stéká po obličeji. Přejel si po tom ukazováčkem, a když se na prst podíval, uviděl na bříšku krev. Cizí krev. Myslí si, že jsem se nakazil. „Ta nemoc není v krvi!“ obořil se na ně. „Přece jste to viděli! To, co způsobuje smrt, jsou červi…“ Najednou mu došlo, že s ohledem na prudkost, jakou tělo prasklo, mohli tencí parazité klidně dolétnout až k němu. Tak to prostě udělám sám. „Ty zajdeš za Timānris a řekneš jí, že ji chci vidět.“ Ukázal na druhého alfa a pokračoval: „A ty mě doprovodíš. Potřebuju upíra noci.“

Hlídači se zpočátku nehýbali, potom se jeden rozběhl k Timānsorovu domu, druhý následoval bývalého nostàroje, zachovával si ale od něj odstup.

Běželi zpátky k Sinthorasovu domu, kde si alf vzal upíra noci. S eskortou, která rovněž úzkostlivě dbala na to, aby se k němu moc nepřiblížila, uháněl tryskem z Dsônu do paprsku Wèlèron, kde žili nejlepší učenci jeho národa a kde se usídlily vysoké školy. Tam se shromažďovaly veškeré poznatky.

Je to řešení? Sáček páchnoucí krví a exkrementy nepustil z ruky. To by se k Dorón Ashont hodilo. Nacpali do zajatce bez jeho vědomí tyhle červy a pak ho nechali utéct, aby je k nám přinesl. Mrazilo ho v zádech, když si vzpomněl na množství parazitů, kteří se vyhlodali z těla mrtvého alfa. V Dsônu jich musí být už tisíce a nepozorovaně se schovávají mezi kuličkami z kostí! Při této představě se mu sevřelo hrdlo. Hemží se mi pod podrážkami, pořád se rozmnožují a šíří se dál a dál. Pokud jeho domněnka odpovídá pravdě, není před nimi úniku. Aby tu pohromu dostali pod kontrolu, museli by z cest odstranit všechny kuličky. To je práce na stovky momentů nekonečna.

Po namáhavé jízdě dojeli k výběžkům Wèlèronu a k městu Arrilgûr.

Pro Sinthorase bylo místo, kde se usídlily akademie a poklady vědění či poznání, naprosto cizím světem. Nedokázal si pořádně vzpomenout, kdy tu byl naposledy. Učenci se nepletli do politiky, takže mu nemohli být v ničem užiteční, a oženit se s alfkou z Wèlèronu by mu ve společnosti rovněž nepřineslo zvláštní prospěch.

Doptal se na cestu k impozantní budově v podobě oblouku, vystavěné z kostního mramoru. Fasáda se bělostně třpytila, vyhlazené kameny vytvářely vlnité vzory připomínající slisované kosti. Odhadoval, že se v budově mohlo usídlit nejméně padesát učenců i se svými laboratořemi a knihovnou. Zde se měli setkat s alfem jménem Bolcatòn, který dosáhl nejvyšších vědomostí v oblasti nemocí a léčení, a navíc byl předsedou městské vědecké rady.

Doufám, že ten vědátor za něco stojí. Netuším, kam jinam bych se mohl s červy obrátit. Čas tlačí. Sinthoras se spolu s doprovodem vřítil do budovy a způsobil poplach mezi otroky a alfskými sluhy, než se dostal až k Bolcatònovi. Bylo pozdě večer a zcela jistě nebylo vhodné rušit tímto způsobem tak váženého alfa, to mu však za daných okolností připadalo zcela nepodstatné.

S velkým rámusem a v doprovodu eskorty překvapil předsedu rady při jídle, přestože chléb a ovoce byla velice skromná večeře. V průhledném poháru vedle prázdné karafy se nacházela nějaká kalná tekutina. Bolcatòn vypadal staře, což bylo u jeho národa velkou zvláštností.

Kolik východů slunce už asi tak viděl? „Promiň, že jsem sem vnikl bez obvyklých cavyků, což by určitě bylo správnější a patřičnější,“ omluvil se Sinthoras rychle a zůstal stát pět kroků od stolu. Zvedl špinavý váček. „Tady v tom sáčku se nachází původce nemoci, která sužuje náš lid v Dsônu: paraziti!“

Bolcatòn vypadal v purpurovém šatu téměř majestátně, několik málo šedivých vlasů, které mu zbývaly, bylo v zátylku svázaných do krátkého cůpku. Rozladěně pokrčil obočí. „Na okamžik jsem si myslel, žes mě přišel zatknout.“ Ukázal na ozbrojence a sundal z karafy víčko. „Dej je sem dovnitř. Potom mi vysvětli, jak jsi dospěl k názoru, že mi právě ty přineseš záchranu pro náš národ − ať jsi, kdo jsi. Válečníci tvého ražení nejsou pověstní tím, že by dělali vědecké objevy.“

Sinthoras nařídil jednomu z průvodců, aby mu nádobu podal, a vložil váček dovnitř. Předtím rozvázal šňůrku, aby nitkoví červi mohli vylézt.

Bolcatòn karafu pečlivě uzavřel a odložil stranou, otočil ji a zatřásl jí, až z váčku vylezlo několik červů.

„Purpuroví phaiu su,“ konstatoval a zdálo se, že není ani v nejmenším překvapen. „Jsou hrozně vybíraví, co se týká chuti, a proto stojíme na jejich jídelníčku hodně vysoko.“

To, co právě slyšel, Sinthorase poněkud zarazilo. „Ty je znáš? Proč tedy nikdo nevěděl, co se v Dsônu děje?“

Bolcatòn poklepal špičkou prstu na tenké sklo, působil dojmem, že ho baví červy dráždit. „Kdo jsi?“ Sinthoras se krátce představil. „Aha, ten nostàroj, co se snažil dobýt Tark Draan a který teď upadl v nemilost!“ prohodil Bolcatòn s posměšným podtónem. „Měl jsi elfům přinést zánik, ale ve skutečnosti jsme na řadě my a oni nás přežijí.“

„Mluvíš jako zrádce!“

„Táži se, kdo koho zrazuje!“ vykřikl Bolcatòn, jenž se najednou rozhněval a v očích mu pobouřeně zajiskřilo. „Vy válečníci, Komety a Hvězdy, jste nás svou touhou prosadit se a ctižádostivostí přivedli do této situace. Ty vaše prokleté politické hrátky, jimiž se snažíte ovlivnit Nesmrtelné! Rozpoutali jste nesmyslnou válku a teď jsou Dorón Ashont skoro na prahu našich domů!“

Sinthoras najednou necítil k Bolcatònovi nic než opovržení. „Když jsi tak nezměrně moudrý, tak mě pouč,“ odsekl zachmuřeně.

„Má moudrost není nezměrná, ale je větší než tvoje. To zcela stačí.“ Bolcatòn si vložil do úst kousek jablka. „Celé válečné tažení sloužilo jenom jedinému účelu: rychle se zbavit démona, kterého jsi sem přivedl.“

„Cože?“ Sinthoras nevěděl, co se s ním děje. Od chvíle, kdy se do Dsôn Faïmonu vrátil, ho zasypávaly samé špatné zprávy. „Zbavit se ho? O čem to mluvíš?“

Bolcatòn mávl rukou. „To je jiná věc. Purpuroví phaiu su,“ ukázal na skleněnou karafu, „jsou akutnější nebezpečí. Už dávno vím, že právě oni se skrývají za tou údajnou nemocí, která v Dsônu řádí, a okamžitě jsem o tom uvědomil Nesmrtelné.“

„A… co se od té doby stalo? Byl jsem svědkem, jak jeden alf na ulici doslova explodoval, když ti červi z něho vyrazili ven!“

„To vidím.“ Bolcatònův pohled sklouzl po Sinthorasově špinavém oděvu. „Znám ty parazity už dlouho. Zdecimovali naše jednotky, když táhly na jih podrobit si tamní národy. Bylo to v době, kdy ještě existovali bohové Shmoolbin, Fadhasi a Woltonn. Červi nepozorovaně vnikali spícím vojákům ústy a nosem do těla, putovali do žaludku, kde nakladli vajíčka, z nichž se zanedlouho vyklubali další phaiu su. Živí se masem a krví hostitele a vylučují zvláštní substanci, aby oběť na sebe neupozornili bolestmi. Tato substance, když se nahromadí ve větším množství, alchymisticky reaguje ve styku se střevními tekutinami, takže alfa nakonec doslova roztrhá. To bylo to, cos viděl. Ale s vymýcením jižních bohů upadli do zapomnění i purpuroví phaiu su.“

Jak je starý, když si pamatuje i na tahle válečná tažení? „Copak proti tomu neexistuje žádný prostředek?“

Bolcatòn ukázal na své jídlo. „Phaiu su nesnášejí takovou kombinaci jídla. Vytváří proti nim ochranu, zejména odvar z loffranu, takhle do našince nemůžou vniknout. Když je jimi někdo napaden, opustí hostitele, ale pokud jsou vnitřnosti příliš poškozené, vstoupí alf i tak do konečna.“

To musím okamžitě říct Timānris! Sinthoras pohlédl na předsedu rady. „Ale… neměli by se to co nejdříve dovědět všichni alfové v Dsônu? Ulice se musí zalít sudy toho odvaru.“

„Abychom červy zničili, muselo by se jím polít celé město,“ opravil ho Bolcatòn. „Kuličky z kostí představují pro phaiu su dokonalou ochranu. I to jsem oznámil panovnickému páru. Jenže je tu jedna potíž.“

„Jaká?“

„Loffranu se v Dsôn Faïmonu moc nedaří. Tuhle rostlinu nepěstuje žádný statek v Shiimālu. Hlíza roste divoce a jenom na území mezi Wèlèronem a Avarisem. Nařídil jsem, aby ji tam sbírali, jenže nyní v těch místech rozpoutali Dorón Ashont povstání. Polovina polí byla spálená a z těch, co zbyla, se nedá nic sklidit, protože jsou na dostřel katapultů Putujících věží.“

Sinthorasovi se strachem sevřelo srdce. „Co nám ještě zbývá?“

Bolcatòn uchopil pohár a dopřál si doušek kalné tekutiny. „Město spálit a znovu vybudovat. Phaiu su se sotva budou rozmnožovat mimo Dsôn, nikde tam pro ně není vhodné prostředí, jsou zvyklí na jih Ishím Voróo. Ale Černé srdce přestane díky nim tlouct.“

Sinthoras pohlédl na karafu, v níž se kroutili červi. Umírali v posledních kapkách odvaru z loffranu. Zachránit Dsôn by bylo tak snadné. Zatracení Dorón Ashont! „Odkud máš ty hlízy?“

„Před povstáním jsme měli dobrou sklizeň, hlízy jsme dovezli sem, nechali je usušit a pomlít. Prášek působí úplně stejně jako čerstvý odvar. Ale nemáme tak velké zásoby, aby stačily na záchranu celého Dsônu, pokud to měla být tvoje další otázka.“ Bolcatòn si otřel koutky úst. „Skoro by se dalo říct, že nadešel čas učenců, nemyslíš? Zatímco politici, ať už Komety nebo Hvězdy, kteří se považovali za mocné a vlivné alfy, nic netuší a zevnitř je hlodají červi, my se umíme chránit.“ Lehce si poklepal dvěma prsty na čelo. „Vědění je moc. A protože já toho vím více než ty, jsem taky zřejmě mocnější než ty. V tom se mnou budeš souhlasit.“

Potřebuju ten prášek pro Timānris a pro sebe. „Kolik ho můžu od tebe koupit?“

Bolcatòn se srdečně rozesmál a rozpřáhl ruce. „Tys byl nostàroj a hrdina říše. A prokázal jsi duchapřítomnost, když jsi mi sem přinesl červy. Proto ti věnuju plnou bedničku. Na jednu konvici použij tři lžíce prášku, to stačí. Nebo každý moment nekonečna sněz jednu lžíci, Žádný purpurový phaiu su se k tobě nepřiblíží.“ Kývnutím ho přivolal k sobě a posunul karafu na okraj stolu. „Podívej se.“

Sinthoras přistoupil blíž a viděl, že na skleněném dně leží mrtví červi. „Tak jednoduché,“ zamumlal.

„Tak jednoduché,“ souhlasil Bolcatòn. Odeslal někam jednoho sluhu, jenž se brzy poté vrátil se zmíněnou bedničkou a předal ji Sinthorasovi. „Přeju ti u výslechu hodně štěstí. Jestli je Samusin s tebou, poslal tvým žalobcům pár červů a proti tobě se nepozvedne žádný hlas.“

To není špatný nápad! Uklonil se předsedovi rady a vyšel ven, v rukou držel nevzhlednou bedničku, jejíž obsah byl mnohem drahocennější než všechny poklady Tark Draanu nebo moc, kterou měl v minulosti. Poděkovat nehodlal, na to musel od Bolcatòna strpět příliš mnoho urážek. Ale to nyní nehrálo roli.

Mohl bych nechat doručit parazity Polòtainovi, tím bych se ho zbavil. Ten o účinku těch hlíz určitě nic neslyšel. Sinthoras cítil v zádech pohledy hlídačů, kteří věděli, že má v rukou jedinou ochranu proti phaiu su. Jak kráčel chodbami akademie, otevřel víko, navlhčil si ukazováček, strčil ho do žlutého prášku a prst olízl.

Prášek ho pálil na jazyku, zároveň však měl osvěžující chuť, cítil v něm stopu mýdla a ostrého koření. Není divu, že to phaiu su nemají rádi. Olízl prst ještě několikrát, dokud neusoudil, že má v sobě správnou dávku. Schválně pomalu zavřel víko bedničky, aniž by něco z jejího obsahu nabídl průvodcům. Ať klidně pojdou. Já to potřebuju pro sebe a pro Timānris.

Sinthoras neztrácel čas a okamžitě odjel z Arrilgûru zpátky.

Když se k ránu vrátil do Dsônu a dojel k domu Timānsorovy rodiny, nebylo mu povoleno vstoupit dovnitř. Ani alfka, ani její otec se neukázali. To, že mu strážci s Polòtainovým erbem na štítech znemožnili promluvit si s Timānris a vyčinit jí, ještě zvětšilo alfovu nenávist k jeho nejurputnějšímu odpůrci.

Nevěděl, co má dělat. Vrátil se domů, kde ho čekala zpráva, že se výslech uskuteční už v poledne. Díky tomu neměl čas rychle si obstarat parazity a lstí je dopravit k Polòtainovi.

Takže se bez ohledu na vyčerpání připravoval na svůj výstup a začal si sumírovat řeč, jakou Dsôn ještě nikdy neslyšel. Vyjdu z téhle věci jako vítěz a pak se Timānris ke mně hned vrátí.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jih od Šedých hor, kouzelná říše Hiannorum, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), zima

„…proto nechávám na vás, zda se vy, Grok-Tmai Přemýšlivý, spolu se všemi svými fámuly dobrovolně vzdáte, nebo jestli si vás budu muset podrobit. Nečekejte žádné slitování, jestli mě donutíte…“ Hianna Dokonalá udělala přestávku a přemýšlela, zatímco se pero volně vznášelo nad papírem. Inkoust stékal po brku a hrotu pera, jedna kapka za druhou dopadala s tichým plesknutím na papír a dělala na něm kaňku.

Všimla si toho příliš pozdě. „Zatraceně!“

Pero poslušně napsalo: zatraceně!

Hianna dvěma rychlými kroky přešla místnost, s dlouhým povzdechem uchopila pero a vyslovila magickou formulku, aby kouzlo ukončila. Psaní vzduchovým perem, jak tomu říkala, mělo ještě mouchy.

„Nutně musím to kouzlo vylepšit,“ zabručela a zasunula psací pomůcku zpátky do lahvičky s černou tekutinou. Roztrhala list s chybami, ze zásuvky stolu vytáhla nový papír a posadila se, aby dopis napsala rukou.

Její zprávu zanedlouho dostane každý magus a každá maga ve Skryté zemi, aby věděli, na čem jsou.

Dojmy, které si s sebou odnesla z Šedých hor, jí dodávaly křídla. Takové armády, takové uskupení nestvůr bylo pro její vlast něčím zcela nezvyklým. Cizí válečníci, bestie i alfové již prokázali, že mají obrovskou údernou sílu. Zima je sice pozdržela, ale časně zjara zažije Skrytá země druhý nápor.

Hianna seděla v druhé nejvyšší místnosti nejvyšší věže a sepisovala dopis, ruka malovala písmena. Jako všechno, co dělala, byla i písmenka na pohled půvabná a krásná a příliš se nehodila k výhružnému obsahu dopisu.

Na stěnách, které ji obklopovaly, visely tkané koberce v zářivých barvách znázorňující krajinky, věže, celé Půvabné údolí a další motivy, z nichž tryskala na pozorovatele radost. Hianna se v této místnosti ráda zdržovala, především tehdy, když vymýšlela nějaké nové kouzlo. Ve světlém, útulném pokoji se v ní myšlenky rodily samy od sebe. I když se jednalo o sepisování zpráv, které byly mnohem méně příjemné.

Morana ji doprovodila do Šedých hor, představila jí alfa Caphalora a velitelku Imàndaris, s nimiž si dlouze promluvila. Maga postřehla, že jí oba postavením nejvyšší alfové příliš nedůvěřují. Jakmile se magické říše podrobí mým požadavkům, můžu od černooček požadovat všechno, co si budu přát. Foukla na inkoust a nasypala na něj trochu písku z malé krabičky, stojící na psacím stole. Potřebují mě, protože vědí, že se nemůžou na démonovu moc plně spolehnout.

Spokojeně složila papír, zapečetila okraje lakem a prstenem na prostředníčku do něj vtiskla pečeť. Poté zavolala své nejlepší fámuly a vyslala je, aby spěchaly do všech kouzelných říší a předaly tam její poselství.

Teď musím už jenom čekat. Vstala a popošla k věžnímu oknu, pohlédla do Půvabného údolí, které čím dál víc zakrýval sníh a dodával mu malebný vzhled. Malý poprašek se usadil na sochách, stromy získaly bílé koruny a kolem vodotrysku se ze stříkající vody vytvořila třpytivá ledová krajina.

Některé fámuly se rozpustile koulovaly, oknem k ní doléhal veselý smích.

Hianna se čelem opřela o okenní tabulku a zadívala se na mladé dívky. Vy nevinné, sladké bytosti. Musíte být připravené na to, co přijde. Bude pro vás šok, jak moc se všechno změní. S novými poměry zemře i vaše bezstarostnost.

Pohled jí přelétl ke vchodu do údolí, kde slunce zapadalo za pahorky a intenzivní rudou barvou se loučilo se světem před příchodem noci. Tma se valila přes vrcholky hor, rychleji než jindy se natahovala po věžích a ubírala světlo dokonce i svícím a olejovým lampám, jimiž si Hianna svítila při psaní. Místností se přestal šířit pocit blaženosti.

Hianna se otřásla zimou, přesto ale otevřela okno. „Pojďte dovnitř, mé milé!“ zavolala do zahrady. „Je tma a zima a čeká na vás čaj. Přečtěte si poznámky o kouzlech, které jsem vám ukázala, a potom šupem do postele.“

„Ano, mistrová!“ zakřičely dívky sborem a pospíchaly sněhovým popraškem do druhé největší věže, kde byla připravená večeře.

Do Hianniny místnosti vnikl chladný vítr a uhasil několik svící, oloupil zdi o teplo a výjevy na kobercích o zářivé barvy.

Hianna rychle zavřela okno a sáhla po bílé třásňové šále, kterou si předtím pověsila na opěradlo křesla. Tenké, světle béžové šaty jí skýtaly před chladem pouze nedostatečnou ochranu.

Šála zmizela!

Hianna se rozhlédla. Že bych ji sem nepoložila? Jsem asi starší, než jsem ochotná si přiznat, přemítala a musela se ušklíbnout. Dokud se mi v hlavě vybavují správné magické vzorce, není to tak špatné.

„Já jsem ti od začátku nedůvěřoval,“ promluvila k ní sametovým hlasem temnota a pozhasínala jedno za druhým světla, která nesfoukl vítr.

Nějaký alf. Hianna se dala do smíchu. „Snažíš se mě vyděsit? To se ti možná podaří u dětí, ale ne u mě. Já se zabývám démony i horšími věcmi, znám tvůj lid a vím, co dokáže.“

„Mýlíš se. Já se tě nesnažím vyděsit.“

Zvuk tohoto hlasu, v němž stejnou měrou zazníval přátelský tón i smrt, ji přece jen vyděsil. Do duše se jí vkradl strach, srdce se prudce rozbušilo. Po těle jí vyrazil pot, studeně stékal po zádech, perlil se jí na čele. Zaúpěla a zhroutila se, přičemž se jí ještě podařilo dosednout na židli, hrudí klesla na malý stolek.

Kde je? Bojovala se slabostí, vyslovila kouzlo a zalila místnost pronikavým světlem.

Vedle velké skříně stál neznámý alf, jehož nýty zdobená zbroj jako by pohlcovala světelné paprsky.

Jakmile měla cíl, mrštila po něm ohnivým kopím.

Magická energie jí vystřelila z ruky a málem alfa zasáhla. Ten se zachránil obratným skokem stranou. Plameny zasáhly závěs, jenž okamžitě vzplál.

Strach konečně sejmul dusivé prsty z Hianniny duše a srdce. Dobrá. Maga zašeptala další kouzlo, které jí vrátilo sílu, a druhým zaklínadlem vytvořila kolem sebe stěnu hrající všemi barvami, která ji chránila před všemi fyzickými útoky. „Co je s tebou?“ zvolala. „Jsme přece spojenci!“

„Ty toho umíš víc než Jujulo, ten mistr šklebů,“ prohodil alf ze svého úkrytu. Vidět ho nemohla. Pronikavé světlo, malé slunce, které se vznášelo uprostřed místnosti, chvílemi sláblo a pohasínalo. Alf na ně útočil vrozenými silami, a jak se zdálo, měl úspěch! „Pokusil se mě porazit závanem větru.“ Alf se zasmál. „Ty aspoň vládneš silou ohně.“

„Proč mě chceš zabít?“ Hianna přikrmila světlo novou sílou, kterou neustále čerpala z magického pole své kouzelné říše, to však nadále ztrácelo na intenzitě. Copak i on umí využít magickou energii? „Tvůj národ potřebuje moje umění. Kdo by jinak mohl vést démona, zatímco Sinthoras pobývá ve vaší vlasti?“

„Od nostàrojů jsem dostal úkol zabít všechny maguse a magy ve Skryté zemi ještě předtím, než začne samotné tažení, aby nám nemohli škodit,“ pravil alf hlasem jemným jako vlahý déšť, jako by byl její nejlepší přítel a vyprávěl jí nějakou historku. „Začalo to Jujulem, a jak jsem se doslechl, další kouzelnice byla zabita nedaleko Šedých hor. Jsem si jistý, že se z ní stane vyhledávané umělecké dílo symbolizující vaše podrobení. A ty, Hianno, jsi už byla jednou nohou na onom světě. Tvá smrt měla mé jméno, když se tu objevila Morana a zachránila tě před mými čepelemi.“

Hianna se rozhlédla − a spatřila ho, jak stojí vedle psacího stolu a v pravici drží první dopis Grok-Tmaiovi, který se jí nepodařil a který roztrhala.

„Dokážeš zmást alfku, jako je Morana,“ pokračoval alf. „Ona není nic víc než pouhopouhý tělesný strážce, a kdyby tě získala za spojence, mohla by se chlubit úspěchem a vyniknout.“ Poklepal si na hrubou zbroj. „Já virtuózně ovládám umění zabíjet a oslavuji smrt tím, že pro ni vytvářím nové nástroje: rafinované zbraně, které jsou všechny vykované mou vlastní rukou. Jimi dokážu zlomit vůli i nejsilnějších nepřátel a vypátrat pravdu.“ Upustil roztrhané listy papíru na zem. „Tebe jsem prohlédl už dávno. Nelžeš moc často. Nebo lépe řečeno: nelžeš dost dobře.“

„Mýlíš se!“

„Tak?“ zeptal se táhle a kolem rtů mu to pobaveně zacukalo. „A co když mám důkazy tvojí zrady?“ Položil nohu na popsané útržky papíru. „Poté co jsem zlikvidoval toho směšného Jujula a jeho neschopnou bandu, jsem si našel čas, abych se v jeho sídle trochu porozhlédl. Vědělas, že si Jujulo nedokázal zapamatovat šifrovací klíč, který jste používali ve svých zdánlivě bezelstných dopisech, když jste si chtěli vyměňovat tajné zprávy? Já jsem jeho záznamy našel. Nevím, proč to děláte tak komplikovaně.“ Zasmál se, když na její tváři objevil výraz zděšeného pochopení. „Aha, už rozumíš, co tím chci říct?“

Hianna po něm vrhla další ohnivé kopí, jemuž se protivník vyhnul mohutným skokem stranou.

Její sféra vydala pronikavý tón a krátce zaplála. Alf se ji nepozorovaně pokusil prorazit mečem, ztroskotal však na bariéře.

„Ty nemáš ani potuchy o démonech, ani se k nám nehodláš připojit,“ vykřikl alf a couvl o krok zpátky. Ve stejném okamžiku pohaslo ve věžní místnosti magické světlo, pouze večerní svit hvězd přinášel trošičku jasu. Děsivý návštěvník rázem splynul se stíny. „Umím číst tvé řádky, Hianno. Tvoje skutečná zpráva mi pověděla, že chceš lstí získat naši důvěru a že máš novinky z Šedých hor. Famenia, Jujulova fámula a nástupkyně, k tobě přišla dřív než Morana a všechno ti o nás prozradila. Tys před námi jenom předstírala, že chceš přejít na naši stranu.“

Hianna potlačila kletbu, která se k Dokonalé vůbec nehodila. Jujulo, ty šílenče! Proč sis ten šifrovací klíč líp neschoval? Přiměla světlo, aby opět jasněji zazářilo, ale alf zmizel. Viděla, že dveře na chodbu jsou nepatrně pootevřené. Kam šel?

„Tvá smrt se jmenuje Virssagòn,“ ozvalo se zvenčí. „Ale tebe si nechám až na konec, čarodějko. Nejdříve jsou na řadě tvoje sladké fámuly a i jejich smrt ponese mé jméno. Jujulo umíral s vědomím, že nedokáže zabránit smrti svých chráněnců. Ty s tím ale budeš muset ještě nějakou dobu žít, což je mnohem příšernější.“

To se ti nepodaří! Rozběhla se za ním, rozrazila dveře a vrhla chodbou ohnivou kouli. V žlutočerveném světle spatřila siluetu, jak na útěku před jejím útokem skáče oknem ven. Koule se s hlasitým plesknutím rozprskla o stěnu a začernila ji. Ta příští tě zasáhne!

Hianna se rozběhla − a ucítila nejdříve v pravém, pak i v levém chodidle bolestná píchnutí od prstů až k patě. Provázelo je následné pálení a kovový cinkot.

Podívala se dolů: alf poházel po kamenné podlaze malé, jako prst dlouhé kovové trojúhelníčky, jejichž jemné konce se jí provrtávaly tenkými podrážkami. Kamkoliv šlápla, pokaždé si jich do nohou zarazila víc a víc.

Ten… Zasténala, posadila se na okenní římsu a volala na služky. Chtěla je poslat napřed, aby varovaly fámuly před alfem a společně vydržely, dokud se sama nevyléčí a nebude moci zase chodit.

Protože se nikde nic nehýbalo, otevřela okno a varovala obyvatelky věží hlasitým voláním: „Dávejte pozor! V údolí je nepřítel! Zůstaňte, kde jste, dokud vás nezavolám! Zavřete se a vzpomeňte si na kouzla, která jsem vás naučila!“ Hianna si chtěla vytáhnout trojúhelníčky z chodidel − ale najednou necítila nohy.

Ochromení se šířilo děsivou rychlostí čím dál výš, paže jí bezvládně visely podél těla, jazyk, rty a spodní čelist oněměly.

Kdyby ji někdo pozoroval, musel by si myslet, že ztratila vědomí. Spadla z okenní římsy, nedokázala se ničeho zachytit a dopadla obličejem napřed na kovové trojúhelníky. Hroty jí po celém těle pronikaly tenkým oděvem a zavrtávaly se do bezbranného obličeje, tváří, nosu…

Hianna chtěla hlasitě křičet, ale dostala ze sebe pouze přidušené zakňourání. Bez možnosti promluvit a dělat patřičná gesta nebyla schopna stvořit žádné kouzlo, které by ji ochránilo před účinky jedu, jenž jí nyní pronikal do mozku hroty zabodnutými v obličeji. Virssagòn mi nachystal past. Byl si jistý, že se za ním poženu.

Služky nepřišly.

Zato se trojúhelníky kolem ní s cinkotem odsunuly stranou. Před ženiným pravým okem se objevil pár vysokých černých bot.

„Myslela jste si o sobě, že jste tak chytrá, že nás budete vodit za nos,“ pronesl Virssagòn téměř shovívavě otcovským, káravým hlasem. „Přitom se velká maga sama vřítí do vlastní zkázy. V pravém slova smyslu.“ Poklekl vedle ní a položil hlavu na zem, aby ji mohl pozorovat. „Ještě nikdy jsem neviděl, co se stane, když se hroty zabodnou oběti do obličeje. Většina jich na ně šlápne a nelehne si do nich,“ pronesl zlomyslně. „Setrvám tady vedle tebe, Hianno Dokonalá, a prožiju s tebou tvoji smrt, která nese mé jméno.“

„Hej!“ ozval se od dveří dívčí hlas. „Pryč od naší mistrové!“

Ne! Copak neslyšely, co jsem volala? Hianna mohla jenom kňourat, zatímco všechno v ní křičelo po tom, aby vyskočila na nohy a stála při učednicích. Vědomí, že to nedokáže, stupňovalo její zoufalství.

K ní a k alfovi se blížily rychlé kroky.

„Když budeš pozorně poslouchat,“ zašeptal jí do ucha a pomalu přitom vytasil meč z pochvy, „budeš moct sledovat, co s tvými děvčaty udělám. Neumři mi mezitím!“ Zvedl se na nohy a přeskočil ji.

Ne, bohové! Ochraňte je! Zachraňte mé milé! Hianna si přála, aby ztratila vědomí. To by bylo lepší než bezmocně ležet na studené podlaze a stát se strnulou svědkyní smrti svých chráněnek.

Tato milost jí však nebyla dopřána.

Místo toho slyšela smrtelné výkřiky mladých dívek a zvuky, s nimiž ostří procházelo látkou, kůží, masem a kostmi.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), mnoho mil na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek zimy

„Děkuju osudu, že jste se s námi potkali,“ řekla Famenia. „Vy můžete vytáhnout do války a zničit pět tisíc alfů. Já ne.“

„Byla by to první odplata za zánik Zlaté nížiny.“ Narósil vypadal navenek klidně, jeho oči však prozrazovaly, jak moc touží po smrti úhlavních nepřátel.

Famenia přikývla.

Měla za sebou vzrušující oběh. Odjela do tábora ozbrojených jezdců a skutečně čekala, až slunce vyjde na oblohu, aby se mohla podívat elfům do očí a zjistit, čí stvoření jsou: zda temnoty, nebo světla. Pocítila nezměrnou úlevu, když viděla, že se bílá barva jeho očí i očí jeho lidí nezměnila na černou ani ve slunečních paprscích, neúprosně odhalujících pravdu. Teprve poté přivedla Ossandru z úkrytu na stromě.

Nyní seděli ve velitelově skromném stanu. Narósil jí prozradil, že je šlechtic a kněžnin příbuzný. Jezdecký oddíl se kromě něho skládal výlučně z elfek, byla to kněžnina čestná garda.

Elfové Famenii nezazlívali, že až do východu slunce tvrdošíjně mlčela. Teprve když si fámula byla jistá, že to jsou skutečně elfové, požádala je, aby jí vylíčili, co se stalo ve Zlaté nížině a jak alfové zničili vojsko kněžny Veïnsy. Famenii vhrkly do očí slzy, protože to znamenalo mnohem víc než jen zánik jednoho vznešeného, obdivuhodného národa. Zlo neochvějně postupovalo vpřed a kráčelo od vítězství k vítězství.

Narósil a jeho bojovnice prorazili vojskem alfů a unikli ze smrtelného kotle, aby si v dalších říších elfů vyžádali pomoc a oplatili nepřátelům úder. Jenže všude naráželi na jednotky alfů nebo jejich spojenců a museli uhýbat stále víc na jih. Jak Famenia vycítila z jejich slov, vůči Gwandaluru chovali jakýsi neurčitý odpor. Nechtěli tam jít. Narósil proto rozhodl, že se připojí k lidskému vojsku, které má vzniknout v Hiannoru, aby se na jaře postavilo bestiím v přímém boji.

Ale předtím musíme osvobodit Mlýnice, jinak budou tito lidé dalšími oběťmi. Famenia vyprávěla o Horgàtě a její armádě, která se skrývala v jeskyni a měla tam jako rukojmí děti a vetché starce. „Potřebujeme důkladně promyšlený plán, abychom je porazili a neohrozili přitom obyvatele města.“ Pohlédla na elfa. „V jeskyni je málo místa, zvláště pro vaše těžce ozbrojené elfy,“ poznamenala opatrně.

Narósil si poklepal na zbroj. „Nenech se mýlit. My se umíme chovat stejně tiše jako oni, a když je to nutné, dokážeme bojovat i bez koní. Můžete mi vy dvě říct něco bližšího?“ Vzal kus papíru a podle Ossandřiných údajů nakreslil skicu Mlýnic, jejich okolí a jeskyně, aby získal lepší přehled o celkové situaci. Famenia doplnila dívčino líčení. Ossandra navíc věděla o dalších dvou vstupech do jeskyně, které zvenčí nebylo vidět. Jeden z nich se nacházel na vrcholku hory.

„Vycházím z toho, že obyvatelé neprozradili alfům ty další vchody,“ prohlásil Narósil s vírou v hlase. „Můj návrh by byl: pošlu těmi vchody asi stovku svých lidí a ti si s sebou vezmou hořlaviny, které nebudou sloužit žádnému jinému účelu, než aby vytvořily hustý, dusivý dým. Jestli se alfové nebudou chtít udusit, budou muset vyjít ven.“ Ukázal na volné plochy kolem města. „Co je to za půdu? Je měkká, nebo na ní můžou koně cválat tryskem?“

Ossandra pokrčila rameny. „Louky jsou většinou promáčené.“

„Takže těžká půda. To není pro opancéřované jezdce zrovna nejlepší.“ Narósil se zadíval na nákres.

„Odlákat bychom je nemohli?“ zeptala se Famenia zamyšleně.

„Pravděpodobně ne. Alfové jsou všechno možné, jenom ne hloupí, jak dokázala taktika, kterou použili ve Zlaté nížině. Můžeme hovořit o štěstí, pokud nevytuší léčku a dají se vyhnat z úkrytu.“ Štíhlým prstem, na němž se skvěl nápadný prsten, přejel Narósil po papíře v místech, kde byla zakreslená louka. „Takže to bude muset jít takhle. Nebudeme tak rychlí jako jindy, ale bude to stačit na tvrdý úder, při němž vyřadíme z boje více než polovinu alfů. Minulá bitva ukázala, že proti těžce oděné jízdě nejsou dostatečně vyzbrojení.“ Přemýšlel dál, jako by mu přesto nebylo při této představě příliš dobře.

„Co bude s alfy v Mlýnicích?“ Famenia pohlédla na Ossandru a chytila ji za ruku, aby ji uklidnila. Viděla na dívce, že má strach o svou rodinu i kamarády.

Narósil složil ruce, drahokamy na prstenech se zatřpytily. Hnědé vlasy měl sepnuté tmavohnědou sponou, která se rovněž zářivě leskla. „Do jeskyně pošlu stovku svých lidí. Ti se ujmou dětí a starců. Další dvě stovky pošlu do Mlýnic, aby se postarali o nepřátele, které tam najdou. Tento plán určitě vyjde. Moji lučištníci pak budou z městských hradeb ostřelovat alfy, kteří se budou tlačit ven z jeskyně, to je zmate po dobu, než zaútočí jízda. Šípy zlikvidují nejméně tři sta válečníků, zabijí je nebo zraní.“

Famenii se to jevilo jako dobrý postup, přestože taktice vůbec nerozuměla. „Město vám bude navěky vděčné.“

„To nemusí.“ Narósil pohladil Ossandru po hlavě. Na elfově půvabné tváři se objevil úsměv. „Naše národy se možná navzájem liší, ale válka proti zlu nás spojuje. Je to naprostá samozřejmost a úkol, který nám dává bohyně.“ Pohlédl na Famenii. „Vysvětlil jsem, co jsme já a moje bojovnice schopni udělat. Co bude s tebou?“

„Se mnou?“

„Říkalas, že jsi maga. Nástupkyně maguse jménem Jujulo. Hrozila jsi nám v lese tím, že po nás hodíš obrovskou ohnivou koulí, pokud si to správně pamatuju. Takže vycházím z předpokladu, že ovládáš kouzla, která nám můžou proti alfům přinést rozhodující výhodu. Čím míň bojovnic ztratím, tím líp.“ Spočinul na ní pohled modrých očí. „Nebo máš nějaké pochybnosti?“

Jak to mám říct, abych se přitom nezesměšnila? „Musíte mi prominout, ale… já jsem v lese lhala, abych vám nahnala strach. Myslela jsem si, že mě pak necháte na pokoji. Můj mistr a učitel se upsal veselí a zábavě, ne boji.“

„A to znamená?“

„Že… nedokážu vrhat ohnivé koule nebo sedřít někomu kouzlem maso z kostí. Kouzla, která mě mistr naučil, slouží k pobavení a obveselení. A taky se vyznám v léčení.“ Upřela pohled do země, protože si připadala neuvěřitelně zbytečná. Jako posel se ještě k něčemu hodila, ale její magické síly byly ve srovnání s uměním Hianny Dokonalé nebo Grok-Tmaie dětskou hračkou.

Narósil se zasmál. „Ohó, když jsme se potkali v lese, měl jsem úplně opačný dojem. Ten vítr dal mně i mým bojovnicím důkladně zabrat. Takové účinky plně stačí k tomu, aby mezi alfy vyvolaly pořádný zmatek.“ Položil jí ruku s jemnými prsty na předloktí. „Famenie, prosím! Musíš nám pomoct. Když uvážíme, kolik jich je, mají proti nám určitě nejmíň pětinásobnou převahu.“

Nechci nést vinu na tom, kdyby se ta věc nepodařila. „Neříkal jste, že…“

„Dříve než se vzpamatují a seskupí k boji, téměř jistě snížíme jejich počet na dva tisíce mužů. Ale pak to bude pro nás moc těžké. Jakmile bojujeme se skřety nebo s lidmi,“ omluvně na ni pohlédl, „nedělá nám taková převaha žádné problémy. Jenže alfové jsou mimořádně nebezpeční válečníci, jak s lukem, tak i s čepelí.“

Famenia nehodlala vzít na sebe takovou odpovědnost.

Ossandra a Narósil ji sledovali upřenými pohledy a fámula horečně přemýšlela, co by byla schopná svými zábavnými kouzly dokázat, bojovala sama se sebou a s novou výzvou, které nyní musela čelit.

Mohla celou věc otáčet a překrucovat, jak chtěla, ale i tak: zdálo se, že její předurčeno sehrát v osudech Skryté země důležitou roli.

Udělám to pro tebe, Jujulo. Pomůžu osvobodit Mlýnice. „Jdu s vámi, Narósile.“ Podala mu ruku.

Elf si s ní plácl a mocněji sevřel prsty.

XVIII.

Seděl jsem s Caphalorem, hrdinou, jemuž byla odebrána hodnost.

A zeptal jsem se ho: pověz, jak se ti vede?

A on odpověděl: nikdy to nebylo lepší.

Podivil jsem se a pronesl: jak je to možné? Copak jsi všechno neztratil, svou slávu, hodnost i velitelskou moc? Jak můžeš být dobré mysli?

A Caphalor se pousmál a odvětil: Prostě jsem. Protože má duše pocítila dotyk, a to na místě, o němž jsem si myslel, že jsem ho již ztratil. To je něco, pro co jsem předtím žil a co mi z ní bylo vytrženo.

Bez toho jsem chtěl odejít do konečna, slavně zemřít v bitevní vřavě.

Ale nyní, když jsem opravdu živý a mé srdce se probralo ze strnulosti, budu v bojích pokračovat s větším zápalem.

Za sebe.

Za nekonečno.

Za NI.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

„Vyslechli jsme tvou zprávu. Dále tedy neochvějně popíráš, že jsi se oné noci, kdy na Robonora spadly kameny a zabily ho, procházel uličkami Dsônu?“ Polòtain seděl přímo před ním a upřeně mu hleděl do očí pohledem plným vzteku a nenávisti.

Sinthoras vzdoroval. Měl na sobě naleštěnou parádní zbroj, aby při výslechu udělal co nejlepší dojem a připomněl přítomným svou minulost nostàroje. Minulost, která se po půlce úlomku nekonečna opět stane současností, o tom byl naprosto přesvědčen. Ať tě sežerou phaiu su, Polòtaine! „Řekl jsem, že jsem celou noc strávil s Timānris a byli jsme v mém malířském studiu. Chtěl bys vědět, co všechno jsme dělali − kromě malování? A jak často, starý alfe?“

Zazněl tichý smích. Přicházel z řad Komet i Hvězd, obě uskupení tam měla po čtyřiceti zástupcích. Představovali vyšetřovací komoru, kterou tvořily nejmocnější rodiny v Dsônu. Tomu odpovídala i jejich drahá, nákladná garderoba. Pouze Polòtain vybočoval z tohoto rámce. Záměrně si zvolil bílý oděv, představující zřetelný kontrast k Sinthorasově nádherné černé zbroji.

Grémium mělo za úkol vynést rozsudek ve zvlášť choulostivých případech, do nichž byly zapleteny vysoce postavené osobnosti říše alfů. Panovnický pár se těmito nudnými věcmi nehodlal zabývat. Rozhodl pouze, kdo se musí takovému výslechu podrobit, a kdo bude rovnou odsouzen.

Komora se scházela v západní části Dsônu, v předsálí Samusinova chrámu, odkud na ně bůh vyváženosti mohl upírat pohled a tím je ovlivnit, aby dospěli ke spravedlivému rozhodnutí. Komety a Hvězdy seděly proti sobě na lavicích vzdálených od sebe čtyři kroky. Mezi nimi stály Sinthorasova a Polòtainova židle a stůl se spoustou papírů. Nikdo jiný nesměl být přítomen. Kněží zůstali v chrámu a modlili se za zdárný průběh výslechu. Stráže u dveří měly na starosti, aby komoru nikdo nevyrušil.

Sinthoras měl v úmyslu Polòtaina co nejčastěji osobně napadnout, aby ho vy dráždil a rozčílil. Uvědomoval si, že ho minulá noc a jízda k učenci stály hodně sil. Nebylo pro něj snadné uspořádat si myšlenky. „Můžeš tvrdit, co chceš: já nenesu na smrti tvého milovaného synovce žádnou vinu. Možná byl uvolněný kámen prostě jenom uvolněným kamenem.“ Opřel se rukama o opěradlo židle a chystal se vstát. „Komora mě určitě pošle zpátky do Tark Draanu, kde mám na práci důležitější věci než tyhle záležitosti.“ Skutečně se napolo zvedl. Drzost vítězí.

„Komora tě určitě někam pošle. Otázkou je pouze kam. Dovedl bych si představit, že do Phondrasônu. Takové vyhnanství by bylo trestem, který bych schvaloval.“ Polòtain na něj ukázal rukou. „Zůstaň laskavě sedět, padlý nostàroji! Neprojevuješ vůči komoře dostatek úcty! Jsou to nejušlechtilejší zástupci naší říše a ty děláš, jako by sem přišli jenom proto, aby tě co nejrychleji zbavili viny.“ Otočil hlavu a přelétl pohledem po přítomných. „Ale tady jde o pravdu!“

„Každá pravda, kterou si alfové vyprávějí, je pouze jednou variantou toho, co se skutečně událo. Vyslechni deset svědků, a dozvíš se o jedné a té samé události deset různých verzí. Ale to nic nemění na skutečnosti, že jsem oné noci nevyšel z domu.“ Sinthoras se opět posadil. „Máš pravdu, nechci, aby toto jednání vypadalo uspěchaně.“ Zhluboka se nadechl a ucítil vůni kadidla. Vysokými okny budovy, zbudované z černého dřeva, dopadalo dovnitř světlo. Strop podpíraly mohutné sloupy. Sluneční paprsky ozařovaly Samusinovy sochy, znázorňující boha v symbolických podobách: jako uragán, jako zvířené listí, jako vlny přepadávající jedna přes druhou a jako váhy, jejichž misky se nacházejí ve stejné výši. Tento pohled Sinthorase uklidnil. Bude to mít dobrý konec.

Žalobce sklonil ruku, vzal ze stolu srolovaný list papíru a zvedl ho. „Ukážu vám jednu výpověď, učiněnou pod přísahou. Dotyčný se za ni zaručil vlastním životem. Tato výpověď dokazuje, že Sinthoras uložil gardistovi Falòranovi, aby držel svůj štít tak, že musel Robonorovi pořezat nohu, a ten se proto nemohl vyhnout kamenům.“

Kdybych o tom svědkovi věděl, pořádně bych si ho podal. „To je lež!“ vykřikl Sinthoras okamžitě. „Takový svědek nemůže existovat, protože s tím nemám nic společného!“

„Je to gardista, který kráčel přímo za Robonorem,“ pronesl Polòtain s naprostým klidem a vychutnával si svůj triumf. „Ten alf déle nedokázal v sobě nést takovou vinu. Přišel ke mně a přiznal se, že od tebe dostal tento úkol.“

„Lež!“ opakoval Sinthoras. Chtěl vykřiknout něco jiného, ale jeho mozek byl jako ochromený, byl unavený, a k tomu ještě zaskočený. To nesmíš jen tak spolknout. Namáhej se. Oponuj. „Takový úkol nebyl nikdy nikomu uložený!“

„Takový? Tak možná nějaký jiný?“ zavrčel Polòtain.

„Ne!“ Bože vyváženosti! Přál si, aby jedna ze Samusinových soch zvedla hlas. Ale sochy zůstávaly němé.

Polòtain rozbalil list. „Já, Falòran, doznávám, že jsem od Sinthorase přijal odměnu za to, že neustále budu v Robonorově blízkosti a postarám se, aby se mu přihodilo nějaké neštěstí. Z nehody se měla stát smrt,“ přečetl doznání, zvedl oči a pohlédl na členy komory. Potom složil papír a řekl: „Můžu zařídit, aby Falòran kdykoliv přišel. Promluví před grémiem a znovu pronese přísahu.“

On toho gardistu vydíral. Nebo podplatil. Sinthoras potřásl hlavou. „To je naprostý nesmysl. A navíc hrozně hloupě vykonstruovaný. Vymyšlený starcem, jemuž smutek sžírá rozum,“ pronesl posměšně. Nastal čas na protiútok. „Taky můžu zařídit, aby se tu objevili svědci, kteří budou vypovídat, že za nemoc, která Dsôn sužuje, může právě Polòtain. Je snadné koupit si dostatečným počtem mincí jazyky, jež ochotně podají falešné svědectví.“ Myšlení mi dělá potíže.

Členové komory si začali mezi sebou šeptat, mezi zástupci Komet a Hvězd létaly hlasité nadávky.

Sinthoras z toho usoudil, že se věc pro něj vyvíjí dobře. Neustále zaznívala slova a výrazy jako „nevinen“, „nepodložená tvrzení“ a „podplacený svědek“.

„Než ho zbavíte viny,“ zakřičel Polòtain do vřavy, „poslechněte si o dalším skutku, který spáchal a proč byl povolán do Dsônu. A tentokrát nemůže pravdu popřít.“ Prudce se natočil k Sinthorasovi a levou rukou na něj ukázal. „On je ten, kdo zabil Itáni!“

Jako kdyby si Samusin vyžádal klid, v sále rázem odumřely všechny výkřiky a mumlání. Pohledy přítomných se upřely na žalobce a obviněného.

Sinthoras se zasmál. „Starý blázne! Podle tebe ovládám umění být současně na dvou různých místech? V Tark Draanu i tady?“ Sám postřehl, že jeho smích zní příliš pronikavě. Nikdo se k němu nepřipojil. „Byl jsem u jednotek a bojoval s elfy. Neměl jsem čas lámat si hlavu s nějakou údajnou umělkyní, které jsi nařídil, aby ten paskvil vytvořila a postavila ho naproti mému domu!“

V sále zavládlo ticho. Členové komory čekali, co bude následovat.

Polòtain ukázal ke dveřím a rychle po sobě vykřikl několik jmen.

Stráže otevřely dveře a dovnitř napochodoval oddíl vojáků. Z jejich tváří se dalo vyčíst, že se necítí ve své kůži. Očima se vyhýbali Sinthorasovu pohledu.

Ať ho spere Tion! To jsou bojovníci z ostrovní pevnosti, kterým jsem daroval víno. Najednou se mu udělalo nevolno.

Polòtain vytáhl zpod stolu nějakou bednu, otevřel víko a vytáhl z ní pomalovanou kouli, na jejíchž hrotech ulpěly zbytky zaschlé krve a vlasů. „Povězte komoře,“ pronesl poté nevzrušeně směrem k vojákům, „koho jste dvakrát viděli a kdo přejel po mostě do Dsôn Faïmonu a zase ven. Nezapomeňte se zmínit o dárcích a o slibu, který si z vás chtěl vynutit, aby vraždu zamaskoval.“

Sinthoras seděl na židli, jako by do něj uhodil blesk. Já… myslel… Vzkypěl v něm vztek na posádku pevnosti. Ti zrádci! Tváře mu protkaly černé linky, přestože se snažil usmívat. Bylo mu jasné, že na něj musí být zvláštní pohled.

Všichni samozřejmě dobře postřehli černé linky v jeho obličeji, zatímco vojáci podávali výpověď. Přítomní si mezi sebou opět začali šeptat, tentokrát však jejich slova vyznívala proti Sinthorasovi.

Vojáci z pevnosti nakonec opustili sál.

Polòtain se zvedl, pomalu kráčel před řadami členů komory sem a tam, držel kouli tak, aby na ni všichni dobře viděli, a říkal: „Toto je zbraň, kterou bylo nejdříve zničeno dílo umělkyně Itáni a poté jí byla zabita i ona sama, o tom není nejmenších pochybností. Následně mi někdo vhodil tuto vražednou zbraň do dvora. Předtím mně jí naškrábali na vrata neskrývanou výhrůžku!“ Udeřil ozubenou koulí do dřevěného sloupu a koule v něm zůstala trčet. „Zpočátku jsem si myslel, že je Sinthoras tak mazaný, že poslal někoho z těch, na něž se může spolehnout, aby tento ostudný čin provedl místo něho. Ale ukázalo se, že byl ve své nafoukanosti tak hloupý, že vraždu Itáni provedl vlastníma rukama! Může někdo být ještě pyšnější a nafoukanější? Za koho se považuje, že si dovolí přinést smrt umělkyni jenom proto, že vytvořila něco, co se mu nelíbí?“

Sinthoras zíral na zbraň. Já blázen. „Takových koulí existuje bezpočet. Válečná kořist z Tark Draanu,“ vysoukal ze sebe táhle, docházely mu síly. „A já bych zcela určitě nepoužil takovou neohrabanou a neelegantní zbraň.“

„To je dokonalá zbraň.“ Polòtain položil ruku na rukojeť. „Právě proto, že nikdo nepředpokládá, že by po ní mohl sáhnout nějaký velevážený alf.“ Z jeho úsměvu vyzařovala šťastná zlomyslnost, kterou nemohlo nic zastřít. „Poté co jsem se dozvěděl, že nostàroj byl oné noci v Dsônu, jsem si byl jistý, že určitě vyhledal i svou družku. A měl jsem v tom ohledu pravdu.“

Členové komory napjatě sledovali jeho vývody. Nikdo neřekl jediné slovo. Výrazy v obličejích příslušníků Komet se pod tíhou svědeckých výpovědí a závažnosti důkazů čím dál víc chmuřily.

„Vyhledal jsem Timānsora a položil mu pár otázek. Zpočátku popíral, že by nostàroj u něj oné noci přespal, asi kvůli své dceři, ale nakonec vyrukoval s pravdou ven. Tato koule,“ Polòtain ji odložil a ustoupil stranou, aby všechny pohledy směřovaly pouze na něj, „pochází ze sbírky vzácných zbraní v Timānsorově domě.“

Zazněly první výkřiky „hanba“ a udíraly Sinthorasovi do uší. Jako z udělání přicházely z řad Komet, pro něž ještě nedávno představoval velkou naději. Jejich nejzářivější hvězda čím dál víc pohasínala.

Řekni něco, napomínal se neustále v duchu a cítil, jak mu ve tváři trhaně naskakují další a další linky vzteku. Připadal si, jako by couval před přesilou nepřátel do úzké soutěsky, z níž není žádný jiný východ. Dostal mě!

Viděl strohé rysy alfů, z nichž vyprchaly všechny známky přízně. Možná by se dalo pochybovat o slovu prostých bojovníků z nevýznamné ostrovní pevnosti, ale ne o slově tak vynikajícího umělce, jakým byl Timānsor. K tomu přistupovala obecně známá skutečnost, že se ho Timānris zřekla. Indicie svědčící proti němu nemohly být zřetelnější.

Zaznívaly další a další výkřiky „hanba“.

Sinthoras sledoval ty, co křičí nejhlasitěji, a opět to byly Komety. Někdo rychle vystoupá vzhůru, ale pak stejně rychle spadne dolů. Zhluboka vydechl, sklonil hlavu. Cítil, že v duchu vzdal další boj. Každý, kdo se snaží chytit padající hvězdu, si popálí prsty. Ale běda, jestli mě odsoudíte! Očima vyhledal Demeniona, Khlotòna a Rashànrase, v jejichž domech často vysedával. Tehdy ho oslavovali jako spasitele. Slavnosti, které jste kvůli mně pořádali, krásné řeči, které jste o mně pronášeli − nezapomeňte na ně! Nezapomeňte, že jste mi slibovali věrnost, nebo…

„Když sečteme všechno se vším, vychází z toho jediný závěr: Sinthoras byl oné noci v Dsônu. Prokazatelně navštívil Timānris, v domě jejího otce ukradl kouli, rozbil Robonorovu sochu a poté spáchal opovrženíhodnou, neuvěřitelnou vraždu, jíž padla za oběť vážená umělkyně Itáni. Potom tou samou zbraní vyryl do mých vrat onu výhrůžku a vhodil mi ji do dvora!“ Polòtain se posadil na stůl, jednou nohou se opíral o podlahu předsálí chrámu. „Komora nechť nyní rozhodne. Jedině snad,“ podíval se na Sinthorase, „že bys chtěl ještě něco říct. Ale nejspíš ti to vyrazilo řeč, protože už od tebe nic neslyším. To jsi kvůli pravdě oněměl vzteky?“

„Můj vztek platí tobě, Polòtaine, protože útočíš na mou čest. Lhal jsi,“ odvětil Sinthoras, jeho slova ale zněla dutě a nebudila důvěru.

„Obviňuješ z nepravdy jak Timānsora, tak i Timānris, a vzornou posádku ostrovní pevnosti?“ Polòtain se řezavě zasmál. „Nevíš, jak by ses z této situace dostal. Kdo všechno tedy ještě lhal, aby ti uškodil? Předpokládám, že obviníš ze lží celý Dsôn!“

Mlč už konečně! Sinthoras by se nejraději na Polòtaina vrhl a uškrtil ho. Viděl před očima Timānrisinu tvář a toužil po její pomoci, ta mu ji však odepřela. Oni ji k tomu donutili. Polòtain a její otec si to na ní vynutili, jinak by stála při mně. Otevřel ústa − a zase je zavřel. Neexistuje nic, co bych ještě mohl říct. Podcenil jsem toho starého blázna a vlastní nerozvážností mu poskytl všechno, co potřeboval, aby mě zničil.

„Zbytek je mlčení.“ Polòtain se komoře stroze uklonil. „Očekávám váš rozsudek a pevně věřím, že spravedlnost zvítězí.“

Demenion, mluvčí Komet, a Ratáris, mluvčí Hvězd, se zvedli ze svých židlí. A Sinthorase nijak neudivilo, že dvakráte uslyšel rozsudek vinen. Co řekli poté a jak rozsudek zdůvodnili, ho už vůbec nezajímalo.

Nedokázal se na Polòtaina podívat. Užívej si vítězství. Já přijdu na něco, čím tě zraním. A sice tak těžce, jak jsi ty zranil mě. Upřel pohled, do něhož vložil část nezměrné nenávisti, kterou pociťoval, na Demeniona, Khlotòna a Rashànrase. Všichni tři se rychle zadívali do země. Uvědomovali si, že ho zradili. Ani na vás nezapomenu.

„… si Nesmrtelní vyhrazují právo zasáhnout do výroku komory,“ řekla Ratáris.

Polòtain zbystřil pozornost. „Cože?“ Toto slovo, v němž bylo obsaženo všechno jeho zklamání a nevíra, doslova vyštěkl.

„Sinthoras je bývalý nostàroj, jeden z vojevůdců tažení do Tark Draanu,“ pokračovala Ratáris a očividně četla poselství, které obdržela od panovnického páru. „Hodně toho dosáhl. Pro Dsôn Faïmon i pro svůj národ. Jeho jméno znají jak ti nejmenší, tak ti nejstarší.“

„Přesně tak tomu je,“ pronesl Sinthoras spíše sám pro sebe a vzrůstala v něm naděje, že dostane milost, že nebude poslán do vyhnanství do Phondrasônu, dolů do podzemí, do nekonečné říše krutosti a odpornosti, jakou jste nenašli ani v Ishím Voróo.

„Naproti tomu skutky, kvůli nimž ho vyšetřovací komora shledala vinným, stonásobně převažují jeho zásluhy. Z tohoto důvodu…“ Ratáris se zarazila, zdálo se, že je jí zatěžko pokračovat ve čtení poselství. „Z tohoto důvodu nebude poslán do Phondrasônu, ale dle našeho rozkazu odejde na západ, půjde dále a pořád dále, až se nevrátí. Posíláme Sinthorase z Dsôn Faïmonu do vyhnanství. Nesmíš se vrátit zpátky dříve, než uplyne čtyřicet částí nekonečna, nebo dokud na naši počest nepobiješ deset tisíc nepřátel.“

Sinthoras se bezmocně zasmál. Čtyřicet částí! Do té doby bude tažení v Tark Draanu čtyřicetkrát u konce!

Ratáris dala znamení, dveře se opět otevřely, do sálu vstoupila garda Nesmrtelných a obstoupila židli, na níž Sinthoras seděl.

„Vyrazíš neprodleně, bez možnosti připravit se na cestu,“ hovořila Ratáris dále. „Máš povoleno vzít si zbroj, zbraně a upíra noci. Nic víc. To je naše vůle.“ Sklopila psaní a přikývla.

K Sinthorasovi přistoupili dva strážci a postavili ho na zesláblé nohy, oddíl se dal na pochod a odváděl ho s sebou.

Vyvržen ze své vlasti, poslán do vyhnanství v Ishím Voróo. Sinthorasovi znovu a znovu nesouvisle zaznívala v hlavě alfčina slova. Před očima se mu dělaly mžitky, cítil chlad. Čtyřicet částí. Čtyřicet…

„To je tvoje odměna,“ zaryčel za ním Polòtain. „Horší než konečno: samota!“

Sinthoras se na nikoho už ani nepodíval. Nechtěl vidět jejich tváře, úšklebky, triumf nepřátel, vinu, která se na něj valila z pohledů všech přítomných.

„Samota a nic jiného!“ hulákal Polòtain bez sebe nenávistnou radostí. „Nikdo tě už nebude obdivovat! Zapomenou na tebe! Chcípni v Ishím Voróo, slyšíš? Chcípni!“

Za to budete všichni pykat. Sinthoras se nechal bez odporu vyvést strážemi ven, kde nasedl na čekajícího upíra noci. Nebyl ten správný okamžik, aby se vzbouřil.

Odjel do paprsku Wèlèron. Odtamtud projede po mostě kolem Dorón Ashont a zamíří do Ishím Voróo.

Sinthoras si však byl naprosto jistý, že se vrátí.

V jednom z budoucích úlomků nekonečna bude opět stát před svými nepřáteli. Před zrádci.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), pozdní podzim

Mlžný obláček, v jehož středu se třpytily droboučké hvězdičky, se snášel k podlaze jeskyně, přitom kroužil kolem Simīna. Jsi úplně jiný než lidé, kteří spolu s alfy vyrazili do Tark Draanu.

Magus vnímal v hlavě tvorův hlas. Pokud démon nedokáže číst moje myšlenky… „Ty jsi ten… ten tvor, o kterém se mluví!“

Och, jak krásně to zní: o kterém se mluví. Skoro uctivě. Nebo vyděšeně? Zazněl smích, který by se docela dobře hodil k nějakému zloduchovi, jenž se snaží přesvědčit malé děti, že je naprosto neškodný. Kdo o mně mluví?

Zkusím mu zalichotit. „Jedna moje dobrá přítelkyně. Domnívá se, že jsi schopný porazit smrt. Proto jsem se sem vydal, abych tě vyhledal a setkal se s tebou.“ Simīn nepolevoval v bdělosti. Nejen před démonem, ale i ve směru, odkud se mohli blížit skřeti. Bestie se byly schopné kdykoliv objevit, aby zkontrolovaly zajatce. Potom by v chodbě našly mrtvého dozorce… Nebo se dozorce zvedne jako nemrtvý!

Ne, porazit ji nedokážu. Ale od chvíle, kdy byl Sinthoras tak laskavý a udělal ze mě to, co jsem, můžu zařídit, aby mrtví znovu povstali. Samozřejmě v podstatě zůstávají mrtví, ale pohybují se jako živí. Jenže to není všechno. Dříve jsem ve svém okolí proměnil všechnu půdu na popel, dnes ji měním jinak. Obláček dorazil na zem, vznášel se mezi skřetem a magusem, což Simīnovi ztěžovalo pohled na bestii. Vypadala jako polapená do nějaké bubliny. Tys sem přišel kvůli mně? Odkud?

„Ze země, které říkáš Tark Draan. Mou vlastí je Skrytá země.“

Aha, z mojí budoucí říše! Mlha se rozzářila chamtivou, nenasytnou radostí. Potom to považuj za první audienci, klokotal démon. S čím jsi za mnou přišel, poddaný?

„Oni dobývají Skrytou zemi pro tebe?“ Simīn ukázal na skřeta. „Myslel jsem si, že zlo vtrhlo do mé vlasti bez nějakého pevného plánu a rozmyslu.“

Ne, můj milý… jak se jmenuješ?

„Takatak,“ odpověděl Simīn, protože ho instinkt varoval, aby neprozradil své pravé jméno.

Tedy, můj milý Takataku: alfové a ta jejich smečka si podrobí Tark Draan a předají ho mně. To je má odměna za to, že jsem jim otevřel cestu dovnitř. Alfové chtějí zničit elfy a ostatní nestvůry baží po zemích, které budou moct ovládnout. Ale jednoho dne budou všichni vzdávat hold mně. I ty.

„A Hianna Dokonalá? Na čem ses dohodl s ní?“

Kdo?

„Ta maga… žena znalá kouzel, která nedávno byla v doprovodu alfů v Šedých horách. Myslel jsem si, že se s tebou setkala.“

Nesetkala. Žena znalá kouzel. Jak podnětné. Měl bych se příležitostně zeptat, proč mi ji nepředstavili.

Simīn napnul uši. Alfové zřejmě Hianně neprozradili všechno a měli i před ní tajnosti. Tím se mu možná podaří vrazit mezi obě strany klín. „Oni to určitě napraví. Ale pověz, nemohli bychom my dva uzavřít mezi sebou nějaký obchod?“ Mezi řečí dával pozor na zvuky, které by mu prozradily, že se blíží skřeti. Zatím se žádný z nich neukázal.

Jak to myslíš?

„Zdá se, že si alfové udělali z Hianny přítelkyni. Co kdyby sis ty udělal přítele ze mě?“

Mlha se zachichotala. Já tě nepotřebuju za přítele. Tvoje země už z větší části patří mně.

„Země ano. Ale ne lidé, co na ní žijí. Možná tě poslouchají ze strachu, ale nepatří ti.“

Jakmile umřou, patří mi. To mi úplně stačí.

Simīn se zadíval na třpytící se pletivo, z něhož vycházel nepříjemný pocit. „Co tím chceš říct?“

Podívej se na toho óarca. Jeho lidé ho zabili, abych jim předvedl, co umím. Já dokážu, aby země, v níž pobývám, umřela, a zároveň ji hned změním. Všechno živé se musí změnit a všechno mrtvé se pozvedne. Démon se opět zachichotal. Chceš si to taky vyzkoušet?

„Ten skřet je nesmrtelný?“

V jistém smyslu ano.

Simīn potřeboval jistotu, už jen proto, aby mohl lidi varovat před nebezpečím, které se na ně valí. „Ale on přece musí někdy pojít. Copak se nikdy nerozloží?“

Když se vzdálím a země nebude prosycená mou mocí, zeslábne a časem padne mrtvý na zem. Ale proč bych měl odcházet?

Bylo to přesně tak, jak se s Ortinou obávali: Simīnovi se už před očima vybavovaly hordy nemrtvých, které se hrnou do Skryté země. Musí démona od vpádu do vlasti nějakým způsobem odradit. Už tak bylo dost špatné, že se mrtvá země šířila Šedými horami. To je ten správný výraz: Mrtvá země. „Takže brzy budeš mít dvakrát tak velkou armádu.“

Ano. Obláček se roztáhl do šířky. Myslíš, že už bych se měl lidem v Tark Draanu ukázat? Původně jsem chtěl počkat, až mi Sinthoras podrobí i poslední říši. Ale pro moje jednotky by určitě bylo přínosné, kdyby mě mohly spatřit.

„Ach ano, to by je určitě povzbudilo!“ Zatraceně! Na tenhle nápad jsem ho rozhodně nechtěl přivést. Simīn se chtěl stůj co stůj dozvědět, o jaký druh démona se u tohoto tvora jedná. Ve vší tajnosti zformoval rozeznávací kouzlo, přitom neustále vyprávěl bezvýznamné hlouposti, aby si tvor nedával příliš pozor.

Mlha se v magusových očích díky kouzlu zalila nejtemnější černí, ale mísil se do ní rovněž nádech červené a žluté barvy. Simīn podle toho poznal, že démon je prodchnutý ryzím zlem a špatností, ale také to, že kdysi musel být spíše neutrální. Připomněl si, že démon zmínil jméno Sinthoras a tvrdil, že právě on ho změnil. To znamenalo, že mlhu je možné ovlivnit. Kouzly a magií?

Simīn od sebe pečlivě oddělil myšlenky a slova vycházející ze rtů, blábolil nesmysly, zatímco rozum mu horečně pracoval.

Na základě toho, co o démonově podstatě zjistil, byl schopen spoutat ho omezujícím kouzlem. To by si ovšem vyžádalo čas, který nebudou mít k dispozici, pokud démon jednou vkročí do Skryté země.

Musím ho něčím zaměstnat, aby zůstal tady. Simīnův pohled klouzal z místa na místo. Jenže čím?

Ty ses tady hezky rozpovídal, Takataku. Mlha se pomaloučku přesouvala ke skřetovi. Myslel sis, že se staneš mým přítelem, když mě budeš pořád chválit? To by bylo moc jednoduché. Musíš mi nabídnout něco, co dodá našemu přátelství zvláštní cenu. Jak to vypadá s tvým uměním? Přemýšlel jsem. Možná budu tvoje služby potřebovat. Podle toho, cos mi říkal, si alfové pojistili služby tvojí přítelkyně Hianny. Chtěl bys jim to oplatit a stát se mým magusem?

„Bylo by mi ctí.“ Simīn cítil, že jeho zásoby magické energie jsou téměř úplně vyčerpané. Moc už toho s ní nedokáže, proto si musí její použití pečlivě naplánovat. „Ušetříš za to mou zemi?“

Ušetřit? Ne. Ale stanovím ti mimořádně nízké daně a poplatky, odvětil démon potměšile a zakroužil kolem skřeta, jenž vycenil zuby a chtěl se mlze postavit na odpor. Skřet kousl do jedné hvězdičky, ta se sice rozzářila, ale nic jiného se nestalo. Co na to říkáš?

„Nuže, mně to zní docela dobře.“ Simīn pozvedl ruce a nadechl se ke kouzlu. „Dovol, abych naši dohodu zpečetil zvláštním přátelským rituálem.“ Soustředil se a poslední zbytky sil, které mu zbývaly, vložil do kouzla, jež mrštil proti démonovi.

Vytvořil se modře svítící pás, který ze všech stran obklopil mlžný oblak a neustále se stahoval, přičemž sevřel i skřeta. Magie k sobě démona i bestii nezadržitelně poutala. Třpytivý obláček vnikl do nestvůry a zmizel v ní!

Skřet i démon ječeli tak hlasitě, až si Simīn musel zacpat uši. Bestie škubala řetězy, jeden stalagmit praskl a rozpadl se, zbylé tři však držely.

Takhle jsem si to neplánoval. Chtěl jsem ho ke skřetovi jenom připoutat, ne aby s ním splynul. Simīn si to dokázal vysvětlit pouze tím, že do nemrtvé bestie se díky přeměně dostala i část démonovy moci, a proto mohla mlžného tvora vstřebat. Nechtěně jsem stvořil posedlého skřeta. Simīnovi to bylo koneckonců jedno. Rozhodující byl úspěch.

Ale nic si nenamlouval. Toto vězení nevydrží natrvalo. Démon si najde způsob, jak se ze skřetova těla vysvobodit, nebo ho ovládne a zařídí, aby se vytrhl z pout.

Do té doby hodlal pomocí získaných poznatků vytvořit kouzlo, které démonovi zabrání vniknout do Skryté země. Když všichni společně… Simīn si uvědomil, že už neexistuje mnoho lidí nadaných magií, kteří by se k němu mohli připojit. Ortina a Jujulo byli mrtví, Hianna přešla na druhou stranu.

Rozhodl se, že nejdříve zamíří do Půvabného údolí a zabije zrádnou magu. Představovala největší nebezpečí, protože mohla na ostatní kdykoliv zaútočit nebo, což by bylo ještě horší, přetáhnout je na stranu zla. Nesměl ztrácet čas, nejdříve musí shromáždit zbylé přátele a pak s nimi vyrazit do Hiannora. Úder proti Hianně je nutné provést co nejrychleji. Dříve než se rozšíří zpráva, že v Šedých horách byl i jiný magus.

Bohové, jestli všechno půjde hladce, zbudou mi Grok-Tmai Přemýšlivý, Fensa Nápaditá a Famenia, která zatím nemá žádný přívlastek. S nimi se budu muset postavit celé armádě skřetů a démonovi. Simīn pohlédl na skřeta, který bláznivě poskakoval, dusil se železnou obroučkou kolem krku, plival kolem sebe pěnu a choval se jako šílenec. Věděl, kdo nestvůru řídí a snaží se osvobodit sebe sama nebo aspoň toho skřeta. Musím jednat rychle. Moje kouzlo nebylo moc silné. Už zítra by mohl z vězení uniknout. Sitalie, pomoz mi, abych všechno včas stihl!

Rozběhl se a pádil štolami vedoucími na jih a k východu z podzemí.

Jeho prvním cílem bude Hiannorum.

To, že v sobě neměl ani kapku magické energie, představovalo mimořádnou výzvu. Ale ne nadarmo nosil přívlastek Podceňovaný.

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

Jiggon švihl mečem do dřevěného kůlu, zaraženého do země a obaleného chrastím. „Tak?“ Kolem něj byly vztyčeny celé tucty takových panáků, na nichž se bývalí otroci cvičili v bojových dovednostech. Zvuky, které cvičení doprovázely, zněly v jeho uších, jako kdyby se nedaleko odsud na mnoha místech najednou mlátilo obilí a štípalo dřevo.

„Ne. Takovou ranou neproděravíš nepříteli ani kůži.“ Ataronz, óarco, jenž z jedné vazalské vesnice přeběhl k povstalcům, se ujal úkolu vycvičit nováčky. „Tak se to dělá!“ Ukázal mu, jak má meč při ráně držet. „Celým ramenem, ne jenom zápěstím. A využij váhy zbraně.“

„Děkuju. Budu to procvičovat.“ Jiggon pozvedl čepel.

Mezi lidmi v Armádě svobodných rychle stoupal vzhůru, protože hořel touhou uštědřovat alfům jednu porážku za druhou. Měl na povel malou jednotku o síle třiceti mužů a pokaždé, když vyrazili ven, je doprovázela některá z Putujících věží. Zpočátku se omezovali na zapalování polí a lesů nebo na osvobozování nevolníků ve Wèlèronu a Avarisu, jejichž příbytky pak srovnávali se zemí. Do velkých měst alfů se prozatím neodvažovali. Byli jako obtížný hmyz a štípanci zaměstnávali nepočetné oddíly alfů, aby acronta, jak pro zjednodušení nazývali Putující věže, mohli nerušeně připravovat vpád do Dsônu.

Jiggon udeřil, čepel zazpívala, přesekla hromadu chrastí, vnikla do dřeva a uvízla v něm. Ataronz spokojeně zachrochtal. „Pokračuj tak dál,“ řekl a těžkým krokem přešel k dalšímu muži.

Udeřit, uskočit, udeřit, přikrčit se, udeřit… Jiggonův den probíhal v monotónním rytmu těchto pohybů.

K večeru mu ztěžkla ramena. Dokončil cvičení a vrátil se do svého stanu. Spal v něm spolu s dalšími dvaceti muži, většinou stejně starými jako on sám. Vyčerpaný, propocený, ale šťastný, zalehl na tvrdé lože.

Mezi plátěnými stěnami stanu se vznášel nepříjemný zápach, ale to nebylo důležité. Ne v těchto časech. Později si budou muset obstarat nové šaty, pak se budou moct každý den umývat, jestli se jim bude chtít, i holit. Ale teď byla válka. V ní mohli smrdět.

Zabiju ještě hodně alfů, pomyslel si a uslyšel, jak mu kručí v žaludku. Brzy bude jídlo, které uprostřed vší té špíny a odpudivých pachů chutnalo líp než všechno, co dostával dřív. Za prvé se jednalo o výživnou stravu, kterou ukořistili v domech alfských dozorců, za druhé ji jedl jako svobodný člověk!

Stan byl téměř prázdný. Někteří muži byli u svých žen, další ještě cvičili nebo se věnovali jiným věcem. Vedle něj dřepěl na nízké židličce Khalomein a monotónními pohyby brousil zubatý meč. „Co si slibuješ do budoucna?“ zeptal se nepřítomně.

Jiggon měl pocit, že otázka platí jemu. „Jak to myslíš?“

„Co si slibuješ od toho, co děláme?“

„Svobodu nevolníkům a vazalským národům a konec alfů,“ odpověděl Jiggon, jehož otázka značně udivila. „Není to dost jasný? O co jinýho bysme jinak měli usilovat?“ Posadil se a podíval se kamarádovi do obličeje. Věděl, že Khalomein má dvě děti, jeho žena s nimi žila ve vedlejším táboře.

„Nejsem si jistej, jestli jsme se při volbě našich spojenců rozhodli moudře. Acronta nás využívaj.“ Bez ustání přejížděl kamenem po oceli, rytmus jeho pohybů se neměnil.

„Dali nám svobodu!“

„Protože potřebujou, abysme za ně bojovali. Proti černoočkám. Takže nás využívaj.“ Khalomein na zkoušku přejel po čepeli palcem a zvedl zbraň před oči. „Je jim fuk, co s náma bude, až povstání skončí. Možná nás zabijou, protože jim pak budeme jenom na obtíž.“

„Ne, to neudělají.“ Jiggon se posadil proti němu. Jak na to přišel? „Nechají nám říši alfů. Já jsem tomu tak rozhodně rozuměl.“

Khalomein se pohrdlivě zasmál. „No jasně. Tys jim rozuměl.“

„Jejich řeči ne. Ale oni mi to namalovali. Teda ten acront, co tehdy osvobodil naši vesnici, namaloval vodní příkop a paprsky a pak zničil Dsôn. Potom ukázal na zbytek říše alfů a pak na mě a ostatní, co stáli kolem.“ Jiggon nedokázal pochopit, že Khalomein smýšlí o cizincích tak špatně. To bude tím, že se tak málo vídá se svou rodinou. „Jsou to napůl bohové! Jenom se na ně podívej! To, co se jim povedlo, nezvládl žádnej jinej národ. Oni jsou jediní, kteří můžou s alfami bojovat, a my jim přitom pomáháme. Bojujeme za sebe, ne za ně.“

„Můžeš mi slíbit, sám za sebe, že až nám alfové přestanou vládnout, nespadneme pod bič těch acronta?“ Khalomein na něj namířil hrotem meče. Jednoznačná hrozba. „Nechci riskovat život svůj a svý rodiny jenom proto, abysme pak chodili s řetězama, který nám nasadí nějakej jinej národ.“

„Oni takoví nejsou.“ Jiggon pevně věřil tomu, co říká. „Kromě toho, copak bysme věčně nelitovali, že jsme se aspoň nepokusili získat svobodu?“

„Beru tě za slovo.“ Khalomein sklonil zbraň a opět se pustil do broušení. „Je těžký někomu věřit, když nerozumíš jeho řeči. Žádný ujišťování, žádný smlouvy. Nic, na čem by se dalo stavět.“ Khalomein na něho krátce pohlédl. „Tobě věřím, Jiggone. Nezklam mě.“

Jiggon si připadal nezvykle, když viděl, že má u ostatních takovou vážnost. Znovu zalehl na lůžko a zadíval se na vlnící se stěny stanu.

Tenkostěnnými přístřešky se proháněl chladný zimní vítr. Jiggon se přistihl při vzpomínce na výklenek, v němž spával. Tam bylo více sucho a teplo než tady. Ale tam jsem byl otrok. Majetek nějakýho alfa.

Už se nechtěl déle hrbit. Nechtěl dále vykonávat rozkazy alfů, aby ho jednoho dne Yintaï nebo Heïfaton zabili, jenom tak, z rozmaru. Člověk se u nich za nic nedočkal odměny, ani za věrnost, ani za tvrdou práci na poli.

Jiggon v minulosti potkal i nevolníky, kteří o svých majitelích mluvili v dobrém. Jenže brzy se ukázalo, že mávali rukou nad krutostmi, zlehčovali skutečnost, že lidé mnohdy beze stopy zmizeli, a obelhávali sami sebe. Bohové nedali každému člověku dostatek odvahy.

Řinčivé znamení gongu volalo všechny k jídlu.

Jiggon vstal, popadl prostou dřevěnou misku se lžící, kterou si uložil pod postel, a vyšel ze stanu. Khalomein se nehýbal a dále se věnoval meči. Já mu nerozumím. On jednoho dne zmizí a vrátí se ke svému pánovi.

Ušel několik kroků a zařadil se do proudu hladových spolubojovníků. U výdeje jídla nastávala tu a tam tlačenice, ale lidé se snažili dodržovat disciplínu.

Jiggon dostal do misky porci obilné kaše, k tomu kousky opečeného salámu a naběračku dušené zeleniny. Jídlo báječně vonělo.

Zamířil ke svému zamilovanému místu, k rozhledně, vylezl po žebříku na pátou příčku a vtěsnal zadek do úzké mezery mezi příčkami. Rád se při jídle rozhlížel po táboře vojska Svobodných.

Zase narostlo! Jiggon do sebe házel jednu lžíci za druhou, jedl ve spěchu. Počet stanů se zase zvýšil a odhadoval, že nyní má jejich vojsko sílu sedmi tisíc mužů. K tomu bylo nutné připočítat pět tisíc žen, dětí a starců ve vedlejším táboře. Žili odděleně od bojujících mužů, aby je bylo možné v případě útoku úspěšně bránit. Katapulty z pevnosti, kterou acronta dobyli, dosud držely všechny jednotky alfů v patřičné vzdálenosti.

Jiggon obrátil pohled doprava, kde objevil neznámé stavby. Ty jsou nové.

Acronta zcela vyklidili ostrovní pevnost a všechny věci z ní přenesli dopředu, na území Dsôn Faïmonu. Z částí pevnosti a dřeva, které pokáceli v Ishím Voróo a předem ho tam nařezali, se jim v krátké době podařilo postavit deset kroků vysokou hradbu. Jiggon pevně věřil, že by dokázala vzdorovat i běžnému ostřelování z katapultů. Za hradbou žili osvoboditelé a přenesli tam vedle vlastních vrhacích strojů i katapulty, které ukořistili alfům. Kdo se dostal do takové salvy, byl rozdrcený na kaši.

Tihle tvorové jsou poloviční bohové. Jiggon žvýkal kousek salámu, původně určeného pro žaludek nějakého černoočka, a vychutnával si jeho šťavnatou, tučnou chuť.

Moc rád by věděl, co acronta ve svém táboře dělají, navzdory vší důvěře, kterou v ně vkládal. Zajímalo by ho, jak vypadají bez zbrojí, jak žijí, co jedí, a spousta dalších věcí. Putující věže však nikomu neumožnily nahlédnout do svého ležení.

Občas bylo zpoza tlustých hradeb slyšet hlasitý rachot, jako by tam nastalo zemětřesení, potom vzduch naplnilo táhlé, opakované kvičení. Nikdo z toho nebyl moudrý.

Jiggon byl přesvědčený, že acronta staví nové dalekonosné zbraně. Aby je měli připravené k útoku na Černé srdce.

Chci vlastníma očima uvidět Dsôn a potom ho zapálit, aby z něho nic nezbylo. Vyškrábal misku. Až pak budu doopravdy svobodný. Pak budeme všichni svobodní.

V tu chvíli zazněl z rozhledny hlasitý signál rohu a povolával Armádu svobodných do zbraně. Alfové podnikli další pokus zničit acronta a jejich spojence.

Jiggon seskočil z žebříku na zem a běžel davem ke svému stanu, z něhož právě vycházel Khalomein a v ruce držel čerstvě nabroušený meč. Dnes zabiju dalšího alfa! Jiggon popadl zbraň, nasoukal se do hrubé kožené zbroje, narazil si na hlavu helmu a vyběhl ven. Hledal své lidi, aby je odvedl na shromaždiště.

XIX.

Síla, kterou nikdo nezadrží.

Zjevně ji měl jeden každý přímo před očima.

Minulost ji přivedla do stavu naprostého vyčerpání,

Přítomnost ji přičarovala zpět

a budoucnost tím byla ztracena.

Síla, kterou nikdo nezadrží.

Epokryfy Stvořitelky
Kniho nadcházející smrti, 85 − 101

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, někdejší Zlatá nížina, 4372. část nekonečna (5200. sluneční oběh), zima

Caphalor pozoroval Imàndaris, zatímco dumala nad zprávami. Světlé, narudlé vlasy jí lemovaly obličej, černý kabát si rozepnula, takže odhaloval pohled na splývavý šat barvy přírodního kamene, do něhož byly vetkány kovové drátky.

Když se na ni podíval, rozbušilo se mu srdce rychleji. Každé ráno prosil své svědomí o odpuštění za to, že ho k ní pojí tak vřelé city. A každé ráno prosil o odpuštění i Enoïlu. Ale ona je…

„Jak pojmenujeme zdejší alfskou říši?“ Imàndaris odložila stranou list papíru, který jí před chvílí přinesl posel. „Dsôn… a jak dál?“ Zvedla ruce a čekala na jeho návrhy.

„Neměli by to rozhodnout Nesmrtelní?“ Caphalor se ušklíbl. „Jsi netrpělivá, protože k nám nedorazily žádné novinky.“

„Tomu říkáš žádné novinky?“ Ukázala na papíry ležící všude kolem. „Vůbec nevím, jak to mám sama zvládnout. Být nostàrojem znamená méně bojů a mnohem více papírování, než jsem si představovala.“

„To je způsobeno tím, že Sinthoras a já jsme vybojovali ty největší bitvy ještě předtím, než jsi sem přišla.“ Caphalorovi dělalo radost, když si ji mohl dobírat. Urovnal si přiléhavý černý oděv, přes který měl přehozený splývavý bílý kožich.

„Měli sem povolat nějakého dozorce ze skladu obilí v Shiimālu,“ nadávala Imàndaris a pohodila nádhernými vlasy. „Přišla jsem sem, abych tu vybojovala vítězství. Teď se musím prát s hospodařením a zásobami obilí nebo masa pro upíry noci.“

„Tak tomu na polních taženích zpravidla bývá.“ Caphalor k ní přistoupil blíž, položil jí ruku na rameno, aby se uklidnila, a políbil ji na světlé vlasy. „Ukaž, podívám se, co můžu udělat.“ Na první pohled postřehl problémy se zásobováním a s počty jednotek obklopujících elfské říše Âlandur a Lesinteïl. „Bezpodmínečně potřebují posily. Jakmile elfové zjistí, jak málo našich…“

Imàndaris ho přerušila kletbou, zalovila v podkladech a vytáhla celý svazek zpráv, svázaný tenkými šňůrkami. „Tady! Tyhle všechny přišly z Dsônu a vztahují se k mé žádosti, aby nám vrátili jednotky hned, jak budou Dorón Ashont poraženi. Navrhla jsem, aby nám prozatím poslali aspoň óarky nebo jiné válečníky z vazalských národů, ale ne! Zamítnuto, zamítnuto, zamítnuto! Tyhle Hvězdy a Komety jsou zčistajasna tak zajedno jako ještě nikdy! Ať je všechny spere Sitalia nebo Elria!“

Když se rozčílí, je ještě neodolatelnější. Caphalor věděl, proč neměl politiku nikdy rád: ze všeho udělala hrátky nejrůznějších zájmů, dokonce i z průběhu války. Rozvázal šňůrky, přelétl očima řádky v odpovědích, které přetékaly arogancí. Sečteno a podtrženo, v Dsônu si stejně jako předtím mysleli, že v Tark Draanu je dost jednotek na to, aby se vypořádaly s tamní pakáží. Koneckonců, jeden alf vydá za tisíc barbarů. „Ti idioti. Zapomínají, že tady stojíme proti elfům!“

„Zapomínají také, že se naše kdysi tak obrovská armáda čím dál víc rozpadá. Od doby, kdy nařídili dvěma třetinám mých bojovníků vrátit se…“ Imàndaris zmlkla a omluvně na něho pohlédla. „Promiň mi to. Byli to tvoji vojáci.“

„Jsem rád, že jsem se té funkce zbavil. Je mi to líto kvůli tobě, předali ti ji v nejhorším možném okamžiku. Téměř by se dalo říct, že ti tím někdo chtěl ublížit.“

„Skoro mi to taky tak připadá.“ Imàndaris se zadívala na čísla. „Musím nařídit Horgàtě, aby přijeli sem k nám. I když by se nám na jaře pět tisíc jezdců za zády nepřítele velice hodilo, jeví se mi představa, že bychom se jich teď vzdali, příliš riskantní. Musíme nadále udržet elfy pod kontrolou.“ Ukázala na mapu. „Pohrávám si s myšlenkou, že bychom na Gwandalur zaútočili ještě v zimě.“ Natočila mapu tak, aby na ni Caphalor lépe viděl.

„Protože?“

„Protože mi zvědové ohlásili, že elfové neuctívají jenom jednoho draka, ale že v Gwandaluru je jejich doupat plná celá hora! Máme štěstí, že dračí krev je v zimě tužší, hustší. Zdá se, že zima ochlazuje horký oheň, který jim koluje v žilách. Mohli bychom vniknout do hory a pobít je ve spánku.“

„Elfy, nebo draky?“ zeptal se Caphalor a lišácky se pousmál.

„Ty mě chceš zase dráždit, že ano?“ Imàndarisin pohled potemněl. „Samozřejmě že draky.“

„Kolik jich je?“

„Zvědové ohlásili tři velké a jedenáct menších. Na těch menších elfové létají a útočí na nepřátele ze vzduchu.“

Caphalor protáhl ústa. I jemu poklesla nálada na bod mrazu.

Počítal s lecčím, ale ne s elfy, kteří se prohánějí oblohou na okřídlených šupináčích. V bitvě by nad nimi měli drtivou převahu.

„Ano, naléhavě potřebujeme posily.“ Opět pohlédl na mapu a pokusil se odhadnout vzdálenosti. Už teď nás zřejmě mají na dosah. „Ještě štěstí, že nesnášejí zimu.“

„Proti jednotkám, které využívají draky, bychom se jen stěží prosadili. Tedy pokud by zrovna neodpočívali v zimním spánku. V tomto případě je zima naším přítelem a nepomáhá Skryté zemi. Kdybyste to tažení začali v létě, skončili byste všichni v konečnu.“ V obličeji se jí objevil jiný výraz. „A to by bylo příšerné, protože pak bych tě nepoznala a nemohla bych být po tvém boku.“

Není velkolepá? Okamžitě se však přihlásilo špatné svědomí a Caphalor rychle obrátil pohled zpátky k mapě. „Co se týká říší elfů, navrhuji, abychom…“

„Caphalore?“

Zvedl hlavu a postřehl její vědoucný úsměv. „Co?“

„Nedělej to. Nemusíš se trápit. Nemám zájem na tom, aby ses cítil špatně.“

Ona mě prohlédla. „Nemůžu se toho zbavit,“ vysvětloval zoufale. „Byl jsem s Enoïlou tak dlouho a už to, že tě… mám vedle sebe, mi připadá jako rouhání se její památce!“

„Ty jsi zvláštní tvor, Caphalore. Každý druhý alf a každá druhá alfka mění partnery už po několika částech nekonečna, ale ty a Enoïla, jste byli spolu tak dlouho.“ Imàndaris k němu popošla a podala mu obě ruce. „Já ti ji nemůžu nahradit, a ani nechci. Já jsem Imàndaris. Nic víc a nic míň.“

Caphalor přikývl. „Já vím. Jednou jsem udělal tu chybu, že jsem si chtěl za ni najít náhradu. Jmenovala se Morana a byla…“

Položila mu ukazováček na rty. „To nemusím vědět, milovaný. Vidím, jak se soužíš vždycky, když se na mě podíváš. Ale musíš ten špatný pocit překonat. Jestli ještě nejsi připravený rozloučit se s Enoïlou, řekni mi to. Já počkám. Ale už tě nechci vidět, jak trpíš, slyšíš?“ Uchopila ho za ruku a jemně ji stiskla.

„Ano.“ Caphalor se zhluboka nadechl. „A když slyším tvá slova, mám pocit, jako bych slyšel mluvit Enoïlu. Ona by řekla to samé.“ Políbil ji na čelo, přivoněl k jejím vlasům. „Ty jsi moje družka, ale na ni budu vždycky myslet. Ne neustále, časem to bude stále zřídkavější, ale ona má v mém srdci i v duši trvalé místo. Navíc když zemřela, odešel s ní i kus mě samotného. Chápeš to?“

Imàndaris přikývla a znovu mu stiskla ruku. „Ano. A já ti říkám: to, co z tebe zbylo a co mi smí patřit, mi připadá dostatečně skvělé.“ Opatrně ho políbila.

Caphalora zaplavil vřelý cit, něžně přitiskl rty k jejím ústům.

Někdo zaklepal na dveře.

Zamilovaný pár se oddělil a hned poté se dveře otevřely. Do místnosti rychle vešel Carmondaj, vyzbrojený sešitem a tužkou. Neměl na sobě žádnou zbroj, místo ní si oblékl dlouhý, tmavě rudý kabát, pod nímž se skrýval černohnědý šat. „Promiňte, že jsem sem jenom tak vpadl, ale dorazily novinky od našeho přítele Toboribara.“

„Toho óarca ať si taky vezme Elria nebo Sitalia,“ zabručela Imàndaris a Caphalor se musel rozesmát. „Jeden by řekl, že dostal pořádnou lekci, nebo snad ne?“

Carmondaj jí podal zprávu. „Nebyla zapečetěná, a tak jsem si dovolil přečíst, co tam načmáral. Vypověděl smlouvu a vyrazil na jih.“

„Hrozně mazané. Ví, že ho s našimi omezenými jednotkami nemůžeme pronásledovat.“ Caphalor se znovu zadíval na mapu. „Vyrazili s ním všichni óarcové, nebo jenom kraggashové?“

„Všichni, co pocházejí z Ishím Voróo. Tu hrstku skřetů z Tark Draanu, kteří taky chtěli z tohoto tažení něco získat a připojili se k jeho hordám, nechal zamordovat, abychom nemohli využít jejich znalostí.“ Carmondaj vypadal zahořkle. „To, co tak slavně začalo, hrozí, že skončí naprostou katastrofou.“

Caphalor mlčel a přemítal, co jim ještě zbývá. Óarcové jsou pryč, stejně tak i polovina barbarů. Už máme jenom něco málo našich válečníků a ještě méně trolů a ogrů. Budeme rádi, pokud na jaře udržíme Zlatou nížinu. Pohlédl na Imàndaris, která podle výrazu ve tváři myslela na totéž co on. „Musíme si uvolnit ruce,“ prohlásil. „Až začne tát sníh a draci se proberou ze spánku, otevře se nám třetí fronta. Tvůj návrh, nostàrojko, je tedy správný. Aspoň pak na nás nebudou moci vyvíjet tak velký tlak.“

„Hned po dobytí Gwandaluru podnikneme několik zdánlivých výpadů do Âlanduru a Lesinteïlu, ať si elfové myslí, že máme dost jednotek na to, abychom se dali na pochod dokonce i v zimě.“ Imàndaris se rozzářily oči, konečně mohla uvažovat a jednat jako pravá válečnice. „Dorón Ashont budou do jara poraženi, potom dostaneme čerstvé vojáky a elfy dorazíme.“

„Měli bychom si vyžádat vojáky od králů a šlechticů z Tark Draanu, kteří se k nám připojili. Můžeme je využít k obraně dobytých území. Ale kráter budeme držet sami.“ Caphalor byl s navrženým postupem plně spokojený. „Navrhuji, abychom vyslali Virssagòna s malým oddílem alfů do Gwandaluru. Svůj původní úkol teď už nemůže splnit, protože magy a magusové byli varováni. Takový mistrovský vrah, jakým je, určitě přijde na možnost, jak draky zabít.“

Imàndaris s ním souhlasila, zatímco Carmondaj se pustil do zapisování každého slova, které bylo vyřčeno. „Já půjdu s ním,“ oznámil. „Potřebuju pro svůj epos další dobrodružství. Když už nesmím psát, že jsem…“ Když postřehl Caphalorův káravý pohled, zarazil se. „No, zánik Gwandaluru se v něm bude hezky vyjímat.“

„Proč ty nevelíš těžké jízdě?“ navrhla Imàndaris. „Caphalor tvrdil, že jsi v tom obdivuhodně dobrý. Tobě i Virssagònovi dám tyto válečníky s radostí k dispozici.“

Carmondaj však její nabídku rozhodným zavrtěním hlavy odmítl. „Dospěl jsem k názoru, že budu žít pouze životem umělce.“

„Ale předtím jsi byl válečníkem.“ Caphalor by se velice rád dozvěděl něco bližšího o alfovi, který si i v té nejtvrdší bitvě zachovával přehled a uměl velet a vydávat rozkazy. Bez něj by bylo naše vítězství ohrožené. „Jak je možné, že víš, jak se tímto způsobem nejúčinněji bojuje? Já si nedokážu vzpomenout, že by alfové někdy v minulosti využívali těžkou jízdu. Náš lid odedávna dává přednost luku a šípu.“

„Jsme národ, který se věnuje umění a zabíjení,“ opravil ho Carmondaj přátelsky. Posadil se a položil sešit a tužku na stůl. Zdálo se, že má povídavou náladu. „Jak obojí uplatníme ve svém životě, o tom rozhoduje každý sám za sebe.“

Imàndaris se rovněž posadila a přitáhla Caphalora na sousední židli.

„V době, kdy alfové bojovali v Ishím Voróo na území, které bylo stejně ploché jako Zlatá nížina, jsme naráželi na protivníky, kteří se pohybovali příliš rychle na to, aby je zasáhly naše šípy. Byli to cûithoni, odporné stvůry podobné člověku, ale zároveň zcela jiné než barbaři. Stárli dvakrát rychleji, ale zato se pohybovali dvojnásobnou rychlostí. Než k nim šíp dolétl, dorazili až k našim bojovníkům a svými děsivými zbraněmi napáchali mezi našimi nepříliš dobře chráněnými válečníky hrozné škody.“

Caphalor o cûithonech nikdy neslyšel. Ani území, které Carmondaj popisoval, mu nepřipadalo známé. „Kde leží ta zem?“

„Daleko na jihu. Putovali jsme mnoho mil po zemi, potom lodí…“

„Lodí?“ vylétlo Caphalorovi z úst. „U všech bezectných! Vždyť přece široko daleko není žádné moře!“

Carmondaj se shovívavě pousmál. „Musí se jet hodně daleko na jih, benàmoji. Tehdy měly Komety na Nesmrtelné obrovský vliv. Říše alfů zničila všechny případné nepřátele v okruhu tisíce mil.“

„To muselo být hodně dávno!“ Na Caphalora udělalo Carmondajovo vyprávění hluboký dojem. Připadám si, jako bych nic nevěděl. Podíval se na Imàndaris, která jen pokrčila rameny.

„O tom se dověděl jenom málokdo. Jednotky, k nimž jsem patřil, byly dlouhou dobu považované za ztracené.“ Carmondajův pohled se upřel do dálky, zdálo se, že se v myšlenkách vrací do minulosti. „Cûithoni stavěli hrady a z nich vysílali hordy do boje. Uvažovali jsme, co bychom mohli proti nim podniknout. V prvních momentech bojů jsme se v obraně spoléhali na kopiníky, ale cûithoni se proplétali mezi hroty jejich zbraní jako krysy křovím, a tehdy jsme ztratili mnoho dobrých válečníků. Napadlo mě, že bychom je mohli prostě převálcovat, a tak jsem začal přemýšlet, jak bych toho na poli nejlépe dosáhl. Mezi cûithony nebyli žádní lučištníci, protože se plně spoléhali na svou rychlost. Těžká jízda se mi zdála nejlepším řešením.“ Carmondaj si odkašlal. „Proto jsme tehdy navrhli stabilnější zbroje a zhotovili si dlouhá kopí. Vymyslel jsem si manévry a signály, aby se těžká jízda mohla rychle obracet a naplno uplatnit svou údernost. Potom už jsme cûithony porazili v každém boji a zapalovali jim jeden hrad za druhým.“

Caphalor postřehl, že Imàndaris visí Carmondajovi na rtech a hltá každé slovo, a ani on nedokázal třeba na okamžik odpoutat pozornost od jeho vyprávění.

„Když jsme se po pěti částech nekonečna vrátili do Dsôn Faïmonu, ostatní mezitím na nás a náš úkol zapomněli. Hvězdy nám vyčítaly, že jsme ignorovali všechny zprávy, které nám poslaly. Přísahám: nikdy jsme žádnou nedostali.“ Carmondaj pohlédl z okna na mohutnou černou horu, která se venku tyčila a vrhala do kráteru stín. „Pak nás poslali bránit říši na severu, nedaleko od Pataiònu.“

„Lesnatá oblast. Tam těžká jízda nic nesvede,“ okomentoval jeho slova Caphalor.

Carmondaj přikývl, pohled mu zesmutněl. „Šlo jim o to, aby nás potrestali. Za to, že jsme údajně odmítli splnit rozkaz. A za to, že si naše jednotky oblíbily Komety. Hned v první nepřátelské léčce jsme ztratili polovinu pancéřových jezdců, v druhé jsme jenom s námahou unikli naprostému zničení. Já jsem pak vystoupil ze služby a přísahal jsem, že už nikdy nebudu bojovat. To byl okamžik, kdy Dsôn Faïmon začal ztrácet ze svého území míli za mílí a místo nás to tam ovládli óarcové, barbaři, fflecxové a ostatní pakáž z Ishím Voróo. Těžká jízda přešla do historie.“ Podíval se na Imàndaris. „Můžu dostat víno? Minulost si to žádá, chce, abych ji otupil.“

„Není to látka pro nějaký epos?“ zeptala se nostàrojka uchváceně.

„Ne. Nechtěl bych… do toho strkat prsty. Nikdo se o tom nemusí dovědět.“

Nyní chápu, proč je tak nadaný válečník. Caphalor najednou viděl Carmondaje zcela jinýma očima. O tomto alfovi se toho hodně povídalo, ale že to je bývalý válečník, příslušník těžké jízdy z dávno minulých částí nekonečna, to pro něj bylo překvapením. Rovněž ho udivilo, jak daleko se Dsôn Faïmon v minulosti rozprostíral. Nikdy jsem se nezabýval historií našeho národa. To jsem měl udělat. Věci, které Carmondaj v minulosti zažil, vysvětlovaly jeho občas téměř neuctivé vystupování, zvláště když si Caphalor připomněl jejich počáteční schůzky. Carmondaj nic nedal na politiky a jejich hrátky, v nichž byl Sinthoras mistrem. Překrucovat historii, jak to již jednou zažil, mu prostě muselo být hrozně proti mysli… „Politika neslouží k ničemu jinému než k uspokojování ješitnosti jednotlivců,“ konstatoval Caphalor vystřízlivěle. „Co všechno ještě mohla těžká jízda dokázat!“

„Předem ti říkám, že Hvězdy v Dsônu nebudou jásat radostí, až se doslechnou, že tato jednotka znovu vznikla, navíc když ji… chci říct, navíc když jsem to Sinthorasovi poradil právě já,“ opravil se Carmondaj a dopřál si pořádný doušek vína, které mu Imàndaris mezitím podala. „Doufám, že Nesmrtelní přivedou oba tábory k rozumu.“ Ukázal na horu. „Co s ní uděláme?“ zeptal se.

Caphalor pochopil, že Carmondaj dále nechce být středem pozornosti. „Rozhodli jsme se, že utajíme pravdu a budeme tvrdit, že nostàrojka zde nechala horu navršit, aby se ukázalo, jakou má náš národ nad elfy převahu. Pravdu se dozvědí jenom Nesmrtelní.“

Carmondaj trhnul hlavou. „Potom musím vyškrtnout celou jednu sloku,“ uklouzlo mu zděšeně. „Stála mě celý úlomek nekonečna!“

„To je mi líto.“ Imàndaris mu dolila víno, ale nedala se obměkčit.

„A… co bude s alfy, kteří u toho byli?“ zeptal se Carmondaj. „Viděli vás, jak jste přiměli Inàstinu slzu vynořit se ze země! Oni ten zázrak všude rozhlásí.“

„Já vím. S tím se musíme smířit. Ty svými řádky podpoříš v Dsônu naši verzi.“ Caphalor na něho prosebně pohlédl.

„Ale… proč?“ Carmondaj se znovu napil vína. „Vaše sláva by tím…“ Podíval se Caphalorovi do očí. „Ty tu slávu nechceš?“ Obrátil pohled k Imàndaris. „A ty taky ne?“

„V tom máš pravdu. Tento druh zázraků by měl náležet jenom Nesmrtelným,“ doznal Caphalor. „Navíc se obávám, že by někteří alfové v Dsônu chtěli mě a nostàrojku kvůli této události zneužít, určitě by si k tomu našli vhodný důvod. Imàndaris a já jsme válečníci, a ne ten typ alfů, kteří by nejraději stáli na podstavci a nechali se obdivovat. Můj přítel Sinthoras by o tom zcela jistě smýšlel jinak a nechal by si kvůli tomu stavět pomníky. V tomto ohledu se lišíme.“ Doufal, že zdůvodnil Carmondajovi své odmítnutí tak, aby to alf pochopil.

„Rozumím. Alespoň zčásti.“ Carmondaj uchopil sešit a tužku. „Mohl bych to popsat méně dramaticky. Šlo by to?“

„Nebyl to žádný zvláštní skutek. Přihodilo by se to každému alfovi, který by položil na kámen ruku,“ přiskočila Imàndaris Caphalorovi na pomoc. „Možná to vypadá velice působivě, když se najednou odnikud vynoří Inàstina černá slza, ale my sami jsme nic nedokázali. Jenom jsme tam prostě byli.“

„Napiš, že Stvořitelka projevila našemu národu přízeň tím, že vytvořila tuto horu,“ navrhl Caphalor. „Potom toho nebudeš muset na své ódě moc měnit. Ale my ať z té písně zmizíme. Jenom o to tě prosím.“

Carmondajovi se rozjasnil obličej. „Nuže, s tím se spokojím!“ Odložil pohár a zvedl se. „Teď si pospíším obšťastnit Dsôn podrobnou zprávou o tomto zázraku.“ Pokynul jim na pozdrav a vyšel ven.

Imàndaris se za ním dívala oknem, pak se zadívala na horu. „Nikdy bych netušila, že se nám v Tark Draanu takhle povede,“ pronesla tiše. „Takové štěstí!“

Caphalor podle tónu jejího hlasu vytušil, že nemá na mysli jenom vojenské záležitosti. „Co tě tísní?“

„Nic mě netísni, právě naopak. Osud mě zbavil jednoho těžkého úkolu. Úkolu, který mi uložila matka.“ Imàndaris sklopila zrak. „Měla jsem udělat všechno možné, abych Sinthorase zničila. Jeho pověst, důstojnost i zásluhy.“

Caphalor přesně věděl, proč o to vlivná matka dceru požádala. „Yantarai Sinthorasovi neodpustila, že se rozhodl pro Timānris, a ne pro ni.“

Imàndaris naznačila přikývnutí. „Ta rána ji zasáhla hodně hluboko. Celý svět je naruby: já, válečnice, kterou odmítla a zapřela, jsem jediné z jejích dětí, které by mohlo splnit největší přání její duše. Nevěděla jsem, jak na to jít. On je hrdina, byl nostàroj. Ale pak ho té funkce zbavili a teď se musí v Dsônu podrobit výslechu. Hrozně se mi ulevilo!“ Přešla ke Caphalorovi a položila mu ruku na tvář. „Místo toho jsem našla tebe. Svého nejlepšího přítele, milého, rádce.“

Mám nevýslovnou radost, že ji mám. Jemně ji políbil a sevřel v náručí. Chvíli setrvali v objetí.

„Nebylo dvakrát moudré, že jsi mi řekla, jaký úkol ti matka uložila,“ řekl Caphalor opatrně. „Sinthoras je… něco jako můj přítel. Přiznávám, občas je pro mě opravdu těžké mít ho rád, když s vrozenou drzostí dělá, jako by mu patřil celý Tark Draan a jako by si mohl všechno dovolit. Ale i když mě tu a tam rozzuří na nejvyšší míru, mám k němu respekt. Co uděláš, až se vrátí?“

Imàndaris mu pohlédla do očí. „Já… nevím.“

Já taky ne. Caphalor ji přitáhl k sobě a políbil na světlé vlasy. Potom si zničehonic vzpomněl na démona. Kde jen vězí? Tuto otázku bylo nutno co nejrychleji vyjasnit.

Dveře se znovu rozrazily a opět se na prahu objevil Carmondaj. Ztěžka dýchal, zdálo se, že běžel. „Promiňte, že vás zase ruším, ale… Sinthoras byl poslán do vyhnanství!“ Pozvedl v ruce další psaní.

„Cože?“ Imàndaris pokrčila obočí. „Ale já myslela…“

„Musíš přestat číst zprávy, které jsou určené jiným.“ Caphalor mu vzal dopis z ruky. Přivodili jeho pád. Kdo ví, jakými intrikami, ale určitě ne pravdou. Alfka si stoupla vedle něho, aby spolu s ním přelétla očima řádky.

„To není zpráva určená tobě nebo nostàrojce, je to oznámení,“ bránil se Carmondaj a zdálo se, že je údivem stále ještě celý bez sebe. „Polòtain ho usvědčil z vraždy. Zabil umělkyni, kterou Polòtain pověřil vytvořením jisté sochy. Může to někdo pochopit? Jeden zkamenělý Robonor se postaral o to, aby Sinthoras přišel o všechno, čeho dosáhl!“

Ten idiot! Caphalor nemohl uvěřit, jak hloupě se jeho přítel zachoval. Pýcha byla odedávna jeho největším nepřítelem. Podíval se na Imàndaris. „Nevypadá to, že bys měla o svou funkci zase přijít.“

Carmondaj ztěžka dosedl na židli. „Osud je opravdu vrtkavý! Z hrdiny se stal odsouzený vrah! A k tomu ještě za takových okolností.“ Plácl se do stehen. „Samusin si dovoluje jeden žertík za druhým.“

Caphalor sklopil oznámení, které se mělo vyhlásit ve všech dobytých částech Tark Draanu, jak znělo nařízení Nesmrtelných. Možná se to opravdu stalo tak, jak to Sinthorasovi předhazují. Ale mohl to naaranžovat i sám Polòtain. Kdo to dokáže s jistotou říct? Přestože se zdálo, že Sinthorasova vina na vraždě je prokázaná a zcela jistá, měl s ním soucit. Hodně toho spolu zažili a překonali.

Caphalor by nikdy neřekl, že Sinthoras jakožto aktivní stoupenec Komet padne za oběť mocenským hrátkám v Dsônu. Dokázalo mu to, že když jde o moc a politiku, neexistuje opravdové přátelství.

Na západ, sám, skrz Ishím Voróo. Jestli ho ještě někdy uvidím?

Imàndaris se dotkla jeho ruky a Carmondaj již psal jako posedlý, aby do eposu zakomponoval tento nový zvrat.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), mnoho mil na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), počátek zimy

Famenia ležela ve svém úkrytu. Cítila v něm vlhkou hlínu, mráz i vlastní dech. Bohové − a především ty, Sitalie: dejte, ať tento oběh přežiju!

To, že ležela právě tady, na tomto nebezpečném místě, v hliněné úžlabině, přikrytá pouze jutovým pytlem, který elfové kvůli lepšímu maskování zasypali hlínou a listím, se stalo na její vlastní přání.

Famenia se skutečně rozhodla pro přívlastek Zkoušená, protože nic nemohlo lépe vystihnout útrapy, které prodělala. Nyní na ni čekala zkouška, která se měla stát jejím mistrovským kouskem − nebo bude znamenat její smrt, pokud neuspěje. Za Jujula a mé zavražděné přátele! Položila prsty na amulet.

Od okamžiku, kdy navštívila Hiannorum a promluvila si s Hiannou Dokonalou, byl amulet nabitý novou energií. Domluvily se, že pokud se naskytne vhodná příležitost, bude maga předstírat, že chce přeběhnout na stranu alfů, aby se o nepříteli a všem, co s ním souvisí, dozvěděla co možná nejvíc.

Famenia netušila, co Hianna právě teď dělá, ale přála jí Sitaliinu podporu a pomoc. Ujala se toho nejnebezpečnějšího úkolu. Překvapilo ji, jak rychle byla krásná maga ochotna vzít na sebe tak obrovské riziko.

Čerstvá magická síla, kterou měla k dispozici, jí dodávala víru, nedokázala ji však zcela zbavit strachu. Pečlivě v duchu procházela zaříkadla a vzorce, pohyby rukou i gesta, která kouzla doprovázela.

Temnota, jež ji obklopovala, všechno ještě ztěžovala. Nedolehl k ní nejmenší zvuk, slyšela pouze vlastní dech, který jí připadal neúměrně hlasitý. Plná obav čekala na osudný okamžik, kdy se jí kouzlo bude muset podařit. Moc ráda bych věděla, jak je Narósil daleko.

Elfky musely zvládnout nesmírně těžké úkoly: dobýt Mlýnice a zároveň proniknout do jeskyně. Kdyby jedna z těchto dvou věcí neproběhla v tichosti, nebo se dokonce nezdařila, přišel by jejich jediný plán vniveč. A obyvatelé města by museli oplakávat děsivé ztráty: své děti.

V úkrytu bylo dusno, nedostávalo se jí vzduchu. Proto natáhla ruku a jutový pytel mírně nadzvedla.

Seshora padaly hrudky hlíny a kamínky a nasypaly se jí do úkrytu. V poslední době muselo sněžit, což pro ni znamenalo výhodu. Pod tenkou bílou vrstvou alfové její úkryt určitě nevypátrají.

Pohlédla přes jemný napadaný sníh směrem ke vchodu do jeskyně, cesta k němu mírně stoupala. Všude je klid. Posunula se v úžlabině kousek výše a zahleděla se na hradby Mlýnic. Nikoho není vidět.

Famenii byla stále větší zima, i když na sobě měla hrubé šaty. Tělem se jí šířil mírný třes, což nebylo nejlepším předpokladem pro správné vyslovení zaklínadel. Pohled jí neustále putoval od jeskyně k městu a zpátky. Ležela na širém poli přímo mezi nimi.

Obloha se zatáhla mraky, znovu začalo jemně sněžit. V lese zahoukal sýček, někde zaštěkala liška.

Famenii ztěžkla víčka, a to navzdory vzrušení, které cítila. Vy, bohové Skryté země, vy…

U vchodu do jeskyně najednou vzplála světla.

Vyjasnilo se a bylo vidět, že zevnitř se valí kouř. Z jeskyně vycházel zástup lidí s pochodněmi v rukou, po stranách je obklopovala stovka ozbrojených alfů, kteří je vedli k městu.

Za nimi se postupně objevovali další alfové na upírech noci, kteří popojížděli kolem a nevěděli, co dělat. Počet nepřátel rychle stoupal, z několika set narostl na několik tisíc. Asi osm set z nich, odhadovala Famenia, nemělo na čem jet.

Elfům se nepodařilo zlikvidovat v jeskyni tolik černooček, kolik předpokládali. Snažila se uklidnit rychle bušící srdce. Tím důležitější teď bude můj zásah! Ó bohové! Doufala, že jich na ni zbude mnohem méně, ale jak se zdálo, Samusin se rozhodl jinak.

Za Famenií se vyjasnilo. Zaznělo řinčení zbrojí, koně frkali.

Rozběhla se druhá část plánu. Narósil a jeho elfské bojovnice právě vystoupili z lesa a zaujali bojové postavení. Na štíty si připevnili malé lampičky, za prvé aby aspoň něco viděli, za druhé i proto, aby se odlišili od alfů. Udělali ze sebe návnadu, aby past sklapla.

Famenia je neviděla, protože se ve své úžlabině nemohla otočit, ale netrvalo dlouho a alfové shromáždění na cestě k jeskyni se připravili k boji, aby byli schopni nepříteli čelit. Pěší jednotky alfů zůstaly vzadu, jezdci se vysunuli dopředu a nachystali si luky ke střelbě. Naproti tomu oddíl, který popoháněl obyvatele města sloužící jako rukojmí, najednou nebylo nikde vidět.

Jestlipak se elfkám podařilo dobýt Mlýnice? Famenia si mnula ruce, aby se ztuhlým prstům vrátila vláčnost.

Za sebou zaslechla dusot. Těžká jízda vyrazila vpřed a vrhla se na alfy čelním útokem. Koňská kopyta duněla těsně vedle jejího úkrytu, aniž by Famenii zasáhla.

V plánu bylo, že se elfky po první srážce obrátí na útěk a budou se snažit vyprovokovat nepřítele k výpadu.

Doufám, že se alfové dají strhnout. Sníh, který padal stále hustěji, jí znemožňoval vidět, co se před ní právě teď děje, slyšela však, jak koně najednou hlasitě zaržáli, odněkud se ozvaly první pronikavé výkřiky. Některé z alfských šípů zasáhly cíl.

Potom se elfky v široké linii hnaly k Fameniinu úkrytu a předstíraly, že se daly na bezhlavý útěk.

Famenia okamžitě postřehla, že tato část jejich záměru příliš nevyšla. Alfové je šípy donutili, aby elfky útok předčasně ukončily! Takže stejně jako předtím proti ní stálo zhruba pět tisíc nepřátel.

Vítr rozvířil sněhové vločky, najednou přestalo sněžit.

Famenia spatřila masu alfů na černých zvířatech, jak míří k vrcholu pahorku, aby elfky dohnali. Oči upírů noci zářily v temnotě krvavě rudou barvou, a když jejich kopyta dopadla na zem, odstřelovaly od nich blesky. Hrůzostrašný pohled.

Nepřátelé se valili vpřed jako temná vlna, nezadržitelně se blížili k úžlabině. Nedaleko od ní tu a tam dopadaly na zem špatně mířené šípy, jeden hrot jen těsně minul Famenii a zabořil se do hlíny vedle fámuliny pravé ruky. Na horní části dříku postřehla nějakou nahnědlou kapalinu. Jed!

Pod náporem blížícího se vojska se rozechvěla zem. Famenia cítila, jak se půda pod ní i všude kolem znatelně otřásá. Uvolňovaly se hrudky hlíny a padaly přímo na ni.

Je jich hrozně moc! Jedou jich sem… tři tisíce, čtyři tisíce? Na ohňostroj, který původně chtěla kouzlem vyvolat, jich bylo příliš moc. Podle smluveného plánu měli mít alfové už jen dva tisíce válečníků. Kdyby vyskočila a dala se na útěk, byla by to hotová sebevražda. Kromě toho věděla, že Narósil na ni spoléhá. I Ossandra. A obyvatelé Mlýnic. Zachovej klid!

Když se k ní nejčelnější upír noci přiblížil na vzdálenost dvanácti kroků, Famenia se prudce zvedla, odhrnula jutovinu a vyslovila kouzlo, které její mistr původně vymyslel pro zcela jiné účely. Prosím! Musí se to podařit! Amulet se zahřál, v hlavě jí hučelo námahou.

S pronikavým, hlasitým cinkotem se kolem ní vytvořil stříbřitý zvon, trochu vyšší než ona, měřící v průměru asi čtyři kroky.

První upír noci byl těsně před ním a v plném trysku do zvonu narazil, protože ho jezdec ve vysoké rychlosti nestačil zastavit. Průzračná, křehce vypadající magická stěna dokázala, že je pevná jako skála. Zvíře si o ni rozbilo hlavu, což magická stěna doprovodila veselou zvonkohrou. Prudkost nárazu vymrštila zvíře vzhůru a alf přes ně přeletěl.

Co se s ním dále stalo, to už Famenia neviděla.

Upíři noci, kteří se hnali jeden za druhým, naráželi do bariéry v takové rychlosti, že cinkot přerostl v jediný nepřerušovaný, hlasitý tón. Famenia si ve svém úkrytu připadala jako stříbrná skála v černém příboji, která nelítostně vyrývala hlubokou brázdu v moři smrti.

Tóny zvonkohry nebraly konce. Vedle nich jí do uší doléhalo smrtelné ječení upírů noci, které nemělo nic společného s koňským ržáním, do toho se mísilo řinčení zbrojí a výkřiky i kletby alfů. Cítila děsivý strach. Na magickou stěnu stříkala krev a zalévala ji rudým závojem, po ochranné sféře stékaly husté rudé kapky.

Famenia cítila žár amuletu, jenž bez ustání vyzařoval energii a čím dál víc se zahříval. Brzy jí po těle naskáčou puchýře.

Jenže příboj, který se na bariéru valil, ne a ne ustat. V polokouli vládlo stále větší šero. Nepřátelé se kupili jak před bariérou, tak všude kolem.

Až nedokážu kouzlo déle udržet, zabije mě samotná tíha všech těch těl! S tím nepočítala, když se rozhodla, že použije právě toto kouzlo. Famenia pociťovala stále větší strach.

Po nějaké době se situace zklidnila. Bylo zhola nemožné, aby do zvonu narazil nějaký další upír noci, protože všude kolem slizem pokrytého zvonu se vytvořil vysoký val mrtvých a zraněných těl. Famenia se snažila vyhnout pohledu na rozdrcená, roztříštěná těla nepřátel.

Zvenčí k ní tlumeně dolehl řev a hluk boje.

To jsou elfky? Fameniino čelo zalil pot, měla pocit, že má ruku tak horkou, jako by ji právě vytáhla z trouby. Já to… už déle… nevy…

Rychle odcouvala až k okraji zvonu, ukončila kouzlo a v téže chvíli se vrhla stranou, aby unikla mrtvým tělům, která se na ni budou řítit.

Nepodařilo se jí padající mase zcela uniknout. Bylo jich prostě příliš moc. Těsně vedle ní dopadl na zem upír noci se zlomeným vazem. Předním během jí zaklínil nohu, mladá žena upadla a nemohla se zvednout.

Bohové, to ne! Oběma rukama vytahovala stehno zpod upíra noci a podařilo se jí osvobodit dříve, než se na ni začal hroutit celý vysoký val. Rychlým větrným kouzlem dokázala odvát část padajících těl, aby ji jejich tíha nerozdrtila nebo aby se pod nimi neudusila. Těla dopadala s tupými údery na zmrzlou půdu.

Famenia se prožitou hrůzou a vyčerpáním dala do pláče. Plazila se přes mrtvoly i zraněná těla. Z obavy, že by ji mohl zasáhnout otrávený šíp, se držela při zemi a vstát se odvážila teprve tehdy, když se dostala na míli daleko. Unaveně klopýtala vpřed a až po chvíli se ohlédla a zadívala na bitevní pole.

Před úžlabinou, kde se předtím skrývala, a v místech, kde stál zvon, vytvořili alfové a upíři noci chaotické klubko, do něhož nepřetržitě dopadaly elfské šípy a přinášely zraněným smrt. Bojovnice stály na hradbách a čekaly na nejvhodnější okamžik, kdy budou moci zasypat nepřátele deštěm šípů.

Mlýnice jsou svobodné, už tam není žádné černoočko! pomyslela si Famenia s úlevou. Takže jsou v bezpečí i děti.

Alfové se shromáždili pod kopcem, v němž byla ukrytá jeskyně, a tím se dostali mimo dostřel elfských luků. Na poli po nich zůstalo plno mrtvých vojáků. Těch, co zaplatili životem, je určitě nejmíň tisícovka.

A do nově se přeskupujících alfů právě vtrhly elfky na čele s Narósilem.

Famenia slyšela kovové cinkání zbrojí a na vlastní oči viděla zničující účinek, jaký útok vnesl do řad nepřátel. Kopí opět přinášela smrt. Upíři noci padali k zemi, některá kopí probodla hned několik jejich pánů najednou. Potom se elfky otočily a vrátily se na louku, aby se znovu zformovaly a zasadily alfům poslední úder.

To je taky stálo možná tisíc nebo i víc vojáků! Famenia měla v duši prázdnotu, udržování kouzla ji zcela vyčerpalo a v uších jí duněly zvuky magického zvonu. Jujulo si ho původně vymyslel mnohem menší, měl sloužit jako hudební nástroj, aby pobavil publikum. Ona mohla pouze doufat, že se dá využít i k ochraně. Ještě jednou se na ně vrhnou, a máme je…

Zatajil se jí dech. Alfy ani nenapadlo, aby odevzdaně čekali na konec, místo toho okamžitě začali elfky pronásledovat!

Na čele se hnala alfka s dlouhými bílými vlasy, které za ní povlávaly jako vlajka. Následovali ji skoro všichni nepřátelé, kteří měli na čem jet, a doráželi na elfky, aby jim znemožnili otočit se a podniknout poslední zničující úder.

Elfky zpozorovaly alfy, kteří se k nim blížili, a tryskem pádily dále, aby je nepřátelé nesmetli. Přátelé i nepřátelé zmizeli za ohybem cesty v noci a nakonec v dálce pohasla i světla na elfských štítech.

Na místě zůstalo osm set opěšalých alfů, kteří ztraceně postávali před kouřícím vchodem do jeskyně a radili se.

Kolik elfek nám ještě zůstalo? S kolika chtěl Narósil vtrhnout do jeskyně a kolik se jich mělo proplížit do města? Famenia se obávala, že se z vítězství, které se již rýsovalo na dosah, nakonec stala porážka. Nejsou zase v přesile? Osahala rukou amulet, který ji jen lehounce svědil v prstech. Z toho jasně poznala, jak málo energie v něm zbylo.

Běžela přes louku rozrytou nesčetnými kopyty k Mlýnicím. Klopýtala o hroudy hlíny i mrtvoly, vyhýbala se chňapajícím rukám zraněných. Všude kolem byla cítit krev a hlína. Sténání a ržání ji pronásledovalo, dokud nepřeběhla přes most a nedorazila k bráně, která se v následujícím okamžiku otevřela.

Za ní se objevily elfky. S luky v rukou a bez jakéhokoliv hluku chvátaly lehkými kroky kolem Famenie ven.

Přiběhla Ossandra a vrhla se k ní, oběma rukama chytila Famenii kolem pasu. „Tos udělala skvěle! Zachránila jsi nás!“

Famenia dívku zvedla a přitiskla si ji k srdci. „Ach, to je krása, že tě zase vidím! Ale elfům patří mnohem větší dík.“ Ukázala na bojovnice, které spěchaly pryč. „Nevíš, kam mají namířeno?“

„Můj otec říkal, že to chtějí dokončit.“ Ossandra jí dala pusu na nos. „Mám takovou radost, že se ti nic nestalo!“

„Pojď! Podíváme se, co dělají, co na to říkáš?“ Dívka přikývla a vyběhla s Famenii po schodech nahoru.

Mraky se roztrhaly, jako by chtěly, aby obyvatelé Mlýnic mohli ve svitu hvězd pozorovat, co se s jejich trýzniteli děje. Ochoz se zaplnil lidmi, kteří napjatě sledovali další chod událostí. Nikdo neřekl jediné slovo.

Stejně jako já vědí, že ještě není vyhráno. Famenia se napětím kousala do rtu, až ucítila na jazyku krev.

Elfky se pod ochranou budov dostaly na dostřel ke zbylým alfům a zasypaly je krupobitím šípů. Černým peřím zdobená odpověď nepřátelských lučištníků jen málokdy našla cíl, domy elfky chránily před nepřátelskými šípy.

Famenia se uklidnila. „Podívej se, co s těmi černoočky provádějí!“

„Však si to zasloužili!“ Ossandra zahrozila malou pěstičkou. „Už nám nikdy nebudou ubližovat!“

Alfové se v nejvyšší nouzi dali na útěk a rozběhli se k hoře. Měli v úmyslu vyšplhat nahoru a uprchnout přes hřeben, ale tu se na hřbetu hory objevily elfky, které předtím v jeskyni založily požár. Na nepřátele se snesl neustávající déšť kamení, za jásotu obyvatel Mlýnic strhával alfy dolů nebo na místě zabíjel ty, co stáli pod ním.

Městská brána se znovu otevřela. Ven z ní proudili muži ozbrojení kosami, cepy, vidlemi a oštěpy a hnali se přes most na bojiště.

Famenia pochopila, že nechtějí nechat naživu jediného alfa. Lidé se chtěli pomstít za to, co od černooček vytrpěli, a ujali se pomsty s nesmírnou důkladností. Zatímco pod horou pobíjely kameny poslední nepřátele, začala na louce krvavá jatka.

Tím je boj rozhodnutý. Famenia posadila radostně tleskající Ossandru na cimbuří a obrátila pohled opačným směrem, než kde byl vchod do jeskyně.

Ale přestože si to přála sebevíc, těžká jízda elfů se nikde neobjevovala.

Jenže ani žádní alfové.

XX.

Tak Virssagòn dorazil do Gwandaluru, říše hraničící se Zlatou nížinou.

A seznal, že hora, v níž elfové a jejich draci žijí, je těžko dostupná.

Proto rozeslal své muže do okolí, aby nepoznaní a převlečení za elfy sesbírali mezi tamními barbary všechny možné poznatky o nepříteli.

To, co se doslechl, mu ukázalo bezuzdnou domýšlivost elfů: považovali se za potomky draků, tvrdili o sobě, že jsou božského původu, a vyžadovali od barbarů největší daně a poplatky, aby udržovali draky v klidu.

Virssagòn však přišel na možnost, jak se draků zbavit, aniž by proti nim bylo nutné bojovat.

Protože zjistil, v čem mají draci problém.

Největším problémem draků byli −

elfové.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

„Slyším tě, jak dýcháš!“

Arviû neměl čas, aby na výtku zareagoval. Zaslechl pouze zabzučení hole a věděl, že ho rána zasáhne seshora na holé pravé rameno. Hned poté ucítil bolest a pevně stiskl zuby, aby nezaúpěl. To by mu okamžitě vyneslo další ránu.

„Ale děláš pokroky.“

Mentorova pochvala měla za úkol zmírnit bolest, jenže Arviû toužil po utrpení. Neboť až když se jeho utrpení zmenší, pozná, že se skutečně zlepšil. „Neměl jsem minout cíl,“ pronesl lítostivě.

„Tys ho neminul. Zasáhl jsi ho přesně doprostřed,“ odpověděl Païcalor. „Ale potom jsem uslyšel, když jsi vydechl. To se nesmí stávat. Tvojí ochranou je, že tě nikdo neslyší ani nevidí. To, čeho jsi dosáhl během několika málo momentů nekonečna, zvládá většina ostatních až po několika částech.“

„Většina ostatních mě nezajímá. Já chci být nejlepší,“ odsekl Arviû. „Mám před sebou cíl, kterého musím dosáhnout. A chci to dokázat co možná nejrychleji, jinak mi nostàrojové nic nenechají.“

Païcalor udělal dva roky stranou, jak Arviû poznal podle sluchu. „Chceš zabíjet elfy.“

„Ne. Ne pouze zabíjet.“ Arviû se zvedl.

Ležel na zemi mezi dvěma úzkými trámy a z tohoto úkrytu vrhal na terč tenoučké dýky. Ke střelbě z luku se již nemohl vrátit, ale k boji zblízka snad ano. Takže se s pomocí Païcalora, jednoho z hlídačů ve věži z kostí, věnoval výcviku. Jeho nástroji byly meče, oštěpy, krátké železné tyče, dýky. Cvičení přerušoval pouze ve chvílích, kdy šel spát, myl se, něco jedl nebo vykonával potřebu. Jeho ctižádostivost nic jiného nepřipustila.

„Půjdu do Tark Draanu a přinesu elfům takovou smrt jako ještě žádný alf přede mnou,“ pokračoval. „Slepota, kterou mi způsobili, se stane mou největší silou! Jenom ať se mi posmívají. Ale jakmile světlo pohasne, zazní jejich smrtelné výkřiky.“

Païcalor zamířil ke dveřím, jak Arviû poznal podle šustění šatů. „Možná budeš tím nejlepším, Arviû, ale abys dokázal to, co sis předsevzal, k tomu budeš potřebovat celé části nekonečna. Přemýšlej, jestli nechceš ten čas využít nějak jinak. V Tark Draanu,“ dveře se otevřely, „tou dobou už dávno nebudou žádní elfové.“ Dveře s tichým cvaknutím zapadly do zámku.

Tak budu cvičit ještě usilovněji. Arviû se zvedl, přešel ke stolu, na němž ležely jeho šaty, a vklouzl do nich. Po dobu, kdy ho cvičí a budou cvičit členové tělesné gardy Nesmrtelných, hodlal dávat přednost jednoduchým kalhotám a pevné, hrubé hedvábné košili. Obojí mu těsně přiléhalo k tělu a nic víc nepotřeboval.

Využil příležitosti a vzal do ruky dvě krátké, železem obité hole, zavířil jimi a prováděl pohyby, které ho Païcalor naučil. Byla to nová forma výuky. Païcalor si stoupl za něho, vedl mu ruce a krátkými postrčeními koleny mu posouval nohy do správného postoje.

Zpočátku se to Arviûovi moc nedařilo, ale časem si vytříbil sluch mnohem lépe. Každý šum, každá ozvěna zvuku mu skýtala informace o okolí, slyšel, jak k němu míří zbraně i střely z luku, dokázal určit jejich rychlost i úhel, pod jakým se blíží.

Proto bylo důležité, aby ho nebylo slyšet. Tak se v temnotě neprozradí a bude ve výhodě vůči těm, co vidí. Pokud byl v temnotě třeba jen slaboučký zdroj světla, viděl jeho národ velice dobře, ale v naprosté tmě byl i on odkázaný pouze na sluch a hmat.

Arviû byl na cestě stát se válečníkem, se kterým se nikdo nebude moci měřit − jedině kdyby stál v hlučné bitevní vřavě.

Ale i to musí fungovat. Arviû dokončil cvičení, protože postřehl, že znavené paže a ramena ztrácejí sílu. Najíst se a napít, udělat si krátkou přestávku a pak… Já si už najdu něco, co budu moct dělat.

Opásal se opaskem s vrhacími dýkami, vzal dlouhou hůl, s jejíž pomocí se pohyboval, a vyšel z místnosti.

Nenašlapoval váhavě, ale cílevědomě se pohyboval po spodní úrovni věže z kostí, v níž byli i hlídači, kteří nepřišli o zrak. Když to nešlo jinak, v případě nouze mu ochotně pomohli. Ozvěna klepání, které se ozývalo, když konec hole dopadal na zem, mu pomáhala v lepší orientaci.

Arviû ještě občas zabloudil a třikrát spadl ze schodů, které jako by nebraly konce. Ale i takových případů postupně ubývalo. Slepota, jak mezitím pochopil, neznamená konec života, ale jeho změnu, a on se této změně přizpůsoboval. Jediné, co ho trápilo, bylo vědomí, že mu bude navždy odepřen pohled na krásu věže a všeho, co se v ní nachází: na výzdobu stěn zdejších chodeb, na obrazy na zdech i umělecká díla.

Brzy si budu moct pozvat opravdové protivníky! Arviû zatím vždy nastupoval proti nehybným loutkám, aby se zlepšil v přesnosti zásahů, ale Païcalor mu slíbil, že se v budoucnu bude smět měřit i s hlídači. A nechci, aby mě nějak šetřili.

Došel do kuchyně, dostal něco k jídlu a posilňoval se, zatímco naslouchal, o čem si přítomní vyprávějí.

Hovořilo se o lecčem, o Dorón Ashont, s nimiž měli všichni plno práce, a o blížícím se útoku na jejich ležení, o nemoci, kterou se pomocí lektvaru z hlíz loffranu pomalu dařilo dostávat pod kontrolu, i když této byliny měli hrozně málo, o Sinthorasově odsouzení.

Arviû nedával příliš velký pozor na obsah všech hovorů, ale snažil se co nejrychleji určit místo, kde se jednotliví mluvčí v místnosti nacházejí, jak jsou urostlí, v jaké výši mají ústa, jak daleko od něho stojí. To byly nejdůležitější body, aby vržená dýka přesně zasáhla cíl. Podle šustění látek měli na sobě obyčejné šaty, žádnou kůži, žádný kov, někteří měli na sobě na okrasu i šperky.

Stříbro? Tionium vydává plnější, hlubší tón. Arviûovi se líbilo, že se může něčemu přiučit i během jídla.

Jakmile vyprázdnil talíř, okamžitě se vydal pokračovat v cvičení. Chtěl se zlepšit v zacházení se železem obitými krátkými holemi.

Zamlouvaly se mu také náloketníky vybavené čepelemi. Navrhl je Virssagòn, stejně jako tenké vrhací dýky. Jednalo se o kovové trubice, které se připevňovaly k předloktí a zevnitř byly vypolstrované. Nahoře měly vpředu i vzadu vždy jednu pevnou, štíhlou čepel, dlouhou jako dvě mužské ruce.

Protože se Virssagòn neobtěžoval se sepsáním návodu, jak tuto zbraň používat, ani s doporučením nejúčinnější formy boje, vypracoval si Arviû sám pro sebe optimální způsob, jak zbraň co nejlépe využít. První pokusy proběhly docela úspěšně, i když se při nich čtyřikrát pořezal.

Rychlost, jakou tím můžu v boji zblízka někoho zasáhnout, je přímo nedostižná. K tomu, abych mohl vpředu i vzadu někoho bodnout nebo pořezat, stačí krátké pohyby. S předloktím chráněným kovovým náloketníkem dokážu zablokovat rány mečem. Proti sekeře by to ale byla pěkná hloupost. Arviû si uvědomil, že odbočil špatným směrem. Ucítil vůni tukem promaštěné kůže, udidel a srsti upírů noci.

Já jsem ale hlupák! Došel jsem do stájí. Přesně věděl, na kterém místě zabočil do nesprávné chodby. Kde je východ? Použil hůlku, aby se zorientoval.

Spodním koncem poklepal na dřevo, s rachotem přejel po paprscích nějakého kola.

Zapřáhli kočár. Arviû kráčel dál a ke svému údivu objevil osm vozů, připravených k odjezdu. To je pořádně velký průvod. Ale Païcalor mi neříkal, že by se Nesmrtelní chystali někam na cesty.

Nedaleko od něj narazil kov na kov, zaskřípěla kůže a zazněly hlasy, které se k němu blížily.

Bez dlouhého uvažování se rozhodl, že se schová. Možná se tak dozvím, co se tu plánuje. Přestože Arviû měl pouze přibližnou představu o stájích, stačilo mu to, aby se ukryl za kupkou slámy.

„…hlídači, kteří vidí, odjedou ještě dnes,“ řekla nějaká alfka. „Nikdo se nemusí dovědět, co se ve věži z kostí právě teď děje. Aha, tady je těch osm povozů. Dobrá. Na ně naložíte nejdůležitější věci panovnického páru. A dej pozor, aby plátěné stěny zakryly, co je pod nimi uloženo. Nikdo nesmí zjistit, že odjíždějí. Každý, kdo trén uvidí, by si měl myslet, že se v něm vezou zásoby do Tark Draanu. Stejně jako u minulých jízd.“

„Samozřejmě, dáváme na to pozor,“ odpověděl jakýsi alf. Ze způsobu, jak hovořil, Arviû usoudil, že se jedná o válečníka. „Cílem je kráter?“

„Ano. Chtějí, aby to tam bylo hezké, až pojedou navštívit jednotky a prohlédnout si místo, na které dopadla slza Stvořitelky.“

Válečník se hlasitě rozesmál. „Někdo by si málem myslel, že Nesmrtelní nejedou do Tark Draanu jenom na návštěvu, ale že tam chtějí zůstat natrvalo.“

„Jak jsi na to přišel?“ V alfčině hlase zazněl číhavý podtón.

„Moji lidé a já neděláme od začátku tažení nic jiného, než že vozíme do Tark Draanu celé kolony povozů a nesmíme o tom nikomu vyprávět. Já vím, chtějí naše bojovníky překvapit, ale… Ergàto, až dosud to dělá asi padesát vozů! A teď přibude dalších osm. Co si asi tak mám myslet?“

„Je to jenom návštěva, nic víc,“ odvětila alfka mrazivým tónem.

Alf si povzdechl. „Má to něco společného s Dorón Ashont?“

Ergàta se rozesmála. „Ne, to určitě ne, Sajùtore! Naši válečníci je brzy zničí, potom se jich zbavíme jednou provždy.“

Arviû žádné z těchto jmen neznal. Ale jednají podle rozkazů panovnického páru. To je záhadné. Velice záhadné.

„Proč tedy panovníci narychlo odjíždějí z Dsôn Faïmonu?“ Sajùtorův hlas najednou zněl vyzývavě. „Prosím, chtěl bych to vědět! Jestli nám hrozí nějaké neštěstí, musím varovat rodinu.“

„Přišel jsi o rozum? Oni se neobracejí k vlasti zády. Chtějí požehnat druhé říši alfů v Tark Draanu, aby se rozrůstala a dostala jméno. Nic víc neplánují.“

„Proč tedy takové tajnůstkaření?“

„Protože by si někteří obyvatelé Dsônu mohli myslet právě TO, cos teď řekl ty sám,“ opáčila Ergàta řezavě. „Návštěva Tark Draanu byla naplánovaná už dávno předem, a bohužel spadá do doby, kdy zde došlo ke vzpouře.“ Otočila se, jak Arviû usoudil podle zvuků. „Aha, jde za námi Païcalor.“

„Slyšel jsem vás, jak tu mluvíte, a myslel jsem si, že bych vám mohl pomoct.“

„Ne,“ odpověděla alfka. „Sajùtor zrovna odchází dát rozkazy svým vojákům. V minulosti vykonával službu velice dobře, a jestli nyní dopraví do Tark Draanu poslední vozy, může počítat s požehnáním Nesmrtelných.“

„Já zrovna odcházím, že ano?“ neovládl se válečník, jehož takový vyhazov dost rozladil.

„Ano. A buď stejně pečlivý jako vždy.“

Někdo odešel, potom zavládlo ticho.

Odešli s ním? Arviû ostatní dva neslyšel a právě se odhodlával opustit úkryt, když nedaleko od sebe uslyšel Païcalora, jak říká: „Dobře že do toho nebyl nikdo zasvěcen.“

„Výmluva na návštěvu není moc přesvědčivá, ale stačí.“ Ergàta zněla ustaraně. „Mohly by se začít šířit nejrůznější řeči.“

„Měli před tou nemocí uprchnout už dávno. Paraziti jsou nebezpečnější, než jsme si mysleli. Už dostali i Bolcatòna doma v Arrilgûru. Právě jeho, který věřil, že se purpurovým phaiu su ubrání hlízami.“ Païcalor poklepal na dřevo. „Jsem stejně šťastný jako ty, že můžeme odjet z Dsônu. Ale všichni to nepochopí.“

„Je to důležité pro další existenci našeho národa! Co bychom měli z toho, kdybychom zůstali trčet v Dsôn Faïmonu a pomřeli tu?“ Ergàta pochodovala sem a tam. „Podporuji tento záměr z celého srdce, i když mě to bolí. Nesmrtelní budou s těmi, co s nimi odjedou do Tark Draanu, před parazity v bezpečí a vybudují tam nový Dsôn. Spojení s vlastí navážou teprve tehdy, až nákaza zmizí.“

„Alfové je budou chtít následovat.“

„Ne. Nagsor a Nagsar Inàste jim vydají příslušné rozkazy. Tak je to jednoduché.“ Alfka za řeči něco k něčemu přivazovala. „Nikdo se nebude stavět proti pokynům Nesmrtelných. A kdo to přesto učiní, toho naši lučištníci pošlou u Kamenné brány do bran konečna.“ Popadla Païcalora za rameno, jak Arviû usoudil podle zvuků. „Pochop to přece. Oni to dělají pro nás! Pro naši další existencí! V nejlepším případě budeme mít dvě kvetoucí říše alfů.“

„Ano, máš pravdu. Nesmrtelní jednají uvážlivě a prozíravě.“ Païcalor si povzdechl. „Přesto mi přijde zatěžko toho tady tolik nechat.“

„Buď šťastný, že s nimi smíme odtáhnout pryč.“ Alfka odcházela, jak prozrazoval její slábnoucí hlas. „My jsme základem nové říše, milý příteli. Kdo ví, třeba spolu zplodíme krásné děti.“

Ale jestli k tomu dojde, Païcalor je neuvidí. Arviû musel přemýšlet o věcech, o nichž se právě doslechl. Nemoc, kterou jim sem přivlekli Dorón Ashont, se vymkla kontrole a panovnický pár opouštěl v naprosté tajnosti vlast, aby jí rovněž nepadl za oběť. Jako před nimi tolik jiných.

Arviû musel souhlasit s Ergàtou v tom, že Nagsor a Nagsar īnàste projevili svým odjezdem značnou prozíravost. Odjedou dost daleko a vyčkají. To je zcela legitimní postup. Ale až se ostatní alfové doslechnou o jejich odjezdu, vyvolá to přesto obrovské vzrušení.

Dovedl si dobře představit, co nastane: s nárůstem počtu alfů, které nemoc v paprscích zabije, se bude také šířit strach. A se strachem poroste přání dostat se někam do bezpečí. Tam, kde již sídlí panovnický pár. Jenže pro alfy z Dsôn Faïmonu skončí cesta u Kamenné brány. Buď dobrovolně, nebo ji ukončí šípy lučištníků, kteří tam budou rozmístěni.

Arviû vydechl. U všech bezectných!

„Slyším tě, jak dýcháš!“

Arviû se bleskurychle překulil, vidle − jak soudil − se se zabzučením zabodly do trámu vedle kupky slámy.

„Takže se přece jen nic víc nenaučíš!“ zašelestil oděv a Païcalor se vrhl vpřed.

Chce mě zabít, protože jsem se dověděl o tom tajemství. Arviû sebou mrskl na zem, vytrčil hůl před sebe do směru, odkud očekával další hlídačův pohyb. Païcalor po něm prudce skočil, zaostřený konec hole se mu zabodl hluboko do nohy a slepý alf zaječel.

Vzrůst, výška úst, vzdálenost! Arviû sáhl k opasku a mrštil vrhací dýkou.

Hlídačův řev rázem umlkl a proměnil se v chroptění, přicházející ze stále menší výšky, potom do slámy dopadlo bezvládné tělo. Ticho. Païcalor byl mrtev.

A před Arviûem se vynořila otázka, co si počít se zakázanými vědomostmi.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jih od Šedých hor, 4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), zima

Simīn vjel do Půvabného údolí a na první pohled postřehl, že Hiannino sídlo nedělá svému názvu žádnou čest.

Stromy byly uschlé, listí popadalo na sníh, úlomky soch se drolily s každým závanem větru, který je zasáhl. Kouzlo, jímž Hianna Dokonalá spolu se svými fámulami obestřela údolí a které neustále udržovala, už neexistovalo. Kraj se musel podřídit zákonům přírody a přestal být oázou blaženosti.

Za to může ten pakt, který uzavřela s alfy. Simīn měl pocit, že se nemusí skrývat, a tak se tryskem hnal po cestě směrem ke třem věžím.

I ty na něho působily dojmem, jako by v průběhu posledních oběhů zestárly o celé cykly. Dřevo spojovacích můstků ztrouchnivělo, na střechách chyběly tašky. Nad poničenými, děravými střechami kroužila hejna havranů a vran. Požírači mršin dobyli holubníky.

Ty vrány jsou všude. Simīn přijel k věžím a spatřil důvod, proč si vrány zvolily údolí za nové útočiště: mrtvoly.

Fámuly ležely ve sněhu v okolí věží. Pohled vzhůru mu ozřejmil, že dívky někdo vyhodil zavřenými okny. Přestože ptačí zobáky již oklovaly křehké maso, postřehl stopy čepelí, mnoha tělům chyběly končetiny, někde prst, jinde kus paže nebo celá noha. Byly čistě useknuté.

Zabila snad Hianna vlastní fámuly? „Haló!“ zakřičel a hlas se mu ozvěnou vrátil z údolí zpět. Vrány odhopkaly od jezdce kousek dál, máchaly křídly a zlostně na něho skřehotaly. „Je tu někde někdo?“

Zaskřípěly dveře, vítr s tichým šelestěním odfoukával sníh z místa na místo. Ze střechy se uvolnila jedna taška a dopadla vedle Simīna na zmrzlou zem. Kůň polekaně zafrkal a chtěl se rozběhnout pryč.

Simīn ho uklidnil, potom sesedl a pozorněji si prohlédl jednu mrtvolu.

Mladá žena nemohla být mrtvá příliš dlouho, tělo ještě nebylo úplně zmrzlé. Smrt jí přineslo bodnutí do srdce, někdo jí vyřezal oči, a to s takovou přesností, až by si člověk řekl, že to bylo dílo zručného chirurga.

Chudák! Magus se zvedl a vydal se na cestu tichem, do věží.

V budovách samotných vládl pořádek. Nikdo je nevyplenil ani nezapálil. Simīn tu a tam postřehl na stěnách stopy nepovedených kouzel. Tady došlo k honičce. Představoval si, jak se Hianna honí za svými svěřenkyněmi a se smíchem je pronásleduje kouzly, dokud jednu po druhé neprobodla.

To k ní vůbec nesedí. To přece nedává smysl! Simīn se vyhýbal cestě po ztrouchnivělých spojovacích můstcích, místo toho kráčel vnějšími schodišti, přestože mu okliky zabíraly mnohem více času. Co by z toho Hianna měla? Copak by se mnohem spíš nepokusila získat fámuly na svou stranu místo toho, aby je zabíjela? Kromě toho tím vydala Půvabné údolí zkáze.

Dále se procházel věžemi − a před jedním otevřeným oknem uviděl ležet Hiannu. Záda jí pokryla tenká vrstva sněhu, po těle jí poskakoval havran a kloval do náušnice, aby ji odstranil z masa.

Ona taky? Simīn postřehl, že je obklopená špičatými drátěnými trojúhelníčky. Kolem obličeje se jí udělala maličká kaluž krve. K tomuto obrázku se nehodila žádná z jeho teorií o tom, co se v Hiannoru přihodilo. Opatrně se přiblížil k mrtvé, botou odhrnul špičaté trojúhelníky stranou.

Havran na něho zakrákal, jako by tím mohl maguse zadržet, potom se rozlétl k oknu. Neustále nadával, protože cítil, že byl právě okraden o kořist.

Simīn se zadíval na Hiannu. „Tohle je odměna za tvoji zradu? Alfové ti nedůvěřovali?“ pronesl k ní tiše. „Co se ve tvém údolí skutečně stalo?“

Zaznělo tichoučké zakňourání.

Chvíli trvalo, než pochopil, že bezmocné zvuky pocházejí od Hianny. „Bohové! Ty žiješ?“ Simīn váhal, nevěděl, co má udělat. Vyléčit, nebo ne? Protože tato země byla prosycena magickými poli, cítil se dost silný na to, aby se s ní v nejhorším případě pustil do přímého boje. Musím vědět, co se tu stalo. A cos udělala. Potom tě pořád ještě můžu přenechat smrti.

Zvedl ji a odnesl do nejbližší místnosti, tam magu uložil na čalouněné sametové lehátko a dvěma prsty se dotkl jejího čela.

Prvním kouzlem, které Simīn vyvolal, zjistil druh jejího poranění a poznal, že má v těle silný jed, který jí rozkládá vnitřní orgány. Žádný z těch, které znám. K tomu přistupovalo podchlazení, omrzliny v obličeji a na prstech, ztráta tekutin.

Simīn rychle za sebou utkal několik kouzel, která neutralizovala neznámý jed, ukončila tělesný rozklad a postarala se o to, aby orgány začaly regenerovat. Potom udělal něco proti omrzlinám, a aby jí z údů vyhnal chlad, zapálil v krbu oheň.

Nakonec se posadil do křesla přímo naproti ní a čekal. Každou chvíli si kouzly ověřil ženin stav a posílil léčebný proces vnitřních orgánů.

Ten jed je nesmírně odolný, zjistil. To, že ho neznal, jenom posílilo magusovu domněnku, že do Půvabného údolí vtrhli alfové. Hianna mu bude muset odpovědět na otázku: Proč?

Simīn sice nechtěl magu spustit z očí, ale hlad ho zahnal do kuchyně. Vrátil se do místnosti s chlebem, sýrem, salámem a karafou vína. Vodu nepotřeboval. Z okenní římsy si nabral sníh, aby nemusel jít až ke studni. Kromě toho by mohla být otrávená.

Uplynul celý jeden oběh, aniž by maga otevřela oči.

Simīn postřehl, že se jí prohloubil dech a léčba úspěšně pokročila. Bylo však zapotřebí mnoha dalších kouzel, aby se vnitřní orgány daly do pořádku. Použitý jed měl na člověka mimořádně zhoubný účinek.

Hianna se probudila teprve třetího oběhu a rozkašlala se.

Simīn se rázem probral z dřímot. Zvedl se a soustředil se, aby dokázal čelit případnému magickému útoku. „No konečně!“

„Kde…“ Maga se mírně narovnala, opřela se o boční opěradlo lehátka, potom se chytila za spánky. Obličej měla poznamenaný nesčetnými malými flíčky, které tam zůstaly po hrotech trojúhelníků. Jed jí zanechal na kůži drobné černé skvrny. Památky na smrt, které unikla jen o vlásek. „Já…“ Potřásla hlavou a zaúpěla. „To… bolí. Všechno mě bolí!“

„Tvoje orgány se nejdříve musí úplně zahojit. Někdo ti podal jed, který ti rozkládal vnitřnosti,“ vysvětlil jí a jen stěží krotil netrpělivost. „To tys zabila svoje fámuly? Nebo to byli alfové, se kterými jsi uzavřela smlouvu, abys tak získala další kouzelné říše…“

Hianna propukla v pláč a skryla obličej v dlaních. „Jak jsem si jenom mohla myslet, že bych mohla ty bytosti zla ošálit?“ pronesla přidušeně. „Já jsem zavinila smrt svých svěřenkyň! Měla jsem umřít stejně jako ony, aby se nemusely odebrat na onen svět samotné.“

„Tys je…“

„Já ne. Jeden alf. Než moje dívky pozabíjel, každé z nich řekl, že se jejich smrt jmenuje Virssagòn.“ Hiannou otřásaly křeče vyvolané pláčem. „Myslela jsem si, že jsem velice dobrá herečka!“

Simīn se uvolnil. Cítil, že mu maga nic nepředstírá a že ji smrt jejích fámul zasáhla hluboko v duši. Neopouštěl ho však zbytek opatrnosti. „Byl jsem v Šedých horách a viděl tě tam mluvit s alfy. Vysvětli mi to.“

Maga zvedla hlavu a pohlédla na něj zarudlýma očima, slzy se jí řinuly po tvářích. „Byla tady Famenia a o všem mi vyprávěla, i o tom, že alfové zabili Ortinu. Dohodly jsme se, že budu zdánlivě předstírat jejich spojence, abych se o nich a o démonovi dověděla co nejvíc. V mém údolí se pak objevila jedna alfka, Morana, a nabídla mi smlouvu. Byla jsem si jistá, že dokážu nepřátele zmást a že tak o nich sesbírám různé informace. Chtěla jsem poznatky skrýt v dopisech a rozeslat ostatním, ale pak se tu objevil ten…“ Rty se jí roztřásly, křečovitě sevřela ruce, proud slz zesílil.

Simīn zapomněl na zdrženlivost, posadil se vedle ní a sevřel ji v náručí. „Bylas odvážnější než já,“ řekl jí tiše. „A zaplatila jsi za to dráže.“

„On je zabil,“ lkala Hianna přeskakujícím hlasem. „Ach, bohové! Ležela jsem tady a nemohla proti tomu nic dělat! Jejich křik, ty hrozné zvuky jeho zbraní, když jim rozřezával těla… a potom… tohle příšerné… ticho!“ Maga se k němu pevně přitiskla.

Simīn seděl vedle ní a nic neříkal, zatímco Hianna nepřestávala plakat. Nepochyboval o ničem z toho, co mu řekla. Čas na podrobnější vyprávění ještě přijde.

Před věžemi slunce zapadalo za pahorky a obloha opět nabírala temně rudou barvu.

Hianna sebou najednou silně trhla. „Tolik jsem toho ztratila. To, co mě potkalo, se nesmí stát nikomu dalšímu ve Skryté zemi,“ pronesla pevným hlasem. „Ale alfové a jejich příšerní spojenci nemyslí na nic jiného.“ Zvedla hlavu a setřela si z tváří slzy.

„A já zase vím něco o tom démonovi,“ dodal Simīn. „Umím vytvořit poutací kouzlo, které mu zabrání rozšířit moc do naší vlasti. Když ho zadržíme, je v mnohém vyhráno. Společně!“ Ještě jednou ji k sobě přitiskl. „Je mi tě nesmírně líto… i toho, že jsem si myslel, žes přešla na druhou stranu.“

„Rozumím.“ Hianna se mu vymanila z objetí. „Ty jsi mě sem přišel zabít.“

„Ano. Nemohl jsem alfům dovolit, aby vedle toho démona měli jako dalšího spojence i jednoho z nás.“

„Ostatní, Grok-Tmaie a Fensu, varovaly moje svěřenky, které jsem za nimi poslala. Virssagòn už nebude mít u nikoho z nich úspěch.“ Hianna se zvedla a vzala si ze Simīnova talíře kousek chleba. „Najím se, abych nabrala trochu síly, a potom se vydáme k nim. My čtyři a Jujulova nástupkyně Famenia se tomu mlžnému tvoru postavíme. I alfům. Skrytá země nesmí upadnout pod jejich vládu.“

„Cestou jsem se doslechl, že jeden král a několik šlechticů přešli na stranu alfů. Nebudeme to mít lehké. Černoočka si počínají obezřetně a mazaně.“

„Věř mi, Simīne. Ze mě si udělali protivníka, jehož se budou bát více než všech armád elfů a lidských válečníků, kteří se jim ve Skryté zemi postaví.“ Narovnala se. „Ale… nejdříve… musím pohřbít svoje fámuly,“ zašeptala. „Údolí se rozpadá, protože…“ Polkla a musela se opřít o parapet. „Neodvažuju se podívat z okna nebo vykročit ven.“

„Nech to na mně. Šetři se, dokud se ti orgány…“

„Ne!“ Zhluboka se nadechla, zadívala se do plamenů v krbu. „Ne, to musím zvládnout sama, i když mi to doslova rve srdce. Nebo duši.“ Zář ohně dodávala jejímu obličeji nádech vytržení, tečky které se na něm vytvořily, připomínaly hněvivé linky alfů a s ohledem na její krásu by ji bylo možné považovat za jednu z nich. Toto zdání posilovala nenávist, která jí plála v očích. „Přísahám ti, Simīne: už nikdy nebudu nikoho učit. Žádná fámula nebude muset umřít jenom proto, že vstoupila do mých služeb. Posly, které jsem rozeslala s varováními, svěřím do péče tobě, Grok-Tmaiovi a Fense. A až umřu, připadne kouzelná říše Hiannorum tomu, kdo se jí ujme!“

Simīn mlčel. Tak to už jsme dva, kdo ztratil přívlastky. Já už nejsem Podceňovaný a ona již není dokonalá. Těšil se na setkání s Grok-Tmaiem, Fensou, a především s Famenií, jíž Skrytá země vděčila přinejmenším za tolik, za co vděčila jemu. Zvedne se pevně stmelená magická moc, která bude vzdorovat všem útokům. My ty hordy zadržíme!

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

Téndalor seděl na upíru noci, což pro něj bylo hned ze dvou důvodů značně neobvyklé. Jako bývalý benàmoj ostrovní pevnosti nedostal už dlouho příležitost vyjet do bitvy, vedle toho se ještě nedávno strachoval, že následkem zranění a pádu do vodního příkopu už nikdy neotevře oči.

Jenže jak se zdálo, Fadhasi pro něj měl nějaký další úkol, proto se neodebral do konečna, ale voda ho vyplavila na břeh, kde ho našli. Po mučivě dlouhé době, kterou strávil v péči léčitelů, se konečně uzdravil. A byl plný chuti bojovat. Fadhasi zachoval svého jediného věřícího při životě.

Téndalor zachmuřeně hleděl na stanové městečko samozvané Armády svobodných a na zeď, která se kolem tyčila, za níž se zakopali Dorón Ashont. Já si svoji pevnost zase dobudu, přísahal si v duchu.

V ležení nevolníků se rozžínala světla. Zpozorovali blížící se vojsko a volání rohu volalo do boje poslední spáče.

Dva tábory, v jednom zhruba šest tisíc mužů, za ním… no, těch by mohlo být tak patnáct tisíc.

Téndalor si domyslel, že bojovníci z řad uprchlých otroků a poblázněných óarců tábořili vpředu, aby chránili samice a rodiny. To jim nijak nepomůže. Rozkaz, který Nesmrtelní vydali, zněl: nebrat zajatce. Tuto noc nesmí přežít nikdo z Armády svobodných.

Téndalor se cítil dobře. Vojsko v Dsôn Faïmonu dostalo posily z Tark Draanu: celé tisíce alfských bojovníků, kteří hořeli touhou zničit nebezpečí ohrožující jejich vlast, aby pak mohli pokračovat v dobývání dalších území na druhé straně hor.

K tomu všemu ještě velel vojsku Aïsolon, osvědčený válečník a blízký přítel Caphalora, hrdiny z Tark Draanu. Pro očekávané skvělé vítězství to byla samá dobrá znamení.

Téndalor nebyl zasvěcený do podrobností nastávajícího útoku, ale vešlo ve známost, že malá jednotka alfů již pronikla do ležení armády Svobodných, aby mohla nepozorovaně přelézt zeď a ochromit katapulty Dorón Ashont.

Jakmile se budeme moct bezpečně přiblížit, patří nám! S počtem barbarů a óarců si nelámal hlavu. I když jste dali rolníkovi do ruky meč, stejně zůstal rolníkem, který neumí se zbraní pořádně zacházet.

Příkopy kolem ležení nepředstavovaly žádnou velkou potíž. Vojsko alfů bylo dokonale připravené a vezlo s sebou povozy, na nichž byly uloženy vysouvací mosty. Na dalších, podobně konstruovaných vozech byly namontovány malé katapulty na vrhání šípů a oštěpů. Úder proti Dorón Ashont byl dlouho a pečlivě připravován.

Hned! Téndalor pohladil svalnatý krk upíra noci. Stál na pravém křídle, které dostalo od Aïsolona za úkol překonat příkop a okamžitě se rozjet k druhému táboru Armády svobodných. Jakmile barbaři pochopí, že se jejich samice ocitly v nebezpečí, zavládne mezi nimi nejistota a jejich směšná armáda se rozdělí. Aby chránili svoje mladé. Přitom jich mají takovou hromadu, protože se rychle rozmnožují.

Útok začal nezvučným signálem.

Střed vojska vyrazil a předstíral čelní útok na prostředek tábora. Vozy s katapulty rachotily vpřed, střelci zasypali barbary prvními mraky šípů a oštěpů.

Téndalor postřehl, jak se světélka na opačné straně tlačí dopředu. Hrnuli se jako moře svatojánských mušek rovnou doprostřed − přímo na místo, kam dopadal mrak alfských střel. Přesně jak jsme chtěli.

Potom dostala jeho jednotka rozkaz k útoku.

Fadhasi, budu zabíjet tvým jménem a na tvou počest! Téndalor jel na čele, chtěl být jedním z prvních, kteří prolijí krev.

Kopyta, od nichž odletovaly blesky, se s duněním řítila přes pole s loffranem, do nosu mu stoupala svěží vůně léčivé byliny. Do obličeje se mu opíral ledový vítr a pohledem se neustále obracel k stmívající se obloze, na níž se objevovaly první hvězdy. Katapulty Dorón Ashont, které až dosud zasypávaly každý útok alfů krupobitím kamenů, šípů a hořící smůly, tentokrát mlčely.

Přelstili jsme je! Téndalor již chtěl začít jásat, ale ovládl se. Chtěl se oddat radosti teprve tehdy, až rozseká na kusy hlavu prvního barbara.

Najednou vylétly za zdí chránící tábor Dorón Ashont do výšky zářící střely a během letu se z nich ozývalo hlasité ječení!

Proklaté bestie! Téndalor se divil, proč z katapultů vyletěla jenom necelá padesátka těchto střel, na obloze opisovaly dráhy jako malé komety a poté se řítily k zemi. Pět, šest ryčících střel dopadlo i na jeho jednotku, a když spatřil, co na ně v plamenech padá, dosáhla v něm nenávist k Putujícím věžím nevýslovné míry. To jsou naši vojáci!

Dorón Ashont museli alfy objevit, když se snažili vyřadit katapulty z boje. Válečníci ještě měli na sobě zbroje, kolem nich šlehaly plameny a zaživa je upalovaly. Hořící alfové padali do řad jízdy a smetli několik alfů ze sedel, kolem nich se na všechny strany rozstřikovala smůla a rázem se ocitlo v plamenech i několik upírů noci.

Z ležení Armády svobodných zazněl hlasitý jásot.

Téndalor pobídl upíra noci ostruhami, aby rychleji cválal. Vrhací stroje po nich nepochybně brzy začnou metat kamení a jiné těžké předměty.

Dav barbarů se však choval přesně tak, jak alfové předpovídali. Když lidé postřehli, že se jedno křídlo alfů hodlá vyhnout hlavní bitvě a pádí k táboru, kde mají rodiny a mladé, světélka se opět rozestoupila, nepřítel se sám oslabil.

Téndalor neměl čas sledovat, jak bitva probíhá. Střídavě se díval hned před sebe, hned nahoru. Fadhasimu budiž vzdán dík! Zdá se, že jsme dojeli moc blízko na to, aby nás zasypali střelami z katapultů.

Kolem něj svištěly šípy, před očima se mu objevil příkop.

Pod ochranou vlastních lučištníků a vrhačů oštěpů dopravili alfové povozy s můstky do určených pozic. Do dění se zapojily kladky a protiváhy a vysouvaly jednotlivé segmenty. Přední část mostu, jehož hrana měla tvar čepele a byla obitá železem, prorazila slabou zeď z dřevěné palisády a otevřela alfům cestu.

„Pobijte je!“ Téndalor popoháněl upíra noci po hrubých prknech, vpravo i vlevo ho obklopovali další válečníci. Byl posedlý touhou pomstít se Dorón Ashont, byl jako v transu. I kdybych se musel probojovat celým táborem barbarů!

Upír noci se skokem ocitl mezi prvními stany, od kopyt mu odletovaly blesky a plazily se po zemi dál. Jednomu ozbrojenci, který na něj idiotsky dorážel kopím, vrazil Téndalor meč do krku, pak s upírem noci odbočil stranou a srazil jiného útočníka, který se k němu chtěl připlížit. Kopyto, které muži dopadlo na tvář, znamenalo jeho konec, hlava se rozprskla v záblesku pronikavého světla.

Téndalor bránil průlom před lidmi, kteří se jim ve spěchu snažili postavit na odpor, zatímco most přecházelo čím dál víc alfů, až jich bylo tolik, že už je barbaři nemohli zahnat zpátky. Ti se pak obrátili na útěk.

„Jenom se podívejte, jak prchají!“ Téndalor se zasmál a zavířil mečem. V táboře, který se rozkládal bezprostředně vedle nich, se ženy a děti pokoušely dostat do bezpečí a uniknout nepříteli, který se mezi nimi zcela nečekaně vynořil. Téndalor si vychutnával jejich křik a pláč. Místo toho, aby se chopili zbraní a bránili se, nám ukazují záda a tím i své nejzranitelnější místo.

Vedle něj se objevil benàmoj jejich jednotky a uznale na něho kývl − právě když se mu do krku zabodl šíp. Válečník zachroptěl, sáhl rukou po dříku a spadl z upíra noci.

Téndalor zahlédl střelce, mladého barbara s lukem a mečem u pasu, navlečeného do špatně padnoucí kožené zbroje. Nohama se zahákl o příčky žebříku vedoucího ke strážní věži a chtěl co nejrychleji znovu vystřelit, ale roztřásly se mu ruce a nebyl schopen přiložit šíp k tětivě. „Já tě…“

K tomu nedošlo. Část deset kroků vysoké zdi na konci ženského tábora se sama od sebe rozpadla.

Průlomem vycházeli ven Dorón Ashont!

Vynořilo se jich deset, dvacet, třicet a za nimi další a další. Byli po zuby ozbrojení, odění do hrubých zbrojí a chránění dlouhými štíty. Hledím jim prosvítaly oči, na sevřené řady alfů dopadalo purpurově fialové světlo jako paprsky oslepujících luceren. Vzadu stoupaly k černé obloze kouřící zápalné střely, rozstřikovaly kolem sebe plno jisker a dopadaly na zadní jednotky alfů.

Barbarům se ulevilo, znovu začali jásat.

Tady jsou! Téndalor si připomněl pocit, který se ho zmocnil, když dalekohledem poprvé spatřil jednoho z nich. Musel se držet, aby se neobrátil na útěk.

Každý alf věděl, že teprve teď začala skutečná bitva.

XXI.

Jen jdi,

kdo nechceš zůstat.

Nereptejte,

nenaříkejte.

Dvě města,

jeden národ.

Však které město

zůstane tu natrvalo?

Který Dsôn je

v pravdě

požehnán?

Nekonečno nám to

ukáže.

Neb kdo zůstane a

tu pohromu přežije,

ten bude dvojnásob

zocelen.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, někdejší Zlatá nížina, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

Cítím se jako pták. Carmondaj seděl na vrcholku hory, jež se zvedla mocí Inàste, a kreslil z výšky tisíce kroků kráter, přestože ho mučily závany ledového větru. Jenže světlo bylo onoho úlomku nekonečna příliš nádherné, než aby ho promarnil. Kreslil jeden náčrt za druhým, aby z nich později stvořil velký obraz.

Málem jsem ztratil přehled o tom, kolik toho budu muset namalovat, až se zase vrátím domů. Carmondaj odhadoval, že dosud udělal dobrou stovku nákresů, které mu poslouží jako náčrty budoucích obrazů v různých formátech, od šedesáti čtverečních kroků až po malůvky o velikosti dlaně. Miloval takové výzvy.

Když mu prsty ztuhly mrazem, popadl sešit a tužku a začal se sestupem.

Kámen byl na dotek teplý, sníh se na něm dlouho neudržel, v jednom kuse po něm stékala tající voda.

Když se Carmondaj blížil k úpatí hory, zahlédl něčí postavu. Seděla na skále a měla přes sebe přehozený dlouhý kabát. Sestoupil níž a poznal Moranu, která sbírala maličké kamínky jeden po druhém a házela je dolů. V klíně měla dýmku v podobě umrlčí hlavy.

„Když je můžeme házet do rybníka, je s nimi větší legrace.“ Carmondaj se zastavil a podíval se na ni.

Půvabný obličej byl natočen k okraji kráteru. Zdálo se, že ho neslyšela.

„Stalo se něco?“ Natáhl ruku a jemně se jí dotknul. „Morano?“

Alfka na něho upřela černé oči, jejich pohled byl tak smutný a prodchnutý trudnomyslností, že by ho Carmondaj nejraději hned zachytil na papír. „Ty to nevíš. Jenom proto se můžeš tak ptát,“ odvětila tupě.

Carmondaj v duchu usoudil, že její smutek má něco společného s tím, že se Caphalor a Imàndaris stali druhem a družkou. Souží se nenaplněnou láskou. Stará známá písnička. „Žijeme nekonečně dlouho a získáváme přitom mnoho zkušeností, týkajících se našich citů…“ Zarazil se.

„Ne. Tuším, cos chtěl říct, ale o tom to není.“ V obličeji se jí objevil podrážděný výraz. „Pravděpodobně ještě nevíš, že nám bylo zakázáno vrátit se do Dsôn Faïmonu,“ pronesla hořce. „Ta zpráva právě dorazila s jedním z povozů, které přijely z Dsônu. Nostàrojka vydala rozkaz okamžitě obsadit jednotkami Kamenný průsmyk a nedovolit žádnému alfovi z naší vlasti, aby se k nám připojil. A my nesmíme opustit Tark Draan.“

„Cože?“ To chci slyšet z Imàndarisiných úst, jinak tomu neuvěřím! Ne, ani pak tomu nebudu věřit! Co za tím vězí?

Největší rychlostí, jaké byl schopen, sešplhal z hory a spěšnými kroky běžel k budově, kde bydlela nostàrojka. Caphalor žil ve vedlejším domě. Morana ho následovala, ať už k tomu měla jakýkoliv důvod.

Kameníci z řad alfů opracovali kamenné kvádry ze Slunečné tak dokonale, že mezi nimi nebyly vidět žádné spoje. Povrch kamenů zdobily runy a symboly, nakreslené podle šablony nebo tak, jak malíře zrovna napadlo. S každým momentem nekonečna se příbytky v kráteru měnily víc a víc na typické alfské domy, postupně se k nim přistavovala další patra. Původně nevzhledná stavení nabývala na půvabu, lehkosti a rafinovanosti.

Carmondaj zaklepal, vešel dovnitř a u stolku s mapami spatřil Imàndaris, zahloubanou v myšlenkách. Caphalor postával u okna, měl na sobě hrubý oděv a přes něj plnou zbroj, jako by se v nejkrutější zimě chystal na cestu. Musel básníka vidět, jak běží k jejich domu.

Carmondaj a Morana vstoupili dovnitř bez jediného slůvka pozdravu, alfka za sebou neslušně zabouchla dveře.

Oni ví, proč jsem sem přišel. „Nuže?“

„Co ti řekla?“ zeptal se Caphalor táhlým hlasem a pomalu se k nim otočil. Moraně však nevěnoval jediný pohled. Tvářil se, jako by byli nepřátelé a neměli k sobě jednu dobu dost blízko.

„Jenom to málo, co jsem mezitím taky zaslechl. Kolují tady podivné řeči.“ Carmondaj nechtěl svalovat vinu na Moranu. „My se nesmíme vrátit? Je to pravda?“ Popošel k Caphalorovi. „Jak můžou Nesmrtelní…“

„Nařídili to kvůli nákaze, která v Dsônu řádí a pořád se šíří,“ přerušila ho Imàndaris. „Nejdříve si mysleli, že nemoc zvládnou, ale ukázalo se, že se mýlili. Dostala jsem rozkaz, že dokud nákaza nepomine, nesmí žádný alf vyjet z Tark Draanu ven, ale ani přijet z Dsôn Faïmonu sem.“

„Takže se Kamenný průsmyk znovu uzavírá.“ Carmondaj si mnul obličej. „Vypadá to s naší vlastí moc špatně?“

Ani Caphalor, ani Imàndaris mu na to neuměli odpovědět.

Jsme tu zavření. Jsme zavření venku, a zároveň i uvnitř. Carmondaj se musel posadit. Usedl ke stolu, na něj položil sešit a tužku. Tento vývoj opět přinášel do jeho eposu nečekaný zvrat. Ještě před okamžikem to vypadalo, že Tark Draan bude pro jeho národ představovat obrovskou porážku, a najednou se nečekaně stal kolébkou nové generace alfů, protože ta stará umírala na následky nákazy. Co asi dělá právě teď Sinthoras a zdalipak roznáší nákazu i po Ishím Voróo? A co když se vrátí a po mnoha částech nekonečna ji zase přinese mezi nás živé? „Co je s Dorón Ashont?“

Jeho dotaz opět zůstal bez odpovědi.

Carmondajovi se zdálo, že oba velitelé toho vědí mnohem víc, ale nesmějí nic říct. Jako kdyby byla každá zpráva, která k nám z Dsôn Faïmonu přichází, špatná. „Co teď budeme dělat?“

Caphalor přejel rukou po hrubém kabátě. „Nostàrojka mě pověřila zabezpečením Kamenného průsmyku, zatímco ona bude kontrolovat území, která jsme v Tark Draanu dobyli.“ Přešel k Imàndaris a políbil ji na čelo.

Carmondaj viděl, jak alfka přivřela oči a viditelně si užívala jeho něžnosti. Krátce natáhla ruku, jako by ho chtěla přimět, aby u ní zůstal. Ale je to nostàrojka a nezbývá jí než svého milého nechat jít.

„Musím vyrazit, mí lidé už na mě čekají. Nebude snadné dorazit v takovém počasí během několika málo momentů až do Šedých hor.“ Caphalor podal Carmondajovi ruku. „Zase se uvidíme.“ Potom prošel kolem Morany, zastavil se a podal ruku i jí.

Alfka se podívala nejdříve na nastavenou dlaň, potom mu pohlédla do obličeje. Beze slova mu otevřela dveře. Zřejmě mu večer, který spolu strávili, pořád ještě neodpustila.

Posléze však přece jen promluvila, tichounce mu řekla: „Dávej na sebe pozor. Alfové tě potřebují.“

Caphalor přikývl, vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Poté v místnosti zavládlo ticho.

Carmondaj se neodvažoval sáhnout po tužce a zapsat si myšlenky, které by nejlépe vystihly scénu, kterou právě prožil. Bylo nemožné, aby všechno, co viděl a slyšel, vměstnal do jednoho jediného eposu. Mohl bych začít druhé vyprávění. V mysli se mu vynořil název „Legendy alfů“.

„Morano, běž zkontrolovat stráže u okraje kráteru,“ nařídila Imàndaris tiše a beze stopy tvrdosti v hlase. „Potom začneš připravovat kontrolní objížďku dobytých území. Ode dneška ti připadnou všechny úkoly, které dosud plnil Caphalor. Jmenuji tě tímto benàmojkou. Insignie na šaty a zbroj by už měly ležet ve tvém pokoji.“

Morana se musela dvakrát nadechnout, aby se vzpamatovala z překvapení. Potom naznačila úklonu a vyšla z domu.

To nebyla opravdová vděčnost. Carmondaj si připadal ztracený, když se zničehonic ocitl s nostàrojkou o samotě. Jak je to všechno strašné. A kdo bude číst můj epos? Můžu to po…

„Nechtěls doprovodit Virssagòna na jeho výpravě?“ vyrušila ho Imàndaris ze zamyšlení.

„To ano, to jsem chtěl. Ale on vyrazil beze mne i bez těžké jízdy a místo ní s sebou vzal oddíl barbarů z Ishím Voróo. Dal mi vědět, že mě zavolá, až skončí s přípravami.“ Carmondaj na ni pohlédl. „Jsme odříznutí od domova. Odříznutí od všeho.“ Předklonil se, aby se podíval na mapu. A obklíčeni. „Jak velká je pravděpodobnost, že odoláme přesile elfů?“

„Větší než pravděpodobnost těch, co zůstali v Dsôn Faïmonu, že přežijí řádící nákazu.“ Imàndaris se od okamžiku, kdy Caphalor odešel, ani nehnula. „Chápu, proč Nesmrtelní vydali takový rozkaz.“

Carmondaj se pokoušel zachytit její pohled. „Dlužíš mi odpověď na otázku, co je s Dorón Ashont. Přísahám, že nic z toho nezahrnu do svého eposu.“

Imàndaris přikývla. „Caphalor ti důvěřuje, proto ti budu taky věřit a zasvětím tě. Náš národ bojuje s Dorón Ashont a s armádou uprchlých otroků. Obojí jsme podcenili. Tolik jsme toho podcenili.“ Imàndaris se zatvářila zamyšleně a posadila se naproti němu. „Poslala jsem na jih posla, aby našel Horgàtu. Ale ona ani její vojsko již neexistují.“

„Ne.“ Carmondaj už nechtěl slyšet žádné další špatné zprávy.

„Pět tisíc bojovníků pobito. Poslovi se podařilo zjistit, že narazili na těžkou jízdu, která unikla Sinthorasovi a Caphalorovi v bitvě o Zlatou nížinu. Elfy přitom podporovala jedna kouzelnice. Tím jsme ztratili důležitou výhodu.“

„Já… přesto neztrácím víru. Virssagòn najde způsob, jak porazit dračí jezdce.“

Imàndaris se unaveně zasmála. „Já budu ráda, když udržíme tenhle Dsôn. A náš plán zabít kouzelníky ze Skryté země taky ztroskotal. Dva se Virssagònovi podařilo zabít, třetího zlikvidoval strážní oddíl v Šedých horách. Zbytek byl varovaný. Oni se dají dohromady. A co,“ předklonila se, „co potom podnikneme my?“

Carmondaj jí chtěl připomenout akademii a její vlastní, nepříliš nadané mágy, ale těm byl přece vstup do Tark Draanu zapovězen. Kromě toho by se stejně nemohli rovnat zdejším kouzelníkům. „Co je s démonem?“

„Přesně tak, co je s tím proklatým démonem?“ vykřikla Imàndaris a udeřila pěstí do stolu. „Po té… věci… není ani stopy! Nechal nás na holičkách, možná odtáhl se Sinthorasem, co já vím. A mně se zdá, že nás opustili i naši bohové.“ I ona se zadívala na mapy. „Dobře si ty linie zapamatuj. Vyznačují naše největší úspěchy a vítězství v boji proti Tark Draanu. Už brzy odsud možná zmizí.“

Carmondaj jí viděl na očích, že ztratila veškerou víru v úspěch. „Před tebou leží obrovská výzva, nostàrojko. Musíš připravit našemu lidu nový domov. Přímo zde.“ Ukázal na horu. „Ty a Caphalor, vy dva jste vyzvedli zkamenělou slzu! Považuj za svůj úkol vybudovat nový Dsôn!“

„Nový Dsôn?“ zopakovala Imàndaris a opřela se zády o opěradlo. Zdálo se, že dlouho přemýšlí. „Říkáš pravdu, Carmondaji. Neměla bych se vzdávat a utápět vlastním nářkem. Mám úkol, který mi uložila samotná Inàste.“ Vrátil se jí klid a usmála se. „Děkuji ti, Carmondaji, přestože se obávám, že mi v budoucnu budeš muset mnohem častěji pomáhat se zaháněním pochybností.“

„Já ti samozřejmě budu pomáhat, nostàrojko.“ I on se usmál. „A nyní mě omluv. Podívám se po Virssagònovi, ačkoliv mě zatím nevolal. Rád sbírám vlastní dojmy.“ Popadl své věci, zvedl se a vyšel dveřmi ven.

V kráteru se setmělo. V jižní části úbočí pracovali lidé ze Slunečné a ve světle lamp hloubili do okrajů kráteru stupně, aby se po nich dalo sejít nejkratší cestou dolů.

Nová kolébka alfů. Carmondaj zahlédl Moranu, jak sedí nedaleko od lidí a pozoruje je. Zjistil, že to dělává často. Jak se někdo může tak zajímat o barbary? Je to tím, že se zklamala v Caphalorovi?

Na severu táhl Caphalor se svým oddílem serpentinami vzhůru a mával mu.

Carmondaj ho rovněž pozdravil a potom se z náhlého vnuknutí ohlédl za sebe, kde najednou spatřil Imàndaris. Ta rovněž zvedla ruku na pozdrav. Aha, tak to neplatilo mně. Usmál se a zamířil do svého domu, aby si sbalil věci na cestu do Gwandaluru. Kdekdo se může takhle snadno zmýlit.

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

„Jo!“ Jiggon prostřelil krk alfovi na výsuvném mostě, který se klenul přes příkop. Sám se této náhodné trefě divil, protože mířil na černoočko stojící vedle něho.

Alf, který se původně měl stát jeho obětí, ho vzápětí objevil na žebříku, obrátil oře se žhnoucíma očima a vyceněnými zuby a chtěl vyrazit vpřed.

On mě chce dostat! Jiggonovy nohy ztratily oporu a chlapec se málem zřítil ze žebříku. „Pozor! Udělejte kruh!“ zakřičel na svůj oddíl. Prsty ho nechtěly poslouchat a neudržely na tětivě další šíp.

Zformovali se kolem strážní věže a vytvořili útvar, kterému Ataronz říkal ježek, přičemž nastavili kopí na všechny strany, aby se na ně nepřítel nabodl, až se požene na jejich oddíl. Jiggon se skokem přenesl do středu kruhu a uviděl, že se na ně řítí čtyři alfové na upírech noci. Pustil luk a zakřičel: „Zvednout štíty! Jinak nás postřílejí jako zajíce!“

Za jeho zády se něco zřítilo, potom byl slyšet rachot. Když otočil hlavu, zjistil, že acronta strhli zeď, kterou sami postavili, aby rychleji pronikli ke spojencům.

Božské bytosti nás v tom nenechají samotné! To byla až dosud Jiggonova největší starost. Kdyby gigantické bytosti prostě zůstaly za zdí, mohla by Armáda svobodných alfům jen stěží vzdorovat. Až dosud opouštěli acronta pevnost pouze tajným východem.

To, že strhli zeď, považoval za znamení, že nyní bude následovat rozhodující úder proti černoočkám. Teď už svou baštu nebudou potřebovat.

Zápalné střely se sykotem stoupaly do výše, hořící kusy smůly létaly na zadní oddíly alfů, a když dopadaly, šlehaly do noci vysoké plameny.

Dnes se těch utlačovatelů konečně zbavíme! „Dělejte, vydržte!“ Jiggon zvedl ze země štít, který mu Ataronz věnoval. Nevěděl, kde se óarco právě nachází, ale v duchu mu popřál hodně štěstí. A dobrý lov.

Alfové, kteří před chviličkou chtěli zaútočit na jeho ježka, otočili upíry noci a rozjeli se na nich proti Putujícím věžím.

Tím Jiggon zase získal více prostoru. „Ježku, více se sevři. Zvedněte štíty, a doprava,“ nařídil. „Dělejte malé kroky, vzpomeňte si, jak vám to Ataronz ukazoval. Chceme přece, aby nikdo nespadl!“

Ježek z kopí se pomalu blížil k mostu, po němž alfové pronikli do tábora. Jiggon měl v úmyslu postarat se, aby se sem už nedostali další nepřátelé.

Kolem nich pobíhaly ženy s dětmi, míjely je a utíkaly na most a do domnělého bezpečí. Jeho varovné výkřiky zcela ignorovaly.

Jiggon věděl, že každý, kdo vstoupí na půdu mimo území tábora, je prakticky mrtvý. V temnotě číhaly alfské posily, určitě čekaly na signál. To, co se do této chvíle na nás vrhlo, určitě nebylo všechno. Občas pohlédl přes horní hranu štítu na místo, kde se odehrávala hlavní bitva.

Alfové zaútočili všemi jednotkami na osmdesátku acronta, kteří pronikli proraženou zdí. Deset Putujících věží zajišťovalo průlom, ostatní se v malých skupinkách postavily černookým nepřátelům. Nezajímalo je, co dělá těžce zdecimovaná Armáda svobodných. Bojovníci se řídili vlastní taktikou.

Jiggon musel uznat, že rozdávají děsivě tvrdé rány. Každý z nich měl u sebe několik zbraní, nosili je na zádech nebo u boku. Byli skoro čtyři kroky vysocí, vysoko vyčnívali nad všemi ostatními a skýtali impozantní, hrůzu a děs nahánějící pohled. Propracovávali se řadami útočících alfů jako ženci na poli, kosili řadu za řadou. Rozdávali kolem sebe údery štíty a koulemi, vrhali řemdihy, jejichž hlavice, velké skoro jako telata, byly hustě osázené železnými trny. Když jimi nepřátele zasáhli, odletěl rozdrcený nebo na kusy rozsekaný protivník vzduchem mnohdy sedm i více kroků daleko.

Jiggon však spatřil i první zraněné acronta. Mnozí pokulhávali, některým podklesávala kolena. Všudypřítomné šípy alfů působily válečníkům zvyklým bojovat zblízka velké potíže. Otočil se doleva, kde jeden acront právě klesal k zemi, ale až ve chvíli, kdy ho do hrudi zasáhlo deset oštěpů. Ještě když umíral, poslal na smrt další třicítku nepřátel, zatímco se mu z ran valila jasně žlutá krev.

„Na most!“ popoháněl Jiggon své muže. „A na něm hned postupte až doprostřed!“

Muži poslechli a pochodovali po prknech, která se pod jejich váhou neprohnula ani nezaskřípala. Rampa byla šest kroků široká a mohli po ní jet vedle sebe dva, tři upíři noci. Když na ni dorazil Jiggon se svým ježkem, ani nezapružila.

Zmocnily se ho první pochybnosti, jestli dokáží konstrukci zbourat. „Proklatě!“ Nařídil jednomu ze spolubojovníků, aby si klekl na všechny čtyři a vylezl mu na záda, aby měl z ježka lepší přehled. V táboře Armády svobodných už na několika místech hořelo a plameny se šířily zuřivou rychlostí dál a dál. Plátěné stěny stanů a sláma, na níž bojovníci spali, nabízely hladovým plamenům dokonalou potravu.

A co má být? Až tahle noc skončí, budeme spát v domech našich utlačovatelů! Jiggon sám sobě dodával odvahu, zároveň však cítil, že jeho víra kolísá. Na bojišti stála už jen dvacítka acronta, zatímco čtyři další s největším úsilím bránili průlom ve zdi proti rozzuřeným alfům.

V mihotavé záři plamenů Jiggon zahlédl nesčetné mrtvoly, především z řad Armády svobodných. Větší počet mrtvých černooček objevil pouze na místech, kde leželi na zemi poražení acronta.

Alfové bojovali s nezlomným odhodláním a úsilím. Jiggon sledoval, jak víří čepelemi, jak z luků vystřelují šíp za šípem a míří přitom do hledí Putujících věží, aby jednoho po druhém srazili k zemi. Statečné oddíly Armády svobodných se rozpadly na malé hloučky a alfové je honili po celém ležení.

Prohráváme! Bohové! Jiggon si připadal neskutečně hloupý. Jako kdyby hrálo nějakou roli, jestli ten most zboříme, nebo ne! Seskočil vojákovi ze zad. „Utíkáme k příkopu!“ nařídil přeskakujícím hlasem.

„Proč? Co je u příkopu?“ Pirtrosal, který nebyl o moc starší než Jiggon, se na něho vyděšeně podíval. Ostatní příslušníci malé jednotky na něho vrhali udivené, nevěřícné pohledy.

„Skočíme dovnitř, přeplaveme do Ishím Voróo a zachráníme si životy!“ Jiggon ukázal k acronta stojícím před průlomem, kde právě padly k zemi další dvě Putující věže. „Prohráli jsme. Černoočka nebudou nikoho z nás šetřit!“ Vzpomněl si na slova svého otce, tehdy v chatrči, když chtěl rodinu přemluvit, aby se přidala k povstání. Kéž bychom zůstali jenom zbabělými otroky…

„Ale jak můžeme prohrávat?“ zakřičel Pirtrosal celý bez sebe strachy. „Máme přece… Putující věže… a… je nás tolik!“

Jiggon si všiml, že katapulty acronta přestaly s ostřelováním. To znamenalo, že alfové pronikli do pevnosti a dobyli vrhací stroje. „K příkopu!“ nařídil zachmuřeně a zklamaně. „Alfové ještě mají plné ruce práce s Putujícími věžemi. To je naše jediná příležitost. Zahoďte všechno, co by vám bránilo v běhu!“

Rozpustili ježka, zahodili kopí, štíty i zbroje a pádili temnotou. Doprovázel je zvuk šplouchající vody.

„Tam!“ zaječel najednou Pirtrosal. „Vpravo!“

Jiggon uposlechl, podíval se tím směrem a nestačil se divit: v temnotě se zničehonic rozzářily stovky rudých rubínů, zaznělo hluboké frkání. Jedno kopyto hráblo o zem, z místa vystřelily maličké blesky a slabě ozářily běhy, břicho, krk a hlavu černého koně. Když energie spalovala půdu, jen to zasyčelo.

Upíři noci! Necelé dva kroky od nás!

Z pevnosti se vznesla jedna opožděná, osamocená zápalná střela a táhla za sebou dlouhý jasný ohon, vrhající na muže narudlou záři − a nejen na ně, i na alfy v černých zbrojích, stojící prakticky na dosah! Z nozder děsivých zvířat stoupal dech v podobě bílé páry. Upíři noci stáli namačkaní jeden na druhého.

Jiggonovi se sevřel žaludek, kůže na hlavě ho začala svědit. Aniž by si toho všimli, běželi alfským posilám přímo do náruče. Zastavil se a ochromeně zíral na nepřátele.

Jeden alf se náhle nenávistně rozesmál a celý oddíl se k němu připojil.

Dovolili nám utéct jenom proto, aby se pobavili! Jiggonovi doléhal k uším mnohohlasý smích, mrazilo ho v zádech. Nikdy se nedostaneme až k příkopu!

Ozval se nesrozumitelný rozkaz, poté vystoupil z celé dlouhé řady jeden jediný jezdec a vytasil meč. Jiggon odhadoval, že je od něj asi padesát kroků daleko.

„Hra!“ zakřičel alf, který se jako první dal do smíchu, jejich řečí. „Jestli se dostanete až k příkopu, zůstanete naživu!“

Je to možné? Jiggon zíral na protivníka na upíru noci, a přitom o dva kroky ucouvl.

„Měl bys utíkat, jestli chceš žít. Tvoji barbarští kamarádi jsou už skoro u břehu.“

Upír noci vycenil dlouhé tesáky a s hlasitým cvaknutím je zase sklapl. Osamocený jezdec vyrazil vpřed.

Jiggon se na místě otočil a rozběhl se jako vítr, aby unikl konci svého života. Před ním běželi muži z jeho oddílu, navzájem do sebe vráželi a strkali. Mnozí spadli, přitom strhli k zemi sousedy, jiní jen tak tak udrželi rovnováhu. Veškerá soudržnost byla ta tam, každý myslel jen na vlastní kůži.

„Rychleji!“ ryčel Jiggon. „Musíte utíkat rychleji! Příkop není moc široký!“ Předběhl je, přeskakoval ty, co padli na zem. Měl ještě mladé a odpočaté nohy, nemusel se během boje tahat s těžkým štítem a kopím. Výhoda velitele. Už jen necelých dvacet kroků. Hnal se planinou na čele svých vojáků.

Objevil se před ním příkop, břeh byl na dosah. Teď! „Dělejte, vy…“

Za ním se ozval první výkřik. Jiggon se neodvážil ohlédnout. Smrtelný strach mu dodával křídla, zatímco jeho spolubojovníci přicházeli jeden za druhým o život.

Jiggon udělal obrovský skok, aby doletěl co možná nejdál.

Nezřítil se však do studené vody, jak předpokládal.

Nýbrž do prázdnoty.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, na východ od někdejší Zlaté nížiny, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

Carmondaj si s putováním Gwandalurem nedělal starosti. Před ním jel Virssagòn s oddílem barbarů a Carmondaj si byl jistý, že za sebou nenechal žádné nepřátele, jichž by se musel obávat. Sinthoras to má určitě těžší než já.

Jel cestou vedoucí ze Zlaté nížiny na východ a seděl na upíru noci, kterého si dal připravit, protože tato zvířata byla rychlejší a vytrvalejší než koně. Nyní již nebylo nutné vydávat se za elfa. Tahle maškaráda je za námi.

Hranice mezi říšemi elfů nevyznačovaly žádné závory, strážnice nebo pevnosti. Pouze jeden nečitelně popsaný štítek, upevněný na umělecky vyřezávaném sloupku, upozorňoval poutníky na něco neobvyklého. Carmondaj soudil, že od okamžiku, kdy sloupek minul, cestuje územím Gwandaluru.

Zemi pokrýval sníh, vrtošivý vítr z ní zvedal vločky a rozfoukával je dál a dál. Nikde neviděl žádné osady nebo izolovaná stavení, putoval opuštěnou krajinou, v níž kromě něj a jeho upíra noci nic nebylo. Tady bych byl s kreslením rychle hotov.

Na obzoru se již delší dobu tyčila vysoká hora, jejíž vrcholek obklopovala šedá mračna. Carmondaj tušil, že právě tam žijí draci. Zajímalo by mě, jestli v té hoře žijí i elfové? Bylo by to pro ně jednodušší. A taky by to vysvětlovalo, proč tu široko daleko nejsou zádně domy nebo statky.

Bylo těžké odhadnout, jak je hora daleko, ale předpokládal, že mu potrvá nejméně dva momenty nekonečna, než dorazí k jejímu úpatí.

Další noc pod širým nebem. Nebo spíš dvě nebo tři. Tiše zaklel. Nikdo o něm nemohl tvrdit, že by byl příliš vybíravý, nebo dokonce zhýčkaný, ale spát pod korunou stromu nebo v díře v zemi představovalo v zimě tvrdou zkoušku.

Zajímá mě, jestli žijí v Gwandaluru barbaři? U nich bych mohl přespat. Nemusím se přece s nimi tak párat jako Morana. Ta u nich strávila až příliš mnoho času a málem se z ní z poloviny stala lidská žena.

Pozdě odpoledne vítr polevil a vyjasnilo se. Carmondaj projížděl plytkým údolím, v jehož středu se tyčila břichatá, do špičky se sbíhající věž, z jejíchž horních otvorů stoupal kouř. K přední straně věže byl přilípnutý přístavek velký jako maličký domek. Aby nespadl, podpíralo ho několik vzpěr. Pohled na maličkou stavbu připomínal Carmondajovi udírnu. Kolem věže stálo několik prostých stavení; zcela určitě to nebyla elfská osada.

Barbaři. Jsou jako krysy, najdete je všude. Vedl upíra noci z kopce dolů a využíval přitom zástěny tvořené mladými jedlemi a břízami. Ze hřbetu zvířete mu koruny stromů a tenké větvičky nezakrývaly výhled.

Půda, skrytá pod přimrzlým sněhem,

dosud ještě připisovaná elfům.

Brzy bude očištěna a obrácena k lepšímu.

Krok za krokem,

ranou za ranou.

Jeden alf postačí…

Koutkem oka postřehl, že se některé tenké kmínky jemně klátí. Někdo se blížil nejkratší cestou rovnou k němu. Upír noci varovně zafrkal, zvětřil neznámého.

Carmondaj stačil v poslední chvíli vytasit meč, když z lesíka vyskočil elf v matné zlaté zbroji a chtěl ho srazit ze sedla.

Přestože Carmondaj rychle natočil ramena, nepodařilo se mu útoku zcela vyhnout a přistál na zádech ve sněhu.

Převalil se, vyskočil na nohy a rozhlížel se po nepříteli. Ten se však opět stáhl do lesa a obratně využíval porostu, aby se v něm skryl. Zdá se, že Virssagòn nebyl tak důkladný, jak jsem předpokládal. Ve sněhu objevil stopy krve. Zranil mě? Ne, to on je zraněný!

Carmondaj odhodil brašnu s papíry a tužkou, aby se mohl lépe pohybovat.

Elf se znovu vynořil z lesíka, zlomeným mečem rozdal čtyři tvrdé rány, které Carmondaj úspěšně odrazil, a poté opět zmizel v houští. Tentokrát Carmondaj postřehl, že protivník má na stehně dlouhou řeznou ránu, z níž vytéká krev.

Ty mi určitě budeš moct něco říct! Carmondaj se bez otálení vydal za ním, následoval komíhající se větvičky, které ho šlehaly do tváře, orientoval se rovněž podle větví, z nichž opadl sníh.

Nořil se stále hlouběji do houstnoucího lesa, až dorazil na mýtinku, měřící v průměru snad jen dva kroky.

Elf stál na opačném konci, v pravici třímal zlomený meč. Ztěžka dýchal a něco na Carmondaje zakřičel. Podle výrazu, který vyčetl z protivníkovy tváře, to rozhodně nebyl přátelský pozdrav.

Z houští, které je obklopovalo, byl slyšet hlasitý šelest, zapraskalo v něm několik větviček a pak zpoza útlých kmínků vystoupila dobrá dvacítka barbarů oděných v kožených kabátech a kazajkách. V rukou drželi meče a řetězy, k nimž byly připevněny železné koule.

„Konečně ho máme!“ houkl muž s dlouhými světlými vousy.

Carmondaj se okamžitě dovtípil, že si ho spletli s Virssagònem. Dříve opravdu býval důkladnější a nenechal by nikoho naživu. „Ano, máte mě − i když já nejsem ten pravý. Radím vám, abyste zase zmizeli v lese, jinak se nedožijete příštího východu slunce!“ Ukázal mečem na elfa. „Chci jenom jeho.“

Elf znovu něco zakřičel a barbaři se bez váhání vrhli na Carmondaje. Neobratně na něho doráželi, působili dojmem, že se plně spoléhají na svou přesilu.

Rychlými, přesnými bodnutími do hrudi srazil alf dva z útočníků k zemi a mezerou, která tak vznikla, vklouzl do houští. „Tak si pro mě pojďte!“ zavolal na ně. „Vaše smrt má jméno Carmondaj!“

Muži se pustili za ním.

Tím je Carmondaj svedl k tomu, že vlastní nerozvážností přišli o největší výhodu. Místo toho, aby zůstali pohromadě, se k němu prodírali postupně jeden za druhým. Takový boj pro něj nepředstavoval žádnou výzvu, navíc je značně omezovaly větve. Nemohli se pořádně rozmáchnout, když na něho útočili meči a koulemi. Rány buď ztratily prudkost, nebo hustým porostem vůbec neprošly.

Poděkujte tomu elfovi, že vás poslal na smrt. Carmondaj jim předvedl, jak skvělou zbraní je alfská čepel! Při každé ráně bez námahy protínala drobné větvičky i širší větve a pak se zabořila protivníkům do těla. „Vaše smrt má jméno Carmondaj!“ Sedm, osm dalších barbarů padlo s krvavými ranami do sněhu, kde vydechli naposledy.

Zbytek se obrátil na útěk, ale díky hrubým, rozevlátým kabátům a kazajkám často uvízli v křoví, jejich útěk se tím zpomalil. Takže Carmondaj pohodlně dostihl jednoho po druhém, urážel jim hlavy, probodl je nebo jím usekával údy, dokud s řevem nepadli k zemi.

Po několika málo okamžicích byl s nimi hotov, jeho meč zanechal v lese širokou krvavou brázdu.

Kde zůstal ten elf, co je na mě poštval? Carmondaj se vrátil na mýtinku, kde se elf nehnul z místa, a namířil na něho vlhkou čepel zarudlou krví. „S tvými barbarskými vazaly je konec. Když se někdo chová jako blázen, zaslouží si smrt, příteli.“ Dýchal trošičku rychleji než obvykle, ale boj s barbary ho nedonutil vynaložit větší námahu. Co teď udělá?

V elfově tváři nebyly patrné známky smutku. „Chtěl jsem vidět, jak bojuješ, alfe,“ odvětil soupeř. „Abych věděl, kde máš slabiny.“

„No a? Objevils nějaké?“

Elf přikývl. „Proto v souboji se mnou prohraješ.“

„Se zlomeným mečem?“

„Na to, abych tě zabil, nic víc nepotřebuju.“

„Ty víš, že nejsem ten alf, o kterém tvoji barbaři mluvili?“ Carmondaj se zvolna blížil k protivníkovi a byl ve střehu.

„Ano. Ten druhý má na sobě silnější zbroj a ani se ti nepodobá.“ Elf pozvedl zbraň. „Jemu vděčím za to, že meč mých předků je zničený. Až tě zabiju, budu ho pronásledovat a donutím ho, aby se mi ze svého činu zodpovídal.“

„Na někoho, kdo bude brzy ležet bez života u mých nohou, máš velké plány.“ Carmondaj přemýšlel, jak by mohl elfa zajmout a vytáhnout z něj odpovědi na všechno, co se týká hory a draků. „Jak je možné, že jste dovolili lidem, aby se usadili na vašem území?“

„My nemáme žádnou zemi.“

„Takže nejsem v Gwandaluru?“

Elf se zasmál. „Jistěže jsi. Ale ty uvažuješ postaru a v malém. Příliš zaostale. Stejně jako elfové v Âlanduru. Nemáme říši jako naši přátelé ve Zlaté nížině. Vlastně, u nich jsme udělali výjimku a vyznačili hranici, aby nedocházelo ke sporům. Jinak je Gwandalur všude tam, kde létají naši draci a kde nám lidé odvádějí dávky. My se nenecháme omezovat nějakými čárami na mapě.“ Uchopil meč oběma rukama. „Chtěl bys předtím, než ti krev vytryskne z hrdla a nebudeš moct dále mluvit, ještě něco vědět?“

„Kdy tudy prošel ten druhý alf?“

„Před jedním oběhem. Sám. Něco hledal.“

Trofeje. Carmondaj věděl, že Virssagòn sbíral obzvláště krásně údy, aby si z nich udělal něco na památku. Za dlouhých večerů prováděl hosty svou sbírkou a o každé věci dokázal vyprávět nějakou anekdotu. Poslední kousky pocházely od Hianniných žaček. „Tys ho pronásledoval, že je to tak?“

„Náhodou jsem byl ve vesnici lidí, abych od nich vybral dávky.“ Elf ztrácel trpělivost. „Byl jsem tak laskavý, že jsem ti před tvou smrtí odpověděl na všechny otázky. Teď řekni ty mně: co chcete ve Skryté zemi? Vaše vojsko bude brzy rozdrceno. To je vaším přáním − zemřít v cizině?“

„Naším přáním je zničit elfy. A po Zlaté nížině je na řadě Gwandalur.“

Protivník se mu vysmál. Jeho posměšky zněly arogantněji než od kteréhokoliv elfa, jakého Carmondaj dosud potkal. „Vy chcete zaútočit na horu? Naši dračí jezdci spálí vaše vojsko na popel!“

„Slyšel jsem, že draci nemůžou v zimě létat,“ odsekl Carmondaj. „Na to je jejich krev příliš studená.“

Elf svraštil obočí. „Tak? Tohle se povídá?“

„Máme dobré zvědy.“ Carmondajův meč zasvištěl vzduchem, od čepele odstřikovala krev pobitých barbarů a vytvořila ve sněhu před elfem rudou čáru. „Až budeš připravený, překroč linii.“

„Zjistili vaši zvědové taky, jak dračí jezdci vypadají?“

Carmondaj přemýšlel a nemohl si na nic takového vzpomenout. Prohlédl si nepřítelovu matně zlatou zbroj. Nejsou na tom kovu… dračí figury? „Že bys byl jedním z nich?“

Elf se zlomyslně ušklíbl. „Pochopil jsi. A teď hádej, černoočko, jak jsem se dostal do té vesnice, kterou jsi viděl?“

„Na…“ Carmondaj chtěl říct koni, ale kvůli aroganci, s jakou se elf předváděl, zaváhal. Že by se draci přece jen dokázali zvednout i v zimě? Jak to, že jsem jeho draka neviděl? Široko daleko nebylo…

Zašustila křídla, mýtinkou se protáhl stín, z vrcholků stromů opadal sníh. A potom se ozval dračí řev!

Carmondaj se podíval nahoru a spatřil zeleného draka, tělo měl tři kroky široké a stejně dlouhý byl i ocas. Tvor měl široce rozepjatá křídla a rozevřenou tlamu, připravenou k dalšímu řevu. To je… U všech bezectných! Takže mráz jim vůbec nevadí! To se musí dozvědět nostàrojka!

Drak složil křídla k tělu a přešel do střemhlavého letu.

Carmondaj zaslechl zvuk, který vydala elfova zbroj, když se protivník pohnul, a zvedl meč, aby ránu odvrátil. Čepele na sebe hlasitě narazily.

Elf se mu pokusil useknout hlavu.

Carmondaj se ráně vyhnul, stáhl meč a opět pohlédl vzhůru a hledal draka. Měl bych zůstat co nejblíže u elfa, aby mě ta stvůra nemohla popadnout do spárů.

„Teď už si nejsi tak jistý, že ne?“ vysmíval se mu soupeř. „Fengîl poslechne každičký můj pokyn. Stačí, abych ukázal prstem, a…“ Elf se uprostřed věty zarazil a obrátil oči v sloup. Přes rty se mu vyhrnula černá krev, stékala po bradě na zbroj a odkapávala do rozdupaného sněhu. Potom pustil meč, padl na bok a nehýbal se.

Virssagòn opět smočil svou čepel v jedu. Carmondaj zaslechl vysoko nad sebou dračí zasyčení, následované šustěním křídel.

Vrhl se na zem a doufal, že ho dračí spáry minou.

XXII.

Přicházela smrt.

Měla tři tváře.

Dlouho nebylo vidět ani jednu,

takže se nedalo rozpoznat, co se blíží.

Přicházela smrt.

S tvářemi z ocele,

z masa

a z jedů alchemikantů.

Nejkrutější účinek

vyplynul ze souhry

všech jejích tváří.

Epokryfy Stvořitelky
Kniha nadcházející smrti, 101 − 115

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, Dsôn, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční oběh), zima

Polòtain stál časně zrána na dvoře svého městského příbytku a pozoroval sochy, které mu byly dodány. Poté co byl Sinthoras poslán do vyhnanství, přestal v Dsônu vládnout strach. Od chvíle, kdy byl usvědčen z vraždy, ztratilo jméno kdysi obávaného i oblíbeného nostàroje nad zdejšími alfy svou moc. Takže Polòtainovi nyní nečinilo žádné potíže najít sochaře, který by od něj přijal zakázku.

Obcházel sochy. Jedna socha za mého milovaného Robonora, jedna za nešťastnou Itáni, která za odvahu zaplatila životem. A tím mě zbavila starostí se Sinthorasem. Oba políbil na mrtvá, ledově chladná ústa.

Potom dal nevolníkům znamení, aby kamenné postavy odvezli a postavili na určené místo. Samozřejmě na tržišti, aby obyvatelé Dsônu měli jeho vítězství nad Sinthorasem před očima hned dvakrát.

Polòtain se vrátil do domu a zamířil do přístavku připomínajícího věž. Vystoupal nahoru a vešel na prosklenou, zastřešenou plošinu.

Tady si hodlal dát lektvar z loffranu, aby se ochránil před napadením purpurovými phaiu su. Kolovaly sice pověsti, že se nakazili i alfové, kteří tento prostředek pravidelně brali, ale na takové řeči nedal. Kromě toho mu lektvar chutnal. Vymýtil jsem ten mor jménem Sinthoras a nic mi neudělají ani tihle mnohem neškodnější paraziti.

Posadil se, dvě služky mu přinesly horký nápoj a pečivo. Polòtain na rozdíl od ostatních nikdy nemusel bojovat se vzpurnými otroky. Ani jeden potají neutekl.

„Vypadněte odsud!“ nařídil a položil si nohy na čalouněnou podložku, uchopil pohár a usrkával lektvar, zatímco si užíval pohledu na Černé srdce.

Barbarské ženy s obličeji zakrytými závojem spěchaly po schodech dolů.

Polòtain si upravil široký hedvábný háv v černé a stříbrné barvě, který mu těsně a lichotivě přiléhal k tělu. Poprvé pocítil svůj věk. Kladl si otázku, jak se Carmondajovi podařilo přečkat útrapy v Tark Draanu. Navíc se jim vystavil zcela dobrovolně.

Tíha posledních momentů nekonečna z něj postupně opadala. Dosáhl cíle, i když oklikami: jeho nepřítel Sinthoras byl odsouzen.

Bylo by mi milejší, kdyby ho vyhnali do Phondrasônu. Ale tak bude muset žít v osamění, dokud se neodebere do konečna. Je to pro něho příliš velká potupa. V Dsôn Faïmonu se už nikdy neukáže, ani až uplyne oněch čtyřicet částí.

Pohled mu klouzal po střechách, ulicích i několika málo alfech, kteří se odvážili vyjít ven.

Zalézají. Přitom by se neměli bát. Žádný alf by se neměl ničeho bát. Považoval nákazu za zkoušku, kterou na jeho národ seslali bohové, protože smete slabé a naživu ponechá jenom ty nejlepší.

Když vešlo ve známost, z čeho nemoc pramení, hned se důkladně informoval. Matka mu vyprávěla o tenkých červících, kteří alfy již jednou napadli, i když ne v takovém rozsahu. Tehdy parazité zmizeli sami od sebe, protože se jim nedostávalo potravy.

Právě to se opět stane. Polòtain usrkával lektvaru. Jenom je nutné chránit se.

Nevěřil řečem, že za nákazou vězí Dorón Ashont, místo toho považoval za pravděpodobnější, že se ten nešťastný alf nakazil jedním z červů, když ho zajali nebo když z Ishím Voróo utíkal. Náhodou. Podle zprávy, kterou podal, se na útěku plazil všemi možnými dírami. Proč by se tam někde neskrýval nějaký červ? Dorón Ashont nejsou dost mazaní na to, aby si vymysleli tak rafinovanou lest.

Polòtain odložil pohár a vzal si kousek pečiva. Dokázal si představit bitvu, která se rozpoutala v ostrovní pevnosti. Teď už bude s tím strašidlem konec. Armáda svobodných. Musel se zasmát. Brzy se budou moct nazývat Armáda neživých.

V Dsônu se již kuly plány, co udělat s těly povstalců. Jako odstrašující příklad měly být na tržištích ve všech městech vazalských národů navršeny hromady těl. Jako varování, aby proti alfům už nikdy nikdo nepovstal.

Polòtain předložil návrh, aby byly všechny vazalské národy v budoucnu vypuzeny z Dsônu a nařídilo se jim usadit se před příkopem. Tímto způsobem by se říše navíc zvětšila. Po událostech posledních momentů nekonečna bude panovnický pár s tímto návrhem nepochybně souhlasit.

Ochrana formou zvětšení říše. Obyvatelé paprsků, které byly povstalci nejvíce postiženy, vzali toto heslo Komet za své.

Polòtain popadl pomůcku na psaní a zaznamenal si čerstvé myšlenky o budoucím směřování politiky a zacházení s nevolníky Poskytli jsme barbarům příliš mnoho svobody. Měli bychom jejich města ohradit a chovat je za ploty jako zvířata, abychom je snáze kontrolovali. Tento nápad se mu zalíbil, i o něm se hodlal zmínit, až se setká s Nesmrtelnými.

Jednu věc považoval Polòtain za jistou: Hvězdy ztratily vliv. Ve svých budoucích projevech bude muset svést vinu za dosavadní neúspěch tažení do Tark Draanu na Sinthorase, pak bude možné zahájit druhé tažení v plném lesku hned na jaře. Neboť zničení elfů nadále zůstávalo vytouženým cílem.

Díval se z okna a přemítal, jak svou proklamaci zakončí. Kdybychom měli na druhé straně příkopu více země, nikdy by se k nám Dorón Ashont nedostali tak blízko. Z toho plyne: jakmile nákaza pomine, musí se Dsôn Faïmon rozrůst. Nejméně o dvě stě mil každým směrem. Tak budeme včas chráněni před případnými dobyvateli.

Polòtain se zvedl z křesla a kráčel ke dveřím, připomínajícím velké okno s klikou. Otevřel je a vyšel na nevelký balkón, který kruhovitě obtáčel vyhlídkovou terasu. Jižní vítr si pohrával s jeho vlasy, chladu se však nijak neobával.

Zhluboka se nadechl a naplnil si plíce čerstvým vzduchem. Bezectní, jak moc vám musím děkovat, když jste mi předtím přinesli takové utrpení. Robonor je pomstěn.

Zvedl ruku a zamával Nèlosorovi, sousedovi, který si právě nechával před domem instalovat nové umělecké dílo. Zcela jistě pocházelo z Tark Draanu, z Durùstonovy kostní kovárny. A co já? Co bude se mnou? Mám se opravdu znovu začít vměšovat do záležitostí říše?

Na okraji kráteru se slunce sklánělo k zemi a ztrácelo sílu, měsíc se mezitím jasně rozzářil a dožadoval se celé oblohy. Dnešní bezmračný moment nekonečna se v třeskutém chladu zvolna blížil ke konci.

Zaznělo temné dunění připomínající vzdálenou bouřku.

Polòtain se rozhlédl, nikde nespatřil žádné známky bouře. Není možné, aby to byly katapulty. Na to je bitva odsud příliš daleko a vítr fouká nesprávným směrem.

Znovu se ozval rachot.

Okenní tabulky ve věži se zachvěly v rámech, ve dvou z nich se po celé délce vytvořily praskliny.

Zemětřesení? To v Dsônu ještě nikdy nebylo! Polòtain vyšel z balkónu a chtěl sejít po schodech dolů, do bezpečí svého domu, když mu pohled náhodou padl k severozápadu. Ve světle zacházejícího slunce vystřelil ze stěny kráteru obrovský, pěnící paprsek. Na takovou vzdálenost vypadala fontána docela malá, musela však být dvacet, třicet kroků široká. V chladném vzduchu z ní stoupala pára a vytvářela nažloutlé obláčky.

Odkud ta voda přichází? Přemýšlel, co má dělat. Vyhlásit poplach strážím?

Až na druhou stranu kráteru to bylo mnoho mil, takže Dsônu nehrozilo, že by ho měly postihnout záplavy. Voda se rozteče a vsákne do půdy dávno předtím, než se dostane do blízkosti prvních domů.

Pohled na paprsek však v něm probudil jistou vzpomínku.

Vzpomínku na prastarou historku, kterou mu babička kdysi dávno vyprávěla. Příběh z počátků Dsôn Faïmonu.

Vyprávěla mu o jednom… Polòtainovým domem proběhlo mohutné zachvění, které alfa srazilo k zemi. Pohár spadl ze stolu a rozbil se na prknech podlahy, části balkónu se uvolnily a zřítily na ulici a do dvora. Veškerá okna ve věži s hlasitým řinčením popraskala. Polòtain si zvednutou rukou chránil oči před poletujícími střepinami.

Poté opět zavládlo ticho.

To není možné! Vyškrábal se na nohy a nedalo mu, aby se nepodíval k proudu vody. Říkala mi, že je zapečetěný. Před tím, než začaly práce na příkopu, prý byl…

Ze stěny kráteru se vymrštil velký kus skály. Na místě stříkající fontány se vytvořila široká kaskáda, zpěněná voda se s klokotáním valila do kotle, v němž stál Dsôn. Oblaka žluté páry se změnila na husté závoje mlhy.

Polòtain viděl průrvu, která se vlivem vodopádu čím dál víc rozšiřovala. Proud vody však nijak neslábl. Stará řeka se opět probudila k životu! Množství vody, které řeka neustále chrlila, bude stačit na zaplavení celého Dsônu. Jestli to nepřestane, všichni se tu utopíme! Musím se z toho kotle dostat ven!

Alf seběhl po schodech dolů a křikem k sobě nahnal veškeré služebnictvo, nařídil pravnukovi Godànorovi sbalit nejdůležitější věci a zapřáhnout kočáry.

Když se brána otevřela, naskytl se mu pohled na přeplněnou ulici: alfové, nevolníci, upíři noci i povozy, všechno se to tísnilo mezi fasádami domů a každý chtěl někam jinam. Uši zaléhaly směsicí hlasů, ržání, křiku a rachocení kol.

Bezectní! Co s námi máte za luhem? Polòtainovi se dokonce zdálo, že slyší šumění vodní kaskády. Dsôn představoval Černé srdce říše a ležel v jejím středu − ale bohužel na nejnižším bodě. Pokud by se nepodařilo přítok vody nějak zastavit, budou v nejbližších momentech nekonečna kráter a všechny paprsky zcela zaplaveny!

„Musíme pryč!“ zakřičel a vecpal se do nejmenšího kočáru.

„Pane,“ odpověděl jeden otrok ustrašeným hlasem, „tím davem se nedostaneme ani k výjezdu z města!“

„Godànore!“ zaryčel Polòtain jméno nejmilovanějšího pravnuka a nařídil zapřáhnout do kočáru místo koní čtyři upíry noci.

Mladý alf, který si utahoval poslední řemen kožené zbroje, k němu okamžitě přiběhl. „Promiň mi, byl jsem ještě dole a…“

Polòtain ukázal na kozlík. „Dostaň mě pryč z Dsônu. Je mi jedno, jak to uděláš!“

Godànor přikývl, srazil z kozlíku otroka a práskl bičem.

„A vy všichni: dávejte pozor na můj majetek!“ nařídil Polòtain otrokům, postávajícím bezradně vedle kočáru. „Až se vrátím, přepočítám si každičkou minci!“

Godànor tvrdými údery popoháněl upíry noci, kteří se cpali k bráně, a bezohledně se prodírali davem. Chňapali kolem sebe, vráželi do druhých zvířat a tlačili se kolem ostatních povozů, bezohledně zadupávali do země alfy, kteří jim dost rychle neuskočili z cesty.

Polòtain se držel vzpěr, aby za jízdy nevypadl z kočáru, jenž si tvrdě razil cestu přes nerovnosti terénu, rozdupané alfy a otroky. Neohlížel se na ječící postavy ani ostatní vozy a neurvale je odmršťoval na obě strany. Dřevo kočáru však toto zacházení vydrželo. „Na jih, do ulice Cajoo a pak na Nagsarovo náměstí!“ hulákal Polòtain na pravnuka, jenž vší sílou svíral opratě a snažil se dirigovat rozrušené upíry noci. „Jeď k okraji kráteru! Je tam jedna úzká stezka!“

„Nemám jet do Riphâlgisu?“

„Ne. Tam budou utíkat všichni a ucpou cesty. Tu stezku zná jenom málo alfů.“ Polòtain se ohlédl. Tlačenice kolem nich řídla. Kočár byl potřísněný krví, která dostříkla dokonce až dovnitř, a také boky upírů noci a Godànorova zbroj byly pokryté rudými skvrnami. Svůj útěk si vykoupili zdravím, nebo dokonce životy jiných. Alf však netrpěl pocity viny.

Díval se na stoupající, špinavě žlutý oblak, který se za nimi zvedal a bobtnal jako pára nad horkým nálevem. To není normální. Co se s tou řekou stalo? Jeden by řekl, že to není voda, ale vroucí, tekoucí síra!

Jízda nepozbývala na rychlosti.

Godànor bičoval hřbety upírů noci, ti v protestech ržáli, ale přesto pádili dál. Kopyta obklopená blesky bušila do země, do vzduchu odletovaly perličky z kostí.

Povoz opustil hustě osídlený Dsôn a dorazil k okraji města, který mezitím rovněž zaplavila početná vlna uprchlíků.

Polòtain nařídil pravnukovi, aby nezpomaloval a nedopřál zvířatům odpočinek. „Doprava!“ přikázal Godànorovi. Viděl, že úzkou stezkou na stěně kráteru již šplhají nahoru první alfové. Zatím jich ještě není moc. Ale to se brzy změní.

Ujeli několik mil, potom byl Godànor donucen zastavit vůz u úpatí stezky, protože ji mezitím ucpali prchající alfové. Jakmile se tam objevil nějaký otrok a pokusil se mezi alfy vmísit, některý z alfů ho okamžitě probodl a jeho tělo zmizelo pod záplavou bot. „Jsme na místě!“ zakřičel Godànor.

Polòtain na okamžik zauvažoval, jestli by se neměl tlačit dál na hřbetě jednoho z upírů noci, rozhodl se však jinak. Ta vzteklá banda by se na mě mohla vrhnout a srazit mě na zem. To zvládneme jinak. Vystoupil a spolu s Godànorem se vmísil do davu.

Navzdory zimě mu bylo horko, ostatní do něho strkali nebo se tlačili kolem, nikdo nebral ohledy na jeho úřad ani jméno. Tady šlo každému pouze o vlastní přežití.

Polòtain měl pocit, že trvalo nekonečně dlouho, než položil nohu na první schod. Nevěděl, kolik času ve skutečnosti uplynulo. Jeden, dva úlomky? Mně se zdá, jako by jich bylo sto! Pomalu se sunul úzkou stezkou vzhůru a odhadoval, že jsou s Godànorem takových deset, jedenáct kroků nad úrovní země.

Vtom Polòtain spatřil vlnu valící se Dsônem, doprovázenou žlutým oblakem, který z ní stoupal vzhůru. Byla od nich pět mil daleko, ale i tak slyšel agresivní hučení, které z ní vycházelo. To zcela určitě není obyčejná říční voda!

V místech, kam vlna dorazila, se roztavila veškerá hmota!

Zdi, dřevo, všechen materiál se rozložil, rozpadl nebo roztekl jako roztopené máslo. Vlna zasahovala dům za domem i alfy na ulicích. Každá věc a každý živý tvor, které vlna zalila, všechno se rozpustilo. Právě tím, jak se zasažené předměty tavily, vznikala pára.

K prchajícím dorazily první slabé obláčky.

Polòtain se okamžitě rozkašlal, pach mu skutečně připomínal síru, pálily ho oči, ústa… Kyselina! Jak se může řeka změnit v kyselinu?

Když to alfové uviděli a pochopili, co se na ně valí, spustili mohutný řev.

Ti, co stáli dole, strkali do ostatních, každý se chtěl dostat na spásnou stezku. Tlak dospěl k prchajícím alfům, kteří již stoupali po uzoučké stezce vzhůru, první z nich ztratili rovnováhu a byli odtlačeni stranou, špatně došlápli a zřítili se. Všude tam, kam dopadli, umírali další alfové nebo byli aspoň zraněni.

Polòtain se chytil Godànora jako klíště a přitisknutý zády ke stěně se sunul vzhůru. Zástup se skoro nehýbal. Bezectní! Celý Dsôn se rozpouští!

Nažloutlá voda pokojně proudila dál a dál, jako by si užívala té zkázy. První výběžky dospěly k čekajícím alfům. Stačil jediný maličký dotek a alfové zaječeli a padali k zemi. Nikdo z těch, co se ponořili do vln, se už znovu neobjevil. Několik málo jich vyšplhalo na opuštěné povozy nebo osamělé stromy, ale ani to je nezachránilo.

Polòtainovy domněnky se potvrdily tím nejděsivějším způsobem: byla to kyselina, to nyní viděl naprosto zřetelně. Povozy se rozpadaly, upíři noci, které kyselina zpola rozežrala na kost, nemotorně poskakovali ve smrtící záplavě a hroutili se k zemi.

Žlutá pára byla hustší než mlha a přestával v ní vidět. Alfa neustále trápil kašel, nedokázal ho zadržet ani na okamžik. Každé nadechnutí mu ubíralo vzduch, uprchlíci kolem něj zoufale chroptěli.

Polòtaina opouštěly smysly, nohy ztratily sílu. „Pomoz mi, Godànore,“ zaúpěl. Hrozilo mu, že se udusí jedovatými výpary, upadl na zem a ruka mu vyklouzla z Godànorových slábnoucích prstů, které se ho ještě snažily udržet. „Ne, prosím! Nepouštěj mě!“

Jakmile ztratil oporu svého pravnuka, odtlačili ho cizí alfové stranou a bezohledně se drali dál rovnou přes něj. Někteří ho překročili, jiní mu šlapali podrážkami na hlavu, kopali ho do boků, zpřelámali mu žebra a zápěstí.

Nakonec sklouzl přes drolící se okraj stezky a padal obláčky páry, až narazil na něco tvrdého. Dopadl na nějaký kočár plující v nažloutlém moři, který se pozvolna rozpadal, jak mu prozradily slzící oči.

Kolem něho proud unášel nějaký skleněný předmět tvarem připomínající soudek. Zahlédl na něm jakési symboly a rozpoznal v nich znaky fflecxů, nedokázal však vyluštit, co znamenají. To oni? To alchemikanti změnili řeku? Jsou přece mrtví…

Vůz se s rachotem rozpadal, vrak se stále víc nakláněl.

Vedle něj dopadala do vody další a další těla, alfové, kteří spadli ze stezky, v ní s řevem jeden po druhém umírali. Sžíravé výpary nikomu nedovolí, aby se dostal až na vrchol kráteru. Tento úlomek nekonečna nepřežije žádný obyvatel města.

Naše Černé srdce! Je ztracené! Co je s Nesmrtelnými? Polòtain plival krev a kousky tkáně. Rukou se dotkl žíravé směsi, bříška prstů zasyčela a rozložila se, pod nimi se objevily kosti. Jedním dechem ryčel bolestí a kašlal.

Ze všeho nejhorší bylo, že tím, jak se postaral o rychlé odsouzení nenáviděného alfa, mu zřejmě zachránil život. Kdyby tu Sinthoras zůstal, kdyby se výslech jenom trochu protáhl, tak by v té břečce aspoň chcípl i on.

Chrčel, nedostávalo se mu vzduchu. Vždyť jsem přece toho tolik vykonal! Tohle je moje odměna? Nechtěl jsem nic než spravedlnost pro Robonora, a takového díku se mi za to dostalo! Všechno, na co jeho oči dohlédly, se změnilo na žluté rozmazané pole.

Bohové nás opustili. Polòtain se převalil, rozevřel ústa a po hlavě se ponořil do kyseliny, aby dlouho netrpěl.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Gwandalur, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

Virssagòn v noci pronikl do blízkosti hory, v níž žili elfové a draci, a od setkání s jedním osamělým válečníkem nikde nenarazil na další nepřátele. Teď už by měl být mrtvý, i když jed začíná působit až po nějaké době. Tím, že přede mnou utekl, si jenom prodloužil čekání na smrt.

Byl necelou půl míli od úpatí hory, která mu připomněla slzu Stvořitelky, jež se v kráteru majestátně zvedla do výšky.

Tyčily se před ním strmé, příkré stěny, jako by nějaký bůh horu prostě jen tak pohodil do krajiny a zapomněl na ni. Zárodek pohoří, který pořádně nevzešel. Ze skály čněly výstupky podobné jazykům, odolné stromy zapustily v kamení kořeny a vzrostly.

Kde tak může být vchod? Virssagòn začal horu obcházet a halil se do stínů, aby ho nezahlédly stráže. Upíra noci nechal v lese, ať ho neprozradí rudě zářící oči zvířete.

Tentokrát hodlal mít úspěch.

Nesmírně ho mrzelo, že nemohl pozabíjet všechny kouzelníky Skryté země. Dával jsem si s tím moc na čas? Ale rychleji jsem nemohl postupovat. Vzdálenosti mezi nimi byly příliš veliké.

Grok-Tmai byl další na seznamu těch, které měl zabít, ale magus byl díky Hianninu varování dobře připraven. Virssagòn tušil, že kouzelník na něj nalíčí past, a nenechal se do ní chytit. Připadalo mu však vysloveně nemožné zabít nějakého maguse nebo magu, pokud oběť o plánovaném atentátu předem věděla. S kouzly se dalo jen těžko bojovat.

Kdyby mě Morana nechala, abych dělal podle svého a zavraždil Hiannu mnohem dřív, mohl bych si svou sbírku trofejí nyní vyzdobit kousky ostatních kouzelníků. Virssagòn se zadíval na horu. Tuhle pohanu odčiním smrtí elfů.

V průběhu příštího úlomku nekonečna sem od jihovýchodu dorazí barbaři z Ishím Voróo. Potřeboval je k tomu, aby na horu zaútočili. On jim do té doby otevře cestu. Přesně tak jim to vysvětlil.

Byla to lež.

Virssagòn chtěl vědět, jestli chlad skutečně brání drakům v tom, aby se zvedli do vzduchu, nebo jestli přece jen nejsou schopni zaútočit v letu i během zimy. Barbarů nebyla škoda a on aspoň získá důležité poznatky o chování šupináčů.

Draci. Tark Draan je opravdu kotel plný překvapení. Přemýšlel, kdy o ještěrech v Ishím Voróo naposledy něco zaslechl. Od doby, kdy se narodil, nedošlo k žádným událostem spojeným s draky, nikdy s nimi nebyly nějaké vážné spory. Jeho národ se jim vyhýbal, nepouštěl se s nimi do křížku, pokud to nebylo nezbytně nutné. Draci byli zákeřní a křídla z nich dělala nevypočitatelné protivníky.

Mám dojem, že si vzpomínám, že jedno z našich vojsk zabilo na západě Ishím Voróo nějakého draka. Muselo to být nějak před dvanácti, třinácti částmi nekonečna. Bestie požadovala, aby jí Dsôn Faïmon odváděl dávky. Virssagòn si odplivl do sněhu. Elfové se chovají ke zdejším barbarům úplně stejně.

Ověřoval si zprávy zvědů. Sedláci, které cestou potkal, hovořili o elfech, jako by představovali hotový mor, a nic si nepřáli toužebněji než jejich smrt − jenom se neodvažovali proti nim něco podniknout. Pochopitelně. Z jejich pohledu.

Obešel horu z jedné třetiny a chránil se přitom keříky a hustým křovím, pak spatřil vchod: bránu, která byla tak vysoká, že jí mohl projít i drak. Byla zavřená a obitá nažloutlým kovem. Tu si prohlédnu pozorněji. Virssagòn postupoval vpřed.

Brzy poté dokázal ve svitu nočních hvězd pouhým okem rozeznat reliéf, namalovaný na bráně: nějaká božská bytost na něm současně tvořila draka i elfa. To mělo pravděpodobně symbolizovat přesvědčení, že se elfové považují za stejná božská stvoření jako šupináči, na nichž létali.

Ten kov je ryzí zlato! Byly do něj zasazeny pravé drahokamy a brilianty svědčící o bohatství, k jakému se elfové dopracovali. Diamanty hrály v měsíčním svitu duhovými barvami. Virssagòn znal v Ishím Voróo několik národů, které by se daly s elfy do války už jenom kvůli ceně té brány.

Nad bránou byly do skály zapuštěné široké střílny, za nimiž plápolaly ohně. Elfové opracovali kámen v okolí brány tak, že vypadala jako tlama obrovitého draka.

Dračí kult, který staví šupináče světla a Sitaliiny děti na úroveň bohů. Virssagòn podřepl za kupkou sněhu. To jsou ale vznešení elfové, jen co je pravda.

Pohledem stoupal po skále výš a výš. Pořád ještě hledal nějakou možnost, jak se dostat dovnitř. Na vyčnívajících kamenných jazycích rovněž zahlédl světlo. Zvědové. Nebo… že by tam přistávali draci? Můžou vyletět i v noci?

Světýlka mohla sloužit k orientaci, což potvrzovalo domněnku, že draci nejspíš dokáží létat i v zimě.

Nejbližší otvor s kamenným výstupkem se nacházel dobrých čtyři sta kroků nad úrovní vchodu. Virssagòn měl těžkou zbroj, která se nehodila k tomu, aby v ní její nositel šplhal po skalách do výšin.

Pak tedy raději nějak proklouznout kolem brány. Tam by stačilo překonat výšku třiceti kroků a dostat se dovnitř otvory pro lučištníky. Nemohl se rozhodnout.

Kdyby ho objevili příliš brzy, sotva by našel nějakou možnost, jak z elfské tvrze uniknout. Znal své schopnosti, silné stránky. Ale nebyl blázen, aby lehkomyslně podceňoval neznámý počet válečníků. Blázni umírají jako první.

Virssagòn se rozhodl a přebíhal ze stínu do stínu, jakmile se mu nějaký naskytl. Nechtěl zatím využívat schopnosti, které měli alfové vrozené. Světlé, sněhem pokryté plochy, které musel cestou překonat, představovaly pro alfy to nejnevýhodnější prostředí, jaké si dokázali představit. Kdyby velké části těchto polí pokryl stín a šířila se na nich temnota, vzbudilo by to okamžitě pozornost.

Jakmile dorazil k bráně, naslouchal, co se kde šustne. Neodvažoval se zhluboka dýchat.

Nadále byl klid. Zdálo se, že si stráže nad branou připadají v naprostém bezpečí, přestože cizí armáda zabrala sousední říši vzdálenou pouze několik málo mil. Další důkaz toho, jak moc spoléhali na draky.

Co dále. Virssagòn se zkoumavě rozhlédl a hledal ve skále trhliny a drobné výčnělky, které by poskytly jeho prstům dostatečnou oporu. Když si vyhlédl možnou trasu, kudy by se mohl dostat vzhůru, udělal první pokus.

Vyšplhal do výšky osmi kroků, když se mu pod rukavicí ulomil kus skály.

Virssagòn se v pádu přetočil a dopadl na nohy, kotoulem zmírnil prudkost dopadu, aniž by způsobil sebemenší hluk. Slyšet bylo pouze křupání sněhu, za což mohla těžká zbroj.

Cinkání padajících kamínků však vyvolalo u stráží poplach.

Ke střílnám se blížily lampy, hlasy zaznívaly stále hlasitěji. Shora dopadaly na zem světelné paprsky a trhaně přeskakovaly z místa na místo.

Nejsem žádný horolezec. Virssagòn nyní přece jen musel sáhnout po vrozených schopnostech, aby se vyhnul odhalení. Zeslabil lampy a snížil tím jejich jas, navíc se přitiskl ke skále a zahalil se stínem.

Zaslechl tupé zařinčení, potom zaskřípěly těžké závory a polovina brány se kousíček pootevřela. Elfové znejistěli a chtěli se podívat, co se před bránou odehrává.

Tím jste mi prokázali ohromnou laskavost! Virssagòn se odrazil a skočil na zlatý reliéf, držel se vypouklých částí vytvářejících dračí spáry a vyšplhal dva, tři kroky výš, zatímco elfové pod ním vyšli před bránu. Objeví moje stopy a spustí poplach.

Bleskurychle se rozhodl vniknout dovnitř − protivníci ho zbavili možnosti volby.

Virssagòn šplhal ve výšce sedmi kroků k horní hraně brány, aby se po ní později snadno dostal na vnitřní stranu. Doufal, že až se brána zavře, bude viset nad hlavami stráží a pouze vyčká, dokud neodejdou.

Elfové mezitím pobíhali ve sněhu, objevili otisky jeho nohou a křičeli něco na své druhy ve střílnách.

Samusine, dej, aby se nepodívali mým směrem! Nadále se obklopoval stíny, ale důkladnější pohled nebo paprsek světla z lucerny by ho odhalil a vyrval z temnoty.

Najednou zaplály nesčetné světelné kužely, široké jako koruny stromů, a prorážely v temnotách třpytivá kola. Paprsky putovaly zasněženou plochou a hledaly vetřelce.

Virssagòn si dovolil podívat se nahoru a rozeznal tam otočná světelná zařízení, skládající se z několika lamp a obrovských zrcadel, spojujících světelné paprsky do mohutných svazků. Ještě dobře, že jsem se nerozhodl utéct. Nedostal bych se daleko.

Pod ním vyrazil z hory druhý oddíl ozbrojených elfů a vydal se po stopách, které zanechal. Alfové zpravidla používali pouze kožené zbroje, a pokud vysloveně nechtěli, nezanechávali po sobě otisky, ale Virssagònova záliba v těžkých zbrojích měla nevýhodu, že na měkkém podkladu, jako byl i sníh, zůstávaly po jeho podrážkách zřetelné stopy.

Upír noci je patřičně přivítá a pak bude dost chytrý na to, aby se odsud vypařil. Pokračoval ve šplhání a dospěl k vnější hraně brány.

Stráže se stáhly zpátky do hory, zatímco pátrací oddíl pokračoval v záři světelných kopí ve sledování stop. Křídlo brány zaskřípělo a začalo se otáčet, vchod se opět zavíral.

Virssagòn si musel pospíšit, pokud nechtěl, aby ho brána rozdrtila. Přesunout se přes hladkou hranu však nebylo tak jednoduché. Nebyly tam žádné reliéfy, za něž by se mohl prsty zachytit.

Škvíra se zužovala.

Musím se toho odvážit! Ale jestli není na druhé straně nic, čeho bych se chytil, spadnu na zem elfům rovnou pod nohy! Virssagòn se přehoupl přes hranu na opačnou stranu brány, která se hned poté definitivně zavřela.

Hrubý trám ho zachránil před pádem, pevně se ho chytil. Visel na natažených pažích jako černá vlajka, lehce se zakomíhal a vytáhl se nahoru, aby se k široké dřevěné vzpěře pevně přitiskl.

Strážní se jeho směrem vůbec nedívali. Vraceli se zpátky, prošli obrovskou halou a zmizeli v bočních dveřích. Virssagòn slyšel, že kráčejí po schodech někam nahoru.

Nehlučně vydechl.

Elfové určitě vyhlásili poplach, takže teď nepochybně budou nějakou dobu poplašeně poletovat sem a tam. Kdyby to nešlo jinak, bude muset několik momentů nekonečna počkat, než se zase uklidní.

A zítra zaútočí barbaři. Budou si myslet, že tu byl některý z lidských zvědů, a už o tom nebudou více uvažovat. Všechno běží skvěle. Musím se pocvičit v trpělivosti. Rozhlédl se. Přesto bych si raději našel nějaké jiné místo. Tady by mě mohli až příliš snadno objevit.

Sklouzl po bráně dolů, pružně dopadl na zem a pospíchal k boční straně haly.

Odtamtud vedla přímým směrem třicet kroků vysoká a stejně tak i široká chodba. Virssagòn se po ní vydal.

Dorazil na dno svislé šachty, v níž se nahoru spirálovitě vinula široká rampa. Byla vyražená do skály, nebyla postavená z kamení.

Virssagòn usoudil, že rampa měla posloužit zraněnému drakovi dostat se do vnitřku hory a tím do bezpečí, i když nemohl létat. Kromě toho se po ní mohli dostat nahoru jezdci a vozy, aniž by k tomu bylo zapotřebí výtahu. Dobře promyšlené.

Vycházel z předpokladu, že hora slouží elfům jako domov už mnoho částí nekonečna. Zdálo se, že nic nebylo uděláno narychlo nebo ledabyle. Každičký kousek plochy na zdech a stěnách byl vyzdobený symboly nebo pokreslený nástěnnými malbami. Elfské umění sice neměl v oblibě, musel však uznat, že elfové po řemeslné stránce podzemšťany vysoce převyšují. Jejich díla by se skoro dala srovnávat s elegancí alfů.

A ještě jedna věc ho udivovala: Všude je klid.

Zdálo se, že poplach uvedl do pohotovosti pouze ty, co byli zodpovědní za bezpečí a ochranu, zbytek nejspíš pokojně dřímal a čekal na rozbřesk dne.

Já si kvůli tomu určitě nebudu stěžovat. Virssagòn se pustil rampou vzhůru prozkoumat vnitřek hory.

Jednotlivá patra byla uspořádaná do kruhu, z rampy neustále vycházely nějaké odbočky. Vběhl do některých chodeb a naslouchal. Zvuky spáčů, tiché hovory, hudba. Někde vonělo jídlo, jinde voňavé esence, pak zase jen kámen. Stěny byly stejně jako u vchodu všude hladké, někde i vyleštěné, podlaha pokrytá kamennými deskami nebo vyložená koberci. Čím výše se dostával, tím větší námahu si dávali obyvatelé hory s výzdobou příbytků, aby se v nich cítili co nejdomáčtěji.

Virssagòn usoudil, že spodní patra byla vyčleněna pro strážní jednotky, kde se na útulnost nekladl takový důraz.

Rampa se táhla stovky kroků vzhůru. Na stěnách plály malé lampičky a šířily narudlé, příjemné světlo.

Konečně dospěl do míst, kde nebyly žádné byty.

Chodby se rozšířily. Zaslechl tiché řinčení řetězů a odněkud z bezprostřední blízkosti i ponuré, hlasité zafrkání, jako by někdo obsluhoval kovářský měch. Ucítil štiplavý pach, zavalila ho vlna obrovského tepla.

Našel jsem draky! Virssagòn znervózněl.

Jeho znalosti o dracích se omezovaly na to, co znal z legend. Nevěděl, jak dobrý mají čich, neznal zvláštní schopnosti ani slabiny těchto stvůr. Pro válečníka jeho typu, který se na protivníka rád předem důkladně připravil, to nebyl dobrý výchozí bod. Dokonce ani nevěděl, kde mají tahle monstra srdce.

Virssagòn se vkradl do první chodby, šel směrem, odkud k němu dolehlo frkání.

Nejdříve prošel kolem jedněch malých dvířek, která otevřel a vrhl pohled dovnitř.

V postelích tam leželi dva elfové, místnost byla nasáklá vůní kůže a kovu. Na stěnách objevil dlouhé smotané kožené řemeny, železné háky a jiné předměty, o nichž usoudil, že jsou zapotřebí k řízení draka. Připomínaly mu koňské postroje.

Našel jsem jezdce. Tiše vyšel z místnosti a nehlučně postupoval dále.

Pach a teplo byly stále intenzivnější, začal se potit.

Po pravici objevil železné mříže, před nimiž se nacházela spousta kladek a pák. Vedly odtamtud různé řetězy, některé nahoru ke stropu a dále skálou, jiné skrz tyče v mřížích do prostoru za nimi.

A tam se krčil drak spoutaný ocelovými pásy, křídla měl dlouhými svorkami připevněná k tělu, aby je nemohl roztáhnout. Ležel na loži z popela a žhnoucího uhlí, s hlavou opřenou o krátké přední nohy, víčka zavřená.

Virssagòn odhadoval, že tělo je nejmíň osm kroků dlouhé, stočený ocas mohl měřit dalších osm. Naproti tomu hlava a krk byly docela krátké. Ve světle žhnoucího uhlí se dračí šupiny třpytily šedobílou barvou. Nad drakem se na kladkostroji vznášelo sedlo se dvěma sedadly.

Můžou v zimě létat, a jak! Virssagòn protáhl obličej. Jeho úkol nečekaně nabyl na významu.

XXIII.

Sníh

tiše padá.

Snáší se na mrtvoly těch,

co padli v prohrané

bitvě.

Krev

se tiše řine.

Prosakuje z těl těch,

co nedávali

pozor.

Smrt

tiše přichází.

Plíží se k ohňům těch,

co se obávají

noci.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

Téndalor uchopil luk a přiložil k tětivě dlouhý černý šíp, pořádně ji natáhl, až ho zabolely čerstvě zahojené rány. Zemři!

Prsty se rozevřely, šíp zabzučel vzduchem a zasáhl posledního Dorón Ashont stojícího před průlomem rovnou do hledí jeho rozšklebené obličejové masky. Protivník měl v těle už několik šípů, ale až Téndalorův ocelový hrot mu definitivně přinesl smrt. Obr se zapotácel a padl na soukmenovce, z nichž život vyprchal už dřív.

Téndalor hlasitě zaryčel radostí a spolu s dalšími bojovníky rychle šplhal přes hromadu gigantických mrtvol. Ostrovní pevnost mi teď bude zase patřit! Vzal jsem si ji od vás zpátky.

Údivem se zastavil hned na zbytcích zřícené zdi: přímo před ním se někam ztratil velký kus země. Voda z příkopu se vylila do nově vzniklé prohlubně, ve svitu měsíce se třpytivě vznášely obláčky zpěněné vodní tříště a stříkaly mu do obličeje. Šumění proudu původně považoval za hluk způsobený katapulty. Vykopali tady díru! Chtějí vysušit příkop! Mají snad v Ishím Voróo ještě jedno vojsko?

Vedle něj se objevil Aïsolon, a když spatřil jámu, která byla v půdě vykopaná, nařídil okamžitý ústup. Jeho zbroj připomínala parádní zbroj nostàrojů. Nebyly na ní boule, jenom cákance žluté a rudé krve. „Tady už nejsou žádní protivníci, které bychom mohli porazit. Do Dsônu! Rychle!“

„Čeho tím chtěli Dorón Ashont dosáhnout?“ tázal se Téndalor. „Kam ta voda teče?“

Aïsolonův obličej prozrazoval hluboké starosti. „Do starého říčního koryta. Pochází z doby, kdy byl Dsôn Faïmon založen. Naši předkové vysušili jednu část řeky a druhou využili k napuštění vodního příkopu.“ Otočil se a dal se do běhu. „Musíme se okamžitě vrátit do Dsônu a varovat obyvatele!“

„Podzemní řeka vede do Černého srdce?“ Téndalor najednou ucítil v ústech kovovou pachuť. Pokusil se polknout, ale to se mu nepovedlo.

Z příkopu se mezitím vytratila dobrá polovina vody, napájely ho však tři řeky, jejichž obsah se neustále hrnul dovnitř.

Téndalor si vybavil strukturu hvězdicovitě uspořádané říše. Dsôn se naplní vodou jako vana a pak budou na řadě paprsky! „Aïsolone! Musíme tu díru nějak zavřít!“

Vojevůdce se ohlédl. „Můžeš mi říct, jak to máme udělat? Zahradit okraje? Voda z nich odplavuje hlínu, je příliš prudká. Nejdříve musíme varovat alfy v Dsônu, potom ať si učenci vymyslí nějaké řešení. My sami tu vodu nezastavíme.“ Běžel pryč.

Téndalor ho následoval. Měl pocit, že má místo těla jenom prázdnou skořápku, nemohl pořádně jít. Uviděl upíra noci, nasedl a co nejrychleji se rozjel v ústrety hlavnímu městu, aby obyvatele varoval před masami valící se vody.

Zvíře, které si namátkou vybral, se dalo do rychlého cvalu. Téndalor se nečekaně ocitl na čele těch, kteří se hnali k městu.

Dorazil k Aïsolonovi. „Odkud o tom Dorón Ashont věděli?“ zavolal na něj. „Proč jsme o tom nevěděli myl Nemuseli jsme tak dlouho otálet s útokem!“ Ani on jako benàmoj ostrovní pevnosti neměl o starém říčním korytě nejmenší tušení.

„Možná díky starým záznamům z dob jejich předků. A já si myslím, že zbytek svojí armády přivedli do Dsônu právě tím starým korytem.“ Aïsolon vypadal nesmírně ustaraně. „To neskončí dobře, Téndalore. Voda má ničivější sílu než všechny katapulty.“

On zná moje jméno. Kraťoučký pocit štěstí nad tím, že velitel celé armády věděl, kdo je, brzy pominul. V duchu viděl, jak se Dorón Ashont rozmístili kolem celého kráteru a pobíjejí nebo hází zpátky do vody každého alfa, který se snaží zachránit před potopou.

Bok po boku cválali rovinou a blížili se k Dsônu. Zdálo se, že upíři noci cítí, co všechno závisí na tom, aby do města dojeli včas, a neprojevovali nejmenší známky únavy, přestože jim po krku a bocích hojně stékal pot.

Slunce vyšlo a ozářilo alfům oblak sírově žluté barvy, vznášející se nad místem, kde se nacházelo hlavní město.

Téndalor a Aïsolon se k němu blížili od severozápadu a po levici ve vzdálenosti čtyř mil spatřili na okraji kráteru vojsko Dorón Ashont. Nehybně vyčkávalo na místě. První řady se dívaly dolů, zatímco přímo pod jejich nohama se ze stěny kráteru valila široká vodní kaskáda.

Téndalor přiměl upíra noci, aby se zastavil, a pohlédl na hlavní město. Nejraději by pukl žalem. Žádný Dsôn už neexistoval!

Nad kalnou, bublající břečkou se převalovaly nažloutlé obláčky páry. I když voda nesahala v kráteru nijak vysoko, nevyčnívaly z vodního oparu žádné budovy, žádné střechy, dokonce ani impozantní věž z kostí, v níž sídlili Nesmrtelní. Jako kdyby Černé srdce Dsôn Faïmonu na tomto místě nikdy nebylo. Existovalo pouze toto syčící, bublající jezero.

„Kyselina,“ pronesl nechápavě Aïsolon, stojící vedle něj. „Bezectní, oni proměnili řeku v kyselinu!“ Upřeně se zadíval na stovky Dorón Ashont, které dva alfové vůbec nezajímali. Jejich praporce povlávaly ve větru přímo nad středem říše alfů. „Ó bezectní! Z Dsônu nic nezbylo! Rozpustili v té kyselině celé město a všechny jeho obyvatele!“

Téndalor se otřásl při pomyšlení, jaký děs musel zavládnout v ulicích, jakmile obyvatelé pochopili, jaký osud jim hrozí. Kdybych tehdy ostrovní pevnost udržel, byli by všichni ještě naživu! Tato myšlenka ho tvrdě zasáhla. Já mám na svědomí smrt tisíců alfů! V duchu se mu před očima vynořily rysy přátel, o nichž si myslel, že jsou ztraceni, a vyčítavě se na něho dívaly. Nevěděl, co může tváří v tvář takovému nezměrnému neštěstí říct, kromě… „Aïsolone, zabij mě,“ zašeptal.

„Co?“

„Já… oni mohli plán uskutečnit jenom proto, že jsem proti nim nedokázal ubránit svůj ostrov…“

Aïsolon potřásl hlavou. „Ne. Já tě ještě potřebuju. Spolu s vojáky vyrazíš proti Dorón Ashont. Jestli z toho boje vyvázneš živý, bezectní ti odpustili.“ Ukázal na nažloutlé, špinavé vody. „Po tomhle debaklu je pro nás důležitý život každého alfa. Kdo ví, kolik nás ještě zůstalo. Kyselina už pronikla i do paprsků.“ Prudce otočil upíra noci. „Zpátky k vojsku. Přineseme Dorón Ashont smrt!“

Fadhasi, jako bůh za nic nestojíš. Téndalor vytáhl dýku a rozškrábal maličký znak právě zavrženého boha na své zbroji. Tehdy jsi mě v příkopu zachránil jenom proto, abys mi naložil na bedra mnohem větší vinu. Rozjel se za velitelem.

Byli od okraje kráteru vzdálení asi tak čtvrt míle, když se Téndalor rozhlédl kolem sebe a postřehl ve sněhu trhliny, které se rychle šířily. Vyrážela z nich žlutá pára. Když projížděli jedním takovým obláčkem, rozkašlal se. Měl pocit, že se výpary udusí. Oči ho příšerně pálily. Rovněž upír noci zafrkal a ztratil rychlost.

„Půda se rozpadá!“ zakřičel Aïsolon chraplavě. „To je práce té kyseliny! Rychle!“

Popohnali upíry noci, aby unikli z ohrožených míst.

Kusy půdy se zvířatům propadaly pod kopyty, upíři noci klopýtali a jako zázrakem se znovu a znovu dokázali postavit na nohy. Žádný z alfů nespadl ze sedla, což Téndalorovi připadalo jako ještě větší zázrak.

Konečně prohlubní ubylo, dostali se na pevnou půdu.

Upíři noci byli se silami u konce, běhy se jim třásly únavou. Téndalorův hřebec byl první, který zalapal po dechu a složil se na zem, Aïsolonovo zvíře ho následovalo brzy poté. Jezdcům se v pádu podařilo vyskočit ze sedla a měkce dopadnout na nohy.

Samusine, potrestej je! Téndalor se podíval k jihu. Všechny je zabij!

Vojsko Dorón Ashont utíkalo pryč, aby si zachránilo život. Obrovité stvůry přeskakovaly trhliny v zemi, během okamžiku jich celé tucty mizely v rozevírajících se jámách nebo je polykaly výpary.

„Pojď, trochu smrti pomůžeme!“ pronesl Aïsolon zachmuřeně.

Alfové vytáhli luky a zasypali šípy Putující věže, tvořící čelo prchajících. Účinek, kterého tímto ostřelováním dosáhli, stačil zpomalit útěk nepřátel, takže i oni padli za oběť nově vznikajícím trhlinám.

Ze stovek Dorón Ashont unikli zrádné půdě jenom ti nejobratnější a nejšťastnější − potom však s hlasitým praskotem poklesla celá obrovská plocha, na níž se předtím vytvořily trhliny. Na půl míle široko a stejně tak daleko zmizela veškerá půda a pohltila všechny nepřátele alfů.

„Samusine, velebím tě!“ Aïsolon sklopil luk.

Já ne. Smrt Dorón Ashont nemohla v Téndalorových očích vyvážit množství alfů, kteří odešli do konečna.

Aïsolon pohlédl na vyčerpaného upíra noci. „Nemůžeme tu stát a čekat, až se naše zvířata zase postaví na nohy.“ Ukázal k severu. „Pojďme vojsku naproti. Řekneme jim, co se přihodilo.“ Vyrazil vpřed.

Téndalor kráčel za ním. „Co teď bude?“

„Vyšel jsi z bitvy živý,“ odvětil Aïsolon. „Bezectní dospěli k názoru, že tvůj život zatím nemá připadnout konečnu.“

Možná vděčím bezectným za život. Ale chci si ho ponechat? „Ne. Já myslel, co bude s naším lidem?“

„To je náš příští úkol, Téndalore. Měli bychom najít Nesmrtelné a zeptat se jich.“

„Ale… jestli byli ve věži z kostí…“

„Oni jsou Nesmrtelní. Chápeš? Právě z toho důvodu nosí takové jméno.“ Aïsolonova slova zněla pevně a rozhodně. „Naše vojsko se bude rozhlížet po všech, co přežili, a zřídí pro ně tábor. Potom musíme popřemýšlet, jak zastavíme přítok té kyseliny, abychom mohli Dsôn znovu vybudovat.“

Téndalor doufal, že Nesmrtelní jsou stále naživu, aby jim ukázali východisko z nečekané situace a pomohli zbytkům jeho lidu. Bez nich, to pevně cítil, by byli jako národ odsouzeni k zániku.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, na východ od někdejší Zlaté nížiny, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

Drak přeletěl nad Carmondajem − a místo něho popadl mrtvého elfa. Závan větru zvířil kolem alfa bělostný sníh. Šupináč se rychlými, mocnými údery křídel vznesl do výše.

To bylo jen o chlup. Carmondaj vstal a rukou si ze šatů setřásl sníh. Co když se vrátí? Sledoval draka pohledem.

Tvor letěl na východ a stále se zmenšoval, už byl velký jenom jako pták a zanedlouho úplně zmizel.

Zdá se, že mi dá pokoj. Carmondaj se rozhlédl kolem sebe. Teď se poohlédnu ve vesnici. Když tudy táhl Virssagòn, asi už v ní nebude moc barbarů.

Vrátil se lesíkem zpátky na místo, kde zanechal upíra noci. Před hřebcem ležely mrtvoly dvou mužů, oba byli zabití kousnutím do krku a napolo sežraní. Upíru noci visely z úst zbytky vnitřností, z nichž se v panujícím chladu ještě kouřilo. Pokud Carmondaj správně viděl, právě polykal játra.

Neopatrnost je hlupákova smrt. Carmondaj uchopil upíra noci za uzdu a šel s ním k chalupám, v pravé ruce třímal meč.

Ale ve vesnici nebyl nikdo, kdo by na něho zaútočil. Ani psi neštěkali. Carmondajovi se ulevilo. Neměl ta zvířata rád, protože páchla a skoro neposlouchala. Navíc byla za kousek žvance ochotna zradit svého pána.

Kolem podivně vypadající věže roztál sníh. Carmondaj cítil teplo, vyzařující ze zdí. Na jedné straně objevil široké železné dveře, kterými by projel i žebřiňák. Otevíraly se klikou. Nahoru od nich vedla rampa z pálených cihel.

Co tady můžou ukrývat? Zvědavě zatočil kladkou a dveře otevřel.

Za nimi se objevila místnost, z níž sršely jiskry velké jako pěst. Žár připomínal pekařskou pec. Carmondaj popošel po rampě několik kroků dál a nahlédl dovnitř.

Na zemi se rozkládalo tenké lože ze žhnoucího uhlí, v žáru se škvařily dračí výkaly a zamořovaly vzduch štiplavým zápachem.

Zahřívací věž, aby krev šupináčů po letu v ledově studeném vzduchu opět zřídla a důkladně se zahřála!

Jestli existovalo více takových staveb, mohli elfové létat na dracích vzduchem celou zimu. A tím taky útočit na vojsko alfů.

Jak to, že to naši zvědové nevypátrali? Carmondaj zůstal stát v příjemném teple v dostatečném odstupu od kouře a vytáhl sešit.

Nakreslil věž, místnost pro draky, draka samotného, jak si ho pamatoval, elfovu zbroj, každičkou maličkost, která by někdy mohla být k užitku.

Bude o tom muset okamžitě uvědomit Imàndaris.

Divil se však, že Virssagòn nechal věž stát. Jaký plán si připravil? Nebo toho vypátral více než já?

Přestože mu to vůbec nebylo po chuti, rozhodl se Carmondaj strávit noc v osadě.

Prošel všechny domky a objevil stopy prozrazující, že je barbaři opustili. Ze strachu před Virssagònem? Nebo ze strachu před drakem?

Vybral si největší chalupu, která měla dokonce dvě místnosti, a zavedl upíra noci do komory přede dveřmi. On sám spal na půdě mezi kupkami sena a slámy, aby se vyhnul případnému přepadení, a naopak sám mohl nečekaně zaútočit ze zálohy, kdyby se k vesnici někdo blížil. Hřebec by mu ohlásil, že někdo má v úmyslu dům v noci navštívit. A jak doufal, hned by ho i sežral.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

„Nespouštějte oči z kotlů šest a sedm! Tlak stoupá moc rychle, materiál by se snadno mohl vyvařit.“ Příliš mnoho povinností není přítelem přesnosti. Durùston potřásl hlavou. Když procházel alejí trpasličích tavicích zařízení, která od okamžiku, kdy je jeho národ dobyl, sloužila zcela jinému účelu, vypadal jako benàmoj.

Objemné nádoby se napravo i nalevo od něj tyčily do výšky několika kroků, pod nimi žhnulo doběla rozžhavené uhlí, rozdmýchávané měchy velkými jako celé domy. Jeho učedníci a nevolníci se hemžili v hale a dávali pozor na kotle a všechno, co se v nich s bubláním vařilo.

„Mužstvo u kotle číslo čtyři: elfské kosti by už brzo měly být vyvařené. Připravte se, že je vysypete ven.“ Podíval se nahoru ke komínu, kde se kupila páchnoucí vodní pára. „A pošlete nahoru dva mechaniky. Ať se podívají, proč se v té páře škvaříme skoro stejně jako pozůstatky našich poražených nepřátel.“

Alfové stojící poblíž se dali do smíchu.

Durùston si otřel obličej, kapky potu mu stříkaly z tváří na hrubou, tmavohnědou koženou zástěru, kterou si na ochranu ovázal kolem pasu. Potřebuju jednou tolik kotlů i lidí.

Ve vlasti kdekdo dychtivě toužil po špercích z kostí, perlových náhrdelnících, kroužcích a připomínkách velkých vítězství nad nenáviděnými elfy. Téměř nestačil poptávce z Dsônu vyhovět. Nostàrojka mu pravidelně posílala další várky barbarů a elfů, které vyhnali z nejodlehlejších koutů Zlaté nížiny.

Ale problém nastával se zpracováním.

Durùston na tom nebyl zcela bez viny. Kladl na svá díla vysoké nároky, a když se jednalo o jeho pověst, nehrál čas roli. Teprve když byl zcela spokojený, mohl další umělecký objekt opustit dílnu.

Stáhl si koženou čapku, která mu chránila vlasy před jiskrami, a vyšel ze zamlžené haly, v níž byl bez ustání cítit kouř a pach škvařícího se masa. Vešel do vedlejší kovárny, kde ho přivítal vzrušeně vypadající světlovlasý alf. Nováček k němu přišel do učení před několika momenty nekonečna, byl to jeden z Khlotònových synovců, jehož jméno si Durùston už ani nepamatoval. Za to, že jsem ho přijal, může pouze vliv jeho strýce, a ne mladíkův talent pro umění. Neboť ten v něm vůbec není.

„Na něco jsem přišel!“ vykřikl plavovlasý alf v radostném vzrušení a hned zas běžel dál.

Durùston zůstal stát a díval se za ním. „Uvidím to odsud, nebo co mám podle tebe vlastně dělat?“ Neměl dobrou náladu, trápil se, protože nebyl spokojený s tím, co vychází z jeho rukou. Měl všechno možné, aby vytvořil dílo, jaké nepřekoná nikdo v celém Dsôn Faïmonu, obzvláště ony nádherné zajatce, které měl k dispozici k dalšímu zpracování. Chyběla mu však inspirace. Někdo mu podal pohár s průzračnou, studenou vodou. Vyprázdnil ho rychlými doušky. Zatraceně, jak se vlastně jmenuje?

„Promiňte mi,“ vykřikl světlovlasý alf. Nedokázal zkrotit nadšení, byl celý bez sebe. Vrátil se k Durùstonovi, v pravici držel tyglík a vyřezávaný kousek kosti. V nádobce šplouchala olejnatá kapalina připomínající hustou rtuť.

„Tady!“

„Nevidím nic, co by vysvětlovalo tvoje vzrušení,“ zabručel Durùston.

Alf položil tyglík na zem, klekl si na kamenné desky a natřel kost jemňoučkou vrstvou barvy. Krátce na ni foukl a s rozzářenýma očima ji podal Durùstonovi. „Už to uschlo! A je to…“

„Stříbřité.“ Durùston znuděně uchopil podanou kost. „Znám rychle schnoucí barvu, která…“ Udiveně se odmlčel. Prsty přejel po natřeném místě. Kov? Škrábl do barvy nehtem a zaznělo jemné cinknutí. Alf vyjeveně zíral před sebe jako bez ducha. „Dej mi ten tyglík.“ Mladík mu ho podal. Durùston zjistil, že nádobka je vlažná. To není roztavený kov.

„Látka ztvrdne při teplotě odpovídající teplotě lidského těla,“ vysvětloval mu plavovlasý alf. „Už jsem s tím udělal několik pokusů.“

„Řekni mi, jak se jmenuješ.“

„Khlotònior.“

„Tys to sám vyvinul?“ Durùston nanesl trochu barvy na jiné místo, kde substance během několika okamžiků ztvrdla. Pustil kost na zem a stoupl na ni podpatkem. Kost zapraskala a roztříštila se, ale tenoučká vrstvička se pouze prohnula a vytvořila podélný, plochý plátek. To je ono! Takový materiál jsem marně hledal!

„Musím přiznat, že to byla náhoda, mistře.“ Khlotònior se zvedl a uctivě couvl. „Cídil jsem poslední formy, které trpaslíci používali na odlévání, abych viděl, jestli se s nimi dá pracovat. Nahřál jsem jejich obsah a nalil ho do jedné nádobky, kde se z něho stalo tohle.“ Ukázal na tyglík. „Já sám jsem se o to nijak zvlášť nepřičinil. Bylo mi nápadné, jak se ta věc leskne a jakou má strukturu. Proto jsem se pokusil…“

„Ano, dobrá.“ Durùston pochopil, že neexistuje možnost, jak tento roztíratelný materiál jenom tak znovu vyrobit. Zvedl plátek, přešel s ním k nejbližší výhni, vložil ho čisté odlévací formy a vsunul ji do žhnoucího uhlí. Netrvalo dlouho, a maličký plátek se roztavil a vypařil. Nedá se používat opakovaně. „Kolik toho máme?“

„Jeden velký železný kbelík, mistře.“ Khlotònior pozorně sledoval mistrův experiment. „Pověsil jsem ho nad oheň, aby neztuhl.“ Ukázal prstem doprava.

Durùston přikývl. „Dobrá práce. Ode dneška budeš mít čestný úkol propátrat všechny kovárny v Šedých horách a přinést mi toho ještě víc.“ Ukázal na kbelík. „Najdi odlévací formy, pro mě za mě si najdi i pár podzemšťanů, kteří ti pomůžou vypátrat, co se to tam ve skutečnosti sloučilo.“

„Ale… Mistře Durùstone, chtěl jsem k tobě vstoupit do učení, abych se naučil pokovovat kosti,“ odvážil se Khlotònior nesměle odporovat.

Durùston se na něho zaškaredil. „Jsme nesmrtelní. Nejdříve bys měl sehnat více toho zázračného kovu. Až pak z tebe udělám sochaře.“

„To se ale mému strýci nebude líbit.“

„K životu učně patří, že musí vykonávat činnosti, které mu nejsou milé.“ A jestli mě budeš moc dráždit, pošlu tvému strýci sochu vytvořenou výlučně z částí tvého těla. Durùston mladíka propustil strohým kývnutím, které nepřipouštělo další odpor.

Khlotònior se uklonil a vyšel z kovárny.

Doufám, že ho už nikdy neuvidím. Ať ho podzemšťani klidně chytnou a zabijí. O jednoho míň z těch, co se k umělecké činnosti vůbec nehodí, a přesto se cítí povolaní. Durùston přešel ke kbelíku a prohlížel si kapalnou stříbřitou substanci. Nazvu ji durùstříbro.

A přesně věděl, co s tím udělá.

Pospíchal ven a nařídil dvěma osvědčeným pracovníkům, aby dávali na kbelík pozor, potom se vydal do odlehlejší části hor, která mu sloužila jako skladiště dokončených uměleckých děl.

Procházel halu za halou. V nich byly naskládané celé řady hotových ornamentů z kostí, rodových znaků, lustrů, stropních přívěšků a kostmi vykládaných stropních dílců. Visely ze stropu na řetězech nebo hácích a čekaly na přepravu do vlasti. Některé byly vykládané zlatem nebo méně cennými kovy, jiné osázené diamanty. Podzemšťané nahromadili hodně cenností. Durùston je použil pro smysluplnější účely, než aby ležely ukryté v bednách a jen tu a tam se na ně přišel někdo podívat.

Přestože byl hrdý na to, co se svými učni dokázal, těšil se na práci, která ho právě čeká. Ta plně uspokojí moji touhu po opravdovém umění. Bude to dárek pro Nesmrtelné, o který mě nostàrojka nedávno prosila.

Durùston došel ke dveřím, které hlídali čtyři důkladně ozbrojení alfové. „Přiveďte mi ji!“ nařídil jim a netrpělivě čekal.

Benàmoj stráže zmizel za dveřmi, z nichž se vyvalil závan dusivého vzduchu, a hned poté se vrátil s jednou elfkou. Kudrnaté plavé vlasy obklopovaly její obličej vznešenou aurou. Ruce měla v poutech, působila vyčerpaným dojmem. Alfové jí nenechali nic než tenkou lněnou košilku.

„Mám tě doprovodit?“ zeptal se válečník a podal Durùstonovi řetězy.

„Ne. Já to zvládnu.“ Durùston uchopil konec řetězu a vyrazil vpřed. Nemohl se dočkat okamžiku, kdy promění svou inspiraci ve skutečnost. Nechal elfku, aby kráčela šikmo před ním, a neztratil ji tak z dohledu. Neměla sice nejmenší možnost utéct, přesto nehodlal riskovat žádné nepříjemné překvapení.

Jakmile vešli do první haly s uměleckými předměty, strnuly elfce nohy. Když spatřila lebky a kosti, vydralo se jí ze rtů hlasité zaúpění, potom vypadala, jako by si potichu odříkávala modlitbu.

Příšerná řeč. „Myslím, že nedopadli až tak špatně,“ pronesl Durùston. „Je to přece jenom lepší než padnout na bitevním poli po zásahu šípem a stát se pak páchnoucí mršinou, kterou sežere zvěř.“ Zasmál se. „Dostanou teplý domov, budou stát na skříních nebo poslouží jako ozdůbka do kuchyně. To je taky jistá forma nesmrtelnosti, má krásko.“

Elfka otočila hlavu a plivla na něj, sliny mu přistály na zástěře.

„Vida, k čemu všemu se ta zástěra hodí.“ Durùston do ženy strčil, až narazila do sloupu z kostí. „Na tadyto jsem potřeboval kosti stovky příslušníků tvého národa. Chtěla bys, abych ti popsal, jak jsem ten sloup vystavěl?“ Když spatřil, jak se jí obličej zkřivil odporem, znovu se zasmál. „Nemá smysl pro umění,“ zabručel a šel dále.

Durùston elfku dostrkal do své komůrky a nařídil pomocníkům, aby ji důkladně umyli, ať na ní nezbyde ani ta nejmenší stopa špíny. Pozorně si prohlížel ženino dokonalé tělo. Nahou, nebo oblečenou? Rozhodl se pro nahotu a zavedl elfku do kovárny, kde strčil řetězy do rukou jednomu ze svých učňů.

„Zaveďte ji doprostřed místnosti,“ přikázal a nohou posunul plochý dřevěný podstavec, ležící před výhní. „Postavte ji sem na to.“

Zatímco dva alfové odváděli nahou elfku na určené místo, sejmul Durùston z ohně kotlík a za opasek, kterým měl přepásanou zástěru, zastrčil zednickou lžíci a štětec. Podivný kov byl vlažný. To je poprvé, co pracuju s živým materiálem. Poprvé a naposledy.

Otočil se a přistoupil k elfce. Zatím v jejím obličeji nespatřil nic, co by prozrazovalo strach. Půvabný obličej na něho shlížel s jednoznačným odporem. „Já jsem Durùston, jeden z největších umělců našeho národa, a s tvojí pomocí brzy budu ten ze všech největší,“ oznámil jí. Tenkým pramínkem durùstříbra polil podstavec a elfčiny nohy, materiál ztuhnul a pevně elfku připoutal k podložce. „Pusťte ji a sejměte z ní řetězy,“ nařídil.

Učni učinili, co jim mistr nařídil, a ustoupili stranou.

Zdálo se, že zajatkyně netrpí bolestmi, proces tvrdnutí probíhal naprosto neokázale. Výraz v její tváři se však změnil. Zdálo se, že tuší, co má alf v úmyslu.

„Nejdříve mě napadlo,“ vysvětloval Durùston, „že tě to nechám vypít a potom z tebe sloupnu maso proužek po proužku. Ale to by bylo zbytečné plýtvání.“ Uchopil zednickou lžíci, obešel elfku a polil jí záda velkorysou porcí lesklého kovu.

Fascinovaně přihlížel, jak tekutý kov tenoučce stéká z lopatek podél páteře a pečlivě lne ke každé jemnůstce jejího těla. Pronikal dokonce i do pórů v kůži.

Zajatkyně se snažila otočit, ztuhlý kov jí však znemožnil jakýkoliv pohyb. Zasténala, zdvojnásobila úsilí, ale neobvyklá zbroj, která takto pokryla její tělo, vydržela. Elfka se dala do křiku.

Bude to dokonalé! Durùston ji polil druhou, třetí a pak i čtvrtou lžící, zalil jí ramena, stehna i zadek.

Elfka se s každou kapkou tekutiny víc a víc měnila v sochu, která se vehementně bránila strnulosti. Olejnatý kov po ní rychle stékal a v mžiku tvrdnul. Elfčiny pohyby ochabovaly.

Durùston vytáhl štětec a cíleně doplňoval tekutinu tam, kam sama od sebe nenatekla, a postupně měnil zajatkyni v okouzlující sochu. Její hlavu však ušetřil.

Každý sval, každá šlacha, všechno se na ní přesně rýsuje! Opojený štěstím natíral jemnými štětinkami poslední nezakrytá místa na horní i spodní části těla. Znám každičký detail jejího těla.

Vůbec nevnímal, co se kolem něho děje, byl zcela pohroužený do přeměny, kterou zajatkyně musela strpět.

Kbelík se nebezpečně prázdnil.

Durùston se před ní narovnal a pohlédl jí do očí. „Jsi připravena ztratit život?“ Musí se to podařit! Zhluboka se nadechl. „Budeš mým mistrovským dílem,“ zašeptal. Když se elfka nadechla k odpovědi, stříkl jí lžíci durùstříbra do otevřených úst. Kov jí okamžitě neprodyšně ucpal krk, elfka se pomalu dusila.

Nesmím promeškat ten správný okamžik! Durùston namočil štětec, držel ho nachystaný v ruce a upřeně jí hleděl do očí, číhal na přesný okamžik smrti.

Zorničky se najednou změnily.

Teď! Durùston jí přejel štětcem po obličeji, právě když pohled jejích očí pohasínal. „Ano!“ zaryčel vzrušeně a pokryl zbylé rysy kovem. „Spoutal jsem smrt!“ zajásal. „Zachytil jsem ji, když přišla a zmocnila se jí!“ Potřel štětcem vlasy mrtvé elfky − ale nádobka byla prázdná. Zbytek stačil akorát tak na pokovování kořínků nad čelem. Vlasy samotné zůstaly plavé.

Durùston usoudil, že jeho dílo díky tomu vypadá ještě lépe! Teprve teď zjistil, jak je najednou v kovárně plno. Jeden přes druhého se kolem něho tísnili všichni jeho učni. S rozmachem hodil zednickou lžíci, štětec i kbelík do výhně, kde se poslední zbyteček durùstříbra rozpustil v žáru.

„Podívejte se na to!“ vykřikl v euforii, zcela opojen vlastním výtvorem. „Podívejte se, jaký dar pošlu Nesmrtelným: Veïnsu, kněžnu Zlaté nížiny, zachycenou přesně v okamžiku smrti! Nic není dodělané dodatečně.“ Šťastně si povzdechl. V tomhle mě nemůže nikdo napodobit. „Hlídejte ji. Nikdo se k ní nesmí přiblížit,“ nařídil svým nejlepším žákům.

Byl zcela vyčerpaný, vyšel z kovárny a vyhledal svou komoru. Krátce si odpočine, vykoupe se a posilní a pak napíše Nesmrtelným dopis s patřičným vysvětlením, aby dokázali docenit jedinečnost a nepřekonatelnost sochy, která vlastně vůbec nebyla sochou.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Gwandalur, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), zima

Virssagòn té noci nespal. Bděl u postele obou elfů a připomínal oživlou noční můru.

Z rychlé prohlídky vyplynulo, že to je jediná místnost, kde spí dva jezdci v těsné blízkosti draka. Zbylé místnosti byly prázdné, naproti tomu dračí ubikace byly obsazené.

Usuzoval, že oba elfové mají pohotovost a musí být připraveni na zavolání vzlétnout. Budou první, kteří na šupináčích vyletí do vzduchu, jakmile se před horou objeví vojsko barbarů. To nehodlal v žádném případě zmeškat.

Virssagòn je mučil krutými sny, takže jim spánek nepřinesl odpočinek. Usmíval se, zatímco se elfové neklidně převalovali sem a tam, tiše sténali nebo něco vykřikovali.

Když malými okýnky dopadly dovnitř první sluneční paprsky, zazněl hlasitý gong, následovaný signálem rohu.

Aha, přicházejí moji barbaři. Virssagòn rychle vyklouzl z místnosti a skryl se poblíž dračí mříže, aby mohl pozorovat, jak jezdci připravují šupináče k letu.

Netrvalo dlouho a přiběhli oba elfové, zahalení do kožešinových plášťů, které si přehodili přes zbroj. Na hlavách měli hrubé kožené čapky a na nich helmy. Aby držely, byly k nim připevněné kožené řemínky, které si svázali pod bradou.

Páky a kladky se daly do pohybu, všechno běželo jakoby samo od sebe. Něco několikrát zarachotilo, pak se sedlo spustilo dolů a dopadlo do železných úchytů na drakových zádech. Zatímco se svorky na křídlech samy rozevíraly, vešel do klece k té stvůře jeden elf a nevelkými očky jí protáhl kožené řemínky. Virssagòn si oček včera nevšiml. Nenápadné věcičky byly zaražené do šupin, umístěných na hlavě, na krku, kolem tlamy, a všude kolem nich byly krvavé škraloupy. Očka byla zašroubovaná hluboko do masa.

Tak ty bestie ovládají! Bolestí! Virssagòn musel obdivovat nápaditost elfů. Předpokládal, že všechny exempláře řídí stejným způsobem.

Druhý elf se vyšvihl do sedla, zkontroloval toulec se šípy a úchyt na kopí na druhé straně dračího těla. Zatímco jeden z elfů ovládal draka, druhý vnášel do řad nepřátel smrt.

Elf, který navlékl drakovi řemeny, s ním krátce pohovořil, dvakrát ho pohladil po hlavě a poté obsadil prázdné místo. Strhl ze stěny kopí, prostrčil je mřížemi a odsunul jím páku nějaké kladky.

Potom se řetěz rozmotal a před drakem se rozevřela stěna. Dovnitř zavál chladný vítr. Virssagòn venku zahlédl jednu z přečnívajících kamenných plošin.

Elfové si převázali břicho řemeny, aby při prudkých letových manévrech nebyli vymrštěni ze sedla, a připnuli si něco ke zbroji.

Co je to? Virssagòn zahlédl tenkou šňůru, spíše drát vedoucí od zbroje elfů dopředu k jednomu očku, které měl drak na krku. Protože tímto zařízením nebylo možné šupináče nijak ovládat, dospěl alf po chvíli k názoru, že možná představuje jakousi pojistku: kdyby drak z jakéhokoliv důvodu ztratil jezdce, vytrhl by mu drát očko z krku a možná mu tak rozpáral hrdlo. Elfové a šupináči nejsou opravdoví kamarádi.

Zadní běhy šedobílého draka byly dosud připoutané, tvor netrpělivě škubal pouty.

Jezdec něco zavolal a zatáhl za řemínek. Na místě, kde bylo přichycené očko, se objevila krev, a šupináč okamžitě zkrotl jako ovečka. Navenek.

Virssagòn však postřehl výraz v očích té stvůry. Vyčetl z něho nutkavé přání zabít svého mučitele! Ryzí zuřivost, kterou zadržoval pouze strach z bolesti. To je dobré!

Hrot kopí se přetočil a zamířil na další páku, kterou se uvolňovaly řetězy, jimiž byl drak spoután. Jakmile bude volný, může let začít.

Virssagòn vystoupil z výklenku, vykročil k elfům a při každém kroku po nich mrštil úzkým vrhacím nožem. Zbraně připomínající jehly vězely ve speciálním úchytu na rameni jeho zbroje, takže stačilo, aby zvedl ruku, vytáhl je a vrhl. Nemusel ztrácet čas.

Elfové ho zpozorovali příliš pozdě. Vytvrzené hroty projely helmami a kápěmi, které měli elfové navlečené pod helmou, zabodly se do krků a oba jezdce okamžitě usmrtily. Mrtvoly bezvládně visely v sedle.

Tady vám ty řemeny nijak nepomohly. Virssagòn došel až k nim. Drak si odfrkl a pozorně ho sledoval očima. Zřejmě poznal, že Virssagòn není elf.

„To je v pořádku, kamaráde.“ Alf uvolnil na zbrojích drátky, ale nepustil je z ruky. Potom vyprostil ze sedla mrtvoly a hodil je dolů. Tvrdě dopadly na zem. „Dlužíš mi svoji svobodu,“ prohodil k drakovi, jako by mu mohl rozumět. Když si stoupl přímo před jeho tlamu, nedal na sobě najevo nejmenší vzrušení. Postupně vytáhl kovové řemínky z oček a zahodil je. Potom zvedl zajišťovací drát a sundal ocelové smyčky z úchytů.

Šikmé zorničky šedobílého draka pozorně sledovaly každý z jeho pohybů.

„Chceš se pomstít mučitelům?“ Virssagòn sáhl mezi mříže a zvedl páku, na niž před chvílí mířilo kopí. Konce řetězů s řinčením spadly na zem a uvolnily drakovy zadní běhy. Alf ustoupil stranou a udělal bestii místo. „Mám osvobodit i tvoje přátele?“

Drak zaryčel, prohnal se kolem něho na plošinu a rozpřáhl křídla. Ta se zatřepetala, pak nabrala vzduch a vynesla draka do výše. Tvor zmizel Virssagònovi z dohledu. Alf zaslechl další hlasité zaryčení a šumění křídel, potom zavládlo ticho.

Virssagòn byl zklamán. To by bylo až moc krásné. Ušetřil by mi spoustu práce.

Opět zaduněl gong.

Elfové brzy přijdou vyzbrojit další draky. Měl bych si pospíšit. Běžel chodbou zpátky a pak vyběhl po rampě nahoru, kde byly jiné cely.

Virssagòn měl štěstí, že strážnice nebyly obsazené elfy. Tak se mu podařilo nerušeně osvobodit půl tuctu dalších šupináčů. Stejně jako šedobílý drak se vznesli do vzduchu a přestali jevit o horu zájem.

Virssagòn pokaždé potají doufal, že když na ně bude mluvit, tak se některý z nich s ním spojí. Že týraná zvířata budou chtít zabít hlídače. Protože se však nic takového nedělo, další dva draky zabil tak, že spoutaným stvůrám podřízl bez jakýchkoliv cavyků krky. Draci byli příliš nebezpeční, nemohl si dovolit nechat je naživu.

Vyšel z cely a podíval se do chodby, popošel vpřed a zahleděl se dolů. Přicházejí.

Jeho činy elfy mezitím varovaly. Ti zjistili, že do hory někdo vnikl a osvobozuje jejich draky. Všude pobíhali ozbrojenci, jimž se jen stěží bude moci vyhnout. Deset z nich mířilo rovnou k němu.

Slunce stoupalo na obloze výš a výš a vnášelo do vnitřku hory více světla. Elfové s největší pravděpodobností využívali zrcadla nebo nějaká podobná zařízení, aby nasměrovali paprsky až dovnitř. Tím skončily jeho hrátky se stíny.

Počkám, až barbaři zaútočí, a pak se rozhodnu, co udělám. Do té doby jim nesmím padnout do rukou. Virssagòn se stáhl do jedné z prázdných dračích cel. Vyšel na kamenný výstupek, aby se podíval na průběh bitvy, která se rozhořela na úpatí hory.

Barbaři se v dlouhých zástupech blížili ze tří stran, vždy po dvou mužích vedle sebe. Tím šetřili síly, protože ti, kteří šli první, ušlapávali ostatním vysoký sníh. Vyrobili si žebříky, aby se dostali k otvorům nad branou. V tak krátké době nemohli sestrojit žádné těžké dobývací stroje. Navíc vycházeli z předpokladu, že jim Virssagòn otevře. Modlete se ke svým bohům. Budete jejich pomoc moc potřebovat.

Jak pod ním, tak i nad ním vylétali elfové v sedlech draků do vzduchu, plazům od spárů povlávaly volné konce železných řetězů. Elfové v uniformách dračích jezdců se připravovali k útoku.

Virssagòn viděl, že jeho spojenci nemají nejmenší šanci na vítězství. Ale budu se na to s napětím dívat.

Hned při prvním útoku, kdy se draci prohnali těsně nad hlavami barbarů, vytvořily se v řadách blížících se útočníků široké mezery. Řetězy se zabořily do sněhu, zvířily mračna bílých vloček a vrážely do vojáků. Byly vidět utržené končetiny, řadu mužů smetly železné řetězy k zemi. Když měl někdo velké štěstí, zvedl se ve vzdálenosti několika kroků ze sněhu a odnesl si z prvního setkání s draky jenom lehké pohmožděniny.

Útok dračích jezdců povzbudil barbary ve snaze dostat se co nejrychleji až k hoře.

Virssagòn zahlédl, jak se na obloze vynořilo šest osvobozených draků − a vrhli se na lidi! Zbrázdili jejich linie, chňapali kolem sebe a vznesli se s kořistí vzhůru, kde barbary ještě za letu požírali. Na vojáky padaly krvavé kousky lapených nešťastníků a kusy železa. Sníh se opět zvířil.

Prokletá pakáž! To je váš dík? Měl jsem vám podříznout krky, stejně jako těm dvěma posledním…

Někdo za ním na něho tázavě zavolal.

Virssagòn se pomalu otočil a ocitl se tváří v tvář pěti elfům, kteří na něj mířili oštěpy. Za nimi se objevili tři další, kteří měli zvednuté luky. „Předpokládám, že chcete vědět, kdo jsem,“ odpověděl šeptem. „Tak slyšte: já jsem vaše smrt.“

Jeden z lučištníků něco řekl jazykem elfů. Ten stojící v čele vylekaně ukázal oštěpem na Virssagònův obličej, na jeho oči. „Alf!“ zasyčel.

Virssagòn rozpřáhl ruce, držel je vodorovně roztažené a zaklonil se, jako by se chystal skočit do jezera. „Kdo se chce nechat obejmout smrtí?“ zašeptal s ledovým úsměvem.

Nepřirozený pohyb jeho rukou spustil mechanismus ukrytý ve zbroji: maličká pera vymrštila neuvěřitelnou rychlostí na nepřátele šipky, maskované jako ozdobné nýty na čelní straně zbroje.

Vybroušené hroty zasáhly zaskočené elfy na nejrůznějších místech těla a poslaly je zkrvavené k zemi. Stříbrný jed nanesený na hroty šipek je zabil během dvou úderů srdce. Virssagòn miloval svou zbroj a byl na její tajemství nesmírně pyšný.

U východu z cely se objevili další elfové s pozvednutými luky.

Vy mě nedostanete. Udělal krok stranou, zřítil se do hlubin − a po několika krocích přistál na další plošině.

Udělal kotrmelec a vřítil se otevřenými dvířky do dračí cely, přitom vytasil meč a druhou rukou popadl železnou, téměř loket dlouhou tyč, kterou měl upevněnou na levé straně zbroje. Všechny části a součástky zbroje byly důkladně promyšlené.

Před ním se objevila široce rozevřená dračí tlama.

Virssagòn praštil šupináče tyčí do tlamy, takže ho zuby minuly a naprázdno cvakly vedle něho. Oběhl draka, zlomil kopí, jež po něm hodil jeden ze dvou elfů, kteří se zrovna připravovali ke vzletu, a zezadu bodl prvního jezdce mečem pod rameno. Dalším pohybem mrštil železnou tyčí po druhém elfovi, který právě napřahoval ruku s oštěpem.

Tyč trefila nepřítele přímo mezi oči, elf padl v bezvědomí k zemi. Teprve tehdy vytáhl Virssagòn meč z prvního protivníka a vyhnul se tryskající krvi. Přetnul tepnu a věděl, že elf nevyhnutelně vykrvácí. Všechno se to stalo s neuvěřitelnou rychlostí.

„Věnuju ti svobodu!“ Dříve než se drak k němu stačil natočit, zvedl Virssagòn ulomenou přední část kopí a zezadu ji bestii zarazil do lebky. Šupináč zařval a skonal.

Alf zvenčí zaslechl řinčení zbrojí. Nepřátelé se k němu opět blížili. Pronásledují mě. Ti zbabělci jdou po rampě, místo aby to udělali stejně jako já.

Zalíbila se mu taktika přeskakovat z plošiny na plošinu. Sebral železnou tyč, mečem přesekl hrdlo elfovi, ležícímu v bezvědomí na zemi, a vyběhl ven. Odrazil se k mohutnému skoku, aby se přenesl na spodní plošinu.

Při pádu se podíval, jak dole probíhá bitva.

Barbaři se nedostali ještě ani do vzdálenosti osminy míle od vchodu do hory, sníh kolem nich byl rudě zbarvený. Armáda byla v rozkladu, osamocení vojáci všude vybíhali z řady a snažili se dostat do bezpečí. Stala se z nich ještě lehčí kořist svobodných draků i snadný cíl pro šípy elfských lučištníků.

Jatka, jaká nemají obdoby. Virssagònovi nebylo líto lidských životů, které tam vyhasínaly, ale mrzelo ho takové plýtvání. Přál si, aby se barbaři dostali alespoň k bráně a ve větší míře tak od něj odvrátili pozornost.

Přistál na výčnělku, chytil se skály − a stál před zavřenými dveřmi, které byly mnohem větší než ostatní.

Co teď? Napravo ani nalevo od něho nebyla v dosahu žádná plošina a nad ním se na kraji plošiny, z níž právě seskočil, objevily hlavy dalších elfů. Dívaly se na něho. Elfové pochopili, že tam uvízl a nemůže jim uniknout.

Schovat se ve skalní stěně? Virssagòn viděl, že skála je na tomto místě velice příkrá. Navíc vypadala zvětrale. Ještě měl v dobré paměti svůj neúspěšný pokus u brány. Pád z výšky několika set kroků by rozhodně nepřežil.

Těsně vedle něj dopadl na plošinu první oštěp a roztříštil se, dva šípy mu narazily do zbroje a sklouzly po ní. Další výhoda stabilnější zbroje.

I když míří hrozně mizerně, časem mě stejně někdo z nich zasáhne do hlavy. Zacouval až ke dveřím a doufal, že vojáci uvnitř budou tak hloupí a otevřou je, aby ho chytili. Jinak ho dříve nebo později někdo z plošiny sestřelí. Máchnul mečem a rozdrtil jím v letu šíp, který mu mířil na hlavu.

Najednou se shora se vzteklým rykem snesl stín a přehnal se těsně nad plošinou, na níž stáli elfové. Ti zaječeli, přepadli přes okraj plošiny a klouzali po hrubé skále dolů. V pádu si sedřeli maso až na kost.

Osvobozený drak, který svým útokem alfa zachránil, se elegantním obloukem vrátil, přistál na uvolněné plošině a složil křídla.

On chce zase dovnitř? Virssagòn nemohl uvěřit pohledu, který se mu právě naskytl. Všichni šupináči, které osvobodil, se vrátili na plošiny a pospíchali ke vchodům do svých cel − ale pak se jako na povel zastavili, natáhli hlavy a začali do vnitřku hory plivat oheň! Jejich počínání doprovázelo hlasité dunění.

Z oken strážnic vyšlehly plameny a vyhnaly hořící elfy ven.

Nyní si Virssagòn pro změnu přál, aby cela, před jejímiž dveřmi stál, zůstala zavřená a on tak zůstal ušetřen plamenů. Náladové, nevypočitatelné stvůry. Opět pohlédl na bojiště, kde bylo vojsko barbarů úplně zničené a elfové nad ním vytáčeli na dracích poslední kolečko.

Virssagòn najednou pochopil svůj omyl. Ale samozřejmě! To je jasné, oni měli hlad! Věřil, že pochopil chování osvobozených nestvůr. Nejdříve se posilnili a teď se vypořádají se svými mučiteli!

Draci zmizeli v celách. Temné dunění, které slyšel, když chrlili plameny, nyní zaznívalo mnohem tlumeněji. Na různých místech se z hory valil dým, alf nabyl dojmu, že se uvnitř šíří hned několik požárů.

Virssagòn se hlasitě rozesmál. Takže ti barbaři byli přece jen k něčemu dobří! Bez nich by byli šupináči příliš slabí a nemohli se pomstít. Posadil se na plošinu a díval se, co se kolem něho děje.

Také draci, na nichž letěli elfové, se najednou začali vzpouzet a prováděli nejkrkolomnější kousky, aby se zbavili sedel. Mnozí se i s jezdci zřítili k zemi. Virssagòn postřehl větší exempláře, na nichž seděli čtyři elfové, které se vědomě vrhly proti skále, aby přinesly jezdcům smrt, i když je to samotné stálo život. Vzpoura byla v plném proudu.

Zaslechl hlasité prskání přicházející zpoza dveří, za nimiž seděl. Zasáhla ho vlna horka, jako by kámen zachvátily neviditelné plameny.

Virssagòn vyskočil, zatímco se branka pomalu otevírala. Zdálo se mu, že slyší, jak se ze zdí vylamují mříže, potom se ozvala děsivá rána: všechno nasvědčovalo tomu, že drak, kterého elfové zavřeli uvnitř, se osvobodil a přitom uvedl do chodu mechanismu otevírající východ ven.

Až bude odsud utíkat, nebude se na mě ohlížet. Virssagòn popadl nepřátelský oštěp, zlomil dřevo tak, aby se hrubý hrot dal použít jako nůž, potom vytasil dýku a sunul se stranou, pryč z plošiny. Chtěl uniknout dračím očím. Čepele zarážel do úzkých škvír ve skále, aby se měl čeho držet.

Virssagòn se pustil do hodně nebezpečného kousku. Ručkoval šikmo dolů, aby se dostal z blízkosti plošiny i z dohledu. Nechtěl, aby ho bestie zahlédla.

Nad ním zazněl hlasitý ryk, až se celá plošina zachvěla.

Zaslechl škrábání, když se do skály zaryly dračí spáry, potom se dolů vrhl obrovský bílý drak a rozepjal křídla. Klouzavým letem se snášel níž a níž a s hladovým řevem mířil k poslednímu hloučku barbarů, kteří ve sněhu pádili o život.

To byl dobrý nápad, že jsem se té bestii klidil z cesty. Virssagòn sledoval, jak šupináč přistál uprostřed lidských válečníků a řádí mezi nimi. Divoce chňapal kolem sebe, chytal je do spárů, pobíjel je ocasem a okamžitě polykal. Elfové se ve své drzosti chovali k drakům jako k normálním zvířatům a mysleli si, že je hladem a bolestí dokážou ovládat.

Tělo bílého draka měřilo patnáct kroků, k tomu bylo nutno připočíst dlouhý ocas a stejně dlouhý krk. Kdyby rozepjal křídla, neprošel by ani obrovskou bránou u vchodu do hory. Virssagòna fascinoval nesporný půvab, který toto monstrum navzdory své velikosti při zabíjení mělo.

Mezitím ze vzduchu zmizeli všichni elfští dračí jezdci. Šupináči se roztříštili o skálu nebo leželi mrtví na zemi, vedle nich jejich jezdci, kteří stejně jako oni pozvolna chladli. Na obloze kroužili pouze draci, které Virssagòn osvobodil.

Alf si našel příhodné místo, kde se mohl zapřít i patami, takže paže nemusely nést celou váhu jeho těla. Čekal, co bílý drak podnikne.

Bestie dožrala a široce máchla křídly, až zmizela v oblaku sněhu. Vypadalo to, jako by na onom místě před dýmající horou zuřila sněhová bouře, z níž zničehonic vystřelil šupináč a dlouze, táhle zařval. Ostatní draci se k němu okamžitě připojili. Světlá rohovina na krku, břiše, ocase, tlamě i spárech, prakticky po celé spodní části drakova těla, byla rudě zbarvená krví barbarů.

Mimořádně působivý obraz! Virssagòn pociťoval hlubokou úctu vůči této elementární síle, proti níž by sám nic nesvedl. Pro jistotu se pod plošinou zahalil do stínu, aby ho drak nemohl v žádném případě objevit.

Bílý netvor přistál před bránou do hory a vychrlil na zlatý reliéf záplavu ohně. Hned po první vlně plamenů se zlato začalo tavit, po druhé se zcela rozteklo a křídla brány se rozevřela směrem dovnitř.

Drak se posunul vpřed a strčil hlavu do vnitřku hory.

Virssagòn se mohl pouze domýšlet, co se děje. Když zaznělo tupé dunění a z otvorů ve spodní části hory vyrazila ohnivá kopí zasypávající okolí popelem, nabyl jistoty. Bílý šupináč, údajné stvoření bohyně Sitalie a bratr elfů, vypustil spalující horký dech. Temné syčení zaznívalo znovu a znovu.

Elfové v plamenech nebo v hrůze vyskakovali okny ven a při dopadu na zem žalostně umírali. Menší draci chrlili oheň v horních patrech hory a vytvářeli žár, v němž bylo vyloučené nabrat dech a nespálit si přitom plíce. Z plošiny nad Virssagònem rovněž šlehaly plameny, jak snadno poznal podle mihotavé záře.

Jen těžko dokázal odhadnout, jak dlouho dopřávali šupináči volný průchod své nenávisti, ale po nějaké době se bílý drak stáhl. Olízl si tlamu, vyrazil vítězný řev, zarývající se do morku kostí, a máchl křídly. Pak se z třpytivého bílého oblaku opět zvedl do vzduchu a zamířil k jihu, menší exempláře ho následovaly.

To bylo moje mistrovské dílo! Virssagòn vyšplhal zpátky na skalní plošinu, zatímco kolem něj proudila voda z tajícího sněhu. Byl promočený až na kůži.

Z celé hory se kouřilo, sníh roztával v žáru vycházejícím ze skalních stěn.

Tak brzy nebudu moct vstoupit dovnitř. Podíval se pod sebe. Zbývá mi jediná možnost − sestoupit dolů po skále.

Přestože mu to přišlo více než zatěžko, odložil zbroj a pečlivě ji uložil na okraji plošiny vedle otvoru, z něhož se valil neuvěřitelný žár a oblak popela. Jakmile to bude možné, hned si pro ni přijdu.

Opatrně a bez omezení, které by si vynutila těžká zbroj, se spouštěl skrz obláčky teplé mlhy dolů k zemi.

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon, mezi paprsky Wèlèron a Avaris, 4371./4372. část nekonečna (5199./5200. sluneční cyklus), zima

Jiggon se zřítil dolů, klouzal po svahu a sedřel si kůži. Kde je ta proklatá voda?

Pod rukou ucítil hrubý kořen a pevně jej popadl. Kolem něj se sypaly oblázky a hrudky hlíny. Pod sebou slyšel z příkopu tlumené šumění. Voda tam sice ještě byla, ale z nějakého neznámého důvodu jí většina chyběla.

Jiggonovy oči přivykly temnotě a ve svitu hvězd se rozhlédl. Houpal se ve výšce dvou kroků nad rychle tekoucí vodou, připomínající spíše dravou řeku. Zdálo se mu, že výhružné dunění, které mu doléhalo k uším, přichází odněkud od vodopádu. Co ti Dorón Ashont udělali? Chtějí vysušit celý příkop? Ale proč si dávají takovou neuvěřitelnou námahu a nepřekonají vodu na vorech?

Jiggon uměl plavat, přesto se nepouštěl kořene. Neurčitý pocit ho varoval před úmyslem ponořit se do vod. Nevěděl, kam by ho proud odnesl.

Jestli nade mnou pořád ještě číhají černoočka? Opřel se špičkami bot o stěnu příkopu a hledal, kde se může čeho zachytit. Kousíček po kousíčku se soukal nahoru, přičemž pečlivě nahmatával skalní výčnělky, jichž by se mohl přidržet.

Jakmile došplhal pod vrchol příkopu, chvíli naslouchal. Potom se rozbolavělými pažemi vytáhl přes okraj. Déle už by se ani neudržel.

Jiggona zarazilo, že všude vládne naprosté ticho.

Slyšel pouze ševelení větru, kolem něj poletovaly sněhové vločky a částečky popela a padaly mu do očí. Musel si je protřít, popel pálil a vyvolával záplavu slz.

Jediným pohledem pochopil, že bitva je dobojovaná a válka prohraná. Na poli leželi mrtví Dorón Ashont, mezi nimi nehybní alfové, upíři noci a lidé. Poslední stany Armády svobodných právě dohořívaly.

Znovu se rozhlédl skrz závoj slz.

Kam se poděli? Jiggon byl sám.

Nikde nebyli žádní alfové, kteří by pobíhali po bojišti. Neviděl ani Dorón Ashont. A jak se zdálo, z jeho vojáků také nikdo nepřežil. Armáda svobodných byla zcela zlikvidovaná − až na něho.

Vítr se otočil. Zahalil ho kouř z doutnajících stanů a pach škvařících se mrtvých těl. Jiggonovi se udělalo špatně a pozvracel se.

Nevěděl, co s ním bude nebo co by měl udělat. Přestal se modlit k bohům, protože při pohledu na všechny ty mrtvé ztratil víru v jejich moc. Bohové nezasáhli a nepomohli jim v boji proti zlu.

Marné. Všechno bylo zcela marné. V duchu se mu před očima vybavily tváře členů jeho rodiny a spolubojovníků. Připomněl si Khalomeinova slova krátce před bitvou. A po zádech mu přejel mráz.

Jiggon otočil hlavu a podíval se k Ishím Voróo. Tam leží moje budoucnost, ne tady. Už nikdy nebudu otrokem. Žádného národa.

Svlékl z jednoho alfa zbroj, odebral mu zbraně a vydal se hledat místo, kde bude moci překonat příkop.

XXIV.

Tak slyšte, jakých vítězství dobyli hrdinové z Tark Draanu!

Pro většinu dosud nenastal čas odchodu do konečna, mnozí si měli teprve dobýt slávu.

Ale z rány, kterou jim zasadili Dorón Ashont, se Dsôn Faïmon již nezotavil.

Tak museli Nesmrtelní učinit rozhodnutí, které mělo zachovat národ alfů, a přesto bylo pro všechny velice bolestné.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, Gwandalur, 4372. část nekonečna (5200. sluneční oběh), zima

Carmondaj vyrazil časně zrána, ještě před východem slunce, a mířil k hoře, v níž žili elfové se svými draky. Vesnici, v níž přenocoval, zanechal v plamenech a doufal, že v nich shoří i zahřívací věž pro draky.

Po několika mílích nalezl draka. Ležel mrtvý ve sněhu, ve spárech nadále svíral elfa, kterého začal požírat. Jed, který zabil jeho pána, nyní připravil o život i stvůru. Asi toho elfa nesnášel. To mě uklidňuje. Obával jsem se, že se vrátí a nakonec mě přece jen dostane.

Když se na obloze zvedlo slunce, viděl, že hora už není daleko − a spatřil i vojsko, které k ní pochodovalo.

To můžou být jenom Virssagònovi barbaři. Zatraceně, přicházím příliš pozdě! Carmondaj chtěl popohnat upíra noci, když postřehl, že z hory vylétá celý houf draků a vrhá se na válečníky.

Okamžitě hřebce zastavil. Příliš nebezpečné. Zavedl upíra noci do úkrytu pod korunou nejbližšího stromu a odtamtud pozoroval dění v blízkosti hory. Ani si nestačil všechno nakreslit, bylo tu tolik dojmů, které si zasloužily, aby je zpracoval!

Bylo očividné, že se právě stal svědkem vzpoury. Draci se najednou obrátili proti svým pánům a zaútočili na horu, v níž elfové žili. Bílý drak na něho zapůsobil dojmem, který jen tak brzy nevyprchá. Kouřící a hořící hora, prodchnutá ohnivým dechem šupináčů, ho rovněž nesmírně inspirovala.

Draci nakonec odletěli. Na jih, jak konstatoval, a než definitivně zmizeli, zakroužili nad jeho stromem, jako by věděli, že je odtamtud pozoruje a maluje.

Carmondaj si vydechl úlevou. To nejsou protivníci, s nimiž bych chtěl mít něco do činění. Uložil malířské náčiní, nasedl na upíra noci a tryskem se rozjel k hoře, v níž plameny postupně pohasínaly.

Kouř se rozptýlil a jeho místo zaujímala vodní pára, která se uvolnila ze svahů a stoupala k oblakům.

Přestože Carmondaj s oblibou býval osobně přítomen událostem, o nichž psal, cítil nevýslovnou úlevu nad tím, že tentokrát nemusel stát Virssagònovi po boku.

Jeho smrt by mě zarmoutila, pomyslel si. I když by se v mém eposu skvěle vyjímala. Ale to si nezasloužil.

Carmondaj projížděl místy, kde draci pobili barbary z Ishím Voróo. Kolem kopyt upíra noci poletoval rudě zbarvený, krví prosáklý sníh. Když míjel zmrzačené mrtvoly, musel zvolnit rychlost, aby upír noci nešlápl na některé z potrhaných těl a nepodklouzl.

Nakonec dojel ke vchodu do hory.

Brána přestala existovat, vnitřní zdi byly zčernalé sazemi.

Carmondaj nechtěl věřit vlastním očím, když spatřil velkou kaluž zlata, která se rozkládala před vchodem a v níž zůstaly zachovány otisky spárů bílého draka. To nemohl nikdo z elfů přežít. Takový žár nikdo nepřežije!

„Přijel jsi pozdě, Carmondaji!“ zaslechl po pravici Virssagònův hlas. „Kdes byl?“

„Přišel jsem právě včas. Jenom bezectní vědí, jestli bych byl ještě naživu, kdybych přijel o něco dřív,“ odvětil Carmondaj s úsměvem. „Takové peklo! Divím se, že tě vidím bez tvojí nádherné zbroje. Jak je to možné?“

„Ulehčilo mi to sestup.“ Virssagòn ukázal do výšky. „Čtvrtá plošina, odtamtud jsem slezl. Na to, abych se vrátil vnitřkem hory, mi tam bylo moc velké horko.“ Také on se zasmál. „Vypadalo to z dálky hezky?“

„Moje kresby proslaví tvůj čin,“ slíbil mu Carmondaj, potom však chtěl vědět: „Řekni mi, měl jsi to v plánu, nebo to vyplynulo ze situace?“

Virssagòn se musel ušklíbnout. „Řekl bych, že to byl plán, který zčásti vznikl z nastalé situace. To, co platí, je výsledek.“ Popošel k němu. „Vezmeš mě kousek s sebou? Můj upír noci by měl stát někde vzadu, pokud ho elfové nechali naživu. Do hory stejně nemůžeme vstoupit. Určitě bude trvat dobrých čtyřicet momentů nekonečna, než se skála ochladí na snesitelnou míru a já si budu moct zajít pro svou zbroj. Ale rád bych nostàrojce podal zprávu o svém úspěchu. Potom se sem s několika kopiníky vrátím, abych měl jistotu, že někde nějaký elf nezaleží do skalní škvíry.“

„Ať se tak stane.“ Carmondaj ho za ruku vytáhl k sobě do sedla a vyjeli. „Kolik draků tady pomřelo?“

„To nevím, ale určitě nejmíň půl tuctu. Bohužel nemám tušení, kolik elfů jsem poslal na smrt. Ve tvém eposu by přesný počet určitě vyvolal správný dojem.“

„Jak to, že ty? Zabili je přece draci,“ poškádlil ho Carmondaj. Podívejme, přál by si, abych ve svém díle patřičně ocenil jeho čin.

„Jenže já jsem je k tomu přiměl,“ oponoval Virssagòn.

„A co je s tím bílým drakem a jeho… doprovodem? Viděl jsem, že letí na jih.“ Carmondaj se necítil dobře při pomyšlení, že by se šupináči mohli kdykoliv znovu objevit. Na vlastní oči viděl, co všechno jsou schopni napáchat.

„Co jsem měl dělat? Oni svým horkým dechem zničí celé armády. Modleme se k bezectným, aby přeletěli hory a nikdy se nevrátili. Po zkušenostech s elfy se budou téhle zemi určitě zdaleka vyhýbat.“

„Doufejme.“ Carmondaj se zatím nerozhodl, jak by měl konec bitvy vyhodnotit: bylo to opravdové vítězství, nebo jeho národ jenom získal před nadcházejícími boji v Tark Draanu jistou výhodu?

Dojeli na místo, kde Virssagòn při příjezdu zanechal upíra noci. Zvíře zmizelo. Proto oba dva pokračovali v cestě na hřbetě Carmondajova oře. Projížděli zasněženou krajinou, která se donedávna nazývala Gwandalur, a vraceli se do budoucí nové říše alfů.

Teď už chybí jenom Lesinteïl a Âlandur. „Virssagòne, povyprávěj mi, jak to vypadalo uvnitř hory,“ požádal Carmondaj a vytáhl sešit, „než do ní draci vdechli svůj horký dech.“

A alf se dal do vyprávění.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, někdejší Zlatá nížina, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), konec zimy

Nějaký jiný výraz pro slovo zabíjení. Větší, epičtější! Carmondaj seděl ve velkoryse vytesaném skalním domě, který mu Imàndaris přidělila, a celý moment nekonečna nepřetržitě kreslil a psal. Vybrušoval svůj epos. Vůbec nevycházel z domu a nezajímalo ho, co se v Tark Draanu právě děje. Řezničina, to je ten správný výraz. Rychle pozměnil příslušnou pasáž.

Tímto způsobem se vyrovnával se šokem způsobeným zánikem Dsônu.

Carmondaj si povzdechl. Má to, co dělám, vůbec smysl? Až své dílo dokončí, jak ho pak rozmnoží? Písařské dílny v jeho vlasti už neexistovaly. A kdo ten epos bude číst? Ti, co přežili, mají zcela jiné starosti.

Carmondaj si narovnal záda a zadíval se oknem ven.

V kráteru vládl čilý ruch. Otroci neúnavně dřeli, stavěli domy a vyrovnávali okraje kráteru. Vznikal druhý Dsôn.

Carmondaj byl vnitřně rozpolcený. Nejraději by se vrátil do paprsků a pomáhat těm ze svého národa, kteří tam zůstali. Měl však strach, že by se nakazil parazity. Takovým neblahým způsobem přece jen nechtěl skonat.

Napil se vody, dochucené zavařenou ovocnou šťávou. Protože z Dsônu přestaly docházet zásoby, bylo nutné využívat možností a zdrojů, které skýtal Tark Draan. Na jaře obdělají pole ve Zlaté nížině, z vlasti se k nim ještě dostala trocha osiva.

Kdy bude zrušena blokáda hranic? Zvedl se a popošel k oknu. Imàndaris se v plné zbroji brodila tajícím sněhem a mířila k jeho domu. Otevřel jí dveře, aby nemusela klepat. „Zdravím tě.“ Podal jí ruku a nostàrojka ji uchopila. „Pojď dál.“

„Neruším tě?“

„Ne. Právě dopřávám svému duchu chvíli odpočinku.“ Vpustil ji dovnitř.

Imàndarisin pohled utkvěl na horách papírů, navršených na stole, na židlích, parapetech, a dokonce i na schodech. Myšlenky, hotové stránky eposu, skici a nákresy. V rohu místnosti stály dva malířské stojany, na nichž pracoval na několika obrazech najednou. Vedle byly kelímky s barvami, v místnosti bylo cítit čisticí ředidlo, jak Carmondaj zjistil teprve teď, když se u dveří nadechl čerstvého vzduchu. Právě tak si až teď všiml, že má oděv potřísněný zelenými, hnědými a červenými skvrnami. Nostàrojčina návštěva ho vytrhla z tvůrčího opojení.

„To všechno jsi měl v sešitě?“ zeptala se alfka udiveně. Bylo vidět, že hromady papírů na ni udělaly dojem.

„Počkej, udělám ti místo.“ Usmál se a sebral ze židle kupku papírů, aby se měla kam posadit. „Něco z toho v něm bylo. Ale většina vznikla až v poslední době.“ Co po mně bude chtít?

Imàndaris usedla a zadívala se na něho. „Už jsme tě dlouho neviděli a dělali jsme si o tebe starosti.“

„Kdo je to my?“

„Alfové z Dsôn Balsuru.“

Carmondaj pokrčil obočí. „Nová říše dostala vlastní název?“ Dítě se narodilo a bylo pojmenované. To znamená konec Dsôn Faïmonu.

„Nesmrtelní ji tak nazývají.“

Carmondaj myslel, že se přeslechl. „Panovnický pár je v kráteru?“

Imàndaris dávala najevo jen skromné známky radosti. „Když Dorón Ashont rozpustili Dsôn v kyselině, byli Nesmrtelní náhodou zrovna na cestě sem. Chtěli se osobně podívat na zdejší horu. Caphalor usuzuje, že Putující věže vypotřebovaly všechny zásoby, co kde zbyly po alchemikantech, a přeměnily jimi řeku na kyselinu. Od těch, co přežili, jsme dostali zprávy, že tam viděli skleněné nádobky pokreslené znaky fflecxů.“

Nesmrtelní. Carmondaj to nechápal. To znamenalo, že se definitivně vzdali Dsôn Faïmonu. „Už zrušili blokádu?“

„Ne. Caphalor nadále drží Kamenný průsmyk. Psal, že v táborech před branou znovu a znovu dochází k úmrtím způsobeným parazity. Jeden nemocný stačí nakazit purpurovými phaiu su stovku dalších.“ Imàndaris si hluboce povzdechla. „Přišla jsem za tebou z jednoho důvodu: dali mi za úkol vybudovat Dsôn Balsur. Nesmrtelní mi k tomu poslali podklady. Musíš mi s tím pomoct, Carmondaji.“

„Já? Máme přece učence…“

„Ti buď zahynuli, nebo jsou v Ishím Voróo,“ přerušila ho alfka a chytila ho za ruku. „Prosím! Tvůj rozum dokáže uvažovat tolika různými směry.“

Carmondaj se cítil polichocen. A přetížen. Musí dokončit epos, namalovat všechny obrazy a kresby, a zároveň by měl ještě budovat město? „Co bude s Dsôn Faïmonem? Panovnický pár se k tomu už nějak vyjádřil?“

„Řekli mi, že tady vznikne nová říše. Kdo chce, může zůstat v Dsôn Faïmonu, až se kyselina odplaví. Ale novým domovem alfů se stane bývala Zlatá nížina elfů. Kráter a stvořitelčina slza jsou znamení, abychom nechali všechno staré za sebou a založili na tomto místě Dsôn Balsur. Odsud si podrobíme Lesinteïl a Âlandur a vyhladíme zbylé elfy. Řekli, že nám bude patřit celý Tark Draan. Brzy to vyhlásí i oficiálně.“

Podle tónu jejího hlasu poznal, jak je skleslá. Ani jeho nenaplnila tato zpráva radostí. Nebylo snadné vzdát se jednou provždy Dsôn Faïmonu, po tolika částech nekonečna, po tolika válkách, které byly kvůli němu svedeny, po tolika strádáních. Copak pro Nesmrtelné naše vlast nic neznamená? „Takže Dsôn Balsur,“ opakoval tiše nový název. „Víme, kolik obyvatel má nová říše?“

Imàndaris se nuceně usmála. „Pár tisíc.“

Hlavou se mu honily nesčetné myšlenky. Alfové se množili velice pomalu, což jim rozhodně neusnadňovalo záměr zapustit v nadcházejících částech nekonečna v Tark Draanu pevné kořeny. Toboribarovi óarci nás brzy budou počtem desetinásobně převyšovat a i barbaři se rozmnožují zuřivou rychlostí. „Můžeme se jenom modlit k bezectným a doufat, že nákaza časem pomine, aby se k nám mohli připojit i ostatní, kteří to tam přežili.“

Tušil, jaká tragédie hrozí Ishím Voróo: výsledek bitvy se brzy roznese. Bez příkopu, bez ostrovních pevností a ostatních národů, které alfy chránily, nepotrvá dlouho a ve zbytcích Dsôn Faïmonu začne řádit nejhorší spodina a hledat tam poklady. Nad přeživšími alfy se vznáší nesmírné nebezpečí.

Jeho národ se samozřejmě umí bránit. Nyní však byl oslaben jako málokdy v celé své historii. Carmondaj neznal žádné kresby, žádné eposy nebo hrdinské zpěvy, které by líčily něco obdobného. A já jsem v Tark Draanu.

„K bezectným ne.“

Podíval se na Imàndaris. „Co tím chceš říct?“

„Nesmrtelní rozhodli, že k bezectným se náš lid už nebude modlit. Bezectní nás nechali na holičkách a nezaslouží si, abychom je dále vzývali. Žádné oběti, zpěvy nebo modlitby.“ Zdálo se, že nostàrojka je tímto nařízením ještě méně nadšená. Prohrábla si světlé, narudlé vlasy. „Nebude trvat dlouho, Carmondaji, a budeme tu mít dva bohy, jimž budeme muset vystavět nový trůn z kostí.“

Nyní se musel posadit i on. Prostě dosedl na haldu nákresů. Dsôn Faïmon byl ve smrtelné křeči, bezectné nadále nesměl nikdo vzývat a nový Dsôn Balsur stál na hliněných nohách. Carmondaj zíral na Imàndaris, aniž by ji doopravdy vnímal. To je látka pro dalších pět eposů.

„Pomůžeš mi?“ zaslechl její hlas.

V hlavě mu zavládl zmatek. On sám se výraznou měrou podílel na dobytí Tark Draanu, aniž by v eposu zmínil své jméno, neboť nikdo nesměl vědět, že vystupoval jako Sinthoras. Že by mi bylo dopřáno vejít do historických knih jako tvůrce nově vznikajícího Dsônu? Smím se tomu vzpírat? Není to odměna za mé předchozí činy a vítězství? Tížila ho odpovědnost, která tím na něj padala. A zároveň ho i lákala.

„Jakmile pohroma pomine a blokáda bude zrušena, přidají se k nám zbylí alfové a budou mít v srdcích naději,“ pronesl vzletně směrem k Imàndaris a zvedl se. „Nostàrojko, slibuju ti, že my dva vytvoříme takový Dsôn, který svou krásou a leskem vysoce překoná staré město. Bude znamením nového začátku, nové éry, opětovného zvednutí se po nejtěžší ráně, jaká nás kdy postihla!“

Imàndaris vstala a šťastně ho sevřela v náručí. „Děkuju ti z celého srdce! Postavíme město s velkými náměstími a krásnými ulicemi, křivolakými uličkami a nádhernými budovami. Propůjčím ti tu nejvyšší hodnost, jakou můžu, abys mohl kdekomu udílet rozkazy a…“

„Každému kromě tebe a Caphalora. A Nesmrtelných,“ přerušil ji s úsměvem. „Zatím tedy nechám epos odpočívat. Na to bude dost času později. Musí počkat do doby, až se budu moct dívat na dostavěné město. Chci Durùstona, aby mi radil. On vytvoří nejkrásnější umělecká díla, která Dsôn Balsur ještě více pozvednou.“ Natáhl k ní rozevřené dlaně. „Ukaž mi ty plány, Imàndaris. Hned se pustím do práce.“

„Nemám je u sebe. Protože jsem si nebyla jistá, jestli budeš souhlasit.“ Zamířila ke dveřím. „Mimochodem, už ses o tom doslechl?“

„Imàndaris, seděl jsem tady doma a nestaral se o nic jiného než umění.“ Viděl na ní, že má v rukávu alespoň jednu malou dobrou zprávu.

„Arviû se vrátil. Dorazil k nám s posledními zásilkami z Dsôn Faïmonu.“

„Aha, potom mu byli nápomocni všichni bez… všichni…“ Carmondaj nevěděl, jakým bohům by měl připsat zásluhy. „Co teď jenom napíšu? Snad nebudu muset změnit celý epos?“ Poškrábal se na zátylku. Proklatě.

„Byl mu nápomocen osud,“ pomohla mu alfka. „Arviû absolvuje výcvik válečníka.“

„Vždyť je slepý!“

„Učili ho strážní z věže z kostí a zřejmě v tom pořád pokračují. Řekl mi, že se ukáže na veřejnosti teprve tehdy, až v boji porazí deset válečníků. Alfských bojovníků, to si dobře zapamatuj.“ Imàndaris otevřela dveře. „Když se někdo dívá, jak se pohybuje, nevěřil by, že je skutečně slepý. Dopřej mu ještě jednu část nekonečna, a on dokáže zázrak. Dal si za cíl napomáhat zničení elfů, jak jen bude moci.“

Z mistrovského střelce se stane slepý mstitel. Carmondaj si udělal dvě strohé poznámky a Imàndaris se na něj široce ušklíbla. „Arviû. Myslím, že jednou ještě napíše další napínavý příběh. Ne, chci říct, že já ho o něm napíšu. O někom, kdo umí čelit osudu.“ Netrpělivě máchl rukou. „Ty plány, nostàrojko. Musíme vybudovat nové město.“

Zdálo se, že mu Imàndaris chce ještě něco říct. „Dokážeš mlčet?“

„Kdo umí psát, umí taky mlčet, na to se můžeš spolehnout,“ odvětil a zamrkal na ni.

Ženin obličej se rozzářil, zřetelně prozrazoval úlevu a radost. „Nesmrtelní rozhodli, že se Caphalor z jejich milosti opět stane vysokým benàmojem. Jmenovali ho mým zástupcem. To si moc zasloužil!“ S těmito slovy odešla.

„Zasloužil si to, to ano. Ale bude to chtít?“ Carmondaj udělal v místnosti pořádek a nahrubo uspořádal papíry, aby mohl v klidu studovat plány Nesmrtelných na nový Dsôn. To, co ho čekalo, nebyl všední, každodenní úkol, ale něco, na co se těšil.

Část eposu o dobytí Tark Draanu, kterou považoval za hotovou, pečlivě zabalil do voskovaného papíru, stejně jako všechny poznámky a náčrty. Alespoň pro Caphalora věci nabírají jakž takž potěšitelný obrat. Nesmrtelní vědí, co v něm mají a že ho vojáci mají rádi. Dsôn Balsur potřebuje takové uvážlivé bojovníky, jako je on. Musel svázat celých osm balíků papírů a nacpat je do truhly, která bude jeho záznamy chránit před vlhkostí. Sinthorasovi přeju všechno nejlepší. Ať nalezne vlastní budoucnost.

Imàndaris mu přinesla plány a až do pozdního večera si je společně prohlíželi. Oba si byli jistí, že navzdory všem nynějším zmatkům nakonec v Tark Draanu vznikne pevná, silná a smrtelně nebezpečná říše alfů.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), Kamenný průsmyk v Šedých horách, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), konec zimy

„Vy tam dole!“ Caphalor ukázal ze své věže na skupinku alfů, kteří se chtěli prodrat k bráně. Na zádech nesli pytle s celým svým majetkem, kabáty, které měli na sobě, vypadaly ošuntěle a spodní okraje nohavic byly na mnoha místech roztřepené. Je to pro mě těžké, ale nesmím projevit soucit. „Zůstaňte, kde jste. Jménem Nagsora a Nagsar Inàste, vraťte se a čekejte v táboře pro nově příchozí! Jestli uděláte ještě jeden krok, budu vás muset zahnat šípy − nebo nechat zabít!“

Alfové k němu zvedli hlavy a radili se.

„Miřte na ně!“ nařídil Caphalor lučištníkům stojícím na ochozu napravo a nalevo od něj. Muži zvedli zbraně a připravili se.

Alfové dole pochopili tento jednoznačný pokyn, otočili se, vzali nohy na ramena a pádili pryč.

Caphalor nenáviděl sám sebe, když musel uprchlíkům takto vyhrožovat, ale kvůli ochraně těch, co žili v Dsôn Balsuru, to nešlo jinak. Zdraví museli zůstat zdraví. „Zdá se, že stráže, které v Ishím Voróo hlídají vstup do Kamenného průsmyku, vykonávají povinnosti dost nedbale. Měly tu skupinu zadržet hned tam.“

„Možná už jsou mrtví?“ nadhodil jeden z lučištníků a sklopil luk. „Paraziti se nezastaví před nikým.“

„To by bylo špatné. I na začátku průsmyku musíme mít lidi, co se tam postarají o pořádek.“ Caphalor pohlédl na barikádu, kterou dal v průsmyku vybudovat, aby ho přehradil. Za ní stály katapulty na vrhání šípů a oštěpů, mířící do Kamenného průsmyku. On sám stál na pravé ze dvou strážních věží, aby získal přesný přehled o situaci v tomto momentu nekonečna.

Bez pořádku to nešlo.

Dal uprchlíky rozdělit do několika táborů, odstupňovaných zepředu dozadu. Ti, co přišli jako poslední, museli čekat úplně vzadu. Teprve po padesáti momentech nekonečna, kdy bylo jasné, že v těle nemají žádné parazity, směli postoupit do dalšího tábora. Také druhý přechodný tábor byl pod přísnou kontrolou, a pokud se u alfů ani po dalších deseti momentech nekonečna neprojevily žádné známky nemoci, směli postoupit do třetího tábora. Tam zdraví alfové čekali na okamžik, kdy jim Caphalor oznámí, že smí projít průsmykem.

Kontroly a udržování pořádku se ujali vojáci, kteří byli svého času převeleni zpátky do Dsônu, aby tam bojovali s Dorón Ashont, a kteří proto rovněž patřili k vyvrženým. Caphalor si řadu z nich pamatoval z tažení v Tark Draanu. Vojáci přijížděli každé ráno k barikádě, podávali mu zprávu a přijímali od něj rozkazy, které dál plnili. Stali se jeho prodlouženou rukou.

Aïsolone, můj nejlepší veliteli: chraň všechny, kteří se stejně jako ty rozhodli zachovat Dsôn Faïmonu věrnost. Často myslel na svého dobrého přítele, jenž se bez váhání ujal tak obtížného úkolu.

Stejně často myslel i na své děti, o jejichž osudu nic nevěděl. Mrtví, živí, rozežraní kyselinou… Nejistota mu působila v duši nejkrutější bolest.

A myslel rovněž na Sinthorase, protloukajícího se světem někde na západě Ishím Voróo. Ten by byl schopen dodat čekajícím alfům víru a zahrnout je vizemi nového života. Pokud ještě dlí mezi živými.

Caphalora zalila vlna soucitu, když pozoroval stany tísnící se v Kamenném průsmyku jeden na druhý. Narychlo vybudované zdi navzájem oddělovaly ony tři tábory, mezi nimi byly zhruba krok široké příkopy, naplněné kyselinou z Dsônu. Sloužily jako bariéry proti plazícím se parazitům.

Přesto nebylo snadné nákazu zvládnout. Stejně jako dřív zaznamenávali velké ztráty a nové případy nakažených alfů. Sečteno všechno dohromady, v Šedých horách se momentálně nacházely čtyři tisíce příslušníků jeho národa, živořící ve zcela nedůstojných podmínkách.

Taková bída a utrpení. Caphalor sevřel pravou ruku v pěst − a přesto nemohl za osud svého národa nikoho obviňovat. Dorón Ashont zahynuli v kyselině stejně jako tišíce alfů. Samusin zasáhl. A přesto se nemohl zbavit myšlenky…

Nevěděl, co by udělal, kdyby se před bránou objevil nějaký přítel nebo některé z jeho dětí a žebrali o povolení vstoupit dovnitř. Mohl pouze doufat, že se to nikdy nestane.

Za sebou zaslechl tichý hovor, potom k němu zamířil jeden alf, na němž byly patrné stopy dlouhé, rychlé jízdy, a podal mu kožený váček se znaky Nesmrtelných. „Zpráva pro tebe, Caphalore. Máš si ji přečíst o samotě.“

„Představuju si, že tu nikdo jiný není.“ Bez ohledu na lučištníky postávající kolem otevřel váček a vytáhl dopis.

Pohledem přelétl řádky a ustoupil několik kroků stranou. Skutečně to byla zpráva, kterou neměl číst nikdo jiný!

Vážený a námi požehnaný Caphalore!

V průběhu mnoha částí nekonečna jsi se projevil jako platný, věrný alf, který bez reptání plní úkoly, a ani jsi se s Námi nedostal do rozepře, když jsme tě odvolali. Považuj tuto dobu za čas zkoušky.

Ti, kteří se cítili povolaní vměšovat se do zájmů a osudů našeho národa, se pletli. Pomýlili sami sebe a tím i Nás a všechny alfy v Dsôn Faïmonu!

Nastala nová doba.

Doba plná výzev. Doba pro novou generaci alfů a novou říši nesoucí název Dsôn Balsur.

A tak jak potřebujeme tebe, prozíravého, rozvážného, rozumného válečníka s tvrdou pěstí, tak potřebujeme rovněž alfy Sinthorasova ražení.

Vyhnanství se jevilo jako nevyhnutelné řešení. Ale My jsme rovněž museli uznat, že byl poslán do vyhnanství na základě falešných výpovědí a koupených svědků. Polòtain zahynul ve vodách a tím předešel spravedlivému trestu.

Nařizujeme ti: vydej se potají do Ishím Voróo a najdi Nám Sinthorase. Najdi ho a přiveď zpátky, aby spolu s tebou vedl tažení proti elfům v Lesinteïlu a v Âlanduru. Nikoliv jako nostàroj, ale jako uznávaný a ctěný benàmoj.

Náš národ je oslaben, a tak potřebuje hrdiny, ke kterým může vzhlížet. Ty a Sinthoras, vy jste takoví hrdinové! Dodnes se neustále hovoří o bitvě ve Zlaté nížině!

Vydej se na cestu, Caphalore!

Vydej se na cestu, a přiveď Nám toho hrdinu!

Tato zpráva ti uděluje povolení vstoupit do Tark Draanu.

Pod ní se skvěla pečeť Nesmrtelných.

Skoro bych řekl, že mi zase chtějí vrátit funkci nostàroje. Podruhé bych už ji ale určitě nepřijal. Caphalor zvedl hlavu a pohlédl přes ochoz a tábory uprchlíků do Kamenného průsmyku. Do Ishím Voróo. Okamžitě se mu vybavily vzpomínky na cestu, na niž jej a Sinthorase vyslal panovnický pár, na cestu, při které měli vypátrat mlžného démona a získat ho za spojence.

Nebyly to příjemné vzpomínky.

O tom, kde mlžný démon pobývá, nikdo neměl nejmenší tušení. Opustil nás.

Caphalora se zmocnilo podezření, že Nesmrtelní chtějí přivést Sinthorase zpátky jenom proto, že s ohledem na nízký počet alfů, kteří přežili, nutně potřebují mlžného démona a jeho schopnosti, pokud chtějí v Tark Draanu dosáhnout úspěchu.

Oni si vůbec nepřipouštějí možnost, že by onemocněl nákazou. Nebo že bych mohl onemocnět i já. Caphalor se podíval na tábor. Vyrazím v noci.

Rychle sešel z věže, aby svého zástupce zasvětil do nejdůležitějších věcí, potom napíše dopis Imàndaris. Musí vědět, že mu byl svěřený nový úkol i důvod, proč musí znovu vyrazit do divočiny.

* * *

Uprostřed noci, když si byl Caphalor jistý, že většina alfů v táborech spí, projel úzkým průchodem bariérou. Sníh hustě padal.

Sardaî, jeho upír noci, nesl jen nejnutnější věci, které Caphalor potřeboval ke splnění poslání. Pohodlí nebylo rozhodující, důležitá byla rychlost. Jinak se obešel bez jakýchkoliv insignií, zbroj skrýval pod kabátem. Nikdo nevěděl, kdo se v noci dobrovolně žene stanovým městečkem, v němž číhá nevyléčitelná nemoc, a míří k severu.

Caphalor přeskakoval na Sardaîově hřbetu malé příkopy a projížděl kolem ohňů, u nichž posedávali strážní. Nikdo ho neoslovil, nikdo za ním nic nevolal. Čekající alfové se nestarali o osamělého jezdce − až se mu na konci stanového městečka pro nově příchozí náhle postavila do cesty nějaká postava.

Země parazitů. „Z cesty!“ obořil se Caphalor na zachumlaného muže a natočil Sardaîe stranou.

Alf napodobil jeho pohyb, jako by se schválně chtěl nechat přejet.

Krátce před srážkou neznámý uhnul.

Co to mělo znamenat? Ohlédl se přes rameno po maskovaném muži, který držel v rukou jednu z jeho sedlových brašen a v běhu se probíral jejím obsahem. Zloděj! Caphalor okamžitě zadržel Sardaîe a otočil ho. Nedovolím, aby ti to prošlo.

Hnal se zpátky. Zalilo ho horko, když si uvědomil, že měl v brašně uložený dopis od Nesmrtelných. Svůj úkol a průvodní list.

A právě ten držel maskovaný muž v rukou! Zdálo se, že pochopil důležitost dopisu, který našel, a pádil dále, běžel napříč táborem k bráně, přitom mával papírem a vykřikoval cosi nesrozumitelného.

Čekající alfové se jeho křikem probudili ze spánku a poplašeně vybíhali ze stanů ven. Živé překážky.

„Rychleji, Sardaîi, rychleji! Ale dávej pozor, koho zasáhneš,“ šeptal Caphalor upírovi noci do ucha.

Mezi zlodějem a hřebcem nastal závod, upír noci se přitom vyhýbal srážkám s ostatními alfy. Caphalor mu pomáhal, jak jen to šlo, naváděl ho a nechával skákat přes příkopy. Jenže neustálé vyhýbání se ho stálo čas, což vynášelo drzému zloději náskok.

Nesmí se dostat do Tark Draanu, jinak tam zavleče parazity! Caphalor vytasil meč. Protože si maskovaný alf přečetl zprávu, kterou mu poslali samotní Nesmrtelní, byla jeho smrt jistou věcí.

Lučištníci na ochoze sledovali jejich závod. Zaujali pozice na cimbuří a pozvedli luky.

Zloděj nechal poslední tábor za zády a pádil k barikádě, klopýtl, ale rychle zase nabral rovnováhu, přitom mával dopisem a ryčel: „Pusťte mě dovnitř! Nesmrtelní mi to dovolili! Přečtěte si to. Přečtěte si to!“

Hned tě budu mít! Caphalor nikde neviděl žádné další překážky a nechal Sardaîe hnát se jako vítr. Upír noci protáhl krok, od kopyt mu odletovaly blesky, jako by mu pod nohama zuřila bouře. „Zůstaň stát, zloději, a dej mi ten dopis! Pak tě nechám naživu!“

Maskovaný ho však neslyšel a doběhl téměř k barikádě. Tam ho ozářilo světlo lamp a pochodní. Stráže nachystaly katapulty.

Varoval jsem tě. Caphalor mrštil mečem.

Zbraň zabzučela nocí a zabodla se zloději do týla. Alf se bez křiku, bez jediného zvuku zhroutil k zemi a několikrát se překulil. Dopis zavířil vzduchem, který ho unášel dál − někam za barikádu.

„Hej, ty tam, na upíru noci,“ zadunělo ke Caphalorovi. „Zůstaň stát, nebo tě nechám prošpikovat šípy!“

„Já jsem Caphalor!“ zavolal na stráže. Ale v takovém prostém oděvu v něm jen stěží někdo pozná benàmoje, který má za úkol střežit bránu.

„No jasně. Stůj, nebo zemřeš!“ zaryčeli na něho seshora odpověď.

Musím mít ten dopis! „Sardaîi!“ Kopl upíra noci patami do slabin a hřebec se odrazil.

Katapulty zarachotily a spustily palbu.

Vypálené šípy proletěly těsně pod hřebcovými kopyty, táhlý skok Caphalora bezpečně přenesl na druhou stranu bariéry, kde ho okamžitě obklopili muži s oštěpy v rukou. Vedle Sardaîova levého kopyta spatřil na zemi ležet dopis.

„Jenom pomalu!“ houkl na své muže a sundal si kapuci, aby jim ukázal obličej. Alfové sklopili zbraně, nebyli si však jistí, co mají dělat. Rozkaz zněl nepustit do Tark Draanu nikoho, kdo přichází z Ishím Voróo. „Tady to jsem ztratil.“ Caphalor sklouzl ze sedla, uchopil odpis a podal ho Ofardanórovi, svému zástupci, který k nim právě přibíhal.

Mezitím k nim z tábora dolehly hlasité výkřiky. Štvanice vyvolala neklid, zlodějova mrtvola ležela natažená na zemi několik kroků před barikádou. Jeho smrt vyvolala nespokojenost a neklid.

Ofardanór si přečetl řádky a dlouhým pohledem nařídil vojákům sklopit zbraně. „On se smí vrátit,“ oznámil hlasitě a zvedl dopis. „Nesmrtelní mu to dovolili.“ Potom dopis vrátil Caphalorovi.

Ten postřehl, že rozhodující část textu dopisu je rozmazaná a setřená. Ofardanór si povolení Nesmrtelných nemohl vůbec přečíst. Vybral jsem pro tuto funkci toho správného. „Děkuju,“ řekl tiše a vystoupil na bariéru, aby se podíval, co dělají čekající alfové. Moc velký rozruch. Téhle noci už to podruhé zkusit nemůžu.

Seskočil dolů a dopadl vedle svého zástupce. „Ostřelujte mrtvolu zápalnými šípy a dávejte pozor, aby z něho nic nevylezlo. Jestli má v sobě červy, musíte je zničit.“

Caphalor odešel k Sardaîovi a vzal do ruky otěže, aby ho zavedl do stáje. Panovnický pár mi musí vystavit nové povolení. Nemůžu spoléhat na to, že příště zase narazím na tak věrného válečníka, jako je Ofardanór.

Když došel do stájí, prohlédl si bok upíra noci a objevil na něm sice dlouhé, ale pouze povrchní říznutí, z něhož odkapávala krev. Zloděj čepelí přeřízl úchyt brašny, a přitom zvíře zranil. Zemřel plným právem.

Šetrně hřebce odsedlal a omyl ránu, což Sardaî strpěl s nespokojeným frkáním. Nebylo nutné ránu zašít, zahojí se sama od sebe. Caphalor ji natřel léčivou mastí.

Zamyšleně pozvedl sedlovou brašnu. Při poslední cestě do Ishím Voróo jednu ztratil, tentokrát mu byla ukradena. Raději bych si neměl s sebou nic brát.

Myšlenky se mu zatoulaly, vrátily se zpátky do tábora, jímž se prohnal na Sardaîově hřbetu, když honil zloděje. V duchu se mu před očima vybavila bída a utrpení jeho národa a pocítil vinu: Já jsem za to odpovědný. Sinthoras a já. Na rozkaz Nesmrtelných.

Kdyby se jim nepodařilo získat mlžného démona za spojence, nevrhl by se tvor na říši fflecxů a nezničil ji. Pak by Dorón Ashont nedostali do rukou nestřeženou, zapomenutou alchymii gnómů a nemohli by rozpustit Dsôn v záplavě kyseliny.

Kdybychom se Sinthorasem neuspěli, zachránili bychom tím spoustu životů. Hrdinové Tark Draanu nesou odpovědnost za lesk i za zánik. Caphalor zavřel oči a přísahal, že učiní všechno, co bude v jeho silách, aby svůj lid v nové vlasti lépe ochránil. Samusine, dej mi sílu, abych napomohl k vyváženosti a rovnováze věcí.

Sardaî varovně zaržál.

„S jakou láskou se o něho staráš,“ pronesl dobře známý hlas, s nímž by však na tomto místě a v tomto momentu nekonečna nikdy nepočítal.

Caphalor zvedl víčka a prudce se otočil. „Sinthorasi!“

Po dobu čtyř úderů srdce na něho beze slova zíral. Dlouhé světlé vlasy zářily jako zlato, bývalý nostàroj měl na sobě prostou zbroj obyčejného strážného.

„Jak ses dostal sem dovnitř?“ zeptal se Caphalor udiveně a dodal s nepatrným úsměvem: „A koho musím popravit za to, že si tě nevšiml?“

„Tvoji lidé jsou dobří. Kolem nich bych neproklouzl.“ Sinthoras k němu přistoupil a pevně ho objal. „Jsem moc rád, že tě zase vidím!“

„Málem jsi mě zmeškal.“ Caphalor opětoval objetí a nerozptyloval se obavami, že by sem přítel mohl zavléct parazity. „Chtěl jsem jet do Ishím Voróo.“

„Já vím. To se nedalo přeslechnout, ani když jsi vyjížděl, ani když ses vrátil.“ Sinthoras mu několikrát poklepal na rameno. „Ach, bohové, bohové! Že tě zase znovu můžu vidět! Cos chtěl v divočině dělat? Nebo ses musel vrátit do Dsôn Faïmonu?“

Caphalor překonal údiv. „Prozraď mi, jak ses dostal do pevnosti, potom ti řeknu, co jsem chtěl v Ishím Voróo.“

Sinthoras ukázal na východ. „Držel jsem se jenom toho, co mi Nesmrtelní v rozsudku uložili.“

„A to bylo?“

„Měl jsem jít tak daleko na západ, až bych nemohl pokračovat dále. Nuže, odešel jsem na západ a od východu jsem se zase vrátil,“ vysvětloval Sinthoras s úšklebkem. „Trpaslíci u druhé brány se dali přelstít mnohem snadněji než Pátí. Původně jsem měl namířeno do Dsôn Balsuru, ale když jsem se doslechl, že tam jsou i Nesmrtelní, pomyslel jsem si, že bude lepší, když tě poprosím o přímluvu, protože jsem se bál, že mi moje vysvětlení nebude jinak nikdo věřit.“

„To je… neslýchané!“ Caphalor zaklonil hlavu a dunivě se rozesmál. To mi chybělo. „Měl by ses slyšet, s jakou drzostí mi tady lžeš.“

„Já že lžu? Myslíš, že by mi někdo mohl podsouvat, že jsem vnikl do Tark Draanu předtím, než jste uzavřeli Kamenný průsmyk, a že se od té doby tady skrývám?“ Sinthoras vypadal velice pobaveně. „Inu, někdo sice může něco takového tvrdit, ale jen těžko by to mohl dokázat. Prosím, vyjeď na západ a přísahám, že přijedeš od východu. Nevím ale, kolik času bys ty na to potřeboval. Vedle toho já jsem byl vyhnán jenom z Dsôn Faïmonu. Ach ano…“ zasmál se. „Cestou můžeš počítat hroby těch, které jsem na počest Nesmrtelných pobil. Mělo by jich být mnohem víc než požadovaných deset tisíc. Tím jsem splnil hned dvě podmínky, které ruší moje vyhnanství.“

„To je taková nestydatost, že to zní až hrdinsky.“ Caphalor se uklidnil a podal mu zčásti setřený dopis. „To svoje průhledné vysvětlení toho, jak ses tady objevil, si ostatně můžeš ušetřit. Čti. Nesmrtelní chtějí, abychom se vrátili jako hrdinové.“

Sinthorasovi zasvítily oči. „Je to pravda?“

„Ano. Tvoje pověst je opět očištěná. Stejně jako já se nestaneš nostàrojem, ale brzy budeme zase patřit k armádě. Jako benàmojové.“ A budeme moci odčinit svou vinu.

Sinthoras si sedl do slámy, četl dopis a po tváři se mu z koutků očí řinuly slzy radosti. „To je…“ Krátce zavzlykal a otřel si obličej. „Skutečně jsem byl v divočině,“ řekl dutým hlasem. „Hlavou se mi honily nápady, o kterých nemůžu nikomu vyprávět, Caphalore. Myslel jsem na to, že založím vlastní říši, vybuduju vlastní armádu a budu pospíchat Dsônu na pomoc. Byl jsem zoufalý, trápil se, nenáviděl sám sebe a… nejednou jsem si přiložil ke krku čepel dýky. To úplně nejhorší… ale… Caphalore! My oba!“ Vyskočil a znovu ho objal, přemohla ho radost. „My oba! Zase budu mít jméno, budou mě obdivovat a vyrvu jazyky všem těm, co proti mně falešně vypovídali.“

To je zase on, ten starý Sinthoras. Caphalor mu poklepal na záda. „Tak pojedeme. Já si můžu výlet do Ishím Voróo ušetřit. A je velkou otázkou, jestli jsou tvoji nepřátelé vůbec ještě naživu.“

„Přece všichni na tu nemoc nezemřeli, i když bych si to docela přál.“

Caphalora udivovalo, že má Sinthoras po celou dobu tak dobrou náladu. „Pověz, ty víš o osudu, který Dsôn potkal, nebo snad ne?“ Sinthorasův tázavý pohled mu prozradil, že přítel nic netuší. „Město bylo zničeno. Dorón Ashont se postarali o to, že beze zbytku zaniklo v moři kyseliny.“

Sinthorase rázem opustilo veselí, nevěděl, co má odpovědět. Jeho rty nezvučně zformovaly jméno Timānris. Musel se opřít o sloup, jinak by se zhroutil upírovi noci rovnou pod nohy.

„Už vidím, že než vyrazíme k Nesmrtelným, budeme této noci společně utápět smutek ve víně.“

Sinthoras polkl, přiložil si ruku ke krku, jako by z ní slova nechtěla vyjít ven a dusila ho.

„Povyprávím ti o všem, co se mezitím stalo. Ale ne tady.“ Caphalor pohladil Sardaîe na rozloučenou po nozdrách a spolu se Sinthorasem vyšli ze stájí.

Návratem zavrženého společníka se jeho svět poněkud vylepšil, vrátilo se mu něco, o čem si myslel, že už dávno ztratil: víra v budoucnost.

Caphalor jakožto Sinthorasův přítel nyní považoval za svůj úkol, aby kus této víry přenesl i na něj.

Nebude to jednoduché.

* * *

Tark Draan (Skrytá země), na jihovýchod od Šedých hor, kouzelná říše Simīnie, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), jaro

Simīn Podceňovaný byl hrdý na ty, co seděli před ním: Grok-Tmai Přemýšlivý v šedočerném hávu, Hianna Dokonalá, která vyměnila nadýchanou garderobu za prostý oděv v barvě levandule, Fensa Nápaditá v šatech ze samých květů a Famenia Zkoušená, která vypadala, jako by se chtěla vydat s dvorním šaškem někam na vandr.

Všichni seděli spolu s ním u stolu a pročítali si jeho návrh kouzla, který sám vypracoval. On sám!

Mlčeli, četli, zapisovali si své myšlenky na druhý papír, listovali ve vlastních knihách a tu a tam si odkašlali.

Famenia se vzdala jako první a pohledem ho poprosila o prominutí. Jako předčasně povolaná nástupkyně Jujula Veselého nebyla schopná zacházet s tak vyspělou formou magie. Shovívavě se na ni usmál.

Uplynulo celé odpoledne.

Jako druhá odložila brko Hianna, následoval ji Grok-Tmai a nakonec ukončila práci i Fensa.

„Nuže?“ zeptal se Simīn, protože už to nemohl déle vydržet. „A ty, Famenie, nemusíš nic říkat.“

Dívka vděčně přikývla, ulevilo se jí, že si neudělá ostudu.

„Potom bych chtěl začít já,“ pravil Grok-Tmai důležitě. „Co se týká přístupu k řešení této věci, není ten vzorec špatný. Dle mého názoru se však už v prvním řádku skrývá fatální chyba.“

Po jeho nevrle přednesené námitce se mezi magusy a magami rozvinula vzrušená diskuse, při níž se hodně mluvilo a ještě více toho bylo navrženo a zavrženo.

Simīn musel připustit, že některé věci uvážil špatně, ale mnohé z přednesených výhrad považoval za naprostý nesmysl. Ale ne pouze Grok-Tmai, i Hianna a Fensa přispěly řadou cenných připomínek. Pouze Famenia seděla mezi nimi jako ztracená duše a ostatním bylo zcela jasné, že nerozumí téměř ničemu z toho, o čem se právě hovoří.

Nastal večer, ale diskuze nebraly konce. Teprve uprostřed noci zmohla přítomné námaha natolik, že rozmluvu přerušili.

Simīn si z ní odnesl několik nových podnětů a s jejich pomocí hodlal kouzlo, které mělo démona spoutat, nově přepracovat a rozšířit. „Děkuji vám. Je nutné uvážit tolik aspektů, a tak jsem rád, že jsem se mohl opřít o vaše vědomosti. My to zvládneme, toho tvora spoutáme a natrvalo ho udržíme za hranicemi Skryté země. Pojďme nyní do postele a při východu slunce se znovu pustíme do práce. Jsme na dobré cestě.“

Ostatní mu zatleskali a jeden po druhém se zvedli a zmizeli v pokojích, které jim dal k dispozici.

Pouze Famenia zůstala sedět. Simīn postřehl, že jak si tak pohrává s brkem, vypadá velice smutně.

Připadá si úplně zbytečná. „Netrap se. Jujulo nemohl vědět, před jaké úkoly osud jeho fámulu jednoho oběhu postaví.“ Přešel k ní a otcovsky ji pohladil po vlasech.

„Co vlastně umím?“ zeptala se Famenia sklíčeně. „Dokážu vytvořit nanejvýš tak závany větru, ohňostroj, iluze.“

„Bez nich by Mlýnice nikdo nezachránil,“ připomněl jí Simīn. „K tomu, aby někdo upravil hudební kouzlo tak, aby mu zároveň sloužilo jako štít, je zapotřebí velkého talentu a obratnosti.“

„To byla hloupost. Ještě další čtyři oběhy mi zvonilo v uších.“ Famenia vyloudila v obličeji něco mezi úsměvem a úšklebkem.

Simīn ji sevřel v náruči. „Famenie, to, cos udělala, bylo neslýchané! Jenom mezi námi,“ spiklenecky se rozhlédl kolem sebe, „žádný z mých fámulů by se toho neodvážil. Ostatně veselost, kterou se Jujulo vyznačoval, je dobrou zbraní proti malomyslnosti a zoufalství. Budeme ji často potřebovat. A co je hlavní: záleží pouze na tom, jak kouzlo použiješ. To jsi už pochopila.“ Povzbudivě ji k sobě přitiskl. „Bude z tebe dobrá maga. A uvidíš, že se poměry ve Skryté zemi časem zase upraví. Pakty, které někteří králové uzavřeli s alfy, jsou již zrušené. Na základě našeho nátlaku i tvým jménem. Ty jsi osvoboditelka Mlýnic. Nikdo se nepustí do boje s někým, kdo se tak dobře vyzná v kouzlech. Pobijeme ty krvežíznivé zabijáky elfů a hordy jejich spojenců!“

„Když to říkáte, mistře.“

Nepodařilo se mi ji moc povzbudit. Ale zdá se, že přece jen nabrala trochu víry. „Neříkej mi mistře. Už nejsi fámula.“ Chtěl odejít, ale na mysli mu vytanula ještě jedna věc. „Nechtěla bys mi prozradit, nad čím Jujulo hloubal? My jsme si neustále lámali hlavy, jestli se skutečně soustředí jenom na zábavu a rozveselování lidí.“

Famenia krátce zapřemýšlela, než odpověděla. „To není žádné tajemství. Nesnažil se přeměnit olovo ve zlato, nezkoumal hlubiny Tionových světů ani se nechtěl stát všemocným. Chtěl slyšet, jak se lidé, co žijí v jeho říši, smějí a že jsou šťastní. A pokud možno všichni v celé Skryté zemi. K tomu mě vzdělával.“

To jsem si myslel. Starý dětina s čtveráctvím za ušima. Chybí mi. Simīn věděl, že Jujulo pravidelně posílal nejlepší fámuly na cesty. Byla to zkouška, která zároveň sloužila k pobavení všech, na něž narazili. Jeho fámuly a fámulové je královsky bavili nejrůznějšími iluzemi a podobnými kousky. „Jak jsem již řekl, brzy budeme potřebovat jakékoliv povzbuzení. To je drahocenná věc!“ Hodil jí jablko, které Famenia nešikovně chytila. „Och, promiň. Myslel jsem si, že s tím nebudeš mít potíže.“

„Proč?“

„Inu, protože určitě… umíš žonglovat. Jako Jujulova dědička.“

„Ne, to neumím.“

„Ale jak jste to tedy na cestách dělali?“

„My jsme nežonglovali.“ Famenia se ušklíbla. „My jsme prostě jenom kouzlili.“

„Ne, já myslel, když jste byli na cestách. Během zkoušky. Když jste opustili kouzelné říše a byli jste odříznutí od magické energie, nahromaděné v půdě.“ Simīn byl napjatý. „Předpokládám, že jste vyprávěli veselé historky a bavili jimi lidi v hostincích.“

Famenia si odkašlala a vytáhla amulet. „Tímhle jsme kouzlili.“

„Nerozumím.“

„Sem do toho se dá uložit síla, kterou člověk potřebuje ke kouzlení. Není jí moc, ale…“

Že by to byla možnost, jakou hledáme? Simīn se dlouhými kroky vrátil k Famenii a dotkl se talismanu. „Jujulo našel cestu,“ zašeptal. „Ten blázen se dopracoval k největšímu vědění!“ vykřikl pak radostně. „Famenie! Kolik amuletů zhotovil?“

„Takových jako tenhle jenom jeden,“ odpověděla.

„Jenom jeden? Ach!“ Radoval jsem se příliš brzy. Myslel si, že by se s amulety vydali do blízkosti Šedých hor a zastavili démona těsně před vstupem do Skryté země. Magické rezervy by jim poskytly právě amulety. „Škoda. Ale možná víš, jak ho vyrobil?“

„Nevím.“

Simīnova povznesená nálada odezněla stejně rychle, jako přišla.

„Ale existují menší amulety, které pojmou menší množství magické síly,“ vysvětlovala Famenia a šklebila se přitom, protože ho záměrně napínala. „Jujulo jich vyrobil celkem čtyřicet. Pro všechny, kteří se vydají na cesty. Amulety ani prsteny nevydrží věčně a časem se rozdrolí, ale dají se použít dost často. Myslím.“

„Velebím tvého mistra. Ten blázen byl z nás nejmoudřejší.“ Simīn jí sevřel obličej v rukou a mlaskavě ji políbil na čelo. „Poskytl nám možnost zadržet démona. On a ty. Uvidíme se… později.“

Potom se rozběhl do pracovny. Nejdříve musí vylepšit magický vzorec.

…tak jste dočetli o hrdinech z Tark Draanu.

Nevypráví se zde o všem, protože toho prožili až příliš.

O lecčem se vůbec nevypráví, protože jsem se o tom nedozvěděl.

Některý úlomek nekonečna možná usednu a najdu čas povyprávět i ten poslední příběh a dokončit celý epos, nebo budu v Legendách alfů dál pokračovat.

Až bude Dsôn Balsur dostavěný a nad Černým srdcem říše alfů se vztyčí nová věž z kostí, teprve pak! Teprve pak!

Ale můžu vám říct,

že Virssagòn si vymyslel tak jedinečné zbraně, že všechny národy v Tark Draanu zbledly závistí a studem. Mnohé elfské pevnosti padly koneckonců především díky němu, a Arviû, pro něhož vytvořil nejsmrtelnější vrhací šipky, se stal jeho nejlepším přítelem.

že Arviû si znovu a znovu vychutnával pomstu za ztracený zrak. Jeho štvanice na elfy patřily k nejkrvavějším, jaké kdo kdy viděl, a pokud jich nemohl vlastnoručně zabít více než čtyřicet, nebyl pro něj takový moment nekonečna plně prožitý.

že Morana cítila k barbarům náklonnost, a to víc, než pro ni bylo dobré. Putovala Tark Draanem na vlastní pěst, aby zemi prozkoumala, aby ji pochopila, a zašla dokonce tak daleko, že se k mnohým z místních připoutala láskou − nebo něčím, co za lásku považovala. Nakonec se do Dsônu vůbec nevrátila. Nevím, co se s ní později stalo.

že Horgàta a její válečníci jsou nadále nezvěstní.

Nesmrtelní vyslali Virssagòna do jižních oblastí Tark Draanu, aby ji našel, avšak její stopy se ztratily u bran říše podzemšťanů. Existují barbaři, kteří se věnují obchodu s podzemšťany z kmene Druhých, a ti vyprávěli, že u nich hledala útočiště horda elfů. Podzemšťani však otevřeli bránu i Horgàtě a vyhnali obě skupiny jižní branou ven z Tark Draanu. Co se pak s nimi stalo, není známo.

a že Sinthoras a Caphalor jsou největší hrdinové ze všech, i když nejsou nostàrojové!

Vymysleli způsob, jak táhnout proti Lesinteïlu, říši elfů na severu Skryté země, a způsobili nepříteli obrovské ztráty.

Zápas je to tvrdý, až do dnešního momentu nekonečna se úporně bojuje o každičkou míli.

Právě oni byli ti, kdo obehnali Âlandur na mnoha místech vysokou zdí, aby srazili elfy na kolena.

A oni budou těmi, co nám přinesou vítězství nad elfy a celým Tark Draanem.

O tom nemám nejmenší pochybnosti.

Stejně jako že Dsôn Balsur nikdy nezanikne!

Závěrečné slovo eposu „Hrdinové Tark Draanu“,
sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Epilog

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, 4372. část nekonečna (5200. sluneční cyklus), jaro

„Co tu dělá ten pitomej šronc?“ Shoggrok postával před spoutaným óarcem. Zajatcův krk obepínal obojek, od něhož vedly řetězy hned k několika stalagmitům. Tělo bylo poseté tolika řeznými ranami, že v něm už nemohla být ani kapka krve. Óarco dřepěl na zemi a zíral na ně mrtvýma očima. „On ještě žije?“

Horda óarců, která velitele zbylých kraggashů obklopovala, se na něho zmateně zadívala.

„Toboribar nařídil, že se všechny jeho oddíly mají vydat na jih.“ Shoggrok měl za povinnost vyhnat z Šedých hor poslední opozdilce a bral tento úkol velice vážně. Po porážce u Slunečné a zradě černooček potřebovali každou paži, která se uměla ohánět mečem. Ukázal na spoutaného óarca. „Ten taky patří k našemu vojsku. Sundejte z něho ty řetězy, potom ho vezmeme s sebou.“

„Ale… on už není jedním z nás,“ odvážil se namítnout jeden válečník. „Démon ho změnil. Měl dávno chcípnout, ale mlátí a kouše každýho, kdo se k němu přiblíží.“

„Toho nemůžem potřebovat,“ připojil se k němu druhý óarco. „Je šílenej. Měli bysme ho tu nechat. Pak si s ním můžou pohrát černoočka. Nebo on s nima.“

Zajatec divoce zaryčel, vyskočil a vrhl se vpřed. Řetězy se napnuly a strhly ho zpět. Jeden stalagmit se zlomil. Dokonce i Shoggrok sebou trhnul, zaskočila ho zajatcova divokost a bojovnost.

„Tady to máš! Viděls to?“ zakvičel první óarco. „On nás roztrhá na kusy.“

Naháč poskakoval na místě a natahoval tlapy po veliteli kraggashů, snažil se ho lapit. Vycenil zuby, z tlamy mu odkapávaly černé sliny. Nechtěl se uklidnit.

Shoggrok vytasil meč. „Máš pravdu. Dělá samý potíže,“ zabručel, rozmáchl se a udeřil. „Musí tu zůstat.“

Čepel dopadla vedle ocelového kruhu, přesekla krk a hlava odletěla několik kroků daleko. Jeden z óarců v hordě zvedl lebku a zasmál se. Zajatcovo těla dopadlo na zem.

Jenže místo krve se z pahýlu krku linula stříbrná mlha!

Shoggrok ucouvl. „Co je to?“ Švihl mečem do třpytivého oparu, ale ten nezmizel.

Díky vám, stvůry bez špetky rozumu, zaznělo jim v myšlenkách. Vysvobodili jste mě z mého vězení. Horda s řevem prchala pryč před mlhou, vznášející se vedle ní. Nyní je na čase, abych se seznámil s Tark Draanem. Příliš dlouho jsem čekal na Sinthorase a na to, kdy splní sliby. Vezmu si, co mi náleží!

Shoggrok již dříve slyšel o démonovi, kterého černoočka získala za spojence. Jak se dostal do toho óarca? Pohlédl na mrtvého.

Když se otočil, démon zmizel. Jeho horda rovněž.

„Hej!“ zaryčel vztekle. „Kde jste, vy bando zbabělců? Musíme na jih!“ Rozběhl se a našel své bojovníky, kteří před mlžným stvořením uprchli do nejbližší chodby. Pochod začal.

Když s nimi Shoggrok večer vyšel z Šedých hor a zamířil na jih, aby se připojili ke knížeti Toboribarovi, objevili démona podruhé. Vznášel se nedaleko od nich, stoupal do výšky a opět klesal k zemi, rozletěl se hned doprava, hned doleva.

„Ať tam dělá, co chce, zdá se, že se mu to líbí,“ zasmál se jeden óarco.

„Mává mrakům,“ zabublal smíchy druhý. Ostatní se okamžitě začali překonávat nejrůznějšími hloupými nápady, jaké divadlo to ten tvor vlastně předvádí.

Shoggrok měl spíše dojem, že démon nemůže překonat určité místo, vypadal jako kůň, kterého jezdec pevně přivázal provazem ke kůlu, nebo jako moucha, která neustále naráží na sklo v okně. „Tak ho necháme, ať si hraje.“ Nařídil rychlý postup, aby se dostali co nejdál. „Pryč odsud. Jinak démon ještě vleze do některýho z nás. Ten třpytivej krám je něco pro černoočka.“

Horda se rychle vzdalovala a zanechala démona i Šedé hory za zády…

PODĚKOVÁNÍ

Když jsem dokončil Spalující nenávist a podíval se, kdy vyšel předchozí díl, poprvé jsem si pořádně uvědomil, že mezi oběma svazky uplynuly více než dva roky.

Více než dva roky!

Docela dlouhá doba abstinence od těch lotrů, ale je zato čekal pořádný kus práce.

Pro mě bylo důležité rozložit děj na různá místa Skryté země a odkrýt další osudy, a to jak lidí, tak alfů. Proto nesmělo těžiště vyprávění spočívat výlučně na Sinthorasovi a Caphalorovi.

Kdo se diví, že se toho o Dorón Ashont dozvěděl tak málo, tomu budiž řečeno: stalo se tak zcela záměrně. Kdyby byli i oni popsáni podrobněji, vznikl by nepoměr. A ne, nemám v úmyslu napsat o nich samostatný román. To, že budou hrát jistou roli i v dalších svazcích, případně ji hrají u Trpaslíků, je nabíledni.

Čtenář by mohl předpokládat, že události na sebe budou dokonale navazovat.

Já však zůstávám u původního záměru a učiním skok v čase: další díl Legend alfů bude situován do ztracených 250 cyklů, odehrávajících se mezi třetím a čtvrtým svazkem Trpaslíků.

Povede hluboko do hlubin Phondrasônu. Jeden jeho výběžek by mohl být čtenářkám a čtenářům románů o trpaslících znám jako Černá soutěska, v níž kdysi Tungdil zmizel a z níž se vynořil žadár Gålran.

Ve známost vejdou mnohá tajemství, která se skrývají v jeskyních a propastech… Možná i Tungdilovo?

Kdo chce vědět, co se dále stane se Sinthorasem a Caphalorem, dozví se to v knihách o trpaslících.

Co všechno ještě zažijí Carmondaj, Virssagòn a Arviû, se možná jednoho dne stane obsahem menších Legend alfů. Například nějaké antologie?

Nemějte strach: Carmondaj si uchoval všechny své spisy a poznámky a někdy později je určitě využije.

* * *

Než se tato kniha dostala do tisku, odvedlo několik lidí důležitou práci. Jim samozřejmě patří můj první dík.

Tanja Karmannová, Petra Neyová a Sonja Rütherová, které knihu přečetly na zkoušku, odvedly skvělou práci!

Proto jim děkuji stejně jako redaktorovi Peteru Thannischovi, s nímž jsem spolupracoval poprvé, a za podporu děkuji také Carstenu Polzinovi z nakladatelství Piper Verlag.

Můj dík patří rovněž HellScreen, kteří by chtěli alfy již brzy probudit k životu ve virtuálních světech pod www.albae-online.de.

Jsem hrozně zvědavý…

Markus Heitz

Legendy alfů: Spalující nenávist

1. vydání

Německý originál Die Legenden der Albae: Vernichtender Hass

vydaný Piper Verlag GmbH

Překlad Zdeněk Sladovník

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 282. publikaci

Ostrava 2012

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint