Legendy Alfů

TEMNÉ STEZKY

MARKUS HEITZ

FANTOM Print

2013

Copyright © 2012 by Markus Heitz,

represented by AVA international GmbH, Germany,

www.ava-international.de

Original published 2012 by Piper Verlag GmbH, Germany

Translation © Zdeněk Sladovnìk

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-227-0

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Těm, co milujì život

S úsměvem si užìvejte momentů,

v nichž vám druzì

závidì.

Bude vás to ještě vìc těšit

a druzì by vám vaše štěstì

stejně nepřáli.

DSÔN FAÏMON

1 Rod a bohatství

4 Umění a smrt

V Avaridě se usadili alfové nejvyššìho původu,

V Riphâlgisu se usìdlili umělci. Spojili

požehnanì značným bohatstvìm. Kdo chtěl žìt

nejrůznějšì formy uměnì a vytvořili tak zcela

v tomto rameni, musel k tomu zìskat souhlas

nové uměnì. Nejvìce je fascinovala smrt, a proto

všech alfů, kteřì zde žili, nebo odejìt jinam.

dávali s oblibou přednost materiálům, jež musely

před použitìm zemřìt.

2 Meč a víra

Wèlèron připadl válečnìkům, kněžìm a všem

5 Růst a chov

těm, kdo se cìtili povolanì k užìvánì magie. Mezi

Shimâl přilákal alfy, kteřì se vyznali v chovu

alfy však nebyli téměř žádnì mocnì mágové.

dobytka a pěstovánì zemědělských plodin.

Magická sìla, která jim proudila v žilách, jim to

Vznikly zde obrovské statky. V tomto jediném

nedovolovala.

rameni alfové chovali dobytek a produkovali

obilì pro potřeby celé řìše.

3 Řemesla a vědění

V Ocizûru hledali přìbytek řemeslnìci

6 Vědění a smrt

a vyměňovali si tam zbožì. Rozličné dovednosti

Kashagòn je domovem pravých válečnìků! Sem

se spojily v jeden celek a tamnì alfové založili

přicházeli alfové a alfky, kteřì zasvětili život boji

několik škol a univerzit, aby své uměnì dovedli

a válečnému uměnì, a zakládali zde akademie,

k naprosté dokonalosti.

z nichž vycházeli ti nejtvrdšì, nejlepšì

a nejvražednějšì válečnìci, jacì kdy žili.

7

DRAMATIS PERSONAE

Alfové

Firûsha, Sisaroth, Tirîgon, trojčata

Aïsolon, jejich otec, mìstodržìcì Dsôn Sòmranu

Ranôria, jejich matka, známá zpěvačka

Gàlaidon, Aïsolonův zástupce

Tênnegor, jeho družka Sémaina a dcera

Liphelis, alf v Dsôn Sòmranu

Wênelon, alf v Dsôn Sòmranu

Nomirôs, alf v Dsôn Sòmranu

Phodrôis, alf v Dsôn Sòmranu

Helîstra, umělkyně pracujìcì se sklem v Dsôn Sòmranu

Acòrhia, alfka v Dsôn Sòmranu, vypravěčka přìběhů

Cèlantra, alfka v Dsôn Sòmranu

Iòsunta, alfka v Dsôn Sòmranu

Naïgonor, alf v Dsôn Sòmranu

Marandëi, alfka ve Phondrasônu

Crotàgon, alf ve Phondrasônu

Hamîna, alfka ve Phondrasônu

Esmonäe, alfka ve Phondrasônu

Bephaigòn, alf ve Phondrasônu

Draïlora Horogòn, léčitelé ran ve Phondrasônu

Sintholor, mladý alf ve Phondrasônu

Jamenusîl, elf ve Phondrasônu

Hopiash, Karderijec ve Phondrasônu

Veyn, bytost ve Phondrasônu

Shucto, barbar z národa Shuctanidů

Korhnoj, velitel žadárova vojska

Ehiow, žadárův vyslanec

Kiumê, rebelka

Pojmy

sytràp, alfský důstojnìk v Dsôn Sòmranu

prvnì sytràp, nejvyššì důstojnìk v Dsôn Sòmranu hned po mìstodržìcìm

cîanai / kanoi, mág / maga u alfů, extrémně zřìdkavé

Ukormorijci, magičtì tvorové podobnì lidem ve Phondrasônu

Karderijci neboli Rîconijci, magičtì tvorové měnìcì podobu

komáři wyde, bodavì komáři se smrtìcìmi účinky

stromový medvěd, šelma v horách v okolì Dsôn Sòmranu

stìnový vlk, šelma v horách v okolì Dsôn Sòmranu

Efrigûr, jeskyně v jedné provincii ve Phondrasônu

Amdiu, červ podobný ještěrce, který se vyskytuje ve Phondrasônu v různých

barvách

Gålran žadár, nevysoká, silně magická rasa, kterou ostatnì rádi zaměňujì za

trpaslìky

Shëidogîs, Bezectný

Cjash, region ve Phondrasônu

Whifis, trojitá jeskyně

Sojól, jeskyně ve Phondrasônu

9

Řìká se o nich, že jsou krutějšì než kterýkoliv jiný národ.

Řìká se o nich, že jim nenávistì k elfům, lidem, trpaslìkům a všem ostatnìm

tvorům zčernala krev v žilách a slunečnì svit odhaluje tuto černou nenávist

i v jejich očìch.

Řìká se o nich, že celou svou existenci zasvětili smrti a uměnì.

Řìká se o nich, že vládnou černou magiì.

Řìká se o nich, že jsou nesmrtelnì…

O národu alfů se toho vyprávì mnoho.

Nynì si přečtěte následujìcì přìběh a sami rozhodněte, co na těchto řečech

odpovìdá pravdě, a co ne.

Jsou to přìběhy plné nevýslovné hrůzy, nepředstavitelných bitev, největšìch

podlostì, velkolepých triumfů a zničujìcìch porážek.

Ale rovněž odvahy, upřìmnosti a chrabrosti.

I přátelstvì.

A lásky.

Toto jsou legendy alfů.

neznámý autor,

předmluva ze zakázaných, pravdu objasňujìcìch knih

Legendy alfů, nedatováno

10

PROLOG

11

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Sòmran, v severním výběžku

Šedých hor, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Firûsha zaslechla tóny fidél, tympánů, kostnìch fléten a nesčetných

dalšìch hudebnìch nástrojů, které otevřeným oknem tiše doléhaly až k nì.

Se zavřenýma očima naslouchala nočnìm melodiìm, které se mìsily jedna

přes druhou, a přesto se navzájem nepřebìjely. Mezi hudebnìky se rozpoutal

souboj, v němž hrála hlavnì roli celková harmonie. Skladby působily

dojmem, že se točì kolem různých tužeb, jednotlivé nápěvy dojìmaly srdce

i duši, budily vzpomìnky a přánì opět se setkat s alfy, po nichž se vám už

dlouho stýská.

Dnes si na tom dávajì zvlášť záležet. Jako by to věděli. Firûsha cìtila, jak

v nì narůstá radostné očekávánì. Brzy budou zase spolu, všichni tři

sourozenci, trojčata, která ve městě zároveň představovala něco opravdu

zvláštnìho a jedinečného.

Při prohlìdce šatnìku tentokrát zvolila mimořádně vybraný oděv.

Dokonale padnoucì bìlé šaty s černými výšivkami zdůrazňovaly jejì štìhlou

postavu. Dlouhé rukávy a vlečka tiše šustily pokaždé, když se pohnula.

V přìtomnosti bratrů si chtěla vychutnat každičké nadechnutì, neboť jejich

setkánì nebude mìt dlouhého trvánì. Po krátkém oddechu, kdy dopřejì tělu

i duchu nezbytné zotavenì, budou všichni zdolávat dalšì stupeň svého

vzdělávánì: přejdou do učenì k mistrům. Ona sama se chtěla stát pěvkynì,

bratr Sisaroth knězem Bezectných a Tirîgon zdatným válečnìkem.

Už to nemůže trvat dlouho. Firûsha nemusela zvedat vìčka, aby si přesně

vybavila, jak Dsôn vypadá. Znala ten obrázek nazpaměť, stejně jako vnitřek

domu, v němž spolu s matkou žila a který posléze opustila. Aby dospěla

v uměnì zpěvu a dokázala nadchnout celý Dsôn.

Přìbytek, v němž Firûsha strávila nejranějšì momenty svého života, se

omezoval na skromných jedenáct mìstnostì pro celou rodinu. K tomu bylo

nutno připočìst prostory pro otroky, kuchyňskou a koupacì část a dalšìch pět

mìstnostì pro cvičenì v boji, pro pořádánì slavnostì a mìstnosti, kde

přespávali hosté.

Jejich dům stál na jednom z nejvyššìch mìst kamenného kotle Dsônu,

trůnil nad většinou ostatnìch obydlì a zdůrazňoval společenskou pozici alfů,

kteřì z onoho domu pocházeli. Většì věhlas než oni měly nanejvýš dva tucty

jiných alfů.

Matka se vždycky nerada chlubila svým jménem a reputacì. Firûsha si

připomněla závistivce, jimž se naštěstì nikdy nepodařilo nalézt záminku, jak

Ranôrii ponìžit, aby ztratila přìzeň mìstodržìcìho Aïsolona. Od narozenì

trojčat ji považovali skoro za boha, měla velice blìzko k Nesmrtelným.

12

Nesmìrně omezený počet dětì a vysoká úmrtnost u novorozenců jen

podtrhovaly matčinu výjimečnost.

Nikomu se nepodařì uškodit jì, už jen z toho důvodu, že Aïsolon k nì stále

ještě chová hluboké city. Je matkou jeho dětì. Firûsha se musela usmát. Otec

ji bude věčně milovat. Určitě na ni myslì, když slýchá pìsně bardů.

Firûsha zaslechla tichý zvuk, jak někdo opatrně stiskl kliku u dveřì.

Neznámý se ji snažil překvapit.

Na to měla až přìliš jemný sluch. Natočila hlavu ke vstupu do mìstnosti,

jejìž stěny zdobily koberce s těmi nejkrásnějšìmi motivy. Ručně tkané,

vyrobené mistry svého cechu. Dárky matce na znamenì obdivu a úcty

k nedostižné pěvkyni.

Dveře se rozevřely.

Dovnitř vstoupil urostlý alf s vážnou tvářì, jìž se snažil zakrýt radost,

z ocelově modrých očì však zrádně vyzařovalo štěstì. Na setkánì se

sourozenci si oblékl rudý oděv, který byl tak tmavý, že vypadal skoro jako

černý. Celý se třpytil, jak byl protkán střìbrnými nitkami. U opasku muži

visela nádherně zdobená ceremoniálnì dýka.

„U všech Bezectných! Sisarothe, vypadáš tak… jinak!“ Firûsha odběhla

od okna, namìřila si to rovnou k bratrovi a se smìchem se mu vrhla do

náručì. Na kamenné podlaze, na nìž různé odstìny šedi vytvářely

pozoruhodnou mozaiku, nepůsobily bosé nohy žádný hluk. „Konečně tě tu

zase mám!“

Sisaroth se zasmál a dlouze ji polìbil na černé vlasy vedle diamantového

diadému. „Vìm, co tìm chceš řìct: dlouhými cvičenìmi mám svaly pevné

jako napnutá lana. Ale kvůli tomu si rozhodně nenařìkám.“ Přitiskl sestru

k sobě. „Milovaná sestřičko!“

Firûsha s úlevou vydechla a pohladila ho po tváři, která se nápadně

podobala jejìmu obličeji, přestože působila mužně a výrazně. „Připadá mi to

tak dávno, a přitom to byla nanejvýš stovka momentů nekonečna.“

Sisaroth ji pustil z objetì, chytil ji za ruce a uznale se na ni zadìval. „Čìm

dál vìc se z tebe stává dospělá alfka. Kolik srdcì jsi již zlomila?“ Předstìral,

že musì přemýšlet. „Aha, už vìm: všechna srdce v Dsôn Sòmranu, která

dokáže ženský půvab zapálit, už hořì vysokým, jasným plamenem.“

Firûsha se potutelně ušklìbla. „Ne. Všechna ne. Ale některá ano.“ Otočila

se k otevřenému oknu. „Pojď se podìvat, co pro nás Dsôn této noci

připravil!“ Ruku v ruce pomalu kráčeli velkou mìstnostì, do nìž vanul svěžì,

vůnì květů prosycený jižnì vìtr.

Sisaroth byl zvědavý, jaký pohled ho čeká. Nemůže být půvabnějšì než

ona.

Dýka se mu lehce otìrala o nohu. Byla mu pouze propůjčena, obdržel ji

před dvěma momenty nekonečna jako odměnu za statečnost a bojové uměnì.

13

Navzdory mládì se mohl dospìvajìcì alf právem řadit k nejlepšìm. Toto

vědomì ho naplňovalo nezkrotnou pýchou. Nemůže být na škodu, když se

budu umět rychle ohánět dýkou, i když se chci stát knězem.

Nemenšì radost pociťoval při pohledu na sestru, která zůstala v jeho

nepřìtomnosti v Dsônu a absolvovala přìpravnou výuku u matky, aby si

zdokonalila svůj už tak okouzlujìcì hlas. Již nynì dokázala posluchače beze

zbytku upoutat.

Co se stane, až ji bude učit jiný mistr? „Zazpìváš mi?“ poprosil tiše.

„Ukaž mi, co ses u matky naučila.“

„Teď ne,“ odmìtla sestra váhavě. „Počkáme na Tirîgona. Do té doby ti

zůstanu jednu pìseň dlužna.“ Vedla ho k lavici u parapetu, vyložené

měkkými poduškami.

Společně se posadili a pohlédli dolů na majestátně vyhlìžejìcì město,

nacházejìcì se v kamenném údolì, obklopeném mohutnými šedými skalisky.

Dsôn, středobod alfské řìše Dsôn Sòmran, se zářivě a třpytivě rozprostìral

pod nohama obou sourozenců.

Ve tmě se leskla malá i většì světýlka, pocházejìcì z nesčetných svìcì,

pochodnì a plamìnků v oknech a na náměstìch. K černé obloze se tu a tam

valila ohnivá oblaka, vytvořená hořlavým práškem. Prachové náboje byly

spolu s hořìcìmi doutnáky katapultovány mohutnými praky do povětřì, kde

se vznìtily.

Obyvatelé Dsônu oslavovali svátek západnìho větru a obětovali mu oheň

a světlo. Čìm byl dar jasnějšì a čìm déle hořel, tìm většì přìzeň si od něho

slibovali. Jak od větru, tak od samotného boha Samusina. Mezi

vybuchujìcìm prachem se třepetaly a vìřily různobarevné okvětnì lìstky

a peřìčka, skonávaly v plamenech nebo se vznášely vzhůru, odkud zase

klesaly a dopadaly na střechy domů nebo na skály. Fascinujìcì, poutavý

pohled, který podněcoval fantazii.

To je krása! Firûsha jemně stiskla Sisarothovy prsty. „Napadlo tě někdy,

že po zániku Dsôn Faïmonu budeme žìt v takové svobodě a svornosti?“

Předklonila se, v modrých očìch jì probleskovalo nadšenì. Závan větru se

zmocnil dìvčiných dlouhých černých vlasů a pohrával si s jejich pramìnky.

„Jsme sice přìliš mladì na to, abychom znali starou řìši alfů,“ odvětil bratr

uchváceně, „ale nikde nemůže být nic krásnějšìho než naše vlast.“ Sisaroth

obrátil pohled k severu, k Tark Draanu, kde se nacházela dalšì řìše alfů.

A v nì i Nesmrtelnì.

Jako vždy, když pomyslel na vzdálený panovnický pár na druhé straně

Šedých hor, cìtil, jak v něm narůstá hněv. Od okamžiku, kdy vládci opustili

Dsôn Faïmon a utekli před nemocì, se těm, kteřì přežili, už nikdy neukázali.

Sisaroth si představoval, jak se tam nechávajì oslavovat a jak velká musì

být jejich řìše, zatìmco on a jeho sourozenci jsou nuceni trčet v nevelké

14

kotlině. Jako ve vězenì s nádherně vyzdobenými zdmi − a přesto to je

a zůstane vězenìm.

Aïsolon jim ve vzácných chvilkách, které spolu mohli strávit, vyprávěl

o Sinthorasovi a Caphalorovi, o dvou dávných vznešených nostàrojìch

a velitelìch při prvnìm úspěšném taženì do Tark Draanu. Caphalor v těch

dobách musel být velice dobrým přìtelem jeho otce, ale najednou z druhé

strany horského pásma přestaly přicházet jakékoliv zprávy. Uběhly tucty

částì nekonečna, aniž by k nim dorazilo jediné poselstvì.

Oddìly, které byly vyslány ke Kamennému průsmyku a průchodu do Tark

Draanu, se buď vrátily zpátky, protože nebyly schopné odolat útokům

nesčetných nestvůr, nebo beze stopy zmizely.

Přitom město, pokud se chtělo bránit, nemohlo postrádat jediný meč.

Dsôn byl obklopen hordami vzteky prskajìcìch óarců, které si daly za cìl

vyhladit maličkou skupinku alfů. Jejich neustálé útoky ještě vìce ztěžovaly

už tak tvrdý život.

Sisaroth vyhlédl ven a jako vždy bojoval sám se sebou.

Nechtěl nenávidět Nesmrtelné a všechny alfy, kteřì v Tark Draanu hledali

bezpečné útočiště − ale proč nepřicházeli? Co jim bránilo vrátit se ke svým

poddaným nebo aspoň vyslat posly, aby jim přinesli zprávy?

Tušìm, co se stalo. Zapomněli na nás. Šťastně si žijì v přepychu

a hojnosti, pomyslel si sklìčeně. To nenì spravedlivé. Jsme jeden národ. My

jsme taky alfové, kteřì si zasloužì dobrý život.

Dsôn Sòmran se nazývalo to, čemu optimisté řìkali „řìše“ a posměváčci

„odnož“. Založil ho a velel v něm Aïsolon, bránili ho statečnì válečnìci.

Město bylo vybudováno jen půl části nekonečna po katastrofě a zániku

hvězdného státu v této úzké kotlině připomìnajìcì nálevku. Uzavřené proti

vnějšku, nedobytné − a nevýznamné. Kolonie, enkláva, nic vìc město v očìch

svých obyvatel nepředstavovalo.

Strádáme tady. Sisaroth nepřìtomně položil Firûshi ruku na rameno. Ti,

co přežili nemoc, se zde zahrabali, stali se z nich málem podzemšťani, zaryli

se do skalnìch stěn, vytesali si domy ve skále a odevzdaně čekajì na dobu,

kdy se Nesmrtelnì vrátì, vysvobodì je a odvedou do Tark Draanu.

Tam, kde existuje, jak mnozì věřili, hned několik alfských řìšì.

Velkých řìšì alfů. Slavných a zářných, ne jako tady, v Ishìm Voróo,

v nevypočitatelných, zákeřných horách, v jejichž rozeklaných úbočìch visì

mraky nìzko nad zemì a neustále sesìlajì dolů déšť. Vypadalo to, jako by

voda chtěla alfy vyplavit a spláchnout je na dno kotliny. Četné rodiny

zanikly, protože se základy domů sesuly a přinesly obyvatelům smrt.

Sisaroth sevřel volnou ruku v pěst. My nejsme žádnì podzemšťani

a nemáme v horách co pohledávat. Kde trčì Nesmrtelnì?

15

Jako kdyby tmavě šedé předivo vlhkosti nad nimi dokázalo vnìmat jeho

přemìtánì o dešti, pleskly prvnì kapky vody do tabulek rozevřených oken.

Sisaroth pohlédl na plameny dole pod nimi, obličej mu strnul a změnil se

v bezvýraznou masku. „Měli by k nám konečně přijìt,“ zamumlal.

„Zasloužili jsme si to.“

„Kdo?“ Firûsha se k němu natočila.

Nekaž jì tenhle okamžik. Má takovou radost. „Promiň, ztratil jsem se

v myšlenkách,“ konejšil sestru a vyloudil na tváři úsměv. „Myslel jsem, kdy

sem konečně dorazì Tirîgon? Náš bratr na sebe nechává čekat.“

„Bude k tomu mìt dobrý důvod.“ Firûsha ukázala ven, natáhla ruku

a zachytila do dlaně několik kapek. „Zdá se, že se západnìmu větru tohle

divadlo moc nelìbì. Přinášì nám déšť,“ prohodila lìtostivě. Stáhla ruku

zpátky. „Ach, taková škoda. Doufám, že to nenì špatné…“

Někdo s hlasitým prásknutìm rozrazil dveře.

Sourozenci se prudce otočili, Sisarothova ruka údivem sjela k rukojeti

krásné dýky.

Mìsto očekávaného bratra napochodovali přes práh do mìstnosti vojáci

v plné zbroji a s vytasenými meči, jako by se museli bránit útoku stovek tlup

óarců.

Jejich velitel, plavovlasý alf se zářivýma zelenýma očima, byl jediný, kdo

nedržel v ruce zbraň. Nádherná ozdobná zbroj z černého tionia a řetěz

z bìlého střìbra, který měl zavěšený na krku, dokazovaly, že se jedná

o Aïsolonova zástupce, jehož kompetence byly jen o maličko menšì než

pravomoc mìstodržìcìho Dsôn Sòmranu.

„Gàlaidon?“ zašeptala Firûsha poplašeně. On je prvnìm sytràpem. Co po

nás může chtìt?

Ozbrojenì vojáci se rozestavili do půlkruhu kolem Sisarotha a Firûshi,

čepele drželi napolo zvednuté a byli připraveni bránit se. Z očì jim

vyzařovalo odhodlánì.

Co se přihodilo? „Určitě budete mìt pádný důvod…“ nadechl se Sisaroth

ostře a postavil se před sestru, prsty svìraly rukojeť dýky.

Gàlaidon však pozvedl ruku a nařìdil, aby zmlkl. „Přicházìm jménem

Aïsolona, mìstodržìcìho Dsôn Sòmranu, a předstupuji před vás, abych

promluvil jménem práva a vykonal, co zákony stanovì,“ pronesl vzletně,

a přesto nesmìrně vážně.

Sisaroth svraštil čelo. „Musìš se mýlit. Nejsme z ničeho obviněni.“

Pohlédl kolem sytràpa ke dveřìm, kde postřehl matku.

Firûsha jako by jì z oka vypadla, odlišovaly se pouze věkem. Ranôria se

ustaraně zadìvala na obě děti. Měla na sobě černé šaty s bìlými výšivkami,

doplněné nejjemnějšìmi šperky z kostì, jimiž si ozdobila krk a zápěstì.

Jedenáct světlých pramìnků v černých vlasech prozrazovalo, kolika dětem

16

darovala život. Po stranách ji doprovázely dvě zahalené otrokyně. „Co se tu

děje?“

Vojáci jì okamžitě zabránili vstoupit do mìstnosti. Nejblìže stojìcì voják

udeřil jednu otrokyni jìlcem meče do hlavy a poslal ji k zemi.

„Ranôrio, musìm tě požádat, aby ses do ničeho nevměšovala,“ pronesl

Gàlaidon rázně, slova byla určená panì domu „Poslal mě sem sám Aïsolon.

Jenom jeho slovo by mě dokázalo zadržet.“

Proti takovému nedostatku respektu musìm něco udělat. Sisaroth

postoupil o krok vpřed. „Chovejte se slušně!“ obořil se na válečnìky.

„Prokažte respekt, který si má matka zasloužì, nebo…“

„Ty, Sisarothe, mlč!“ vykřikl Gàlaidon a mrštil sourozencům pod nohy

dva bìlé kamìnky. Ty se při dopadu na šedočernou mozaiku podlahy rozbily

a rozprskly. „Přijměte svůj trest!“ Sisarothovy drahé boty a bosé nohy jeho

sestry zahalily jemné bìlé obláčky. Na zbarvené kůži bot a dokonalé pokožce

se usadila tenoučká vrstva bìlého moučného prachu.

„Ne,“ zašeptala Firûsha vyděšeně a zakryla si rukou ústa, aby potlačila

výkřik. „To… ne! NE!“ Já to nechápu! Vyhnanstvì? Celá bez sebe strachem

pohlédla na bratra.

Sisaroth gestem Ranôrii naznačil, aby si nedělala starosti. „Sytràpe, chtěl

bych pochopit, co se v této mìstnosti děje,“ pronesl a jen s námahou se

ovládal. „Vysvětli mně, mé matce i sestře divadlo, které tu hraješ.“ Horečně

pátral po nějakém vysvětlenì. To nedává smysl. Proč musìme odejìt do

Phondrasônu?

Gàlaidon na něj chladně pohlédl. „Této noci byli zavražděni ctihodný

Tênnegor, jeho družka Sémaina a dcera Liphelis. Existujì svědkové,“

prohlásil chladně, ale ostře, „kteřì vás viděli, když jste ten čin spáchali.“

„Cože?“ Sisaroth vytrhl dýku z pochvy a nasměroval ji na prvnìho

sytràpa. Hroty mečů všech válečnìků se zároveň zvedly do výše a zamìřily

na hrdlo mladého alfa.

„Přìsahali to Aïsolonovi na svůj život. A byly nalezeny stopy, které na

vás ukazujì.“

„To určitě nenì jen tak!“ Intrika, která má uškodit našì matce, projelo mu

hlavou. Naše vyhnanstvì ji zasáhne mnohem hlouběji než cokoliv jiného.

Gàlaidon zachoval klid, v jeho pohledu nebylo ani stopy po soucitu. „To

je Aïsolonovo rozhodnutì, ne moje,“ opáčil. „Bylo pro něj velice těžké

vynést tento rozsudek, jasně jsme to na něm viděli. Ale podrobil svědky

důkladnému výslechu. Jejich slova zřejmě nepřipouštěla nejmenšì

pochybnosti.“

„Tomu nevěřìm!“ Ranôria napřìmila záda. „Půjdu za Aïsolonem

a domluvìm mu. Musì pochopit, že se mýlì. On i ti svědkové! Ty mezitìm

17

nic nepodnikneš, sytràpe. Prosìm tě!“ Rychle se otočila a spolu s otrokyněmi

spěchala pryč.

Gàlaidon se rozhlédl po mìstnosti. „Vìš, kde vězì tvůj bratr?“

„On je taky obviněný?“ odsekl Sisaroth se smìchem. To je šìlenstvì!

Nebyl schopen stvořit kloudnou myšlenku. Ţádné vraždy nespáchal, nevěřil,

že by Firûsha byla takového činu schopná, a Tirîgon už vůbec ne. Jeho bratr

byl nejrozvážnějšì alf, jakého znal, a nikdo by ho nedokázal ničìm

vyprovokovat. „To je…“

„Nechápu, proč zapìráš.“ Gàlaidon ztlumil hlas. „Mně je jasné, že

sourozenci pomstili svou matku a jednou provždy ucpali pomlouvačná ústa.

Ale přestože vám za ten čin potajì tleskám, nezachránì vás to před cestou do

Phondrasônu.“ Ranôriina přìmluva ho nedokázala obměkčit. „Mám za úkol

okamžitě vás odvést k tunelům,“ prohlásil opět hlasitěji. „Vaše vyhnanstvì

začìná této noci. Budete od sebe navzájem odděleni.“

Ne! To nepřežiju. „Moje matka tě žádala, abys počkal, než se…“ prosila

Firûsha úpěnlivě.

„Jak jsem již řekl: Aïsolon mě dokáže zadržet. Jinak nikdo,“ skočil jì

Gàlaidon do řeči a dal znamenì ozbrojencům.

Válečnìci postoupili vpřed, aby odsouzence obklopili ze všech stran.

Jak mohl Aïsolon poslat vlastnì tělo a krev do vyhnanstvì? Co to jsou za

důkazy? „My jsme nevinnì!“ Sisarothův obličej v okamžiku pokryly černé

linky vzteku jako praskliny v porcelánu, ocelově modré oči nabraly černou

barvu.

Nával citů ho přemohl. Skočil vpřed a zaútočil na nejbližšìho protivnìka.

Válečnìk mečem odvrátil útok ceremoniálnì dýkou, neomylně mìřìcì

rovnou na něj, druhý voják bleskurychle kopl Sisarotha do kolena, takže se

mladému alfovi podlomily nohy a podklesl − přìmo před připravené ostřì

třetìho válečnìka.

„Přestaň!“ zaječela Firûsha v slzách a musela se dìvat, jak jejì prchlivý

bratr utrpěl na pravém lýtku hlubokou řeznou ránu. Zpod vysoké boty

vytryskla krev a prosakovala na mozaikovou podlahu, černé a šedě stìnované

dlaždice byly pokropeny červenou barvou. Nesmějì ho zabìt!

„Můj úkol nezněl, že tě mám zabìt,“ komentoval Gàlaidon nezúčastněně

vzniklou situaci a uštědřil Sisarothovi tvrdou ránu železnou rukavicì, která

alfovi natrhla kůži na tváři. „Ale jestli se chceš pouštět s námi do křìžku,

můžu se postarat, aby sis odsud odnesl nejednu ránu. Tohle bylo za útok na

mé podřìzené. Chceš dorazit na ono mìsto pořádně zesláblý, mladý alfe? Ve

Phondrasônu žijì tvorové, kteřì přìmo prahnou po krvi a vycìtì ji ve vzduchu

na vzdálenost stovek mil!“

18

Jestli nebudu bojovat, odvlečou mě i Firûshu pryč dřìve, než si matka

stačì promluvit s otcem. Potřebujeme čas. „Nikdy!“ zaryčel Sisaroth a opět

se vrhl na válečnìky.

Sestra ho však popadla za ruku a zadržela. Tentokrát si stoupla přìmo

před něho, aby zabránila horšìmu neštěstì. Proti tolika mečům hlìdky neměl

naději obstát. Ne s jednou maličkou čepelì. Nesmì zemřìt kvůli tomu, že se

nedokáže ovládnout. „Jak dlouho?“ zaskřehotala Firûsha nechápavě. „Kolik

částì nekonečna se nesmìme vrátit do Dsôn Sòmranu kvůli činu, který jsme

nespáchali?“

„Polovinu života,“ odvětil Gàlaidon. „Po dvaceti částech nekonečna vám

bude dovoleno vrátit se do Dsônu. Tak znì rozsudek.“

Po dvaceti? Firûsha zaúpěla. „U všech Bezectných! Tak dlouho tam dole

nemůžeme nikdy přežìt. Navìc odděleni jeden od druhého,“ zašeptala. „Jsme

přece…“

Firûsha měla v neblahé paměti všechny děsivé přìběhy, které se

o Phondrasônu vyprávěly. Celým tělem jì prostoupil strach. Představa, že je

bestie nebo jiné stvůry zabijì, jì připadala jako ta nejnevinnějšì ze všech

možných hanebnostì, které ji tam mohou potkat.

Nejsem v boji nijak zvlášť dobrá a… Firûsha se natočila k Sisarothovi,

který se ztěžka zvedal na nohy. Krev se mu už z rány neřinula tak prudce.

„Musìš mě najìt a ochránit, bratře!“ Nechtěla, aby jejì prosba vyzněla jako

žebránì, přesto tomu nedokázala zabránit. „Prosìm! Bez tebe nepřežiju.

Nemám nic, jenom svůj hlas a pìsně. Co s tìm svedu proti ostrým mečům,

řezákům a podlým duchům?“

Sisaroth se nadechl k odpovědi, klikaté linky vzteku mu nadále brázdily

obličej. Řìká pravdu, já…

Pokojem se přehnal závan větru, dlouhé závěsy se rozevlály.

„Pozvala matka hosty, nebo jak si mám vysvětlit tolik lidì, kteřì se zde

sešli?“ zazněl ode dveřì Tirîgonův řezavý hlas. „Předstìráte boj, abyste tìm

oslavili slávu tohoto momentu a těšili se z něj?“

Firûsha se otočila jako na obrtlìku. Druhý bratr měl na sobě lehkou,

načerněnou koženou zbroj vyztuženou tioniem, která mu sahala až ke

kolenům. Pod pravou rukou držel helmu, levá ruka volně spočìvala na jìlci

meče, houpajìcìho se mu u boku. „Uteč!“ vykřikla na něho. „Chtějì nás

odvléct do Phondrasônu!“

„Tak? To chtějì?“ Tirîgon tázavě pohlédl na Gàlaidona a zachoval klid.

„To mě zajìmá. Pověz mi, čìm jsme se můj bratr a já provinili? Tìm, že jsme

za poslednì služby na valu zabili málo óarců?“

Sytràp ho pozdravil strohým přikývnutìm. „Ne.“ Stručně zopakoval

obviněnì. „Proti tobě však žádné obviněnì vzneseno nebylo, Tirîgone,“ dodal

s důrazem. „Svědci vypovìdali výlučně o tvých sourozencìch. Ty jsi na rozdìl

19

od nich volný. Možná chceš zajìt za matkou, abys jì byl nápomocen? Je na

cestě k mìstodržìcìmu.“

Tirîgon zůstal na mìstě a nemohl se rozhodnout. Pohledem si měřil

ozbrojené alfy, zrak mu přelétal z jednoho na druhého, jako by zvažoval, kde

se má pustit do útoku, aby sourozence osvobodil. Co udělám? „Takže to nenì

vtip, který jste si pro mě připravili?“ ujišťoval se a pohlédl na sestřin

pobledlý obličej.

„Raději se o nic nepokoušej, mladý alfe. Kolem tebe stojì samì veteráni,

které dokážì porazit jenom jinì veteráni, a ne nějaké napolo ještě děti,“

varoval ho Gàlaidon tiše. „Tvůj bratr to již zkusil, a neuspěl. Nezneužìvej

toho, že jsi na svobodě, k nějakým hloupostem.“

Bezectným budiž vzdán dìk! Alespoň Tirîgonovi se nic nestane. „Má

pravdu.“ Sisaroth si odfrkl a zastrčil dýku zpátky do pochvy. „Běž a zjisti,

kdo nám to udělal, kdo chce svést tu vraždu na nás. Je to nějaká intrika proti

našì matce. Ona je pravým cìlem toho spiknutì. Vìš, jak bude trpět, když nás

odsud vyženou.“ S okázalým opovrženìm ignoroval zraněnì.

O tom bylo rozhodnuto už dávno. Tirîgon pohlédl na přìtomné a pomalu si

nasadil helmu.

Hned poté se k němu natočili čtyři vojáci a zaujali bojové pozice. Kůže

zaskřìpěla, kov se hlasitě třel o kov.

V mìstnosti zavládlo hrobové ticho. Zvenčì dovnitř doléhalo bubnovánì

silného deště, dopadajìcìho na řìmsu a střìkajìcìho otevřeným oknem do

mìstnosti. Hudebnì nástroje se odmlčely, bardi uprchli před hustými provazci

vody.

Chystá se k boji! Ale ten nemůže vyhrát. „Ne, bratře,“ poprosila ho

nakonec vyděšená Firûsha ustaraně, už to napětì nedokázala déle snášet.

„Nemůžeš nám…“

Tirîgon vyzývavě vykročil vpřed, otřel se o tři válečnìky, pravicì

v železné rukavici odsunul meče stranou a postavil se vedle obou

sourozenců. „Nemám v úmyslu bojovat s Gàlaidonem a jeho lidmi,“ pronesl

zpod helmy. „Nenechám vás jìt samotné na mìsto hrůzy a krutostì. Půjdu do

Phondrasônu s vámi.“

Ale… Sisaroth překvapenìm nevěděl, co má řìct.

Firûsha zavzlykala. Hrozně si přeji, aby to všechno byl jenom zlý sen.

Samusine, prosìm tě, ať se probudìm a ležìm v posteli.

„Až dodnes jsme neustále drželi pospolu, a na tom se nic nezměnì. Matka

zjistì, co se ve skutečnosti děje, a smyje z vás falešnou vinu, která na vás

měla ulpět. My,“ opsal rukou kruh, „máme za úkol přežìt a vrátit se,

abychom se pomstili těm, co nám chtějì uškodit.“ Napřáhl ruku. „Přìsahejte,

že se ve Phondrasônu najdeme!“

20

Sisaroth jako prvnì přiložil ruku k bratrově, pak ho následovala i Firûsha.

Společně opakovali vyřčená slova.

„A přìsahejte, že až se společně vrátìme, nikoho neušetřìme, bez ohledu

na to, kdo ponese na vašem vyhnanstvì vinu!“

„Přìsaháme!“ zvolali bratr i sestra horoucně.

Nynì jsem klidnějšì, i když mi srdce v hrudi hlasitě bušì. Tirîgon dosud

nebyl skvělým válečnìkem, alespoň podle alfských měřìtek. Při představě, že

v podzemnìm labyrintu bude muset bojovat s bestiemi vysokými jako věž

však jeho odvaha nezakolìsala ani o vlásek. Spoléhal na svou nápaditost,

rozum a vůli. Nenechám je samotné. Firûsha má do válečnice hodně daleko

a Sisaroth potřebuje, abych mu pomohl. V bludišti chodeb a jeskynì strávìme

dlouhou dobu. Otočil se k Gàlaidonovi. „Slyšel jsi, že z vlastnìho rozhodnutì

odcházìm do Phondrasônu. Mně je povoleno, abych se kdykoliv vrátil

a vyslechl si, jak to s těmi falešnými obviněnìmi vypadá.“

„Kdykoliv,“ potvrdil sytràp, v jeho pohledu se zračila úcta. Nařìdil

vojákům, aby se přemìstili do formace, která obklopì všechny tři sourozence

a sevře je ve vězenì z živé černé oceli. „Jdeme.“

„Ţádné… věci?“ zeptala se Firûsha nevěřìcně. Ach, bohové! Nebudeme

mìt ani nic k jìdlu.

„Ne, je mi lìto. Rozkaz mi velì, abych vás neprodleně odvedl ke vstupům

do Phondrasônu.“ Gàlaidon vykročil jako prvnì.

Malé procesì vyšlo z domu, pochodovalo dřìve vybudovanou strmou

stezkou a zabočilo na sever směrem k valu chránìcìmu přehledně uspořádaný

Dsôn Sòmran před útoky bestiì.

Před trojčaty a jejich strážci se tyčila pět set kroků vysoká hradba,

postavená z vyzděných kamenných bloků a přìrodnì skály, vybavená

průchody, výtahy a runami, které měly přivolat ochranu ze strany

Bezectných, Tiona a Nesmrtelných.

Nestvůry neměly žádné katapulty, které by dokázaly hradbu přestřelit.

Nebyla v nì jediná brána vedoucì ven z řìše alfů, již by nepřátelé mohli

dobýt. Zvědové a oddìly vojáků se museli do Ishìm Voróo spouštět pomocì

nákladnìho výtahu.

Stejný osud očekával tři vyhnance.

Když Sisaroth, Firûsha a Tirîgon dorazili na vrchol hradeb, byli

promočeni až na kůži. Drželi se za ruce, alfka se třásla zimou a strachem.

Já ty, co nás tak pomluvili, zabiju, a spolu s nimi i všechny falešné svědky,

přìsahal si Sisaroth a sevřel ústa. Nedával najevo, jak ho rána bolì, ale při

každém kroku pocìtil v noze ostré bodnutì. Déšť v něm zchladil nejžhavějšì

vztek, z obličeje se mu vytratily černé linky.

Gàlaidon vedl vojáky i odsouzence na západ, kde se rýsovala konstrukce

nákladnìho výtahu, připomìnajìcì na pohled vysokou věž. Byla z tlustých

21

trámů, železných vzpěr a desek a dokázala uzvednout i nejtěžšì náklad.

Několik protizávažì usnadňovalo mužstvu práci s klikou.

Když se nově přìchozì blìžili ve světle pochodnì k výtahu, ozvalo se

odtamtud několik výkřiků, které si k nim probojovávaly cestu nocì

a syrovým větrem.

Ozubená kola a řetězy kovově zařinčely, věž se natočila. Mužstvo bylo

připraveno: mìsto jedné plošiny se na ochoz snesly tři kulaté klece, každá

z nich zavěšená na samostatném nosnìku a tak velká, aby se do nì vešel

dospělý alf.

Gàlaidon nařìdil sourozencům, aby nastoupili do klecì, zavřel závoru před

úzkými dvìřky a dal rukou znamenì.

Klece se poté zvedly do závanů ledového větru, zadìrajìcìch se pod

promočené šaty třì sourozenců.

„Přeji vám pomoc Bezectných, pokud jste nevinnì, a abyste se rychle

našli,“ zavolal za nimi velitel eskorty, ruce sevřel před ústy do trychtýře.

„Bezectnì posoudì, zda vám pobyt ve Phondrasônu přinese zdar, nebo

zkázu.“

Já se chci probudit! Prosìm, Samusine a Bezectnì, ať se už konečně

probudìm. Firûsha se s pláčem zhroutila na dno klece a schoulila se do

klubìčka.

Sisaroth sevřel rukama mřìže klece a vyrazil táhlý, bezmocný výkřik,

zatìmco Tirîgon stál vzpřìmeně a důstojně na mìstě a náklonem těla hravě

vyrovnával pohyby dna klece.

Rameno jeřábu se natočilo doprava, přes zeď a přìkop, tam se zarazilo

a vysunulo vpřed, až se všechny tři klece ocitly ve vzdálenosti přesně

čtyřiceti kroků od hradeb.

Vězenì se těmito manévry prudce rozkymácela a s rachotem o sebe

narážela. Pod trojčaty zela černota. Mraky na nočnì obloze jim odepřely

sebemenšì záblesk světla, a dokonce ani oči alfů nedokázaly v takové

temnotě nic rozeznat.

To nebude konec. „Dlužìš mně a Tirîgonovi ještě jednu pìseň, sestro.“

Sisaroth věděl, co se pod nimi skrývá: úzký vchod, vyhlazená dìra ve skále,

jako by ji prorazil božský oštěp. Uvnitř se nacházela jeskyně, na jejìmž dně

čekal dalšì jìcen. Vchod do Phondrasônu.

„Uslyšìte ji,“ slìbila Firûsha tiše. „A bude o…“

S rachotem a řinčenìm klesali dolů, klece se s hlučným hvizdotem řìtily

do hlubin.

Firûsha pronikavě zaječela, bratři se k nì přidali − až jìzda zničehonic

prudce dospěla ke konci.

22

Prudkým záchvěvem se železné vzpěry, sloužìcì jako závěsy klecì,

uvolnily z držáků a klece se spolu se svými zajatci řìtily do černoty, přičemž

se po celou dobu neovladatelně točily a převracely.

Už je to tady! „My se najdeme,“ zakřičel Tirîgon a doufal, že zaslechne

odpověď. „Slyšìte mě? Musìme se najìt!“

Firûshin hlas se však mezitìm od něj hodně vzdálil, bratra už vůbec

neslyšel.

Potom klec narazila, znovu se zvedla, srazila se se skálou, kutálela se po

kamenì a zpomalovala přitom, až se zcela zastavila.

Všechno se točì… nepolámal jsem si nějaké kosti? Tirîgonovi se podařilo

neztratit vědomì a snažil se rozhlédnout v temnotě.

Právě v tom okamžiku jeho vězenì přepadlo přes hranu skály…

23

1. KNIHA

ZTRACENI

24

Přihodilo se mi mnohé.

Vybudoval jsem nádherná města − a viděl je, jak se hroutì.

Miloval jsem nejkrásnějšì alfky − a viděl je, jak hynou.

Následoval jsem Nesmrtelné − a viděl je, jak umìrajì.

Avšak v oněch úlomcìch nekonečna, v hlubinách Phondrasônu, v té tvrzi

hrůzy a tisìceré smrti, jsem putoval po temných stezkách, viděl nestvůry

a jiné odporné tvory − a najednou jsem se setkal s Mladými bohy, a to na

mìstě, kde jsem nic potěšitelného nečekal.

Viděl jsem, že se Mladì bohové musì učit − než se z nich stanou Pravì

bohové.

z eposu „Mladì bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

25

I.

Zrozeno z nouze,

pro zdravé pevný hrad,

místo naděje, obklopené šílenstvím,

mezi horami Ishím Voróo,

stvořeno k tomu, aby tam vyčkávali na zprávu od soukmenovců,

od alfů

vládnoucích Tark Draanu.

Věz: čekání je horší

než smrt, i když máš před sebou

věčný život.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

26

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Firûsha mrkala v pronikavém, hřejivém, medově zbarveném světle, které

na ni shora dopadalo.

Nejdřìve si myslela, že se dìvá do světla lampy, potom považovala

oslňujìcì paprsky za slunce. Jak jsem se dostala zpátky na povrch?

Zastìnila si obličej rukou, aby se chránila před oslepujìcì zářì. Svìravý

pocit, který jì obvykle prozrazoval, že se očnì bělmo měnì a nahrazuje ho

čerň, se tentokrát nedostavil. Z toho usoudila, že tìm, co ji oslňovalo,

nemůže být dennì hvězda.

Co to může být? Škvìrou mezi prsty Firûsha postřehla železné mřìže,

kolem jejìho vězenì se tyčila červenozelená, neuvěřitelně vysoká stébla trávy

a komìhala se v jemném vánku.

Smysly se jì postupně probouzely k životu.

Cìtila hlìnu, nasládlou vůni květů a zralé ovoce. Spolu s těmito vjemy se

dostavily i bolesti. Celé tělo muselo být poseté pohmožděninami, neměla

však pocit, že by si něco zlomila. Čelo ji mìrně pálilo a nahmatala na něm

odřeninu, která mezitìm sama od sebe přestala krvácet.

„Sisarothe? Tirîgone?“ Firûsha se nedokázala zvednout, na to byla klec

přìliš malá. Proto se opřela o loket a rozhlédla se kolem sebe.

Ležela na zemi obklopená obrovskou trávou, strmě se tyčìcì do výše.

Široká zválcovaná stopa jì prozradila, jakou cestu klec se železnými mřìžemi

po zemi urazila. V dálce zahlédla modrou oblohu, protknutou potrhanými

šedými mraky. Zdá se, že jsem se nějak dostala ven.

Firûsha osahala zámek, který byl zajištěný pevnou závorou, ale ne

zamknutý. Vyhnanci směli klec opustit, jakmile se ocitnou ve Phondrasônu.

Pokud toho budou schopni. Dalo se však snadno vytušit, jak žalostným

způsobem jejì cesta probìhala, někdy během nì musela ztratit vědomì.

Nepřìznivé okolnosti však měly za následek, že se háček, jìmž bylo možno

odstranit závoru a klec otevřìt, někde ztratil.

Ne! Firûsha ze všech sil třásla dvìřky. Ţelezo nešlo rozevřìt, alfka musela

zůstat v kleci. Hlasitě zaklela.

„Sisarothe? Tirîgone?“ zakřičela znovu a doufala, že bratři jsou někde

poblìž. Co budu dělat, jestli jsou daleko odsud? Otřásla se. Umřu hladem

a žìznì! Přitom ke všemu ještě cìtìm vůni ovoce!

Ozvěna volánì o pomoc se k nì tiše vracela, jako by se nacházela v nějaké

jeskyni.

V tu chvìli Firûsha pochopila, že nad sebou nevidì oblohu. Ležela spolu

se svým vězenìm v obrovské jeskyni, jejìž strop se podivnou hřìčkou přìrody

nebo vyplavenými minerály zbarvil do modra. Nebo ho snad někdo natřel?

Koho by mohlo něco takového napadnout?

27

Toto poznánì pro ni nemělo nejmenšì význam, dokud se nedostane ven

z klece. Jestli tu jejì bratři nejsou, kdo ji z nì vysvobodì? Jak tady zacházejì

s hosty?

Historky, které jì matka vyprávěla, hovořily v neprospěch tvorů, kteřì by

jì byli ochotni pomoci. Jestli zůstane potichu a bude čekat, může se docela

dobře stát, že tu bìdně skoná hladem a žìznì.

„U všech Bezectných!“ Firûsha se znovu pokusila osvobodit tìm, že klecì

zatřese, potom se ze všech sil opřela do dvìřek koleny. Ale nepřineslo jì to

nic než tělesné vyčerpánì a odřeniny na rukou a nohou.

Je moc stabilnì. Já to nezvládnu. Lehla si na dno, uvolnila se, zavřela oči

a zpomalila dech. Firûsha si stanovila dobu, po jejìmž uplynutì se rozhodne,

jestli se odvážì hlasitě křičet a volat kohokoliv o pomoc, nebo jestli nechá

čas plynout.

Světlo, které ozařovalo jeskyni, ustavičně sláblo. Blahodárné teplo se

okamžitě vytratilo.

Firûshi naskočila na rukou i nohou husì kůže. Jejì šaty těžce utrpěly,

drahocenný diamantový diadém ležel ztracený někde v chodbách

Phondrasônu a svým vznešeným leskem obšťastňoval přihlouplé bestie.

Firûsha otevřela oči a zjistila, že když vydechne, tvořì se jì ve vzduchu před

ústy bìlé obláčky.

Náhlý nával chladu alfku zaskočil. Určitě sem proudì vzduch odněkud

z povrchu. V horách obklopujìcìch řìši alfů ležel navzdory přìchodu jara

snìh, a právě ledový vzduch si našel škvìrami cestu do podzemì. Po kratičké

chvilce se na stéblech trávy vytvořila jinovatka, stébla šelestila a praskala.

Firûsha se klepala zimou. Jestli se ochladì ještě vìc, zmrznu. Když se jì

celé tělo roztřáslo a zuby začaly cvakat, v nouzi opět volala o pomoc.

Nejdřìve alfsky, potom i v obecné řeči barbarů.

Po čase ochraptěla, ale nikdo nepřicházel.

Zdálo se jì sice, že tu a tam zaslechla kroky mìřìcì jejìm směrem, ale

pomoc se nikde neobjevila.

Stébla šustila, vrstva bìlých krystalků na jejich povrchu neustále

narůstala. Vytvořila se i na Firûshině opasku a na konečcìch alfčiných

černých vlasů.

Zoufalstvìm se chtěla rozplakat, ale slzy se nekoulely, jako by se

neodvažovaly vyřinout do ledového chladu.

Zároveň se v nì probudil vzdor.

Nesmìm umřìt, řekla si. Slìbila jsem to Tirîgonovi, a on mně slìbil, že se

najdeme. On mě najde. Třela si o sebe štìhlounké ruce, aby je zahřála,

prsteny, které je zdobily, přestaly prsty těsně obepìnat a jemně cinkaly. On

mě najde.

28

Blìžily se k nì kroky. Po pravici se těsně vedle nì najednou objevila stvůra

se srstnatým obličejem podobným lidskému, v němž se leskly tři oči

a toužebně na ni hleděly. Z hrdla se tvorovi vydralo chraplavé zavrčenì.

Firûsha instinktivně vykřikla a snažila se odsunout stranou, přitom

narazila o mřìže. „Rozumìš mi?“ zeptala se tiše jazykem barbarů.

Tvor, který měl tělo zahalené prostým kabátem ze zvìřecì srsti, ohrnul

hrubé rty a snažil se jì dotknout mozolnatými, špinavými drápy. „Měkký,“

zamumlal skřìpavě. „Dobrý!“

Co tìm myslì? Firûsha ukázala na rozbitou mechaniku zámku. „Umìš to

otevřìt? Já jsem tu zavřená.“

Stvůra vyskočila na klec a skákala po nì jako šìlená, pak začala

rozšmatlanýma botama kopat do zámku.

Zámek chrastěl a vrzal, na alfku dopadaly kousìčky špìny, ale výsledek se

nedostavil.

Zklamaný tvor vztekle zařval a zaprskal, dřepl si a bez rozmyslu začal do

železných mřìžì bušit pěstmi. Šìřil se od něj pronikavý zápach, až se alfka

bála nadechnout.

To zvìře nenì moc chytré. Má dvě různé boty a ten kabát určitě někde

našlo. Nebo ho sebralo původnìmu majiteli… Firûsha udělala rukou

konejšivá gesta. „Ne, počkej. Počkej!“ Snažila se posunky a roztřesenými

prsty s tvorem nějak domluvit. „Hůl. Udeřit na zámek nebo vylomit. Ukážu

ti jak.“

Stvůra na ni nedbala, ale narovnala se, vytáhla od pasu malý roh

a přiložila ho k ústům. Mocně do něj zadula.

Jeskynì se rozlehl vřeštivý tón.

Mìsto očekávané ozvěny bylo slyšet mnohohlasou odpověď, valily se

k nim dalšì kroky. Ke kleci se ze všech stran hrnuly nestvůry.

Stébla trávy přìchozì zadupali do země nebo odhrnuli stranou. Na alfku se

snášely obláčky jinovatky, tlupa soukmenovců tvora, který ji nalezl, si alfku

udiveně prohlìžela a očichávala. Prsty se prodìraly mezi mřìžemi a tahaly ji

za údy, za vlasy a nejvìce za šaty. Látka pod takovým návalem povolila,

tvorové z nì vytrhli celé velké cáry.

„Ne, přestaňte! Zmizte!“ To, že jsem začala volat o pomoc, nebyl šťastný

nápad. Tvorové měli na sobě nejrůznějšì, většinou potrhané kusy šatstva,

některé byly přìliš velké, jiné přìliš malé, což jim nijak nevadilo. „Zmizte,

nebo vás moji bratři…“

Tvor, který ji objevil, vyskočil na klec a odstrčil všechny ostatnì stranou.

Zaječel, ukázal na Firûshu a něco brebentil jakousi nesrozumitelnou řečì.

Jeho proslov vyvolal hlasitý souhlas. Nesčetné odporné ruce popadly

železo, zvedly Firûshino vězenì a i s nì ho odnášely pryč. Pochodovali s nì

ven z moře trávy.

29

„Co to děláte?“ vykřikla a odrážela dotìrajìcì prsty, které ji bez ustánì

pìchaly a tahaly za vlasy. Chlad na ni doléhal čìm dál vìc. Musela se stůj co

stůj dostat z klece a obléknout si něco teplého. Zápach, který ji obklopoval,

v nì probouzel nutkánì zvracet. Doufám, že Sisaroth a Tirîgon jsou někde

blìzko. Stopy by je měly zavést až ke mně.

Bestie ji odvlekly na vymýcené mìsto, kde byly postavené prapodivné,

křivé stany ze zvìřecìch kůžì. Uprostřed hořel velký, do výšky šlehajìcì oheň.

Kolem něj seděly dalšì stvůry a opékaly si v plamenech na dlouhých rožnìch

maso.

Když k nim tlupa dorazila, rozlehl se jásot. Bestie zaduly do rohů

připomìnajìcìch dětské hračky barbarů a vyluzujìcìch směšně znějìcì tóny.

Aby toho na Firûshu nebylo málo, zvučná disharmonie se bolestně zadìrala

do alfčiných ušì.

Bestie posadily Firûshu na zem, koulely ji i s klecì k ohni, připadala si

jako plást medu ve včelìm úlu.

Plameny se čìm dál vìc blìžily, ale klec nezpomalovala…

Chtějì mě upéct! „Ne, já nejsem zvìře, které byste mohli sežrat,“ zaječela

zoufale. To je na nic. Pokusila se soustředit a uhasit plameny pomocì daru,

který byl alfům vlastnì hned od narozenì.

Byla však tak potlučená, že pro ni v takovém stavu nebylo vůbec lehké

daru využìt, otřesy jì navìc ztěžovaly soustředěnì.

Protože se oheň navzdory veškerému Firûshinu úsilì nijak nezmenšoval,

chtěla bestiìm nahnat do srdcì strach, aby je zahnala pryč, s tìm však měla

ještě menšì úspěch. V poslednìch momentech nekonečna se přìliš zaměřila

na zpěv, na magická cvičenì zbylo mnohem méně času.

Dav kolem nì dál řádil s neochabujìcìm nadšenìm a těšil se na

nadcházejìcì hody. Klec byla skoro u ohně.

Můžu zkusit ještě jednu věc. Firûsha v nouzi pozvedla hlas. Nezpìvala

žádnou tradičnì pìseň, ale prostou řadu tónů, které jì právě vytanuly na

mysli.

Náhodná pìseň se průzračně, čistě jako diamant, prodìrala hlukem

a překryla ho.

Najednou se to stalo: nestvůry zmlkly.

Zadržely klec před ohněm, asi tak na délku paže, a postavily ji do svislé

polohy. Stovky trojitých očì se fascinovaně zahleděly na zpìvajìcì alfku.

Bestie se nadšenìm navzájem šťouchaly, syčenìm nařizovaly ostatnìm, ať

zmlknou, a tlačily se kolem zajatkyně.

Oni… na to reagujì? Firûsha se přinutila dále zpìvat, navzdory chrapotu

a žhavým plamenům za zády. Z náhlého popudu napodobila chudičkou

melodii rohů, zjemnila ji a vložila spoustu citu do pìsně, která neměla za

úkol nic menšìho než zachránit jì život.

30

Teplo blìzkého ohně nepřìjemně nabìralo na sìle, sálal z něj nesmìrný žár,

který jì sice vyhnal chlad z kostì, ale nezůstalo jen u toho. Firûsha dostala

strach, že jì shořì vlasy a nekrytá mìsta kůže pokryjì popáleniny. Ţelezné

tyče pomalu, ale nezadržitelně předávaly teplo do tenkých podrážek bot,

které si obvykle obouvala pouze u slavnostnìch přìležitostì.

V hrdle ucìtila výhružné škrábánì.

Nemůžu je tìm zpěvem obluzovat věčně. Bezectnì, pomozte! Pošlete mi

bratry! Poslednìm táhlým tónem Firûsha pìseň ukončila. „Prosìm, odsuňte

mě dále od ohně,“ poprosila. „A máte vodu?“

Sklidila hlasité, rozčìlené prskánì. Bestie házely po kleci ohlodanými

kostmi, špìnou a blátem. Dávaly jednoznačně najevo, že si přejì, aby zpìvala

dál.

Alfka však na dalšì zpìvánì neměla ani pomyšlenì. Bolelo ji v krku.

„Prosìm, odsuňte mě stranou.“

Zvìřecì bytost, která ji našla, ji vzteklými posunky nutila ke zpěvu. Když

Firûsha potřásla hlavou, zaryčela vztekem a položila ruce na mřìže. Spolu

s dalšìmi soukmenovci klec naklonila a začala ji převracet k ohni.

Tak si teď ze mě přece jen udělajì večeři! „Počkejte! Počkejte, já…“

Pokusila se zazpìvat novou melodii, ale přetìžený hlas vypověděl poslušnost.

Přes rty jì neproniklo nic než chraptivé sìpánì.

Firûsha se posadila, aby unikla tančìcìm plamenům, opìrajìcìm se do

hornì části jejìho vězenì. Přikrčila se, jak to jen šlo, a rukama si zakryla

obličej a vlasy.

Do řevu bestiì proniklo temné duněnì, jako by se v nějaké soutěsce

rozléhal tupý zvuk vìřìcìho větru. Hned poté v jeskyni zazněl pronikavý

smrtelný jekot bestiì.

Tvorové pustili Firûshinu klec, ta se zase narovnala a chvìli se kymácela

sem tam.

Moji bratři! Alfka se zvedla a snažila se pohyby vyrovnávat kymácejìcì

se klec, aby se nezřìtila do ohně. Bezectnì, děkuju vám! Dokonce i na

takovém mìstě jako Phondrasôn bdìte nad svou služebnicì!

Bestie pobìhaly kolem nì, v rukou, či spìše ve spárech, držely kameny

a klacky připravené k útoku. Divoce pobìhaly z mìsta na mìsto.

„Pro Sisarotha a Tirîgona budete snadnou kořistì,“ křičela za nimi Firûsha

a rozesmála se. „Tuto noc nepřežije nikdo z vás. Zaplatìte za to, co jste mi

provedli a co všechno jste se mnou ještě chtěli udělat, chamradi!“ Využila

okamžitého zmatku a pokusila se alfskou schopnostì přidusit plameny.

Doufám, že se mi to podařì, i když jsem tak rozčìlená…

Řev nestvůr změnil podobu, vzrušenì a bojechtivost vystřìdal panický

strach. Prvnì stany ze zvìřecìch kůžì skončily v ohni, z něhož se vyvalily

oblaky dýmu.

31

Hustá, páchnoucì mračna znemožnila Firûshi rozhled. Slyšela hluk

padajìcìch těl, zvuky tryskajìcì krve, řev plný bolesti a utrpenì, dusivé

chroptěnì a sténánì.

Hulákánì mučitelů vystřìdal dusot nohou prchajìcìch na všechny strany,

ohlašujìcì bezhlavý útěk před dvojicì alfů, kteřì přišli sestru osvobodit.

„Tady jsem!“ zakřičela Firûsha do chuchvalců dýmu a rozkašlala se.

„Sisarothe! Tirîgone, tady! Vytáhněte mě ven, než se tu upeču jako…“

Z rozvìřeného šedého oblaku kouře vyklopýtala jedna zraněná bestie, tři

oči byly široce vytřeštěné a plné děsu. Kňučela bolestì a držela se za pravý

bok, odkud jì vyhřezla střeva. Vrávoravě se blìžila ke kleci a vrazila do nì.

„Ne,“ vykřikla Firûsha a vrhla se vpřed, jen tak tak stačila vyrovnat sìlu,

jakou bestie do klece vrazila.

Nestvůra klesla do zvìřeného pìsku a skučela, z tlamy se jì řinula hustá,

temně rudá krev a v dlouhých pramìncìch stékala na zem.

Alfce se podařilo dosáhnout na špičatou kost, kterou tam někdo odhodil,

a pevně ji popadla. Chtěla ji vrazit nestvůře do krku. Ty mě do plamenů

nesrazìš!

Jejì pohled náhodou padl na obrys postavy, která se zjevila v kouři

a blìžila se k nì. Silueta byla přìliš velká a široká, než aby to byl některý

z bratrů.

Bestie vyděšeně zapištěla, zalapala po dechu, opřela se o mřìž, zvedla se

na nohy a chtěla uprchnout − když vzduchem prolétl široký oštěp a stvůru

probodl.

Oštěp letěl tak prudce, že třpytivý hrot, celý zalitý krvì, a kus dřìku

pronikl tělem skrz naskrz a vyšel na druhé straně ven. Alfku minul jen

o vlásek, tryskajìcì krev ji celou postřìkala. Bestie se začala zmìtat a skonala,

nohama naposledy hrábla do pìsku − a odsunula klec.

„Ne, u všech Bezectných!“ Firûsha už nedokázala zabránit posunu a klec

se znovu vìce naklonila.

Ale dřìve než se železné vězenì zřìtilo do pohasìnajìcìch plamenů

a rozžhavených uhlìků, něco je s trhnutìm zvedlo a se širokým máchnutìm

odstavilo stranou.

Ledový vìtr rozehnal kouř a Firûsha spatřila neznámého zachránce.

Bytost byla od hlavy k patě zahalena do kůže bestiì. Před obličejem měla

umně zhotovenou děsivou masku z různých kousků lebek a kostì, v nìž byly

pouze maličké škvìry pro šedé oči.

Jedna nestvůra mě zachraňuje před druhými. Bezectnì, co jste si při tom

mysleli? Alfka v ruce pevně svìrala ulomenou kost. Neopouštěla ji vzdorná

vůle přežìt, situace se nijak výrazně nezlepšila. „Nebudeš mi rozumět, ale

přìsahám ti, že tě rozpářu, jestli se mě odvážìš dotknout!“ pohrozila

zachránci vlastnì řečì.

32

Neznámý, který ji o hlavu převyšoval, vytrhl oštěp z nestvůry a krátkými

pohyby si ho očistil o tělo zabité bestie. „Proč bych se tě měl chtìt

dotknout?“ ozvalo se pobaveně zpod masky. Hlas patřil nějakému muži.

Firûsha se na zakukleného muže udiveně zahleděla. To bylo… alfsky!

„Kdo jsi? Proč skrýváš obličej? Jak se jmenuješ?“ vyptávala se bez dechu.

„Neukazuji obličej každému, koho potkám. Kromě toho tak majì ty

potvory ze mě většì strach,“ opáčil muž a zadìval se na klec. „Má ulomený

čep.“

„Ano. Já vìm,“ odpověděla Firûsha nevrle. „Můžeš mě dostat ven?“

„Jistě.“ Muž zastrčil konec oštěpu do úchytu na hornìm konci klece, zvedl

ho a přehodil si ho přes rameno. Vykročil vpřed, prodìral se kouřem,

vyhýbal se mrtvolám a kráčel napřìč čìm dál temnějšì jeskynì.

„Ale… proč to neuděláš?“ Alfka polkla. Já blázen. Jsem na mìstě, kam

můj lid posìlá nejhoršì zločince. Bude očekávat, že za to něco dostane.

Protože tušila, co by to mohlo být, cìtila při pohledu na široká záda svého

únosce stále většì strach. Nikdy se mu neoddám. Byl od nì přìliš daleko,

nemohla mu špičatou kost zarazit zezadu do krku. „Co máš v úmyslu se

mnou udělat?“ Přepadl ji chlad, opět se roztřásla.

„Vezmu tě s sebou a zanesu tě do svého přìbytku, než mi tu zmrzneš,“

dostalo se jì stručné odpovědi.

To neznì špatně. Potěžkala prostou zbraň v ruce. Nějaká přìležitost se mi

určitě naskytne. „A potom?“

„Jak se jmenuješ?“

„Firûsha.“

„Libozvučné jméno. Hodì se k takové umělkyni, jakou jsi. Dám ti něco

k jìdlu. Pro začátek polévku, která tě zahřeje a vyléčì ti namožený krk.“

„Osvobodìš mě potom?“

Maskovaný muž se zastavil a otočil hlavu. Zazněl tichý, tlumený smìch.

„Myslìm, že ne. Odteď jsi můj zpěvný ptáček, maličká alfko. Zpěv domova

mi tu chyběl.“

„ Zpěv? “

„Přivedl mě k tobě a chtěl bych si ho zachovat.“ Muž opět vykročil.

„Nedělej si starosti. Budu se o tebe starat a dbát, aby se ti vedlo dobře. Budeš

tìm nejkrásnějšìm, co mi pomůže ukrátit čas. Doufám, že znáš hodně

melodiì. Byla by škoda, kdybys mě brzy začala nudit.“

Padla jsem do rukou šìlence. Firûsha zaúpěla a sklesle se zhroutila na dno

houpajìcì se klece. Ať jste, kde jste, milovanì bratři, potřebuji vás tu.

* * *

33

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Uklidňujìcì šum a přìjemné teplo Tirîgonovi zpočátku bránily otevřìt oči.

Šum nabìral na sìle, pak se ztišil, opět nabral na sìle, zase se ztišil…

Mìsilo se do něj vzdálené ptačì pìpánì, které mu připomìnalo několik

málo slunných, krásných momentů v Dsônu. Bylo to pár okamžiků v létě,

kdy sedával spolu se sourozenci u potoka na dně trychtýře a společně

přemìtali o věcech, které přijdou.

Ležìm u řeky? Zvedl vìčka a zadìval se na vlny, které se k němu valily,

zalévaly bělostnou pláž a vsakovaly do pìsku, než se přiblìžila dalšì mìrná

vlna. Pìskem se plazil malý rak, klepeta měl zvednutá a divoce jimi kolem

sebe cvakal, jako by bojoval s přesilou neviditelných nepřátel.

Snìm? Teď už byl Tirîgon dokonale vzhůru a vzepřel se na rukou.

Nacházel se na světlé pláži, vzdálené necelé tři kroky od vody, ležel ve

stìnu stromu s velikánskými listy. Nedaleko od něho byly zbytky klece.

Vypadala slisovaně a zdeformovaně, jako by musela odolávat velkému tlaku.

Dvìřka byla otevřená.

Musel jsem z nì vypadnout a vlny mě vyplavily na pláž. Pomaličku vstal,

opatrně, aby na měkkém podkladu neztratil rovnováhu, a opřel se o strom.

Měl hladkou kůru. Kde jsem?

Skutečně bylo takové teplo, jako by právě panovalo parné léto. Zbroj,

dlouhé černé vlasy i oděv na něm mezitìm uschly, helmu však někde ztratil.

Nikde žádné stopy po Sisarothovi ani po Firûshi.

Aby měl přehled, vyšplhal na strom, vyhoupl se do široké koruny,

rozhrnul ploché listy a vystrčil hlavu ven.

Pohled ho uchvátil, ale i zneklidnil. Tirîgon se ocitl na ostrově pokrytém

hustým lesem, jehož velikost odhadoval nanejvýš na čtyři sta krát čtyři sta

kroků.

Všude kolem nebylo nic než voda.

Třpytila se ve světle chvìli tyrkysově, chvìli zeleně, pak zase tmavě

modře, kol dokola však nebylo nic než pustina plná vln.

„To se mi musì zdát,“ řekl si v duchu a namáhal oči, aby dohlédl co

nejdál, přitom se otočil kolem vlastnì osy. Copak tu nenì nic než tohle

bezútěšné mìsto? Kde by se ve Phondrasônu vzalo moře?

Tirîgon vystřìzlivěl, sešplhal dolů a pročesával ostrov ve snaze najìt

nějaké dalšì obyvatele. Jenže kromě stromů, hrstky pestrých, nepřìjemně

páchnoucìch květin a několika neidentifikovatelných zbytků koster nic

nenašel. Ani potravu, ani pitnou vodu.

Nestaral se o to, co ho sem zaneslo, musel odsud co nejrychleji pryč, než

ho opustì sìly. Ze třì kmenů si sestavì vor, v přìpadě krajnì nouze rozebere

zbroj a jednotlivé kmeny jì pospojuje, pokud nenajde vhodná rostlinná

34

vlákna, jimiž by dřeva svázal. Dva spadlé stromy už naštěstì ležely nedaleko

pláže.

Tirîgon odložil zbroj i šaty, nechal si jenom spodnì prádlo, a pustil se do

práce. Pokácel jeden strom, rozřezal tři kmeny na dìly, každý z nich dlouhý

jako dospělý alf, osekal z nich obrovské listy a tu a tam si při práci dopřál

chvilku oddychu. Hospodařil se silami.

Meč se na tuto práci dvakrát nehodì. Kdybych byl čepelì, při nejbližšì

přìležitosti bych se vzteky zlomil. Pohlédl na vlny, které ho lákaly, aby se

v nich ochladil. Světla ani tepla neubývalo, vlnami probleskovala pestrá

světýlka, která alfovým očìm bránila nabrat černou barvu.

Proč ne? Tirîgon popošel k vodě, shodil vysoké boty a vrhl se do vln.

Voda mu zalila tělo, osvěžila jej a smyla z něho pot. Po prvnìm ochutnánì

ji okamžitě vyplivl. Slaná. Kdybych se jì chtěl napìt, nebude mi k ničemu,

jenom mě vevnitř vylouhuje.

Ponořil se a několik kroků plaval pod hladinou, až pod nohama necìtil

dno. Pak se otočil k ostrovu. Vyhnanstvì ve vyhnanstvì, napadlo ho a musel

se pousmát. Nad nìm se nadouvaly husté, zářivě bìlé mraky a táhly oblohou.

Přijde noc? Nevěřil, že se nacházì někde na povrchu.

Matka mu vyprávěla o zázracìch a hrůzách Phondrasônu a on tyto

historky miloval.

To, že se nacházì přìmo uprostřed jedné z nich, mu nenahánělo strach.

Musel si však přiznat, že nevì ani jak najìt sourozence, ani jak se odsud

dostat pryč.

Jemnými pohyby rukama a nohama se držel nad vlnami. Gàlaidonovi

můžu tisìckrát vyprávět, že jsem se svobodně rozhodl sem jìt. Dokud nenajdu

cestu domů, nijak mi nepomůže, že nejsem odsouzený zločinec.

Tirîgon plaval zpátky k ostrovu, aby pokračoval v práci.

Napravo od sebe zahlédl táhlý stìn, který se k němu blìžil, za nìm

následoval druhý. Tři vedle sebe poskládané hřbetnì ploutve prorážely

hladinu, nejdelšì z nich byla ta prostřednì. Protìnaly moře a stvůry, které

k nim patřily, nabìraly rychlost.

Jakmile se zjevily prvnì ploutve, přibývaly k nim dalšì. Lovci závodili,

který z nich kořist dostihne jako prvnì.

Teď je mi jasné, proč byla ta klec tak zprohýbaná. Už jednou se mě

pokusili sežrat. Tirîgon zaklel a spěchal, aby se dostal na břeh, kde najde

záchranu. Hlasitě prskal, lapal po dechu a prodìral se vodou. Nezpomalil,

dokud se hrudì téměř nedotkl břehu.

Krátké ohlédnutì přes rameno mu prozradilo, že se pronásledovatelé

nacházejì kousek za nìm, vytvořili dlouhou řadu a hnali před sebou vysokou

vlnu, která určitě měřila nejmìň dva kroky. Za nì nezřetelně rozeznával

bestie podobné rybám, jejichž hřbetnì ploutve čněly nad vzpěněným

35

hřebenem. Dlouhé, mohutné tlamy se vysunuly z vody a rozevřely se,

připravené okamžitě se zakousnout.

Tirîgon pochopil, co majì bestie v úmyslu. Vlna je vynese daleko na břeh!

Upachtěně se zvedl a hnal se dál, aby se dostal až ke stromům.

Voda ho dohonila, prohnala se kolem něj, potom se ho zmocnila vlna

a strhla ho k zemi.

V poslednìm okamžiku se stačil vyhnout dvěma chňapajìcìm čelistem se

zuby dlouhými jako prst, hned poté zmizel svět ve vodnì třìšti a vlna ho

spolkla.

Přestože Tirîgon v kalné vodě skoro nic neviděl, podařilo se mu vyhnout

blìžìcìm se stìnům. Několikrát do něho něco tvrdě vrazilo, zasažená mìsta

začala okamžitě pálit.

Alf se prodìral vpřed, chvilkami měl hlavu pod vodou, chvilkami nad nì,

až konečně ucìtil pod nohama zem. Hbitě se otočil a uháněl dál, zatìmco se

vlna stahovala zpátky do moře a neochotně ho pouštěla.

Ještě jednou unikl tlamě plné zubů, která by ho snadno celého spolkla. Za

to utržil úder ocasnì ploutvì, která ho naštěstì odmrštila několik kroků dál.

Prolétl vzduchem a přistál mezi kmeny stromů, které mu konečně poskytly

ochranu.

Zůstal ležet, zasténal a snažil se nabrat dech. Jak mě jen mohlo

napadnout, že se právě tady budu koupat? Prohlédl si mìsta na těle, která si

odřel, když se ho nestvůry dotkly, a která mìrně krvácela. Nakonec se

vyškrábal na nohy a zadìval se na moře.

Po útočnìcìch nebylo ani památky. Vlny se pokojně pohupovaly, ptáci

kroužili nad ostrovem stejně, jako když se probudil. Stopy v pìsku mu však

dokázaly, že ještě před chvìlì musel být přìmo uprostřed hejna nestvůr.

Kdyby nebyl tak duchapřìtomný a rychlý, byly by jeho hrdinské činy ve

Phondrasônu nynì již u konce.

Přeplout moře bude vìc než napìnavé. Rukou si shrnul vlasy dozadu. Jak

daleko se dostanu, než na mě zaútočì? Tirîgon se vrátil ke zbroji a meči,

které nechal ležet vedle pokáceného stromu. Bude na ně moje čepel stačit?

Nebo jsem ji při kácenì stromu otupil? Měl hlad a žìzeň. Připomněl si:

nemám na výběr.

Chtěl se vrátit k páchnoucìm květům, aby vyzkoušel, jak jsou jejich

stonky pevné a jestli se dajì použìt jako náhražka mìsto provazů, když

uslyšel hlasitý, dunivý hukot, jako kdyby někde hlučel vodopád.

Co má zase tohle znamenat? Rychle zvedl hlavu a rozhlédl se.

Na dostřel šìpu od mìsta, kde našel útočiště před bestiemi, se z mraků

valila do moře mohutná kaskáda vody, zvlnila hladinu a vytvořila na jejìm

povrchu pěnu. Zvedly se vysoké vlny, které zalévaly břeh.

36

Bezectnì! Co… Tirîgon zaslechl dalšì temné duněnì a praskot. Kolosálnì

vodopád se nynì zvedl i po jeho pravici, a výrazně blìž než ten prvnì. Vodnì

třìšť sahala až k němu a postřìkala mu obličej.

Rukou setřel vlhké perly, přiložil si prsty ke rtům a ochutnal. Sladká

voda!

Narychlo složil jeden z useknutých listů do kornoutu a nasbìral do něj

kapky vody, do sytosti se napil a pocìtil úlevu, která se však v mžiku změnila

v pravý opak, když se zadìval na břeh: hladina se zvedala!

Mezitìm se kolem něj rozlévaly dalšì kaskády. Stovky vodopádů

prorážely mraky a bez ustánì dštily dalšì a dalšì vodu.

„Ne!“ Tirîgon postřehl pod hladinou stìny ryb, které poklidně kroužily

kolem ostrova. Lovci čekali a věděli, že jim kořist nemůže uniknout.

Hladina se zvedala stále rychleji, vlny si již hledaly cestu mezi kmeny.

Alf si rychle navlékl zbroj, šaty i závěsnìk a nazul si boty. Spočìtal si, že

se mu nepodařì bezpečně svázat ani dva kmeny, neměl na to dost času.

Plovoucì bestie by vor stejně rozdrtily jediným úderem ocasu.

Vyšplhal na nejvyššì strom, našel si bezpečné mìsto v koruně a vytasil

meč. Neměl žádný plán. Zabiju nejméně jednu z nich, než si ze mě ostatnì

udělajì hostinu.

Z vyvýšené pozorovatelny vypadala podìvaná na nesčetné kaskády ještě

úchvatněji, doprovázelo ji hlasité burácenì a klokot. Navìc se mraky protrhly

a umožnily mu pohlédnout do výšin.

Údivem mu spadla brada. Nade všì pochybnost se nacházel v jeskyni,

která musela být vysoká nespočet mil!

Zářìcì mlha se mu vznášela nad hlavou jako průhledný, propustný strop

a vydávala světlo a teplo. V závratné výši se vylévaly ze stovek širokých

proláklin ve zvlněném stropu masy vod. Třpytivé obláčky třìště poletovaly

vzduchem, než se rozpadly a dopadly na zem.

Má tahle jeskyně vůbec někde konec? Tirîgon nebyl schopen nic vypátrat.

Moře stoupalo a stoupalo.

Vlny se prodìraly vzhůru a dosahovaly k hornì třetině stromů.

Pod alfem plavaly nestvůry a vrážely do kmenů, až se zatřásly. Těžké

větve se uvolnily a padaly dolů. Jakmile se dotkly hladiny, ryby je lapily

a stáhly do hloubky.

Tirîgon se často musel pevně chytit, jinak by se kvůli nárazům a otřesům

nepochybně zřìtil z mìsta, kde se usadil. Nedělal si žádné iluze. Tady vše pro

něj skončì. Přitom jsem toho měl na tomto mìstě tolik v plánu. S tìmto

mìstem.

Koutkem pravého oka postřehl obrys, který se sunul po hladině. Když se

k němu natočil, poznal loď!

37

Plavidlo připomìnalo spìše přìvoz. Měřilo padesát, šedesát kroků, mělo

neohrabaný trup pobitý železem, obratně manévrovalo mezi padajìcìmi

kaskádami a využìvalo větru, který mezi nimi vál, k napìnánì plachty. Trasa,

kterou plulo, však nevedla kolem alfa.

„Hej!“ Ţe by to byla záchrana v poslednìm okamžiku? Tirîgon mával

oběma rukama, aby na sebe upozornil.

Voda brzy dosáhne až ke koruně stromů.

Jestli mě nikdo z posádky nezahlédne, je se mnou konec! Odvážil se

stoupnout si oběma nohama na dvě uzoučké větve, na nichž opatrně

balancoval. „Sem, proklatě!“ ryčel ze všech sil. „Ať je tìm převoznìkem, kdo

chce, nabìzìm ti… bohatstvì! Mám zlato!“ zalhal a dál lákal loď, aby k němu

připlula.

Plavidlo změnilo kurs, obeplulo malý vodopád a přìď s ostruhou mìřila

k němu. Dělilo ji od něj dvě stě kroků.

Vedle alfa se rozvìřila voda, potom se z moře vynořila jedna z rybìch

nestvůr a skokem se vymrštila vzhůru. Záda měla chráněná tlustým

krunýřem, z něhož vyrůstaly tři ocasnì ploutve. Studené zvìřecì oči na něm

spočinuly pohledem, obrovská tlama bez rtů se rozevřela.

Jestli se nepřikrčìm, tak mě… Tirîgon se chtěl sklonit, když spatřil druhou

bestii, která se k němu blìžila zdola.

S hlasitým výkřikem se odrazil od větvì, na nichž stál, a vyskočil tak

vysoko, jak dokázal. Přitáhl nohy těsně k tělu, a přesto ho nestvůra, která po

něm skočila, škrábla hřbetnìmi ploutvemi do podrážek bot.

Alfův pád tìm mìrně změnil směr, což zase vedlo k tomu, že druhá

nestvůra, která se na něho vrhala, prolétla těsně vedle něj. Tirîgon jen

o vlásek unikl smrti.

Zato jeho divoký let skončil v pěnìcì vodě.

Dopadl do moře a s mečem v ruce se okamžitě propracovával nad

hladinu, kde se zjevila široká přìď lodi.

Tirîgonovi se podařilo zachytit ostruhy a nechal se vléct. „Lano!“ zaryčel

nahoru, protože tušil, že se nestvůry zdaleka nevzdaly chuti na vzdorujìcì

žrádlo. Nynì byl v jejich živlu a zde nad nìm měly naprostou převahu.

Protože mu nikdo lano nehodil, hledal Tirîgon ve spojìch železem obitého

a runami zdobeného trupu skuliny, s jejichž pomocì by mohl vyšplhat na

palubu. Škvìry, které objevil, stačily, aby do nich střìdavě zabodával hrot

dýky nebo meče.

S vynaloženìm nesmìrné námahy se tìmto způsobem propracoval nahoru,

až se s pálìcìma a roztřesenýma rukama svalil přes zábradlì a dopadl na

prkna paluby. Zůstal ležet, lapal po dechu a rozhlìžel se kolem sebe. Zvládl

jsem to!

38

Nikdo ho tam nečekal, ani ozbrojenci, ani posádka nebo kapitán. Plachtu

pomalovanou různými znaky drželo několik navzájem propletených lan,

žádná takeláž neexistovala. Na jakou opuštěnou kocábku jsem se to dostal?

Tirîgon ucìtil zachvěnì, které otřáslo trupem, a zvedl se na nohy, aby se

přes zábradlì zadìval do vln.

Jedna z nestvůr se zřejmě pokusila vzìt loď útokem. Dvě runy v železném

obloženì právě pohasìnaly, polovina šeredné rybì hlavy odlétla stranou.

V moři se pohupovaly cáry mozku a kaluže krve, mrtvola se vznášela ve

vodě a dalšì bestie se do nì okamžitě pustily. Rvaly se o zbytky té, se kterou

ještě před chviličkou společně lovily.

Obranné kouzlo! To tuhle loď účinně chránì. Jako alf vycìtil magickou

energii. Když šplhal po trupu nahoru, skutečně cìtil, že ho jemně svědì prsty,

nespojoval to však s přìtomnostì magie, ale s námahou.

„Vìtej na palubě,“ pronesl za jeho zády přátelský hlas řečì barbarů.

„Doufám, že ti bude vyhovovat, když tě dovezu k sobě domů? Tam si budeš

moci odpočinout, přìteli.“

Tirîgon se otočil − a strnul: bìlé šaty, falešný úsměv, záplava dlouhých

světlých vlasů, to vše až přìliš zřetelně prozrazovalo, jaký tvor před něj

předstoupil. Před nìm stál elf, smrtelný nepřìtel jeho lidu!

„Pojď, ukážu ti…“

Sitaliino plémě ve Phondrasônu? Meč vylétl vzhůru.

Ostrá alfská čepel zasvištěla a oddělila hlavu od těla rychleji, než elf stačil

větu dokončit. Paže, která se k alfovi pohostinně zvedla, bezvládně klesla

dolů. Na prkna tupě narazila nejdřìve lebka, pak ji následovaly přeseknuté

vlasy a zbytek těla.

Po zpuchřelém dřevě se rozlila krev.

39

II.

Aïsolon, statečný přítel hrdiny Caphalora,

se osvědčil jako místodržící,

jako sjednotitel, jako ochránce pořádku.

Vyhledal místo, kde hrstka těch, co přežili,

našla útočiště.

Tak vytvořil Dsôn Sòmran,

nic víc než místo v trychtýřovité kotlině, zato ale nedobytné.

Hradby, které nechal vybudovat, je chránily,

ale zároveň odřezávaly od novinek.

Nic neproniklo dovnitř a jen málo zevnitř ven.

Úlomky nekonečna se stávaly momenty,

momenty částmi

a čekání nebralo konce.

Ať se alfové snažili sebevíc,

téměř nic nevedlo k úspěchu.

Do Tark Draanu, k soukmenovcům,

nevedla žádná cesta.

40

Jedna expedice se však pokusila o výpad.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

41

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Sisaroth odstrčil dveře klece a vylezl ven.

Kolem něj byla tma jako v poklopem zakryté studni. Vlhkost a teplota

měly za následek, že mu nebyla zima. Před hladem a žìznì, které mu sžìraly

útroby, ho však nic nechránilo.

Proklatě! Kde přesně jsem se to ocitl? Rána na noze bolela, navìc měl

pocit, že si pravé rameno poranil vìc, než se zpočátku zdálo. Při sebemenšìm

pohybu hlasitě zaúpěl, v rameni cìtil horkost a bušenì. A zrovna ve

Phondrasônu, kde všude čìhajì nepřátelé.

Vstal, opatrně kráčel vpřed a snažil se rukama něco nahmatat, až narazil

na zeď. Podél nì se sunul dál a dával si záležet na tom, aby způsobil co

nejmenšì hluk. Alfové se sice uměli plìžit naprosto dokonale, jako by jim

plìženì nečinilo nejmenšì potìže, ale kdokoliv mohl zaslechnout cinknutì

kamìnku, kdyby do něho vrazil botou a ten se někam odkutálel.

Prodìral se starými kostmi a tu a tam narazil na čerstvou krev, což nebylo

dobré znamenì. Přijìt o životodárnou tekutinu nebylo nikomu po chuti, ani

nestvůrám.

Musìm si proti té tmě brzy něco vymyslet. Sisaroth se neodvažoval hlasitě

zavolat, aby zjistil, jestli jsou sourozenci někde poblìž. Starost o ně nabývala

každým úderem srdce na sìle, ale kdyby svým hlasem na sebe upozornil

bestie, nemohl vyloučit, že by v boji s jejich zubatými čepelemi podlehl.

S jedinou dýkou, jednou rukou a bolavou nohou? Co bych v takovém přìpadě

asi tak svedl?

Nevěděl, jak dlouho se plìžì vpřed.

V temnotě naprosto ztratil orientaci. Necìtil žádný nový pach nebo

cokoliv jiného, podle čeho by se mohl orientovat. Krok za krokem se belhal

tmou.

Když posléze zaslechl tiché hučenì podobné rachotu mlýnského kola nebo

tažného zařìzenì, zůstal stát. Co teď?

Shora se na několika mìstech snášela dolů trocha světla a prostředì, které

ho obklopovalo, se konečně vylouplo z černoty. Zazněly hrdelnì hlasy, podle

všeho došlo mezi neznámými ke sporu.

Bleskurychle se rozhlédl.

Byl na dně obrovské jeskyně, táhnoucì se široko daleko. Na zemi rostly

nesčetné stalagmity, jejichž vrcholky byly uměle zaostřené, takže vypadaly

jako oštěpy. Zázrak, že jsem se s klecì na ně nenabodl!

Nad nìm se nacházely tucty napnutých závěsných můstků, které se

navzájem křìžily a vedly nejrůznějšìmi směry od jedné stěny ke druhé. Na

dně jeskyně by Sisaroth marně hledal východ. Jediné možné mìsto, kudy se

dalo vyjìt, vedlo přes některý z mostů, přestože nevypadaly přìliš spolehlivě.

42

Mnohé působily vysloveně zpuchřelým dojmem, naproti tomu jiné byly

zřejmě postaveny docela nedávno nebo je v poslednì době někdo opravil.

Co to je? Sbìhajì se tu snad nejdůležitějšì cesty křižujìcì Phondrasôn?

Vsunul se do jednoho výklenku a připravil se využìt vrozených alfských

schopnostì a zahalit se pláštěm temnoty, kdyby neznámì objevili jeho úkryt.

Byl tak zesláblý, že si uvědomoval, jak moc je nutné, aby se vyhnul boji.

Nosiči pochodnì se blìžili. Sjeli výtahem dolů a rozprchli se po dně

jeskyně, v nepravidelných intervalech křičeli jeden na druhého nějaké

rozkazy. Jejich hatmatilka zněla přìšerně.

Světla dále ozařovala temnotu a vysvětlila Sisarothovi, proč neznámì

přišli do jeskyně: mezi stalagmity ležely hromady kostì, jimiž se musel

prodrat. Krev, kterou cìtil, pocházela od óarca, nabodnutého na dvou

stalagmitech pod jednìm z můstků.

Neznámì, pravděpodobně to byli lidštì barbaři oděnì v kožených šatech

chráněných kroužkovými košilemi, se kolem něj s hlasitým povykem shlukli

a začali ho obìrat o všechno, co měl u sebe.

Majetek bestie v mžiku zmizel v ruksacìch a kapsách. Když těžce zraněná

bestie zaúpěla a pohnula se, prořìzli jì barbaři hrdlo a nerušeně z nì stahovali

zbroj, zatìmco jejich oběť chroptěla a umìrala. Nakonec óarcovi vyrazili

z chrupu největšì tesáky a rozběhli se po jeskyni.

To je opravdu důkladně promyšlená past. Sisaroth se zadìval na mosty.

Upravili je tak, aby se poutnìci, kteřì po nich půjdou, zřìtili a zabili se a oni

si pak bez obav mohli přisvojit všechny jejich věci.

Pozoroval barbary, kteřì prohledávali jeskyni ve snaze objevit dalšì kořist.

Klec, projelo mu hlavou. Oni ji…

„Chlapi!“ zaryčel jeden barbar z opačného konce jeskyně. Jeho řeči bylo

snadno rozumět, i když alfovu vytřìbenému vkusu a stylu připadala děsivá.

„Našel jsem klec.“

„Prima! To bude zase nějakej šikmouchej,“ zaklokotal ženský hlas. „Chci

jeho šperky! Slyšìte? Chci ty věci, co se třpytěj!“

Sisaroth cìtil, jak v něm narůstá vztek. Nebylo zapotřebì velké

představivosti, aby si domyslel, jak tihle lupiči bez kapky cti v těle zacházeli

se zraněnými nebo bezmocnými alfy, které v jeskyni našli. Měl bych vás

zničit! Vytasil dýku, ale v mžiku ho nesnesitelně rozbolelo rameno. S nìm se

nemohl pustit do boje.

„Myslìte, že je ještě někde tady?“ zašeptal dalšì hlas. „Vìte, že to jsou

nejlepšì kamarádi stìnů.“

Zazněl mnohohlasý hrubý smìch obracejìcì se proti muži, který otázku

vznesl.

„To bysme si ho už všimli,“ odsekla žena rozladěně. „Šikmouchej je

dávno v trapu.“

43

„Už jste toho nakecali dost,“ skočil jim do hovoru barbar s hlubokým

hlasem, jeho rozkaz zaduněl jeskynì. „Tady je moc málo kořisti. Odkliďte

klec a vyhoďte toho smradlavýho skřeta. Dva muži zase sestavì prkna

jedenáctýho mostu. Musej hned povolit, rozumìte? Musej se vyvlìknout

z úchytu, i kdyby si na most sedla jediná moucha. Tři chlapi uvolnì lana

druhýho mostu. Zdá se mi, že po něm přešla tlupa šotků a žádnýmu z nich se

nic nestalo. To se nesmì podruhý opakovat! Ti malì sráči s sebou většinou

tahaj plno zlata. Chci vidět jejich mrtvý těla, jak tady visej nabodnutý na

hrotech!“

Barbaři potvrdili, že rozkazy pochopili, a rozdělili se. Ozvalo se bušenì

kladiva a zvuky pily, pasti byly nově nastraženy.

Jakmile odejdou, pustìm se za nimi. Majì zásoby, které se mi docela hodì.

Sisaroth měl sucho v ústech, žaludek se vzpìnal hladem.

Když se tlupa barbarů připravila na cestu, vyklouzl alf z výklenku a ve

stìnech spěchal vpřed, dokulhal k výtahu a posadil se na vzpěru pod

plošinou. Barbaři stáli přìmo nad nìm, něco mumlali a smáli se, dělilo ho od

nich pouze pár prken.

Když výtah zůstal stát vysoko nad dnem jeskyně a lupiči z něj vystoupili,

Sisaroth se s úpěnìm vysoukal nahoru a přilepil se na paty světlu vrhanému

jejich pochodněmi.

Nejsou moc opatrnì. Cìtì se úplně v bezpečì. Přitom jich nenì až tak moc.

Proti rotě óarců by s nimi hned bylo zle.

Opět kráčel několika jeskyněmi, překračoval mosty a procházel

křižovatky.

Alf objevil na stěnách nenápadné značky, které tam někdo narychlo

načmáral. Pomáhaly barbarům, aby se ve změti chodeb dokázali orientovat.

Z chladné vypočìtavosti zničil všechny značky, které cestou mìjel. To je za

alfy, které jste zbaběle zavraždili. Budete bloudit v temnotách a zřìtìte se do

vlastnìch pastì.

Jeho bolestiplná pouť skončila před železem obitou bránou, kterou barbaři

za sebou zavřeli. Střìlny a špehýrky zřetelně dokazovaly, že se barbaři

mohou úspěšně bránit proti všem dobyvatelům.

Trocha světla, které padalo škvìrami ven, Sisarothovi stačila, aby vše

pozorně sledoval. Za vraty na mě čeká jìdlo, nocleh a pomsta. Kdyby nebyl

zraněn a neměl poraněné rameno, okamžitě by napochodoval dovnitř

a dýkou všem podřezal hrdlo.

Nynì však potřeboval přesný, pečlivý plán.

Právě když nad nìm přemýšlel, začaly se k němu tunelem zezadu blìžit

něčì kroky.

44

Ještě vìc barbarů? To se hodì! Sisaroth se přitiskl ke zdi. Už vìm, jak to

udělám. Chtěl opozdilce přemoci a obléct si jeho šaty, aby zmátl stráže

u brány. Ta lest mi vynahradì omezenì, které mi působì zraněnì.

Ve svitu lampy se objevil podzemšťan s krátkým hustým vousem.

Horský červ! Sisarothův krásný plán přišel vniveč. Abych se mu podobal,

musel bych se šourat po kolenou. To neudělám. Zpočátku si pohrával

s myšlenkou, že se vynořì ze stìnů a podzemšťana zabije, ale pak ho nechal

projìt. Ukaž mi, jak se dostanu dovnitř.

Na prvnì pohled bylo jasné, že se hnědovlasý trpaslìk musel před nějakou

dobou zaplést do těžkého boje. Klapka, kterou měl zakryté levé oko, měla

kdysi možná bìlou barvu, nynì však byla plná špìny a zaschlé krve.

V kroužkové košili, vyztužené plátkovou ocelì, byly vidět trhliny po ranách

sekerou, červená barva na mnoha mìstech prozrazovala, že nositel košile si

z boje odnesl nejedno zraněnì. Jeho kroky neměly nic společného s topornou

chůzì, které většina podzemšťanů řìkala běh. Pohyboval se spìše jako barbar.

Sisarotha zarazila zbraň připomìnajìcì meč, kterou měl podzemšťan

u sebe. Co to s sebou vláčìš? Něco takového jsem ještě nikdy neviděl.

Černá čepel připomìnala kovářské uměnì alfů, ostřì bylo stejně dlouhé

jako Sisarothova paže. Na jedné, hrubšì straně byly výběžky podobné rybìm

kostem, druhá strana se ničìm nelišila od obyčejné čepele, byla jenom

stabilnějšì.

Podle vzhledu zbraně usuzoval, že má těžiště těsně nad jìlcem, který byl

tak dlouhý, že podzemšťan mohl zbraň držet obouruč. Když s nì pořádně

máchne, přerazì jì skoro každé železo.

Podzemšťan prošel přìmo vedle něj, lampu držel tak, že jejì svit dopadal

na pozoruhodný meč.

Sisarothovy oči postřehly na kovu jemné žilkovánì, které vylučovalo

jakékoliv dalšì pochybnosti: byl si jistý, že má před sebou alfský kov. To je

ale prapodivný chlapìk. Mně by tvoje zbraň slušela mnohem vìc. Komu jsi ji

ukradl?

Trpaslìk se prudce zarazil. Otočil se a posvìtil alfovi přìmo do tváře.

Pozvedl zbraň, aby mohl okamžitě udeřit. „Poslal jsem k Tionovi tolik tvých

soukmenovců, že je vyloučené, abych kolem tebe prošel a nevšiml si tě,“

zavrčel a při následujìcìm úderu srdce zaútočil.

Sisaroth se mu vyhnul, ostřì zařinčelo při dopadu na skálu těsně vedle něj.

Podzemšťanovy rány následovaly s takovou rychlostì, že se alf dostal do

potìžì. Kulhánì ho omezovalo a dýka se zlomila kousek pod rukojetì, když

potřetì narazila na nepřátelský nůž. Malý, podsaditý protivnìk neúnavně

pokračoval v útoku.

45

Je to možné? Já ho nedokážu přemoct. Jak se mu podařilo… Při přìštì

otočce, kdy se snažil vyhnout dalšìmu útoku, dopadla Sisarothova pravá

noha nečekaně do prázdna.

Po zádech se zřìtil do úzké, strmě se svažujìcì bočnì chodby, několikrát se

převalil a zaryčel bolestì, když zraněným ramenem narazil do skály.

Ocitl se ve slabě osvětlené šachtě, obklopen starými kostmi nejrůznějšìch

tvorů. Světlo vycházelo z nesčetných tobolek, které na stěnách vydávaly

jantarový třpyt. Jsem v jámě na odpadky!

„Kam máš namìřeno, černoočko?“ posmìval se mu podzemšťan.

„Krvežìznivec tě rozsekne vejpůl!“ Seskočil dolů a vešel do chodby, v ruce

svìral zbraň. „Musìm vejìt do Černé soutěsky, abych tu narazil na alfa,“

bručel nazlobeně. „Vraccas mi tìm chce něco řìct: ve Skryté zemi už nejste.

Proto bych vás měl vyhladit i tady.“ Blìžil se se zlomyslným úsměškem ve

tváři. „Odkud jsi sem přišel, černoočko? Jak ses sem dolů dostal? Zalezl jsi

někam před Kamenem zkoušky a pak ses ztratil?“

Sisaroth nechápal smysl jeho slov. O čem to mluvì? Ale nepochybně

pocházì z Tark Draanu.

Navzdory všem bolestem, které cìtil, a nebezpečì, jež se nad nìm

vznášelo, se ho zmocnilo vzrušenì: mezi Phondrasônem a Tark Draanem

existuje spojenì!

Nemusìme jìt starými cestami. Podzemšťan by mě mohl vést. Oni se

v tunelech, štolách a jeskynìch vyznajì mnohem lìp. Sisarothovi se v hlavě

rojily myšlenky. Horečně přemýšlel, jak by mohl podzemšťana zajmout.

Rychle se rozhlédl.

„Hledáš, kudy bys uprchl, nebo chceš najìt nějakou možnost, abys mi

nastražil past?“ utrousil trpaslìk a zastavil se pět kroků od něj. Namìřil na

něho meč. „Umřeš, alfe. Tady a teď. Bude tě soudit zbraň, která kdysi patřila

tvému panovnìkovi. Nesmrtelný už ji nepotřebuje.“ Temně se zasmál

a popošel k Sisarothovi.

„Ty jsi šìlený!“ zaječel alf a ucouvl, brodil se kostmi, které s cinkánìm

odlétaly stranou a s tupým zvukem praskaly. „Nesmrtelnì nemůžou umřìt!“

Jednooký trpaslìk se ušklìbl. „No jo, tobě prostě pár věcì uteklo. Kámen

zkoušky zlikvidoval spoustu nestvůr a alfů. Stejně jako ty i dvojčata, která ti

vládla, zbaběle zalezla pod zem, kde jsme je vypátrali a zabili.“ Zavìřil

mečem. „Podìvej, co jsem vytvořil ze zbraně tvého vládce: vzal jsem si ji

a překoval. Poznáš alfskou ocel. Černou a plnou zla. Ale prokazuje mi moc

dobré služby a protne zbroje, maso, prostě vše. Však počkej, hned to sám

ucìtìš!“

Sisarothův rozum se vzpìral uvěřit slovům, která zaslechl. Poslali toho

šìlence do vyhnanstvì. To, co řìká, nemůže být pravda!

46

Blìžìcì se meč ukončil jeho myšlenkové pochody. Sisaroth přeskočil

hromadu kostì, sehnul se, pár jich zvedl a házel jimi po podzemšťanovi.

Zároveň se přehrabával ve špìně ve snaze najìt nějakou novou zbraň.

„Je konec!“ Rychleji, než tomu stačil uvěřit, se nad nìm jednooký vztyčil,

oběma rukama svìral dlouhý jìlec. Mohutné svaly se napnuly a meč se

spustil dolů.

Sisaroth cìtil, jak se vzduch kolem něj náhle nabil. Celým tělem mu

proběhlo zachvěnì. Magie? Vycházì z me…

Šachtu zničehonic zalilo opalizujìcì světlo.

Podzemšťan ztuhl uprostřed útoku.

Když na alfa dopadly paprsky světla, nabraly jeho oči černou barvu

a obličej mu protkaly linky vzteku, aniž by se o to sám nějak zasadil. Tisìc

drobných jehliček se mu zabodlo do kůže, rozdìraly ji a vyrývaly do nì

nějaké vzory. Alf zmučeně vykřikl, chtěl se zkroutit nebo uprchnout, ale

k útěku neměl nejmenšì přìležitost. Magické pole ho trýznilo stejnou silou

jako trpaslìka, těla obou protivnìků zahltila magická energie.

Nějaká nová past? Sisarothovi se z očì řinuly slzy, supěl a těžce dýchal,

přesto musel vytrvat. Ţe by to byla práce těch lupičů?

Prostřednì část dna šachty se s tupým rachotem roztrhla, vymrštila

uvolněné kameny do výšky a odhodila podzemšťana pryč. Trpaslìk zmizel

v oblaku kostì.

Naproti tomu Sisaroth zajel do dìry, která se v chodbě vytvořila, klouzal

po lebkách, žebrech a dalšìch pozůstatcìch podobných nešťastnìků do

propasti. Ta šachta neměla pevné dno!

Tu a tam lépe postřehl stěny, podél nichž padal. Když v nich zahlédl

jakousi proláklinu, zachytil se jì rukou a mocně se přitáhl. Pokus se zdařil.

Zastavil pád.

Sisaroth si otvor pozorněji prohlédl.

Měl štěstì, ukázalo se, že to je nějaká chodba, do nìž může vlézt.

Erupce magického pole, nebo co to vlastně bylo, ho zachránila před smrtì

v podobě trpaslìkova meče. Intenzivnì kontakt s neviditelnou silou v něm

zanechal pocit, že celé jeho tělo je až po konečky prstů nafouknuté

k prasknutì. Pryč odsud.

Po čase, kdy se dlouho plazil temnotou, dorazil k širšì šachtě, v nìž se

mohl postavit a narovnat.

Nejdřìve zůstal přikrčený k podlaze, opřel se o zeď a zavřel oči, zhluboka

se nadechl a vydechl. Bezectnì! Co jste si mysleli, když jste stvořili

Phondrasôn? Linky vzteku se pomalu rozplývaly, v očìch se opět objevilo

bělmo, jak poznal podle stahů pod vìčky. Celé jeho tělo nebylo nic než jedna

jediná bolest.

47

Otevřel vìčka a ve slabém světle, které se i tam šìřilo od třpytivých

rostlin, si začal prohlìžet rány.

Na kůži měl jen pár oděrek, které mu způsobily kosti, o něž se při pádu

otřel, naproti tomu rána na noze krvácela čìm dál silněji a rameno měl

naběhlé a rozpálené. K tomu se družil trýznivý hlad, a předevšìm žìzeň.

Skutečně, tady je to pravé mìsto pro zločince, ale ne pro ty, co byli

odsouzeni neprávem! Sisaroth se opřel o stěnu, s námahou se zvedl na nohy

a vydal se chodbou dál. Bylo mu jedno, kam vede a koho cestou potká,

jenom když dostane hlt vody.

Na nohou ho držely sladké myšlenky na pomstu. Zabiju ty, co nás

pomluvili a podali o mně a sestře falešné svědectvì. Nebudou mìt čas ani

žebrat o milost.

Na roztřesených, slabých nohách dělal krok za krokem a statečně se

belhal vpřed.

Já neumřu! opakoval si znovu a znovu. Když mu ramenem nebo ránou na

noze projely vlny bolesti, jenom stiskl zuby.

Najednou zaslechl libozvučný zpěv, který se záhadně vznášel v chodbách.

Takhle nedokázala pozvednout hlas žádná barbarka. Takové umělecké

dovednosti nemohl dosáhnout nikdo jiný než alfka.

Firûsha! Sisaroth kulhal rychleji. Přicházì to přìmo zepředu! „Sestro!“

vykřikl, naplněn štěstìm. Radost mu doslova dodávala křìdla, přehlušila jeho

utrpenì, takže na bolest, hlad i žìzeň rázem zapomněl.

Štola ústila do haly, která byla nepochybně vytvořená uměle. Vycházelo

z nì sedm chodeb.

Ať se Sisaroth sebevìc namáhal a napìnal sluch, nepodařilo se mu zjistit,

ze kterého tunelu pìseň znì.

„Firûsho!“ zakřičel do každého z nich. „Firûsho, kde tě najdu?“

Melodie umlkla.

„Bratře?“ zavolala alfka udiveně. „Tady! Já jsem tady!“

Neslyšìm žádný rozdìl. Zdá se mi, že jejì hlas vycházì ze všech tunelů.

Sisaroth zaváhal, nazdařbůh si vybral jednu z chodeb a vkulhal dovnitř.

„Vydrž! Hned jsem u tebe!“

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Sòmran, Dsôn, v severním

výběžku Šedých hor, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Ranôria stála téměř na dně trychtýře. V téhle části města se vždycky cìtìm

hrozně malá. Všude kolem nì se strmě tyčily skalnì stěny, k nimž se tiskly

alfské domy.

48

Ti opravdu odvážnì nechali vybudovat mezi domy a jednotlivými částmi

města obloukovité mosty, oporu jim měly skýtat nosné pilìře. Ale i malé

záchvěvy země nebo pád kamenné morény bohatě stačily k tomu, aby se

pilìře zhroutily. Kdo se v onom okamžiku nacházel na některém z mostů, byl

stržen do hlubin a skončil spolu s troskami dole, dva tisìce osm set kroků

pod základnìm kamenem ochranného valu.

Ironiì osudu sloužil uměle vzniklý kamenolom jako sklad materiálu pro

novostavby, které v Dsônu neustále vznikaly. Dìky opakovaným ztrátám.

Věčný koloběh, který porušìme teprve tehdy, až pro nás pošlou

Nesmrtelnì. Ranôria zvládla sestup pomocì několika uzavřených přepravnìch

plošin a výtahů. Dolů sice vedlo dost schodišť až ke komplexu,

rozkládajìcìmu se u okraje kamenolomu a obklopenému hrubými,

křivolakými hradbami, chránìcìmi ho před padajìcìm kamenìm, nechtěla se

však ještě jednou objevit před Aïsolonem zpocená a rozcuchaná. Ranôria na

něj chtěla udělat dojem, a ne vzbuzovat lìtost nebo odpor.

Svůj rozčìlený výstup oné noci, kdy Aïsolon nechal odvést jejich děti,

považovala s odstupem času za špatný nápad. Nechal ji tam prostě stát

a poradil jì, aby přišla znovu, až se uklidnì.

Nynì, jeden moment nekonečna po oné události a odeslánì dětì do

vyhnanstvì, se Ranôria cìtila mnohem klidněji. Tìm odhodlanějšì byla

neodejìt ze sìdla mìstodržìcìho dřìve, než zìská nějaké informace. Aïsolon

byl po dlouhou dobu jejì druh a zplodil s nì tři potomky.

Co ho přimělo k tomu, že vydal takový rozkaz? Ranôria sešla z cesty

a prošla bránou, vstoupila na úzký dvůr, ležìcì v dlouhém stìnu ochranného

valu. Déšť zanesl dlažbu černou barvou, dštilo jì za lìmec.

Když došla ke vchodu do hlavnì budovy, stráže jì zasalutovaly a jeden

z vojáků před nì otevřel dveře.

Uvnitř na ni již čekal sytràp a hlavou jì pokynul na pozdrav. Odebral

Ranôrii promočený plášť a podal ho jednomu otroku. „Následuj mě. Aïsolon

tě očekává.“

Sytràp kráčel jako prvnì a vedl ji úzkými chodbami kolem železem

obitých dveřì, za nimiž se nacházely ubikace gardy. V nich žili ti, co byli

odpovědnì za vnitřnì bezpečnost. Naproti tomu mužstvo sloužìcì na hradbách

bydlelo uvnitř valu, který chránil Dsôn Sòmran před náporem bestiì.

Byl cìtit olej, jìmž si vojáci promazávali zbraně, aby je chránili před

vlhkostì. Svìcny osvětlovaly chodbu vedoucì ke dvojitým dveřìm.

Alf na ně zaklepal a po tiché výzvě z opačné strany je otevřel. Ranôria

prošla rozvážným krokem kolem průvodce a vstoupila do úřadovny

mìstodržìcìho.

Aïsolon seděl za psacìm stolem, složeným z droboučkých kostnìch

tabulek, v němž se třpytily intarsie ze zlata a polodrahokamů. Na stěnách

49

visely zbraně nejrůznějšìch bestiì, které ukořistil v bitvách na valu

a uschoval na památku. Ranôria dobře věděla, že se všechny vyznačovaly

něčìm neobvyklým, buď tvarem, nebo způsobem, jak se s nimi zacházelo.

Mìstodržìcì ukázal na židli stojìcì před stolem. „Přistup blìž. Chtěla by ses

něčeho napìt?“ V ruce držel pero z pružného kovu a hned jìm podepsal

nějaký papìr. „Za okamžik budu hotov.“ Splývavý oděv v barvě nočnì modři

mu velice slušel, stejně jako rozhalený, tmavě šedý kabátec.

„Ne, děkuji, Nemám žìzeň.“ Ranôria ukázala hlavou na stěnu s trofejemi,

zatìmco pomalu usedla. „Už dlouho tady nic nepřibylo.“

„Nevadì mi, že óarcové nemajì chuť zpìvat žalozpěvy nad dalšìmi

mrtvolami.“ Aïsolon zasunul pero do stojanu a povzdechl si. „Mezi bestiemi

se rozkřiklo, že se náš val nedá prolomit. Teď máme klid. Tak velký klid,“

zkřìžil prsty obou rukou, „že se obyvatelé našì řìše z nudy začali navzájem

zabìjet.“

„Ale ne, ty tomuhle městu pořád ještě řìkáš řìše? “ Ranôria se soucitně

pousmála. „Pro mě to nenì nic jiného než vězenì. Druhý Phondrasôn, jenom

bez bestiì. My nejsme ti, co na něco čekajì. My jsme opravdovì vyhnanci.“

Aïsolon pozvedl obě obočì. „Nenì to poněkud přehnané?“

„Nenì to o nic přehnanějšì než vyhnánì našich dětì z Dsônu a vrženì je do

jámy před ochranným valem!“ prohlásila alfka řezavým hlasem a záměrně

velice pomalu.

„Neřìkal jsem, že máš za mnou přijìt, až se uklidnìš?“

„Budìm snad v tobě dojem, že se neumìm ovládnout?“ opáčila žena

chladně. „Co je na tom absurdnìm obviněnì, že se Firûsha a Sisaroth měli

dopustit jakési vraždy?“

„Ne jakési vraždy. Několikanásobné,“ opravil ji mìstodržìcì a sáhl pod

stůl, vytáhl odtamtud koženou složku a položil ji na stůl. Pečlivě rozvázal

šňůrky, jimiž byla svázaná, rozevřel ji a položil ruku na papìry, které ležely

uvnitř. „Správně bych ti vůbec neměl dovolit, aby sis to přečetla, ale abys mi

věřila a pochopila, že jsem nemohl jednat jinak…“

„Jsi jejich otec!“ pronesla Ranôria důrazně, aniž by však pozvedla hlas.

Nejraději bych mu to vykřičela do tváře.

„Právě proto si nemůžu dovolit projevit milosrdenstvì. Nebo slabost,“

odsekl Aïsolon. V koutcìch úst mu zaškubalo. Bylo vidět, že se v něm bouřì

city. „Trhalo mi duši, když jsem dával Gàlaidonovi rozkaz, aby našel

potomky mé vlastnì krve a odvedl je na val, aby se odtamtud ocitli přìmo ve

Phondrasônu. Když jsem se doslechl, že Tirîgon dobrovolně…“ Zarazil se

a odvrátil obličej. Bez dalšìho slova k nì přisunul záznamy, potom se zvedl,

jako by před nimi utìkal, a pochodoval před stěnou se zbraněmi z jednoho

konce na druhý.

50

Ranôria pochopila, že pro něj nebylo lehké vynést rozsudek. Přesto s nìm

nedokázala mìt soucit. Oči jì přeskakovaly sem a tam, zrakem přelétala

řádky.

Tìha důkazů proti Firûshi a Sisarothovi byla přìmo zdrcujìcì.

Jejì bývalý druh si pečlivě zaznamenal jména sedmi očitých svědků,

všichni měli zcela neposkvrněnou pověst, jejich jména nebudila pochybnosti,

pocházeli z vážených, ctihodných rodů.

V Tênnegorově domě se onoho večera konala slavnost, pořádaná na

Sémainino pozvánì, jìž se zúčastnili i oni svědkové. Všichni se skvěle bavili,

jak se Ranôria dočetla, přìtomnì si vyprávěli vtipy o bestiìch, bavili se

o mizerném počasì, o Samusinovi a o…

O mně? Krátce se v nì vzedmula pýcha.

Znala závistivce, kteřì uznávali, pokud se jednalo o ni, pouze skutečnost,

že dala život trojčatům a stala se tak v Dsônu hotovým zázrakem.

Neuznávali však jejì hlas, přestože se jì v tom nikdo nemohl rovnat. Zejména

Tênnegorova družka Sémaina, která se považovala za lepšì zpěvačku. Ta

tvrdila spìš opak: když Ranôria porodila tři děti, ztratila talent.

Na stránkách bylo psáno, že právě v okamžiku, kdy se přìtomnì smáli

nejhlasitěji, se rozlétly dveře a dovnitř se vřìtil Sisaroth. V ruce svìral dýku

a byl viditelně rozrušený. Požadoval po Sémaině veřejnou omluvu, aby smyl

z matky pohanu, která na nì neustálými urážkami ulpěla.

Protože se Sémaina zdráhala omluvit a Sisarothovo vypěněnì považovala

za vtip a za vzplanutì mládì, Sisaroth ji popadl a mrštil jì na stůl, vytáhl alfce

z úst jazyk a vyřìzl ho se slovy: „Ty už nebudeš naši matku nikdy

pomlouvat!“

Je to možné? Občas se neumì ovládnout, to je pravda. Ale takový čin!

Když Ranôria obracela list, chvěly se jì prsty.

Zprávy svědků se naprosto shodovaly. Lìčily, že poté vešla dovnitř

Firûsha, v ruce držela zvednutou křehkou petrolejovou lampu, kterou je

donutila zachovat si od sebe odstup, a hrozila, že jestli se pokusì něco udělat,

hodì po nich lampou a všechny je upálì. Když jeden z hostů uhasil

v mìstnosti všechny plameny, podřìzl Sisaroth Sémaině hrdlo.

Sourozencům se pod ochranou tmy podařilo uniknout. Později přìtomnì

nalezli v dalšìch mìstnostech mrtvoly obou dětì a Tênnegorovo vychladlé

tělo.

Sedm svědků. Ranôria potlačila závrať, která na ni přicházela. Přece se

nemůžou všichni mýlit nebo všichni lhát.

Tři z alfů, kteřì výpověď podepsali, znala osobně, i jména ostatnìch jì

byla známá. U jednoho nebo dvou svědků by věřila, že se jedná o intriku

namìřenou proti jejìm dětem, ale vysoký počet očitých svědků tuto

domněnku zcela vylučoval.

51

Ranôria pozvedla hlavu a podìvala se na Aïsolona. „Chápu, proč jsi to

musel udělat,“ pronesla tiše a bez dalšìch slov se tìm omluvila za své

předchozì chovánì. „Měla jsem si to nejdřìv přečìst, než tě zahrnu

výčitkami.“

Mìstodržìcì přikývnul, polkl a posadil se, do skleněného poháru nalil

ochucenou vodu a rychle se napil. „Umìš si představit, jak jsem se při tom

cìtil nebo co se ve mně dělo, když jsem musel naše děti odsoudit

k vyhnanstvì do temnot Phondrasônu?“ zeptal se tiše a zadìval se do poháru.

„Ráda bych se s nimi ještě rozloučila.“

„A já jsem musel zabránit, aby rozzuřený dav nevypátral Firûshu

a Sisarotha dřìve než moje stráže a neoběsil je, nepřehodil přes val nebo je

nenaházel do kamenolomu,“ odvětil mìstodržìcì ztěžka. „To, co jsem udělal,

bylo proto, abych je ochránil.“ Aïsolon se opřel o židli a pohlédl na zbraně.

„Znì to zvláštně, ale je to pravda.“

Jak se mohli nechat svést pýchou k takovému činu? Ranôria se snažila

pochopit, proč se sourozenci dopustili tak bezhlavého jednánì.

Sisaroth byl pověstný impulzivnì povahou, věřila, že v horlivosti by byl

takového činu opravdu schopen. Když se v rodinném sìdle učil bojovat,

ubodal k smrti dva otroky, protože se až přìliš vložil do nácviku útočných

manévrů. Aïsolon mu musel sebrat zbraň, protože jinak by se prohnal

ubikacemi otroků a nejednoho z nich připravil o život.

Firûsha se přestávala ovládat jedině tehdy, když přišlo na zpěv. Dokázala

se na dlouho ponořit do světa tónů a utápět se v něm, zapomìnala přitom na

jìdlo i na spánek, dokud se vyčerpánìm nezhroutila.

Ranôrii bylo zatěžko představit si křehkou dceru jako někoho, kdo jiným

nahánì strach, kdo pomocì maličké lampy zabránì sedmi dospělým,

zkušeným alfům vrhnout se na Sisarotha. Přestože se jednalo o oslavu

pořádanou v Tênnegorově domě, alfové nezapomìnali vzìt si s sebou

přiměřené zbraně, jimiž vystavovali na odiv osobnì moc a blahobyt. Ona

sama vždy měla u sebe úzkou, drahocennou dýku. Všichni věděli, že Firûsha

nenì žádná válečnice. Každý z nich by ji snadno přemohl.

Čìm déle si v duchu přehrávala před očima celou scénu a vše, co se při nì

přihodilo, tìm nepravděpodobnějšì se jì jevil obraz, který z toho vyplýval.

Tady něco nesouhlasì. Ranôria si ještě jednou přečetla jména svědků.

„Vyslýchal jsi je sám osobně, nebo to provedl některý z tvých sytràpů?“

Aïsolon se podìval k levé stěně na trojhrannou dýku, která měla zlomený

jìlec. Roztržitě přejel rukou po široké straně ostřì. „Ano, vyslechl jsem je

osobně. Několikrát. Všichni vyprávěli stejný přìběh a podle jejich pohledů

jsem poznal, že z nich dosud neopadl strach a hrůza. Byl to strašlivý čin,

něco takového se v dějinách našì řìše dosud nikdy nestalo.“

„Přesně ten samý přìběh?“

52

„Jak to myslìš?“ Aïsolon nechápal, kam těmito úvahami mìřì.

„Přesně ten samý přìběh? Všichni? Nebyly mezi nimi ani ty nejmenšì

odchylky, jak by se normálně dalo čekat?“

„Co tìm chceš naznačit?“ Otočil se k nì. „Našli jsme kus Sisarothovy

košile a talisman…“

„Znělo to, jako by se na tom předem domluvili?“

„Ne, Ranôrie, viděl jsem, že majì strach a jsou v šoku z toho, že se stali

svědky takového činu!“ Aïsolon pomalu potřásl hlavou. „Zpočátku jsem si

myslel to samé co ty a odmìtal jsem jim uvěřit. Ale byl jsem v Tênnegorově

domě, viděl jsem stopy, uřìznutý jazyk, mrtvoly. Všechno bylo přesně tak,

jak mi to svědci vylìčili. Přestože průběh událostì znì přìmo neuvěřitelně,

nemůžu to kvůli tomu popřìt. Nenì sporu o tom, že Sisaroth a Firûsha ty

vraždy skutečně spáchali.“ Ztrápeně přiložil pohár k ústům a po krátkém

váhánì se napil.

To, co musel udělat, z něho vysálo všechnu sìlu a energii. Ranôria

sklopila pohled a vpravila si do paměti jména všech sedmi svědků, vložila

listy do složky, elegantnìm pohybem ji zavřela, a dokonce i zavázala šňůrky.

„Děkuji ti, že sis udělal čas a přijal mě.“

Aïsolon se vrátil ke stolu. „Děkuji ti. Za pochopenì a odpuštěnì.“

„Řekla jsem snad, že ti odpouštìm?“ Ranôria se zvedla. „Můžeš se

uklidnit, Aïsolone. Chápu tě. Nechtěla bych nést tìhu tvého úřadu.“

Naznačila úklonu. „Postarej se, aby tvì strážnì byli v pohotovosti.“

„Proč?“ zeptal se mìstodržìcì udiveně.

„Může se stát, že se brzy vrátìm s novinkami, které si vyžádajì, abys

někoho zatkl.“ Otočila se a zamìřila na chodbu. „Myslìm,“ řekla, když

vycházela z mìstnosti, „že to někdo na naše děti nastražil a nás pomýlil.

Pravda se přede mnou nedokáže dlouho skrývat.“

„Co máš v úmyslu?“ zaslechla za zády Aïsolonův hlas. Jejì slova ho

zneklidnila. „Neoddávej se samým smutkem a bolestì nějakým přeludům.“

„Vypátrám, co se té noci přihodilo. Co se skutečně přihodilo. V nejhoršìm

přìpadě budu muset uznat, že moje děti jsou vrazi a ten trest jim byl udělen

právem.“ Ale tomu nevěřìm. Ranôria zavřela dveře a vklouzla do kabátu,

který jì přidržel jeden sytràp. Bezectnì, jste mými svědky: zabiju ty, kteřì se

spikli proti mým dětem, a vyhodìm jejich prolhané srdce za val, aby je

sežraly bestie!

Prošla budovou a kráčela přes dvůr.

Když z vedlejšì budovy nečekaně vyšel Gàlaidon a pozvedl ruku na

pozdrav, zadìvala se jinam. Ve tváři měla nepřìstupný výraz.

Byl samozřejmě nesmysl urážet prvnìho sytràpa, který pouze vykonával

rozkazy, alfka se však nedokázala ubránit nepřìjemným pocitům.

53

Nechala ho stát a kráčela k bráně, k jednomu z výtahů, které po kolejìch

popojìžděly podél strmých svahů Dsônu nahoru a dolů.

Z temných oblaků, kupìcìch se u srázů, padal hustý déšť. Mračna

vysypávala svůj studený, mokrý náklad na město. Kapky dopadaly na zem

a rozstřikovaly se, alfku obklopovalo neustálé šelestěnì a bubnovánì. Kabát

i kapuci měla napuštěné voskovým roztokem, který je chránil před útoky

z nebes, voda jì v malých čůrcìch stékala po ramenou dolů na zem.

Jména alfů, kteřì odpřisáhli Sisarothovu a Firûshinu vinu, se jì vpálila do

paměti. Hluboce a nesmazatelně. U koho začìt?

Zatìmco vstupovala na plošinu výtahu připomìnajìcì malou gondolu,

dospěla k rozhodnutì, že si nejdřìve promluvì s Wènelonem. Nepatřil k těm,

které by bez váhánì označila za své protivnìky, zpravidla se držel stranou

všech sporů. U něj určitě nenarazì na hluché uši a zatvrzelé srdce.

„Nahoru, čtvrtý okruh,“ nařìdila alfovi obsluhujìcìmu výtah.

Alf přikývl a stiskl páku. Kladky, řetězy a protiváhy se daly do pohybu

a vynášely ji na udané mìsto.

Ranôria si urovnala kapuci a přemìtala. Co Wènelon na té oslavě vůbec

pohledával, když se obvykle vyhýbal všemu, kdy by se musel postavit na něčì

stranu? Z toho vyplynula nová myšlenka, kterou se předtìm vůbec

nezaobìrala. Co přimělo Sémainu k tomu, aby pořádala oslavu? Ţádnou

takovou poznámku v Aïsolonových záznamech neobjevila. Důvod toho

setkánì mi někdo bude muset prozradit.

Plošina se propracovávala vzhůru. Tu a tam zastavila, aby mohli

přistoupit dalšì cestujìcì. Město bylo rozděleno celkem do jedenácti oddìlů,

takzvaných okruhů. Ty zároveň udávaly status přìslušné rodiny, alfa nebo

alfky. Čìm výše se dostali, tìm byli významnějšì.

Ranôria si lìtostivě připomněla Dsôn Faïmon. Starý Dsôn. Paprsky,

v nichž se podle svých profesì usazovaly nejrůznějšì skupiny alfů jako

válečnìci, umělci, učenci a jinì.

V tomto náhradnìm městě ztratilo původnì rozdělenì platnost. Došlo

k promìsenì, které neslibovalo nic dobrého. Chybì nám jasná perspektiva,

vedenì a opravdový domov.

Zajisté, oceňovala Aïsolonovo úsilì vnést určitý řád do života ve městě,

které představovalo pouze náhražku skutečného domova. Ranôria však při

každém východu slunce viděla, jak alfové trpì.

Dlouhé čekánì je ochromovalo, ztráceli vìru v budoucnost, ve své

hodnoty, uvolňovalo se jejich chovánì − a to měnilo celou společnost,

dokonce i způsob myšlenì.

To, co dřìve bývalo pro jejì národ typické, se ocitlo v nebezpečì. V prvnì

řadě se to týkalo nejmladšìch alfů − těch, kteřì se narodili v Dsôn Sòmranu

a neznali nic než trychtýř a ponuré horské srázy.

54

Ranôria se pokusila vychovat trojčata dle starých tradic. Všechna jejì

pýcha se nynì ztratila někde ve Phondrasônu.

Přivedu vás zpátky!

Plošina zastavila. „Čtvrtý okruh,“ oznámil alf.

Vystoupila a přetáhla si kapuci přes černé vlasy s jedenácti světlými

prameny. Byla moc zvědavá, jak se bude Wènelon při nadcházejìcìm setkánì

chovat a jaké poznatky zìská.

Ranôria se nejvìce obávala možnosti, že všichni svědci vypovìdali

pravdu.

55

III.

Expedice prošla Kamennou bránou,

kde po bestiích nebylo ani stopy.

Prach sahal do výše kolen,

bylo téměř nemožné přebrodit se

rezavými zbrojemi óarců a zbraněmi bez pána,

povalujícími se ve štolách a chodbách.

Nestvůry musela

zničit magie!

Pochodovali opuštěnou říší

podzemšťanů,

a právě když dorazili k bráně,

aby vstoupili do Tark Draanu

a prorazili k Nesmrtelným,

postavilo se jim do cesty nové vojsko podzemšťanů.

Ač se srdnatě bránili, museli se

alfové stáhnout zpátky.

S těžkým srdcem a naplněni smutkem vědomím,

56

že těsně před cílem bylo jejich úsilí zmařeno.

Brány Kamenného průsmyku se

za nimi zavřely.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

57

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Tirîgon neplýtval pohledem na elfa s useknutou hlavou. Rychle se

rozhlédl po palubě a očekával útok kapitánovy posádky.

Neobjevil se však nikdo, kdo by chtěl jeho smrt pomstìt.

Odkud přišel? Alfovu pozornost upoutala dvìřka v přìstřešku na zádi.

Kormidlo hledal marně. Jak se taková loď řìdì? Nějakými pákami jako

výtahy u nás doma?

Pospìchal po schůdcìch nahoru, aby se přesvědčil.

Lodě znal jen z vyprávěnì nebo z obrázků. V Dsôn Sòmranu se takové

dopravnì prostředky nedaly použìt, nad malým rybnìčkem uprostřed města se

pnuly sedm kroků vysoké můstky. Nebyl tam dokonce ani přìvoz.

Dìky tomu neměl ani ponětì o přesných souvislostech a činnostech, jichž

je na palubě zapotřebì. Ale přece nebylo možné, aby plavidlo nemělo žádná

lana.

Loď mezitìm pokračovala v plavbě, těsně minula maličký ostrůvek, kde

se z vody tyčily už jen dlouhé listy na stromech. Zdálo se, že loď dobře vì,

kam musì plout. Ať už se svým pánem, nebo bez něj.

Tirîgon vyšel na hornì palubu a ani tam nenašel nic, čìm by se dal kurs

lodi změnit. Viděl pouze holé desky paluby. Jako by zapomněli zabudovat

do lodi kormidlo.

Pozorně naslouchal, jestli k němu z podpalubì nedolehnou nějaké zvuky.

Nic. Ţe by tu ten elf byl sám? Musel mě považovat za jednoho z nich,

jinak by ke mně neměl takovou důvěru.

Bezradně zůstal stát a pozoroval zvlněné moře, do něhož se s šuměnìm

lila voda z nesčetných vodopádů. Husté vějìře kapek se vymršťovaly do výše

a vytvářely stále většì a většì vlny. Takový bizarnì svět! Phondrasôn je

opravdu podivné mìsto.

I když ho loď fascinovala, musel Tirîgon přemýšlet, co si s nì počne a jak

najde sourozence. Na ostrově nepřistáli, takže se klidně mohli dál zmìtat

v rozbouřených vodách.

Tato myšlenka ho zneklidnila a zvětšila jeho obavy.

Loď se se skřìpotem naklonila doprava, plachta se přesmýkla, rozzářily se

různé runy, které Tirîgon neznal. Nabìrá nový kurs. Kam mě chce dopravit?

Přìď protìnala vlny, loď nabìrala rychlost.

Seskočil na spodnì palubu, prohledal bezhlavou mrtvolu, ale nenašel u nì

nic důležitého. Vzal mrtvému elfovi tři prsteny a řetìzek s nevzhledným

přìvěškem z modrého kovu, vyhodil tělo přes zábradlì a hned po něm

i hlavu. Nechtěl na palubě nechat žádné důkazy své viny, krev na podlaze

smyje trochou vody.

58

Zaslechl hlasité plesknutì a v mžiku se otočil: za zádì se z vln vynořilo

obrovské monstrum připomìnajìcì štiku, ale s mnohem širšì hlavou.

Tirîgon odhadoval, že je dvakrát delšì než loď. Tvor se vrhl na elfovu

mrtvolu a spolkl ji, poté mocně zařval a opět se ponořil.

Nakrmil jsem ho dost? Alf sledoval obrysy bestie, která se pod hladinou

blìžila k lodi. Musìm být rychlejšì než ta nestvůra! Nebo ji probodnu

ostruhou. Podìval se na stěžeň. Ale jak to mám udělat? Jak se tomuhle člunu

dávajì rozkazy?

Lodì otřásl tvrdý úder, ta se poté naklonila na levobok. Prkna paluby

zaskřìpěla, dřevo odolalo tvrdému nárazu. Bez kovových plátů, které

chránily trup, by byla situace mnohem horšì.

Tirîgona náraz smetl, upadl a narazil na hrazenì.

Loď se opět narovnala a dále brázdila vlny. Magické runy neměly na tuto

stvůru stejně osudný účinek jako na jejìho předchůdce.

Musìm na něco přijìt. Alf se zvedl a znovu vyšplhal na hornì palubu −

a rázem mu hrůzou ztuhla krev v žilách: moře se před přìdì řìtilo do propasti!

Voda s hlasitým hukotem padala do dìry, k nìž loď neomylně mìřila.

Teoreticky by se propast ještě dala širokým obloukem obeplout.

Bezectnì! Jak to mám zvládnout? Tirîgon nevěděl kudy kam. Kdyby

seskočil z lodi, sežrala by ho ta bestie nebo by ho vìr vtáhl do propasti. Jestli

zůstane na palubě, skončì jeho život spolu s lodì.

V nákladnìm prostoru možná jsou nějaké sudy nebo truhly, ve kterých

bych ten pád mohl přežìt a vyplavat na hladinu − ať to je, kde chce.

Právě když chtěl seběhnout po schůdcìch dolů, bestie znovu vrazila do

trupu. Ozvalo se hlasité, vzteklé zaryčenì.

Alf přepadl přes zábradlì na spodnì palubu a zůstal otřesený ležet, zatìmco

se loď předkláněla a začìnala klouzat přes hranu propasti.

Moc pozdě! Hned se tam zřìtìme!

Potom se stal dalšì zázrak: plavidlo o několik kroků pokleslo, potom

magické znaky na stěžni jasně vzplály. Mìsto toho, aby se loď zřìtila, zvedla

se, vznesla se nad propastì a stoupala stále výše!

Plachtìme… ve vzduchu! Tirîgon si přestal lámat hlavu hledánìm

nějakého řešenì. Skok do moře si může definitivně odpustit. Stal se zajatcem

lodi a musel čekat, kam ho plavba bez kormidelnìka na palubě zavede.

Podìval se do propasti, do nìž se hrnuly masy vody a mizely v nì, na

výšce hladiny v jeskyni se to však nijak neodrazilo. Přìsun z kaskád deště

hravě vyrovnal vzniklé ztráty.

Loď ho vynášela vzhůru, mìjela vodopády a prodìrala se třpytivými

mraky vodnì třìště.

„Hej! Šikmouchej!“

Alf se při těchto slovech bleskurychle otočil.

59

„Co se to děje? Snažìš se skončit s tou kocábkou na dně, nebo co to tam

vlastně vyvádìš? Kolik času budeme ještě potřebovat?“ pronikly k jeho

sluchu otázky kladené nestydatým tónem. Vycházely z pootevřených dvìřek,

za nimiž byly vidět schody vedoucì do podpalubì. Podle hlasu se jednalo

o nějakou barbarku, mluvila alfsky, ale s úděsným přìzvukem. „Nebudu tu

čekat celý věky, než mě přivlečeš ke svejm lidem, abyste mě zabili!“

Takže ten elf tu přece jen nebyl sám. Tirîgon vytasil meč, posbìral odvahu

a vstoupil do dveřì. Koho to tu dole asi věznil?

Nehlučně scházel po schůdcìch dolů, v nose ucìtil pach vlhkého dřeva

a kovu. Vnitřek lodi tvořila dlouhá, úzká chodba, z nìž vedlo doleva

i doprava několik dveřì.

„Co bude teď, šikmouchej?“ zakřičel ženský hlas znovu a přešel do řeči

barbarů. „Zmrzl ti jazyk, nebo mi už nechceš odpovìdat?“

Tirîgon sluchem poznal, že žena musì být na konci chodby za

pootevřenými dveřmi, kde se mihotal plamìnek světla. Protože ostatnì

mìstnosti hodlal prozkoumat později, pospìchal rovnou za nì.

Viděl, jak se ze škvìry ve dveřìch linou tenké pramìnky šedého kouře,

bylo cìtit spálené kadidlo a sušené bylinky, do těchto pachů se mìsila dalšì,

nasládlá vůně, kterou si nedokázal nikam zařadit. Ţe by si elf špatně uložil

zásoby masa?

Tirîgon široce otevřel dveře, napřáhl ruku a namìřil meč na postavu stojìcì

v jakési kleci, z nìž vycházel pronikavý hnilobný pach: zkažený,

vyvolávajìcì nutkánì ke zvracenì. Zaplnil celou mìstnost. Vůně kadidla s nìm

sváděla marný boj.

Urostlá, štìhlá barbarka polekaně couvla o krok zpátky. „Ty seš… alf?“

Tirîgon uviděl zplesnivělé kusy kůže, z nichž si žena sešila těsné,

přiléhavé šaty. Jizvy ve vychrtlém obličeji a přìliš vysoké lìcnì kosti

prozrazovaly, že vztáhla ruku i sama na sebe, aby změnila zevnějšek. Špičaté

konečky ušì byly neméně falešné, tenkou nitì si je přišila k vlastnìmu masu.

Oči si začernila barvou.

To musì být obboona! Tirîgonův hnus nabìral nezměrných výšin.

Matka mu vyprávěla o těchto šìlencìch, kteřì spatřovali v alfech božské

bytosti a usilovali o to, aby se jim co nejvìc podobali. Ve svém chorobném

uctìvánì zacházeli tak daleko, že pořádali na alfy lov, aby se zmocnili jejich

kůže a ušili si z nì oděv, našili si k hlavě ukořistěné uši a aby snědli

vnitřnosti alfů. Věřili, že tìmto způsobem bohové prostoupì celé jejich tělo.

Snad… to nejsou kůže mých sourozenců? Tirîgonův pohled ulpěl na

obbooně. Ne, na to vypadajì přìliš zchátrale. Oběma rukama zvedl meč nad

hlavu, aby barbarku jednou ranou probodl skrz naskrz. „Měl bych být tomu

elfovi vděčný za to, že tě zajal a chtěl tě soudit. Teď se já můžu stát tìm, kdo

tě zabije.“

60

Ţena prosebně zvedla ruce. „Ne, ne. Ty, můj bože, ušetři mě! To, co mám

na sobě, nejsou kůže tvejch soukmenovců! Jak bych se já mohla něčeho

takovýho odvážit? Položila bysem život, abych zachránila ten tvůj!“ Rukou

si přejela po ušìch. „Elfové jsou ti, který lovìm a přinášìm svýmu bohu!

Proto mě ten šikmouchej zajal.“

Bude mi tu vyprávět všechny možné lži, jen aby se zachránila. Přesto se

zarazil. Nevì náhodou, jak se ta loď řìdì? „Kolik jsi jich zabila?“

„Přestala jsem je počìtat, když jsem se dostala k deset krát deseti rukám,“

vyhrkla žena vzrušeně a přitiskla se k mřìžìm, aby ho lépe viděla. V očìch jì

probleskovalo šìlenstvì. „Ach, dostalo se mi požehnánì!“ Změřila si ho

nadšeným pohledem. „Nejseš v podsvětì ještě moc dlouho. A jsi moc mladej.

Proč tě poslali do vyhnanstvì, mladý bože?“

„Můžeš mi řìct, jak mám tu loď řìdit?“ Tirîgon přeslechl jejì otázku.

Ţena potřásla hlavou, stará kůže zašelestila. Znetvořený obličej nabral

lstivý výraz. „Bohužel ne, můj mladý bože. Ale můžu ti to ukázat. Měla jsem

štěstì a ukradla jsem několik jejich lodì, který jsem na pokyn svýho pána

využìvala na výpravách za kořistì. Důležitý jsou znaky na stožáru. Musì se

stisknout v určitým pořadì.“ Usmála se. „Už se vznášìme ve vzduchu, že je

to tak?“

Moc bys chtěla, abych tě pustil na svobodu. Pozorně se na obboonu

zadìval. Ale mám snad jiné východisko? Z výrazu, který použila, si domyslel,

že ve Phondrasônu žije nějaký alf, kterého poslouchá a pro kterého zabìjì

elfy. „Kdo je tvůj pán?“

„Ach, ty myslìš mýho boha? Jmenuje se Tossàlor!“ odpověděla, v hlase jì

zaznìval obdiv. „Ráda tě k němu zavedu. Bůh toho vì hrozně moc.“

„Kromě cesty ven.“

„Ale ne, jednou mi řekl, že zná i tu. Ale on nechce pryč.“

„Cože? Copak by někdo, kdo si zachoval zdravý rozum, chtěl zůstat ve

Phondrasônu?“ Tirîgon nevěřil řečem, které mu obboona chtěla navyprávět.

Ale to jméno Tossàlor… mi připadá známé. Kde jsem ho slyšel?

„Tak se ho zeptej samotnýho.“ Lstivě ukázala na klec. „Ale k tomu bys

mě měl pustit ven. Můj bůh tě určitě strpì a bude s tebou dobře zacházet.“

Tirîgon si najednou uvědomil, odkud to jméno zná. V hlavě se mu

vynořila vzpomìnka na alfa, který byl poslán do vyhnanstvì dávno předtìm,

než se on sám narodil. Tossàlorovo odsouzenì předcházel proces, který

vzbudil obrovskou pozornost a který zaměstnával Dsôn déle než desetinu

části nekonečna. Ne proto, že by bylo těžké prokázat alfovu vinu − ale proto,

že jeho obhajoba byla natolik brilantnì, až se nakonec ozvalo mnoho hlasů

požadujìcìch, aby dostal milost.

Otec mu o tom jednou vyprávěl u skleničky vìna a celou dobu držel

v ruce krabičku, která vypadala jako kostka. Na vìku měla intarsie, jimiž se

61

dalo snadno pohybovat a přeskupovat je tak, jak si jejì majitel přál. Rovněž

tvar krabičky bylo možné měnit. Bez velké námahy z nì vznikl předmět

vejcovitého tvaru, který neměl těžiště uprostřed, ale na konci, a dokázal sám

zpřìma stát.

„Toto,“ vysvětlil mu Aïsolon nakonec, „je jeden z Tossàlorových

výtvorů. Věnoval mi jej a já ho obětuji plamenům. Uměnì nikdy nesmì zajìt

tak daleko, kam s nìm zacházel Tossàlor.“

Problém nebyl ani tak v tom, že by jeho objekty byly přìliš drahé,

mnohem vìc spočìval ve skutečnosti, že Tossàlor zhotovoval umělecká dìla

nikoliv z těl otroků nebo bestiì, ale ze svých vlastnìch krajanů.

Zpočátku se spokojil s tìm, že kradl mrtvoly a pracoval s jejich kostmi,

uvědomil si Tirîgon. Když mu mrtvì přestali stačit, zabil v Dsônu půl tuctu

alfů, na valu pobil několik strážných a snažil se tyto skutky svalit na

imaginárnì bestie. Měl ale smůlu a byl dopaden přìmo při činu a zatčen.

Jeho dìla se prodávala dobře a za horentnì sumy až do onoho okamžiku

nekonečna, kdy se rozkřiklo, z čeho byla zhotovena. Kolik jeho pracì teď

ještě asi v Dsônu existuje?

Zrovna tenhle Tossàlor. A ten že by skutečně znal cestu ven?

Ať už má pravdu nebo ne, musìm to vypátrat. Byl bych docela spokojený,

kdyby mi posloužil jako průvodce. To, v co rozhodně doufal, že se od

Tossàlora dozvì, byly informace o Phondrasônu. Umělec zde strávil dlouhý

čas a určitě měl představu o jeskynìch, bludištìch i chodbách. S jeho pomocì

nalezne sourozence mnohem rychleji.

Představa, že by Tossàlor měl většì zájem na tom, aby z něj vytvořil

umělecké dìlo, a stejný osud že by potkal i Firûshu a Sisarotha, Tirîgona

nijak nezneklidňovala. S tìm si bude lámat hlavu až v okamžiku, kdy

předstoupì před alfa, který se ve svém uměnì přeorientoval na elfy.

Z nedostatku alfů, nebo změnil názor?

„Přìsahej při svém bohu,“ pronesl Tirîgon a využil přitom vrozených sil,

aby obboonu naplnil strachem, „že mě nepodvedeš!“

„Zajisté, mladý bože! Jak by mě mohlo napadnout, abysem tě zradila

nebo tě nějak podvedla?“ Ţena se uklonila a několikrát přìsahu zopakovala.

Pomocì amuletu, který vzal elfovi, otevřel Tirîgon zámek. Podivuhodný

tvar sloužil jako klìč. „Teď nás doprav k Tossàlorovi.“

„No jasně. Nic neudělám raději.“ Obboona proběhla kolem něj, přehnala

se chodbou a na chviličku zmizela v jedné z mìstnostì, odkud se vynořila

s mečem v ruce. „Pro přìpad, že bysme se museli bránit,“ vysvětlila, když

postřehla Tirîgonův bdělý pohled. Pak vyběhla po schodech nahoru.

Alf ji s mìrným odstupem následoval na palubu a nespouštěl z nì zrak. Byl

bych blázen, kdybych jejìmu slovu věřil.

62

Obboona poklekla před stěžněm, jemně ho pohladila a v jednom kuse

mumlala nesrozumitelné slabiky, vzdáleně připomìnajìcì řeč alfů.

Phondrasônské zázraky mezitìm nebraly konce. Kolem lodi se nynì

vznášely masivnì ostrovy, jako by je nějaký obr vyrval ze země

a z nepochopitelných důvodů vyhodil vysoko do vzduchu. Spodnì strany

byly pokryty tmavou hlìnou, dlouhé kořeny rostlin z nì vyčnìvaly jako

tykadla.

Tirîgon se odvážil přejìt k zábradlì a podìval se dolů.

Několik set kroků pod nimi nebylo vůbec nic, s výjimkou letìcìch ostrovů,

až daleko dole spatřil moře, do něhož stále ještě padaly mohutné vodopády.

Jak vysoká je tahle prokletá jeskyně, ve které plachtìme?

Runy změnily barvu, přìď se natočila. Ostruha nynì mìřila k ostrovu, na

němž Tirîgon zahlédl několik domů. Z komìnů stoupal kouř, stavenì byla

obydlená. „Už jsme na mìstě?“

Obboona přikývla. „Ano, mladý bože,“ pronesla šťastně. „Dorazili jsme

k cìli.“ Zvedla se, přešla dopředu a stoupla si k zábradlì, aniž by dala najevo

strach z hlubin, které je obklopovaly. Meč držela jako zkušená dobyvatelka.

„Buď připravenej!“

Na to, že se vracela ke svému pánovi, vypadala dle Tirîgonova názoru

přìliš útočně. Loď se ještě vìce natočila a mìřila k můstku, vypìnajìcìmu se

na okraji ostrova. Bylo k němu připoutáno pět lodì a člunů, které se rovněž

vznášely ve vzduchu. „To se hned setkáme s tvým pánem?“

Obboona neodpověděla.

Zradila mě! „Tak krátce platì tvoje slovo?“ Rychlým krokem se vydal za

nì. „Prolhaná potvoro! Kam letìme? To je nějaká osada obboon, kam mě

chceš dopravit, abys mě se svými přáteli…“

„Tady bydlel Jamenusîl,“ přerušila ho žena a zavýskla.

„Jamenusîl?“ Tirîgon sklopil meč.

„Ten elf, kterýho jsi zabil,“ vysvětlila, aniž by se k němu natočila.

Šìlenstvì a nespoutané radostné očekávánì přìjezdu k ostrovu měly za

následek, že přestala dbát na opatrnost. „Tossàlor mi nařìdil najìt vesnici tý

šikmouchý pakáže. Mám je všechny zabìt a přinýst mu jejich kosti. Ale

Jamenusîl mě překvapil na cestě, když jsem na chvilku nedávala pozor,

a chytil mě.“ Hlas jì vesele zabublal. „Šikmouchý mě už dobře znaj.“

Oni všichni? Musì být lepšì bojovnice, než jsem si myslel. „Kolik jich tam

žije?“

Ţena pokrčila rameny, hnijìcì kůže jì na těle zašustila a tiše pleskla.

„Doufám, že jich bude dost.“ Obboona se mìrně předklonila. „Hned tam

budem. Už nás čekajì u mola, mladej bože. To znamená, že samozřejmě

čekajì Jamenusîla. Když mi pomůžeš, budeme silnějšì a rychlejšì, a já tě pak

63

dovedu k Tossàlorovi.“ Pozvedla zbraň. „Vycvičil mě, aby ze mě byla dobrá

bojovnice. Ukážu ti, jak jsem dobrá.“

Loď se podélně natočila k můstku a zpomalila.

Tirîgon zahlédl čtyři elfy v bìlých hávech a se stejnými účesy jako

Jamenusîl, jak na ně čekajì. Neuměl si vysvětlit, jak se tato stvořenì dostala

do Phondrasônu.

Ta šìlená ženská! Zaskřìpal zuby a vydal se za obboonou, která s hlasitým

smìchem seskočila z paluby a vrhla se mezi stojìcì postavy. Zabìjela je

přesnými ranami přìmo do srdce. Musìm zabránit, aby ji zabili, jinak tu

uvìznu.

Překvapenì se podařilo, elfové se vůbec nebránili. Padali na dřevěnou

podlahu, krev se rozlévala po světlých látkách a stékala na dřevo, na něž

dopadli.

Když Tirîgon seskočil na můstek, ozvaly se z osady hlasité varovné tóny

rohu. Viděl, jak se prudce otevìrajì dveře a vybìhajì z nich elfové ve

zbrojìch. V rukou drželi luky a oštěpy, seběhli se uprostřed návsi

a seskupovali se k boji.

Deset, dvacet, třicet… přìliš moc. Tirîgon je přestal počìtat. „Umìš

bojovat tak dobře, abys obstála proti takové přesile?“

„Můj bůh mě učil bojovat! Jak o mně můžeš pochybovat?“ Obboona se

hlasitě rozesmála a rozběhla se rovnou ke skupině obránců, v pravici svìrala

zakrvácený meč.

Tossàlor je umělec, ne válečnìk. Tirîgon se nadechl a vydechl a rozběhl se

za nì. Nic jiného mu nezbývalo.

Před sourozenci nebo před matkou by to nikdy nepřiznal, ale cìtil strach.

Ruce měl ledově chladné, čelo mu pokryla vrstva studeného potu.

V osadě se mezitìm shromáždilo vìce než padesát ozbrojenců, kteřì určitě

neměli zbraň v rukou poprvé.

K přánì, aby tento boj ve zdravì přežil, poháněla Tirîgona předevšìm

vidina setkánì se sourozenci. Bezectnì, kdyby to bylo vašìm přánìm,

překonám kdejakou překážku, zvládnu každé nebezpečì a vyhladìm všechny

bestie Phondrasônu, jenom abych je znovu spatřil!

Běžel ještě rychleji.

Kolem něj prosvištěly špatně mìřené šìpy, dva zavadily o alfovu

vyztuženou koženou zbroj a odrazily se od nì. Ulomený kousek hrotu ho

škrábl na krku, jeden šìp zůstal vězet ve zbroji přìmo na prsou, ale neprorazil

ji.

Tirîgon se vyhnul hrotu letìcìho oštěpu a s odhodlaným křikem se vrhl do

davu elfů.

64

* * *

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Firûsha dřepěla na dně klece a zahřìvala se u ohně, který před nì hořel.

Alespoň nezmrznu.

Vedle nì stál hrubě opracovaný stůl se zbytky jìdla. Jen málokdy jì

v životě chutnal obyčejný chléb s máslem a solì tak dobře. Muž jì kromě

toho připravil i nějaký horký nápoj, který osladil medem. Jejìmu hlasu to

prospělo, nápoj úspěšně zmìrnil bolesti v krku.

Maskovaný zachránce ji po dlouhém pochodu ledově chladnou jeskynì

dovedl k masivně zkonstruovanému kamennému domu, jehož zdi byly

dostatečně hrubé, aby odolaly útoku beranidla. Rychle ji v jejìm vězenì

donesl do kuchyně a v otevřeném ohništi rozdělal oheň. Před nějakou dobou

odešel jedněmi z dveřì a od té doby se neobjevil.

Přemýšlela o jeho požadavku. Jsem ptáčkem, kterého si chce ponechat,

aby se těšil jeho zpěvem. Firûsha si upravila špinavé zbytky šatů, aby ho

zbytečně nedráždila nahotou a aby maskovaného nenapadlo požadovat po nì

vìce než jen zpěv pìsnì z vlasti. Jenže jejì oděv prostě měl přìliš mnoho děr

a potrhaných mìst. Nebylo možné, aby neukázala aspoň kousek kůže. Budu

muset tìm lìp zpìvat, aby nemyslel na jiné věci.

Firûsha si povzdechla a otočila se zády k plamenům, aby si vysušila

dlouhé černé vlasy. Napila se čaje a uvažovala.

Samozřejmě se již pokusila otevřìt zámek klece pomocì přìboru. Marně.

Kdyby ji bratři nenašli, bude ji čekat osud zábavné společnice. Na neurčitou

dobu a na neznámém mìstě.

„Co udělám, jestli umře?“ zamumlala zamyšleně. Stačì jedna hnisajìcì

rána, špatný krok a pád nebo šìp, a neznámý by mohl v mžiku přijìt o život.

To by znamenalo i jejì konec. Potřebovala ho kvůli jìdlu a vodě.

Ovládla se. Jsem dcera Ranôrie a Aïsolona. A nezemřu, dokud se

nesetkám s bratry a nevrátìme se společně domů! Nenechám je poslat mě do

vyhnanstvì, když jsem nevinná. Ten, kdo tohle spiknutì zosnoval, musì pykat!

O to se všichni společně postaráme. Společně, tak nás nikdo neporazì.

Firûsha odložila pohár a upravila si vlasy, jek jen bylo prsty možné.

Přitom jì sklouzla hornì část šatů, ale toho si v té chvìli nevšìmala. Lìbilo se

jì, že cìtì na nahé kůži teplo ohně, bylo tak ještě intenzivnějšì. Všimnu si, až

se můj…

„Chtěla bys hřeben?“ zazněl ze stìnů hlas jejìho únosce.

Polekala se a zakryla si drobná ňadra pramenem vlasů, dokud nenatáhla

šaty na mìsto. Teď viděl vìc, než jsem mu kdy chtěla dovolit! Ani nůž v kleci

jì neskýtal jistotu, že se ubránì, kdyby se na ni chtěl vrhnout.

65

„Hřeben by se ke spoutánì té krásy hodil mnohem lìp.“ Z temnoty vedle

dveřì zazněl hluboký, přátelský smìch, který ji uklidnil. „Doufám, že jsem tě

nevylekal? Ty jsi alfka. Čeho by ses měla bát?“

„Polekala mě tvoje nezdvořilost, žes mě pozoroval, když jsem si myslela,

že jsem sama,“ odvětila Firûsha a nedokázala uvěřit, že si dovolila ho takhle

napomenout.

„Dobře řečeno.“ Jakoby odnikud se z černoty vynořil obličej. Jejì

zachránce si sundal masku a Firûsha ke svému nesmìrnému údivu spatřila

překrásné alfské rysy, které by ani nejlepšì sochař nedokázal takto ztvárnit!

„Vidìm na tobě, že se mě bojìš.“ Byl výrazně staršì než Firûsha,

pravděpodobně se mohl ohlìžet za stejně dlouhým životem jako Aïsolon.

Zbytek těla zůstával ukrytý v temnotách; alfka vytušila, že už asi nemá na

sobě ten úděsný oblek ze zvìřecìch kůžì. „To nemusìš, pokud budeš dělat, co

po tobě požaduji.“ Usmál se. „A tìm myslìm stejně jako předtìm tvůj zpěv,

bez ohledu na to, co jsem právě viděl.“

Asi mu nemůžu moc věřit. Odfrkla si a sáhla po poháru s bylinkovým

čajem. „Můj hlas se spravì.“

„Moc se těšìm, že konečně uslyšìm pìsně ze své vlasti.“ Změřil si ji

pohledem, alfovy světle hnědé oči ji přìmo přitahovaly. „Pocházìš z rodu,

v němž se kladl důraz na správné chovánì. Předpokládám, že jsi

z Riphâlgisu, nemýlìm se?“

Z Riphâlgisu? Nejpozději v tuto chvìli si Firûsha uvědomila, že alf musel

být vyhnán do Phondrasônu v dobách, kdy ještě v Dsôn Faïmonu sìdlili

Nesmrtelnì. „Paprsky… už dávno neexistujì,“ odvětila koktavě. „To

znamená ne, ony ještě stojì, ale jsou plné jedovaté břečky a…“

„O čem to mluvìš?“ Alf udělal krok dopředu a vstoupil do záře ohně. Byl

nahý, až na černou bedernì roušku, celé tělo se mu lesklo olejem. Přinášel

s sebou ke kleci nevtìravou vůni mastì a bylinek. Dlouhé, tmavě šedivé vlasy

si svázal do copu a omotal kolem hlavy. „Jak k tomu mohlo dojìt?“

Jeho tělo udělalo na Firûshu dojem. Bylo širšì a statnějšì než těla alfů,

které znala. Jako kdyby v záhadném slunci Phondrasônu značně narostlo!

Odhadem by řekla, že je nejméně o půl hlavy vyššì než jejì otec. Tìm, jak se

hýbal, se mu obrovské svaly na pažìch a hrudnìku začaly vlnit.

„Ty… o tom nevìš?“ zeptala se otřeseně. „Od doby, kdy jsme museli

uprchnout, už uplynulo hodně částì nekonečna. Utekli jsme před Dorón

Ashont, před nákazou a zkázou, kterou přinesla řeka plná kyseliny.“ Vylìčila

mu, co jì otec s matkou vyprávěli o staré vlasti a jejìm zániku. „A od té doby

tvrdneme v Dsôn Sòmranu a čekáme, až si nás Nesmrtelnì odtamtud

odvedou. Teď…“ Nevìm, jak se jmenuje. „Nuže, teď vidìš, že sdìlìme stejný

osud. Nacházìme se na mìstech, na kterých bychom neměli být,“ pronesla

66

slaďoučce. Budu s nìm manipulovat, dokud mi klec neotevře. Pak se mi

naskytne přìležitost, abych mu utekla.

Alf ztěžka usedl na židli vedle stolu a podepřel si rukou čelo. „Já… jsem

ztratil tolik přátel a…“ Oči se mu tupě zadìvaly do ohně. „Odplaveni

a smeteni z povrchu země sìrou.“

Firûsha najednou dostala nápad. „Kdybys mě doprovodil do Dsônu,

nenajdeš tam nikoho, kdo by tě poslal zpátky,“ pronesla vemlouvavě. „Tvì

soudci jsou mrtvì. A jestli ne, budou mìt radost, že se jim vrátil takový

zdatný válečnìk.“

„Dsôn,“ zabručel alf. „Já znám jenom jeden Dsôn, a nenì to ten tvůj.“

Zavřel oči, svaly na zádech sebou škubaly. „Proč bych tam měl jìt? Moje

vlast už neexistuje. Zrovna tak můžu zůstat, kde jsem. Nenì to tady špatný

život, pokud dodržuješ určitá pravidla.“

„Ti, co přežili, tě potřebujì!“ Firûsha se přitiskla k mřìži, jednou rukou

chytila tyč, ve druhé držela pohár s nápojem. „Ohrožujì nás stvůry z Ishìm

Voróo. Takový válečnìk, jako jsi ty… po takovém všichni toužì!“ Dlouze se

napila a vrhala přitom po něm povzbudivé pohledy. „Můj otec může zařìdit,

abys byl omilostněn. Musìš vědět, že má velkou moc.“

Unaveně a smutně na ni pohlédl. „Ani nevìš, kvůli jakým činům jsem byl

odsouzen, a nabìzìš mi představu, že mi mé zločiny odpustì a zapomenou na

ně?“ Hořce se zasmál. „Vidìm na tobě, že jsi nesmìrně mladá, a přesto

o sobě můžeš tvrdit, že jsi mazaná.“ Pravá ruka zvedla ze stolu pohár, levá

do něj nalila čaj z hrnce vedle ohniště. Napil se. „Pověz mi: čìm ses provinila

ty? “ Namìřil na ni ukazováčkem. „Jaká bestie se skrývá za takovým

půvabným obličejem?“

„Já jsem nevinná.“

Opovržlivě se zasmál.

„Je to pravda! Na mého bratra a na mě si někdo vymyslel, že jsme se

dopustili vraždy,“ rozpálila se Firûsha. „Někdo chtěl našì matce zlomit srdce

tìm, že nás pošlou do vyhnanstvì. V Dsônu je mnoho takových, kteřì jì

závidì.“ Jednìm rázem dopila čaj. „Nemůžeme dopustit, aby tak trpěla. Proto

tě prosìm, abys mě pustil na svobodu a umožnil mi, abych se vrátila, našla ty

spiklence a povolala je k odpovědnosti. Pomoz mi, a dostaneš v Dsônu

všechno, po čem zatoužìš.“ Našla jsem k němu tu správnou cestu?

„A zase ses ani nezeptala na důvod, proč jsem byl poslán do vyhnanstvì.“

Alf se zvedl, odložil pohár a stoupl si těsně vedle mřìžì. „Co myslìš?“ Oči se

mu zúžily. Rázem nabraly výraz něčeho hrozivého, něčeho, co nahánì strach.

Firûsha zapochybovala o svém plánu zìskat alfa pro sebe a už to ani

nechtěla dál zkoušet. Polkla a couvla, měla pocit, že má tak sevřený krk, že

nenì širšì než ucho jehly. „Kvůli vraždě?“ vymáčkla ze sebe.

„Tak na to bys mě odhadovala?“ zeptal se alf tajuplně.

67

Zdálo se jì, že je úplně jedno, co řekne. Beztak to nebude správně. „Proč

ne? Když někdo může hodit takový zločin na mě, tak ty bys toho byl určitě

schopen.“

Alf se jenom ušklìbl. „Jsi hezká, chytrá a umìš se bránit slovy, přestože

ses dostala do situace, kdy by bylo moudřejšì, abys předstìrala pokoru

a poslušnost,“ shrnul vše dohromady. „Nemyslìm, žes někoho zabila. Ale to

ti nijak nepomůže. Sedìš v kleci a já rozhoduju, co se s tebou stane.“ Alf se

otočil a přiložil do ohně několik polìnek. „Teď mi zazpìvej.“

„Nechtěl… jsi mi pomoci?“ zeptala se zmateně a zaraženě.

„Řekl jsem něco takového?“

„Ne, ale…“ Povzdechla si. Kapička naděje na svobodu a návrat se

rozplynula v kouři. Firûsha se zadìvala za jiskrami, které zvolna tančily ke

komìnu a mizely. Pozvedla hlas a zazpìvala pìseň, kterou ji naučila matka.

Potřebuje, aby široko daleko byl všude samý rov,

záplava krve, utrpenì, pro něž nenajdeš dost slov,

bitevnì pole, masakry, zabitá zrůda,

toť pro ni ta nejúrodnějšì půda.

Krvavý květ rudý jako malina,

krvavý květ černý jako sněť,

to je ta nejkrásnějšì bylina,

sama smrt přivedla ji na svět.

Dařì se jì v nejhoršì pustině,

plazì se po kdejaké tlejìcì mršině,

nevýslovně krásná pne se k nebi,

žádná nevyrovná se jì, jak by.

Krvavý květ rudý jako malina,

krvavý květ černý jako sněť,

to je ta nejkrásnějšì bylina,

sama smrt přivedla ji na svět.

Zářivě rozkvétá, překrásně vonì,

pokryje každé bojiště, však nebezpečì zůstává tam po nì,

neboť kdo ji cìtì, či dokonce spatřì,

sám se poté hned se smrtì sbratřì…

Firûsha dlouho držela poslednì tón, než sevřela rty a pìseň konečně

skončila.

68

Potřebovala několik úderů srdce, aby se ze světa pìsně vrátila zpátky.

Neboť dokud zpìvala, viděla obrazy, které lìčì, a pohybovala se v nich. Jejì

mozek i duše se nechaly unášet výjevy, jež pìseň opěvovala. Bolest, radost,

utrpenì, blaho, všechny pocity byly pravé. To nejlepšì, co se pěvkyni může

stát, zdůrazňovala jì matka bez ustánì, je, když se jì podařì posluchače

strhnout.

Hořìcì dřevo zapraskalo, aby vyjádřilo potlesk.

Alf se nehýbal.

U něho se mi ten kousek nepodařil. Firûsha polkla a nalila si čaje, upila

několik doušků. „Promiň. Cìtìm v krku něco drsného,“ pronesla omluvně.

„Během několika…“

„Překrásné,“ zašeptal alf a stejně jako předtìm zůstal k nì natočen zády.

„To bylo překrásné! Znám tuto pìseň. V Dsônu… v mém Dsônu se často

zpìvala. Neslýchal jsem ji jako baladu, ale jako bojovou pìseň, když jsme ji

zpìvali na válečných taženìch.“ Otočil se k nì. Oči se mu vlhce leskly.

Přemohlo ho dojetì. „Já se jmenuju Crotàgon,“ řekl tiše. „Svého času jsem

patřil k rotě Zlatých ocelì. Vìš, co je to za jednotku?“

Konečně vìm, jak se jmenuje. Firûsha přikývla. Tenhle oddìl uvedli do

života Nesmrtelnì. Zlaté oceli byly kdysi považované za nejlepšì válečnìky

a válečnice, muži a ženy stejného pohlavì, kteřì byli partnery v životě i v

boji, elitnì jednotka, jež byla nasazovaná proti nejtvrdšìm, nejstatečnějšìm

protivnìkům. Protože byli jeden s druhým spojeni láskou, dbaly páry zvlášť

pečlivě na to, aby se tomu druhému nic nestalo. Nic nemohlo překonat jejich

odhodlánì bitvu úspěšně a co nejrychleji ukončit.

„Už neexistuje,“ odvětila Firûsha. „Těch pár, kteřì u nás zůstali a přežili

nákazu, patřì nynì k mužstvu na ochranném valu a chodì do služby jako

obyčejnì vojáci.“ Nesmìrně se jì ulevilo, když zjistila, že Crotàgon byl

přìslušnìkem roty Zlatých ocelì. Tìm jsem jako žena pro něj nezajìmavá.

„Byl jsem poslán do vyhnanstvì proto, že jsem u Nesmrtelných upadl do

nemilosti,“ pokračoval Crotàgon ve vyprávěnì. „Svého času jsem velel

oddìlu čtyřiceti párů a byli jsme ti nejlepšì. Bylo to těsně předtìm, než začalo

taženì do Tark Draanu. Na základě mých úspěchů mi byla udělena audience,

při nìž jsem otevřeně řekl, že považuju ten útok za chybu. Na hluboké

proniknutì do neznámé země jsme nebyli dostatečně připraveni. A navìc

ještě pod velenìm Sinthorase, který stavěl své blaho nad blaho ostatnìch,

mìsto aby přemýšlel jako pravý vojevůdce. Sám za sebe jsem doporučoval,

abychom rozšìřili hranice Dsôn Faïmonu daleko za přìkop.“

„Což nebyl ten nejhoršì nápad,“ nadhodila Firûsha polohlasně. Tak by se

Dorón Ashont nikdy nedostali k jádru našì řìše. „Z tohoto důvodu tě poslali

do Phondrasônu? Kvůli tomu, žes jim odporoval? Nebo jsi uprchl před

hněvem Nesmrtelných?“

69

Crotàgon mlčel. „Ne,“ vyšlo mu váhavě z úst. „Chtěl jsem ostatnì ze

Zlatých ocelì přemluvit k tomu, aby sdìleli můj názor a abychom společně

vyrazili k věži z kostì a zapůsobili na panovnìky, ať aspoň jmenujì jiného

nostàroje. Proti Caphalorovi se nedalo nic namìtat, ale Sinthoras − nikdy.“

Firûsha tiše nasála vzduch. To nebylo nic jiného než otevřené

pochybnosti! Otevřené pochybnosti o rozhodnutì Nesmrtelných, což se rovná

zradě.

Alf sklopil hlavu. „Ale já…“ Zhluboka si vydechl, statným, svalnatým

tělem proběhlo zachvěnì. „Mé plány byly zrazeny. Osobou, na nìž mi hrozně

záleželo. Která pro mě… znamenala všechno a jejìž život jsem často

chránil.“ Zavřel oči. „V noci mne odvlekli z tábora a uvrhli do vyhnanstvì.“

Crotàgon na ni pohlédl světle hnědýma očima, v nichž se zřetelně rýsovala

bolest.

Zrada jeho druha ho zasáhla hlouběji než uvrženì do vyhnanstvì. Firûsha

k němu pocìtila soucit. I teď tìm hrozně trpì, stejně jako dřìv.

„Dokud existujì Nesmrtelnì, nebudu se moci vrátit. Oni si budou můj čin

přesně pamatovat.“ Odvrátil hlavu stranou a ukázal jì pohledný profil. „Ale

máš pravdu. Ty by ses měla vrátit na povrch a do toho svého Dsônu.“

„Ach, to by bylo skvělé, Crotàgone!“ vykřikla radostně − a musela se

dìvat, jak procházì kolem klece, aniž by ji otevřel. „Co… chceš dělat?“

„Jdu vedle. Chtěl bych se jednu noc vyspat, než se rozhodnu, co budu

dělat dál. Nemůžu tě nechat, abys samotná bloudila Phondrasônem. Byla bys

mrtvá dřìv než novorozeně barbarů v dìře plné óarců. Nejsi ani válečnice.

A na to, abys někoho zabila falešnými tóny, zpìváš až moc dobře.“ Zasmál

se vlastnìmu vtipu.

Firûsha se k jeho veselì nepřipojila, mìsto toho na něj jedovatě pohlédla.

„Já mám v tomhle vězenì sedět ještě jednu noc?“

„Kdybych tě doprovodil na povrch, musel bych se mnohého vzdát. To se

musì uvážit, mladá alfko. Z téhle klece mi nemůžeš uprchnout a vydat se

pátrat na vlastnì pěst po cestě ven nebo po svých bratrech. Když se na to

pozorně podìváme, pouze tě chránìm před tvou vlastnì hloupostì a podruhé ti

zachraňuju život.“

„Co tu chceš uvážit?“ odsekla alfka nevěřìcně. „Rozhlédni se kolem sebe!

Ţiješ v chlìvu, ve kterém by tvůj otec ubytoval nanejvýš nejhoršì otroky.“

„Odkud vìš, jak vypadá zbytek mého domu?“

„To se dá snadno domyslet. Určitě za těmi dveřmi neskrýváš žádné

mìstnosti s koupelnami a postelemi!“ utrhla se na něj Firûsha nahněvaně.

Alf se ušklìbl a přejel si rukou po holé hrudi. „Všimla sis, že jsem se po

boji okoupal a natřel mastì?“ Crotàgon ukázal na stěnu. „Za nì se nacházejì

mìstnosti, o jejichž kráse by sis dnes musela jenom nechat zdát. Ale kdo vì?

Určitě by tě potěšila koupel v teplé vodě vonìcì různými esencemi. Až noc

70

skončì, budeš mìt to potěšenì a já tě tu všìm provedu. Pak pochopìš, proč

potřebuju čas na rozmyšlenou.“ Podal jì do klece nádobu podobnou hrnci.

„Kdybys měla potřebu.“ Rozložitý alf vyšel z kuchyně a tiše za sebou zavřel

dveře.

Firûsha po něm vztekle mrštila pohárem, ten se s řinkotem rozbil o stěnu

a čaj se rozstřìkl všude kolem. Urážky, kterými ho chtěla zasypat, v poslednì

vteřině spolkla a kousla se do rtů.

Zády sklouzla po železných prutech klece k podlaze a zìrala do plamenů.

Ty mě přivedeš zpátky, monstróznì alfe od Zlatých ocelì! Já si tě ochočìm.

Budeš poslouchat a uděláš všechno, co budu chtìt.

Zatìm ještě nevěděla, co řekne bratrům, jestli na ně narazì. Dovolìm jim,

aby Crotàgona zabili, nebo si ho nechám jako užitečného idiota?

Firûsha hledala nejvhodnějšì polohu ke spanì a stočila se. Určitě dostaneš

pořádnou lekci. Za to, že se mnou zacházìš jako s nějakou špinavou otrokynì.

Zavřela oči.

71

IV.

Dsôn Sòmran,

nic víc než pouhé město.

Nikoliv pýcha říše,

žádné černé srdce,

tepající blahobytem a silou,

ale šedé útočiště.

Šedé hory, šedé mraky a šedý déšť

přinášejí šedé myšlenky.

Neustálé zoufalství, otřesené duše.

Říkali mi, že se v Dsôn Sòmranu děly

nevýslovné věci.

Nemálo alfů se dopustilo největšího zločinu:

lhostejně a sobecky

odvrhli dar nesmrtelnosti!

Osmdesát osm alfů se samo zabilo,

skočili z valu,

nalehli na čepel,

72

oběsili se.

Jejich jména byla vymazána,

dokonce ani nebyla zapsána na tabuli hanby.

Měli upadnout v zapomnění.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

73

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Ještě teď jsem ji slyšel! Sisaroth kulhal zatuchlým, horkým tunelem,

v němž se šìřilo plápolavé světlo, vycházejìcì přìmo ze stěn. Zdálo se, že se

někde za skálou nacházì ložisko lávy, vydávajìcì teplo a jas.

Jako slepý se tu trmácìm nějakou zatracenou pecì! „Firûsho!“ zakřičel,

rukou si otřel obličej a slìzl z prstů pot. Ani kapka tekutiny nesměla přijìt

vniveč.

Hlas pohřešované sestry se však odnikud neozýval.

Protože bylo úplně jedno, jestli bude pokračovat v cestě, nebo jestli se

vrátì do sìně s tolika odbočkami, kráčel dál. Doufal, že někde z tunelu

vyleze.

Rameno a noha ho nepřestávaly bolet. Zároveň ho popoháněly, aby šel

dál a dostal se na mìsto, kde se mu někdo postará o rány nebo kde aspoň

najde materiál, aby se mohl sám ošetřit. Rána v lýtku se musela

bezpodmìnečně vyčistit, aby se nezanìtila a aby se do nì nedostala

nebezpečná sněť, která by hladově prostupovala masem i kostì.

Sisaroth se obával, že za to, že se tak potì, nemůže vysoká teplota

v chodbě, ale horečka, která ho zachvacovala. Nutně potřebuju vodu.

Když udělal dalšì krok, všiml si run na podlaze. Nahromadila se na nich

špìna a zčásti je celé zakryla.

Sklonil se a osahal je. Byly vyryté do země do hloubky břìška prstu

a vybarvené červenou barvou, po krajìch se vylámaly nebo je rozdupaly

nesčetné podrážky.

Setřel špìnu.

Alfské znaky. Sisaroth rozpoznal obvyklé rysy pìsma svého národa, ale

musel to být druh, jaký se už dávno nepoužìval. Podařilo se mu vyluštit

pouze několik slov, která varovala před nebezpečìm ducha.

Krok za krokem uvolňoval jednotlivé znaky: magie, Bezectný, věčný

život, nebeský oheň, četl s údivem a napětìm. Nějaké útočiště?

Rozhodl se, že půjde tunelem až na konec. Ten, kdo runy vyryl, patřil

k alfům. To, co bude na konci na něho čekat, může být jen něco dobrého.

Mezitìm se potil, jako kdyby dřel venku pod žhnoucìm letnìm sluncem.

Měl pocit, že ústa, která neměla dost slin, jsou plná pìsku. Horkem mu

naběhl jazyk, v krku měl sucho. Při každém kroku mu uniklo zaúpěnì, rychle

se musel nadechnout.

Potácel se vpřed, tunel se mu v nepravidelných intervalech ztrácel před

očima. Kolena se mu třásla, jako by nechtěla dále nést jeho váhu.

V tu chvìli stoupl pravou nohou na nějaký symbol, který se rozzářil

fialovou barvou a osvětlil celou chodbu.

74

Potom před nìm vzplály dalšì runy, jedna po druhé, a ukázaly Sisarothovi

cestu. Zvedl se vìtr a odvál ze znaků špìnu, vmetl alfovi do tváře zrnìčka

prachu, až si musel rukou zakrýt oči, aby si je chránil.

„Pojď ke mně, dìtě Inàste,“ ozval se vábivý ženský hlas. „Čekám na

tebe.“

„Kdo jsi?“ odpověděl zvolánìm.

„Pojď ke mně, dìtě Inàste. Čekám na tebe.“

Sisaroth se potácel vpřed, poslednìmi silami, které mu zbyly, překročil

svìtìcì znaky. Odevzdal se osudu, ať už tam na něj čeká pomoc a ochrana,

nebo slepě kráčì do pasti.

Zářivá světýlka ho dovedla do malé jeskyně, kde se uprostřed nacházela

kulaté stavba, podepřená několika sloupy. V jejìm středu se tyčila do výšky

štìhlá věž. Stěny jeskyně posloužily k zakotvenì četných vzpěr, které měly

zabránit tomu, aby se budova při otřesech začala kymácet.

Svìtìcì runy v zemi vedly přìmo ke sloupům a pokračovaly podél nich dál.

Také věž v jejich středu se rozzářila a osvětlila celou jeskyni. Dìky tomu

byla dobře vidět obrovská malba na stěně, zachycujìcì lovecké scény v lese

poblìž nějakého alfského města.

Krása této práce ani jejì přesnost a životnost barev nedokázaly Sisarotha

nadchnout. Bylo mu jedno, jestli tam někdo je, a pokud ano, tak kdo to je.

Naléhavě potřeboval vodu − a najednou zaslechl tiché ševelenì: mezi sloupy

se třpytila voda.

Konečně! Umìrám žìznì! Sisaroth rychle kulhal vpřed, prošel kolem

sloupů a ocitl se před vodnì nádržì, uprostřed nìž se tyčila věž.

Alf zasténal, poklekl a přičichl k vodě. Vlnila se před nìm, svěžì,

průzračná a bez zápachu, který by varoval před jejìm požitìm.

Sisaroth nabral tekutinu do dlaně a ochutnal ji. Nejlepšì voda! Děkuji

vám, Bezectnì! Přidržel se okraje, ponořil obličej dovnitř a pil dlouhými,

hlubokými doušky. Nejdřìve se mu zdálo, že se mu voda v nose změnì

v páru, takový žár v sobě cìtil.

Zvedl hlavu a se smìchem zalapal po vzduchu. Tak je to lepšì. Svlažil si

dlouhé černé vlasy a přehodil si je do týla. Potom se opřel o sloup a zadìval

se na zářìcì věž. Teď se podìváme na tebe, dalšì záhado Phondrasônu. Máš

uvnitř něco k jìdlu? Jak se tam dostanu?

Budova se tyčila do výšky nejméně sedmdesáti kroků a v průměru měla

patnáct kroků. Členily ji nepravidelné, skoro neopracované kvádry, ale runy,

které byly do nich vytesané, byly vypracované velice čistě. Sisaroth proto

usoudil, že stavitel a rytec nebyli jedna a ta samá osoba.

Když se na věž zadìval pozorněji, zjistil, že se mìrně naklánì na stranu,

což vysvětlovalo prohnuté vzpěry. Zdálo se, že podložì pod takovou

75

nesmìrnou tìhou povoluje. Strop jeskyně, který se klenul zhruba ve výši

čtyřiceti kroků nad cimbuřìm, jevil stopy opracovánì. Byl uměle prohlouben.

Chtěli ho tam prorazit, nebo se snažili prodloužit věž? Sisaroth se zvedl

a obešel věž kolem dokola. Přes vodnì nádrž k nì nebyl odnikud přìstup.

Napadla ho nehezká myšlenka, že snad stojì před náhrobkem nějakého

šìlence, který se považoval za někoho hrozně velkého a důležitého. Mrtvì

netleskajì.

Slyšel jsem hlas nějakého ducha, který si ze mě dělal blázny? „Haló!“

zakřičel. „Jsem dìtě Inàste a zaslechl jsem pozvánì. Runy mě přivedly až

sem. A tak tu teď stojìm!“

Nic.

Moc nepředpokládal, že uslyšì nějakou odpověď. Ale mohlo se to stát.

Zmocnil se ho neklid. Chtěl tu hádanku vyřešit a bezpodmìnečně se

podìvat do vnitřku té stavby. Naděje, že v nì jsou uloženy zásoby, zbraně,

šaty a jiné použitelné věci, ještě vìc posilovala alfovu ctižádost. Ve

Phondrasônu vládly zákony silnějšìho, rychlejšìho, lepšìho. Dobrá výzbroj

by naklonila misky vah v jeho prospěch.

V žaludku mu hlasitě kručelo.

Zatraceně ještě jednou! Jak znì ten trik? Sisaroth zůstal stát a zahleděl se

na sloupy, na nichž stejně jako předtìm žhnuly symboly. Magickou sìlu,

která z nich vycházela, cìtil v podobě jemného svěděnì v obličeji. Dvě z run

byly poškozené. Údery kladivem a ostrými sekerami poznamenaly jak

sloupy, tak i znaky. Zničil je někdo schválně?

Poslednì pokus, potom půjdu dál. Znovu se otočil ke stavbě bez oken.

„Hej, vy tam uvnitř! Jestli mě někdo slyšì: jsem zraněný a potřebuju pomoc,“

zahulákal ve směsici zklamánì a vzteku. Sisaroth se sehnul, zvedl ze země

malý kamìnek a mrštil jìm o stěnu věže. „Hej! U Inàste a všech Bezectných,

já…“

Jakmile kamìnek narazil do zdi, zableskly se magické znaky v kvádrech

a změnily barvu na výhružnou červeň. Kolem vzpěr se vyrojily bělavé

blesky. Ze shluků energie, které budily dojem, že vnášejì do věže sìlu ze stěn

jeskyně, vycházel mnohohlasý bzukot.

Z jednoho znaku na spodnìm kamenném kvádru vylétl rubìnový paprsek,

který alfa zahalil od hlavy až k patě. Sisarothovi se okolì rozmazalo před

očima.

Co je zas tohle? Oslepen zavřel vìčka a chtěl couvnout.

Když opět otevřel oči, vznášel se po dobu dvou, třì úderů srdce v nějaké

cele a hned poté dopadl do hromady kostì, které pod jeho váhou popraskaly

nebo se úplně rozpadly v prach. Rána v noze a zraněné rameno mu působily

hotová muka, zařval bolestì a nadechl se zkaženého vzduchu, po němž se

rozkašlal.

76

„Ty jsi ale netrpělivý,“ zaslechl káravý hlas nějaké alfky, použìvajìcì

starodávný dialekt. „Tos nemohl počkat?“

Kde jsem? Sisaroth se pokusil chytnout mřìžì a vytáhnout po nich vzhůru.

Voda uhasila žìzeň, ale přestože mu nedodala sìlu, nechtěl dát před

neznámou ženou najevo slabost. „Jmenuju se Sisaroth,“ představil se

a upřeně zìral do prachu ve snaze objevit v něm neznámou alfku.

Stála u úpatì schodiště, přes sebe měla přehozený dlouhý, světle hnědý

kabát. Zvlněné světlé vlasy jì sahaly ke krku a svìtily v záři lampy, kterou

měla připevněnou k jakési holi. „Odkud přicházìš?“

„Z Dsôn Sòmranu. Hledám sourozence.“

„Jsi prvnì, koho jsem po…“ Zamyslela se. „Na tomhle proklatém mìstě

ztrácìm pojem o čase. Rozhodně je to už hodně dávno od chvìle, kdy jsem

mohla přivìtat nějakého návštěvnìka. Návštěvnìka, který neusiluje o moje

maso.“ Alfka ukázala na polámané kosti povalujìcì se kolem něho. „Promiň

mi to přijetì. Hned tě pustìm na svobodu. Tahle cela sloužì k mojì ochraně.

Věž mě v minulosti občas překvapila tìm, že se do sklepa dostala nějaká

bestie, která by mě s radostì sežrala.“ S úsměvem popošla blìž a udělala

nepatrné gesto. „Já jsem Marandëi. Vìtej v mé nechtěné řìši.“

Zámek na Sisarothově cele se s tichým kliknutìm odemkl, jako by ho

otevřela ruka neviditelného ducha.

Ona je… cîanai! Sisaroth vykulhal ven a naznačil úklonu. „Děkuji, žes

mě k sobě přivedla.“ Odhadoval, že je mnohem staršì než jeho matka. Kůže

na krku a prstech byla zkrabatělá, zvlášť zřetelně se vrásky rýsovaly kolem

úst a očì. Pod kabátem zahlédl lem tmavě hnědých šatů zdobených

výšivkami.

Cîanai znal Sisaroth pouze z legend. Byly to ty samé legendy, které

vyprávěly o Dsôn Faïmonu, o vysokých školách v paprsku Wèlèron, v němž

učenci údajně zkoumali opravdovou magii. Pouze v nejvzácnějšìch

přìpadech se rodili alfové, kteřì uměli vìc než jen použìt obvyklých

vrozených sil.

„Neděkuj mi. Poděkuj věži,“ odvětila Marandëi. „Jak se tak na tebe

dìvám, Phondrasôn si s tebou škaredě pohrál. Pojď se mnou nahoru.

Dostaneš najìst a napìt a potom se podìvám, co dokážu udělat s tvými

ranami.“ Vykročila jako prvnì. „Musìš překonat několik schodů. Zvládneš

je?“

„Zvládnu, cîanai.“ Sisaroth cìtil úlevu. Bolesti i hlad jsou u konce.

Děkuju, Bezectnì!

„Cîanai.“ Marandëi se pobaveně ušklìbla. „To je přìliš vznešené oslovenì

alfky, která neudělala nic jiného, než že jednìm gestem odemkla zámek.“

„Jak jsi myslela to, že mě sem přivedla věž?“

77

„Přesně tak, jak jsem řekla.“ Ţelezem obitý konec jejì hole, sahajìcì alfce

až k ramenům, dopadl s jemným cinknutìm na kámen, připevněná lampa se

zakymácela. „Stejně snadno tě mohl proměnit v hromádku popela. Věž sama

rozhoduje o tom, co udělá s tvory, kteřì před ni předstoupì.“

Sisaroth nechápal. „Ale já myslel, žes to byla ty…“

Marandëi natáhla volnou ruku a přejela jì po stěně. „To je můj domov.

Moje útočiště. Moje všechno, co teď budeš se mnou sdìlet. Předpokládám, že

spolu budeme dobře vycházet.“

Sisaroth zůstal stát jako přikovaný. Navzdory nedostatku sil v něm vzplál

odpor. „Já nemám v úmyslu zůstat s tebou…“

Alfka se otočila, jejì téměř bìlé oči na něj pohlédly plné hněvu. „Ani já

jsem stejně jako ty neměla v úmyslu uvìznout v téhle věci! Odsud nenì

úniku. Zdi odolaly všemu, co jsem si vymyslela. Tak tady trčìm a čekám, že

mě občas někdo navštìvì a já se pak někdy budu na něj dìvat, jak umìrá.“

Sešla o schod nìž a předklonila se, takže se jejich tváře ocitly ve stejné výši.

„Já v téhle věži nežiju proto, že se mi tu lìbì, Sisarothe. Ne, to zcela určitě

ne. Já jsem v tomhle prokletém baráku uvězněná!“

To nemůže být pravda. Alf se krátce zasmál. „Ty jsi cîanai, a že bys

nebyla schopná dostat se z vězenì ven? Tomu nemůžu věřit!“

„Tady promlouvá arogance mládì, která nevì, co řìká.“ Kovový hrot

prudce udeřil o kámen. Tvrdý, chladný zvuk podtrhl ženino pokáránì. „Já

jsem se svou moudrostì u konce. Ale učinìm ti návrh, mladá horká hlavo:

kdybys ty našel nějakou cestu, která nás oba z tohoto bezútěšného mìsta

vyvede, budu tě následovat a po dobu pěti částì nekonečna ti splnìm každé

přánì, pokud to bude v mých silách.“ Marandëiny tvrdé rysy se uvolnily.

„Ale nejdřìve se postaráme o tvoje rány. Budeš potřebovat sìlu. Ach, ještě

než zapomenu: věž je pomstychtivá a nezapomìná, kdo jì ublìžì. Budeš

muset počìtat s odplatou. Dosud potrestala každý můj pokus z nì uniknout.“

Otočila se a pokračovala po schodech vzhůru.

Sisarothovi vìřily v hlavě nejrůznějšì myšlenky, zatìmco kráčel za nì.

„Vìš, kdo ji postavil?“

„Předpokládám, že nějaký alf. Runy mi řekly, že už uplynulo hodně času

od doby, co zde pracoval. Použìval dialekt pìsma, který se v Dsôn Faïmonu

již nepoužìvá. A musel to být opravdový šìlenec, když si vymyslel takovou

náročnou past.“ Marandëi došla ke dveřìm, které se před nì rozevřely.

Ujistila se, že jì Sisaroth kráčì v patách. „Začìná to tìm, že jsme obklopeni

magickým polem, kterým se věž sama zásobuje. Viděl jsi vzpěry, které

vedou do skály?“ Sisaroth přikývl. „Fungujì jako vedenì ke zdroji. Objekt

tak má k dispozici neomezené množstvì energie, jež se nikdy nevyčerpá.“

Alf bleskurychle zauvažoval. „Jedině kdyby to pole nějak vyschlo.“

78

Marandëi se rozmrzele zasmála. „Na to čekám už celé části nekonečna.

S tìm bys neměl počìtat.“

Sisaroth si v myšlenkách vybavil zničené runy na jednom ze sloupů.

Vyprávěl alfce o svém objevu. „Je možné, že právě to je důvod, proč nás věž

nechce nebo nemůže pustit na svobodu?“

Marandëi na něho zvědavě pohlédla. „To je docela možné. Ale o tom si

popovìdáme později. Nejdřìve se postaráme o tebe.“ Dala mu přednost ve

dveřìch. „Vìtej ve svém novém domově, Sisarothe.“

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Sòmran, v severním výběžku

Šedých hor, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

„Já s tebou ale nechci mluvit!“ Wènelon se snažil zabouchnout dveře.

Ranôria nebyla tak hloupá, aby strkala nohu do škvìry ve dveřìch, mìsto

toho se opřela o černé dřevo zdobené uměleckými řezbami, čìmž pohodlně

zabránila, aby se dveře zabouchly. „Jenom krátce. Potom tě nechám na

pokoji,“ řekla naléhavě, aniž by vypadala jako pokorná prosebnice.

Byla v úzké uličce před Wènelonovým domem. Alf byl jednìm

z účastnìků oslavy té noci, kdy došlo k vraždě, a také svědkem, který se

stejně jako šest dalšìch alfů postaral svým podpisem o vynesenì rozsudku

nad jejìmi dětmi.

Svěžì vìtr přinesl dalšì déšť, který byl navzdory blìžìcìmu se jaru

promìsen sněhovými vločkami. Chlad udeřil Ranôrii do tváře. Ledová sprška

jì přišla docela vhod.

„Aïsolon mě dost dlouho vyslýchal. Tobě nedlužìm žádné vysvětlenì,“

ozvalo se vzdorně zevnitř.

Mýlìm se, nebo slyšìm v jeho hlase strach? „Ne, nedlužìš,“ odvětila

jemným hlasem. Alfovo vehementnì odmìtánì v nì probudilo nedůvěru.

„Pouze se snažìm pochopit, jak se z mých dětì mohli stát bestiálnì vrahové.

To je všechno.“

Tlak z vnitřnì strany nabral na sìle, dveře se zavřely.

Zbabělče! Ranôria couvla o dva kroky dozadu a zadìvala se na fasádu

domu, sousedìcìho s okolnìmi budovami. Zdi stály těsně vedle sebe, Dsôn

neměl tolik mìsta, aby jìm mohl plýtvat. Za okny postřehla mìhajìcì se

siluety. Zbaběle se na ni dìvali zpoza závěsů.

U něho ničeho nedosáhnu. Zbývalo šest dalšìch jmen. Zvedla ruku

a zamávala na pozdrav. „Děkuju,“ zavolala hlasitě, otočila se a kráčela pryč.

Jenom ať si všichni myslì, že se oni dva spolu bavili.

79

Wènelonův strach ji utvrdil v domněnce, že svědkové něco tajì a nechtějì

to prozradit, když už přečkali i výslech u mìstodržìcìho.

Vypátrám, co za tìm vězì a kdo je k tomu navedl. Ranôria se loudala

deštěm se sněhem, hlavu měla mìrně skloněnou, aby ji mokrá studená

směska nebičovala do obličeje. Předtìm se upravila, aby udělala dojem, oči

zvýraznila tmavým lìčidlem a tváře natřela šedou barvou na znamenì

smutku. To ještě znásobilo jejì již tak hrozivý zjev.

Udělala sotva dva kroky, když se musela vyhnout povozu, na němž bylo

naloženo plno beden.

Zpočátku nevěnovala této okolnosti pozornost, když však rachot kol těsně

za nì umlkl, ohlédla se. Povoz zastavil před Wènelonovým domem, náklad

mizel ve dveřìch, které před nì zůstaly zavřené.

Ranôria pospìchala zpět, aby zjistila, co si nechal dovézt.

Zeptala se jednoho z dodavatelů a dostala odpověď, že bedny a krabice

obsahujì ušlechtilá vìna a karafy z Helîstriny sklárny. Ostatně je to už druhá

dodávka. Třetì bude následovat následujìcìho rána.

Wènelon nikdy nebyl tak bohatý, aby si mohl dovolit takové drahé věci.

Tato informace jì stačila a ještě vìce posìlila jejì teorii o spiknutì

namìřenému proti nì a jejìm dětem. Wènelon žil ve čtvrtém okruhu, kde

bydleli prostì alfové. Jeho družka patřila k řemeslnìkům a nedostávala tak

vysokou odměnu, aby si mohla koupit jednu jedinou láhev takového vìna.

Rozběhla se, aby co nejrychleji dorazila do pátého okruhu. Tentokrát se

nenechá odbýt.

Dalšì jméno na seznamu patřilo Acòrhii, alfce proslulé vypravěčským

uměnìm. Lìčila nejmladšìm alfům někdejšì Dsôn Faïmon slovy neslýchané

krásy, v jejìm podánì žila bitva s Dorón Ashont vlastnìm životem, a stejně

tak nenapodobitelným způsobem popisovala statečnost a soudržnost

obyvatel Dsôn Sòmranu. Acòrhia věděla, jak bojovat se šedì v srdcìch

a dušìch. Přitom byla na vypravěčku ještě velice mladá a jen stěžì mohla na

vlastnì oči vidět starou, zaniklou řìši alfů.

Je tedy zvyklá vyprávět pohádky. Ranôrii nijak neudivovalo, že svým

vynikajìcìm talentem dokázala Aïsolona zmást. U nì se jì to tak snadno

nepodařì.

Po krátké chůzi a zdolánì nesčetných schodů dorazila do pátého okruhu,

kde již domy působily vznešenějšìm dojmem a nestály natěsnány jeden na

druhém.

V této čtvrti si alfové mohli dopřát luxus malé zahrádky, byla jeden krok

široká a stejně tak dlouhá. Obyvatelé v nì pěstovali předevšìm popìnavé

rostliny s černými, bìlými a rudými listy, které se úlisně ovìjely kolem oken

a dveřì.

80

Acòrhia žila v domě soupeřìcìm s přìbytky jejìch sousedů, který z nich má

nejkrásnějšì šlahouny. Barvy se neustále střìdaly: temná krvavá červeň,

intenzivnì zlatožlutá barva a mezi tìm tlumená šeď.

Mezi rostliny alfka vtěsnala dìla vyřezávaná z kostì a různé sošky, které

doplňovaly porost a umožňovaly vlastnì výklad. Tak napřìklad některé listy

tvořily hřìvu upìra noci, šlahouny se změnily v hady ovìjejìcì tělo jednoho

óarca, plazi ho škrtili a zabìjeli.

Ranôrii se lìbily okrasné věci, rozmìstěné před domy. Moc málo chodìm

do spodnìch okruhů. Zabušila na dveře klepátkem, vyvedeným v podobě

dvou rukou držìcìch střìbrnou lebku. Brada lebky udeřila do vycizelované

kovové destičky a vydala melodický, kmitavý tón.

Netrvalo dlouho a dveře se otevřely.

Ranôria měla po dva údery srdce pocit, že se dìvá do tváře vlastnì dcery −

kdyby nebylo rudých vlasů. Jinak se Firûsha vypravěčce nesmìrně podobala.

Je Aïsolon i jejìm otcem? prolétlo jì hlavou bez špetky žárlivosti. U alfů bylo

běžné, že se druhové a družky v průběhu nekonečna občas střìdali.

„Buď pozdravena,“ pravila Ranôria přátelsky a zvedla hlavu, aby byly

rysy jejì tváře jasně vidět. „Já jsem…“

„Já vìm, kdo jsi,“ přerušila ji Acòrhia a uklonila se, pak široce rozevřela

dveře. Tělo jì obepìnaly přiléhavé rudé šaty. Přes ně měla přehozenou kratšì

černou kazajku zdobenou bìlými perlami. „Je mi ctì, že tě můžu přivìtat.“

Uvolnila chodbu, z nìž se linula vůně papìru a parfémovaného inkoustu.

„Vstup dovnitř a buď mým hostem.“

Ranôria překročila práh a blahosklonně jì pokynula. Tvoje vstřìcnost mě

nezaslepì. „To je velice milé.“

Acòrhia zavřela dveře, předešla ji a zavedla do knihovny, v jejìmž středu

se tyčil obrovitý odumřelý strom. Kolem něj se nahoru vinulo schodiště, po

prknech přibitých k tlustšìm větvìm jste se dostali k balustrádě s vyššìmi

regály, kde stály hrubé folianty. Do kmene byly vyřezány výklenky, v nichž

spočìvaly knihy. Napravo visela houpacì židle, nalevo od nì se nacházel

velký psacì stůl, kde se povalovaly skleněné tužky, brka a nesčetné

kalamáře.

Ranôria užasla, když zjistila, že všechny listy a květy na větvičkách

představujì popsané listy papìru!

Byly ke kmeni připevněné drátem nebo téměř neviditelnými vlasci

a stočené do požadované podoby jako poupě, rozvìjejìcì se nebo plně rozvitý

květ. Parfémovaný inkoust plnil mìstnost vůnì teplých mandlì a medu.

Větvičky se v průvanu začaly hýbat, falešný květinový strop šustil a šelestil.

Jedna stránka se uvolnila a snesla se před oběma alfkami k zemi.

„To je fantastické,“ vylétlo Ranôrii z úst. Zastavila se, aby si tento pohled

vychutnala.

81

„Děkuji. Jsou to jen staré poznámky, které už nepotřebuji. Na stromě se

jim dostává poslednì cti,“ vysvětlovala Acòrhia a pohlédla na papìr, ležìcì jì

u nohou. „Upevňuju je jenom volně. Náhoda rozhodne, který poputuje do

ohně a který smì zůstat.“ Přisunula židli pro návštěvnici blìže ke krbu.

„Prosìm pěkně.“

Ranôria pomalu popošla k ohni, odložila kabát na věšák a posadila se. Ve

tváři měla vepsaný údiv. „Tos ale měla krásný nápad,“ prohlásila nadšeně.

„To se ti musì přiznat.“ Rozhlédla se. Knihovna a soubor spisů zabìraly

všechna čtyři patra domu.

„To je můj kamenolom, dalo by se řìct.“ Acòrhia se smìchem usedla

naproti nì. „Tady najdeš mnoho pokladů ze starého Dsônu, které mi svěřili ti,

co přežili, a vedle nich i moje vlastnì poznámky.“

„Smyšlené přìběhy.“

„Zčásti ano, zčásti ne. Vyptávala jsem se každého obyvatele Dsônu na

legendy, pohádky i pravdivé přìběhy a pak jsem je sepsala. Buď jsem je

zachovala v původnì formě, nebo jsem z nich vytvořila nový přìběh. Je to

můj fundus.“ Opřela se o opěradlo a pohodila rudými vlasy. „Ale proto jsi

nepřišla. Chtěla bys slyšet, jak došlo k té vraždě.“

„Už se rozneslo, co dělám?“ Když uvážìm, že jsem předtìm zaklepala

pouze na Wènelonovy dveře, šìřì se ta zpráva mimořádně rychle. Ranôria si

z toho vyvodila: opravdu musejì mìt ze mě a mého pátránì strach.

Acòrhia přikývla na souhlas. „Sice jsem se ještě nestala matkou, ale

velice dobře chápu tvé naléhánì. Kdyby se to týkalo některého člena mojì

rodiny, podnikla bych všechno možné, jen abych ho dostala z Phondrasônu

pryč − pokud bylo to obviněnì falešné.“ Zatvářila se nešťastně. „Můžu ti

udělat čaj, než začnu?“

„Ty nemáš otroky?“

„Otroci jsou drazì, vědì toho vìc, než je dobré vědět, a potřebujì silnou

ruku,“ odvětila vypravěčka. „Já jsem sama a znamenalo by pro mě přìliš

velkou námahu, kdybych musela dohlìžet ještě i na otroky. Raději si to, co je

potřeba, udělám sama.“ Slabě se pousmála. „Tady jsi v pátém okruhu,

Ranôrie. Ne tak vysoko, jak bydlìš ty.“

„Ne, děkuji. Nechci čaj.“ Ranôria narovnala záda. „Protože to vìš, zeptám

se tě: povyprávěj mi, co se té noci přihodilo. Chtěla bych vědět každou

maličkost, každičký detail!“ Poznám, když někdo lže. Dokonce i ty.

„Nebude se ti to lìbit.“ Acòrhia se pustila do vyprávěnì, které neznělo,

jako když svědek vyprávì, co viděl, ale jako hotový přìběh: formulovaný do

poslednìch podrobnostì, takže nezbýval žádný prostor pro otázky.

Acòrhia se zmìnila dokonce i o tom, jak byla nádherná dýka vykládaná,

jak rychle bratr a sestra dýchali, kdy mluvili pomalu a kdy zase rychle,

napodobila jejich mimiku i gesta. Dosáhla tìm takového uměnì, že Ranôria

82

vnitřnìm zrakem živě viděla celý průběh událostì. Nic tam nechybělo

a všechno dohromady dávalo hrůzný smysl. „Potom jsme zavolali stráže,“

zakončila Acòrhia vyprávěnì. „Zbytek znáš.“

„Ano,“ pronesla Ranôria nepřìtomně a pokusila se vypudit děsivé obrazy

z hlavy, protože jim nechtěla věřit. Srdce se vzpìralo, ale rozum jì už

našeptával, že právě tak se všechno muselo odehrát. „Měla jsi pravdu:

nelìbilo se mi, co jsem teď slyšela.“ Zahleděla se na mladou vypravěčku.

„Tak tomu s pravdou leckdy bývá,“ odvětila Acòrhia soucitně. „Dokáže

ublìžit. Tvoje děti dostaly tvrdý, ale spravedlivý trest. Přesto lituji, že k tomu

došlo. Kdyby se Sémaina držela zpátky a nezahrnovala tě nevhodným

a neoprávněným posměchem, byla by ona i jejì milì ještě naživu.“ Přiložila

si ruku k hrudi. „Viděla a slyšela jsem tě při poslednìm koncertu. Umìš

poslat melodii uchem až k srdci a dotknout se ho. Tomu se moje slova

a přìběhy nemohou nijak rovnat.“

„Každý využìvá takový talent, jakému nejlépe rozumì.“ Ranôria

nepostřehla v něžném obličeji svého protějšku nejmenšì známky lži nebo

strachu. Má to být pravda? Opravdu se to v Tênnegorově domě přihodilo

právě tak?

Pìchlo ji u srdce, když na to pomyslela, jako by ji tělo chtělo potrestat za

to, že o svých dětech začìná pochybovat.

Nesmìm tomu věřit! Firûsha by nic takového neudělala. Nikdy! Acòrhia je

lhářka! Chtěla ještě chvìli zůstat a sáhnout hostitelce na zoubek. „Přece jen

bych si ráda dala trochu čaje.“ Otřásla se a natáhla ruce ke stále menšìm

plamenům v krbu. „Na to, že je jaro, je pořád ještě přìliš chladno.“

„Nic mi nebude milejšì. Dostala jsem od jedné přìtelkyně životodárné

bylinky. Sbìrá je v kamenolomu a přìsahá, že v takové čistotě rostou jenom

tam. Omluv mě.“ Acòrhia vstala a vyšla z knihovny. „Zatìm se tu

porozhlédni,“ zavolala zvenčì.

To udělám. Ranôria se zvedla a zamyšleně procházela přìzemìm,

prohlìžela si hřbety knih, vystoupala po schodech kolem kmene a po

stupìncìch na větvìch se dostala až do čtvrtého patra.

Z výšky patnácti kroků už střechou z papìrových listů přestala vidět na

psacì stůl a houpacì židli. Shora padalo dovnitř kalné světlo, kapky deště

a sněhové vločky přistávaly s tichým šuměnìm na hrubé skleněné kopuli.

Ranôria doufala, že jejì mozek objevì v lìčenì událostì nějakou

nesrovnalost, maličkou chybičku. Acòrhia je připravená až přìliš dobře.

Jediné, co se vypravěčce dalo vyčìtat, byla skutečnost, že jejì lìčenì bylo

naprosto identické s tìm, co si Aïsolon poznamenal během výslechu. Do

poslednìho slova.

83

Acòrhia si mohla tento průběh událostì vymyslet a vpravit ho ostatnìm

šesti do hlavy, řìkala si v duchu. Dokázat to ovšem nemohla. Přinutila se

kráčet v úvahách opačnou cestou − a dostala nápad. To si hned ověřìm!

„Ranôrie?“ Acòrhia se vrátila s čajem.

„Už jdu,“ zavolala odpověď a pospìchala po schodech dolů. Došla k židli

u krbu, kde na ni čekala vypravěčka.

Vůně nápoje, kouřìcìho v baňaté skleněné misce na odkládacìm stolku,

připomìnala vlhkou půdu, kořeny a houby. Vedle byly přichystané křišťálové

poháry.

„Doufám, že to chutná lìp, než jak to vonì?“

„Většina dělá chybu a zapomìná vložit dovnitř kousìček břidlice,“

prozradila Acòrhia.

„Břidlice? Myslìš tìm ten zákeřný šedý kámen, který se loupe jako kůra,

přestože vypadá na pohled tak pevně?“

„Dávej dobrý pozor!“ Acòrhia vytáhla z kapsy oděvu malý sáček, vyndala

z něj na prst dlouhé úlomky a vložila je do přinesených pohárů. Když do

nich nalila čaj, změnila se jeho rašelinově hnědá barva během čtyř

nadechnutì v průhlednou béžovou. Částečky, které se v něm vznášely, se

rozpustily. „Musì se vědět, že tuto reakci vyvolává jenom tenhle kámen.

Jinak by se po prvnìm doušku každý pozvracel.“

Ranôria usedla, uchopila pohár a ochutnala. „Má chuť rudých bobulì,“

konstatovala překvapeně. „Ovocný a sladký, skoro jako šťáva. To bych si

nikdy nemyslela.“

Acòrhia se rovněž posadila a vzala do ruky svůj pohár. „Navštìvìš

i ostatnì čtyři, nebo mi věřìš?“ zeptala se přìmo a zamìchala lžičkou čaj.

„Od východu do západu slunce si kladu otázku, co přimělo Sisarotha

k tomu, aby se tak přestal ovládat,“ odpověděla Ranôria a záměrně

předstìrala, že si nevì rady. „Všichni předpokládajì, že to udělal, aby pomstil

moji pohanu. Kvůli urážkám, které Sémaina vyslovila na moji adresu.“

Acòrhia zkrabatila čelo, rukou si pohrávala s pramìnkem rusých

kudrnatých vlasů. „Jaký jiný důvod by mohl mìt? Bránil čest své matky,

přestože způsob, jakým to udělal, nebyl přiměřený a nebyl na mìstě.“

„A co když ho někdo popìchl?“

„Aha, rozumìm. Myslìš, že někdo chtěl, aby to udělal on a byl za to

odsouzen? Aby vědomě odstranil Sisarotha a Firûshu z cesty?“ Poklepala

břidličnou lžičkou o podšálek. „Myslìš, že se proti tvému synovi někdo

spikl? To je děsivá, i když zajìmavá myšlenka. Muselo by se přijìt na to,

komu Sisaroth zkřìžil plány.“

„Nejen on, ale i jeho sourozenci,“ dodala Ranôria.

„Tirîgon neměl s tou vraždou nic společného.“

84

„Ale vydal se za nimi do Phondrasônu, aby jim pomáhal a zabezpečil

kontakt s Dsônem. To si mohl kdekdo domyslet.“ Ranôria schválně

přemýšlela nahlas, aby mohla sledovat výraz v Acòrhiině obličeji. Dej mi

nějaké vodìtko. Jenom cuknutì ve tváři, a hned budu o něco moudřejšì. „Jak

by asi vypadalo tohle: nemohlo to být třeba tak, že si Sémaina nadělala

nepřátele a ti proradně zneužili mého syna jako vraha, protože věděli, jak je

vznětlivý?“

„To už by byla tvoje druhá domněnka: Sémaina musela zemřìt, protože se

jednalo o něco úplně jiného než jejì urážky vůči tobě?“ Vypravěčka pomalu

přikývla. „To se mi jevì jako možné. Bylo by nutné poptat se, jaké řeči

o Tênnegorovi a jeho rodině kolujì. Možná existujì nějaké staré rozepře,

staré výčitky a vznesená obviněnì, o nichž se hovořì jen tehdy, když si

dotyčný rukou zakryje ústa.“ Usrkla z poháru. „Vidìm, že Aïsolon bude mìt

ještě hodně práce. I ty.“ Acòrhia pozvedla ruku s pohárem k přìpitku. „Ze

srdce ti přeji, aby se tvé podezřenì potvrdilo. Kéž by se prokázalo, že někdo

Sisarotha a Firûshu zneužil a stali se z nich nic netušìcì nástroje. Bez

Sisarotha bude těžké dostat toho, kdo tady tahal za provázky. Jenom tvůj syn

by mohl vysvětlit, kdo ho onoho večera natolik rozzuřil, že vpadl do

Sémaininy malé společnosti.“

Ranôria ji obdařila vděčným úsměvem. „Bezectnì budou stát při mně.“

Odložila pohár na stolek a zvedla se, přehodila si přes sebe kabát, který

u ohně uschl. „Je už pozdě a já bych chtěla se svým pátránìm začìt ještě

teď.“

„Mìstodržìcì bude k tvým domněnkám určitě vstřìcný.“ Acòrhia rovněž

vstala, aby hosta doprovodila ke dveřìm. „Budu tě v myšlenkách

doprovázet.“

Ranôria dala gestem najevo, že cestu ven najde sama. „Brzy se zase

uvidìme. Určitě si nenechám ujìt tvé přìštì vystoupenì,“ rozloučila se

s vypravěčkou a odkráčela, prošla chodbou a vyšla z domu.

Touto návštěvou se jì objasnilo hned několik věcì.

Acòrhia mě obelhala. Ona byla tìm, kdo si celou historku o vraždě

vymyslel a naučil ji ostatnì, aby všichni vypovìdali jedno a to samé.

Ranôria se ve svých domněnkách opìrala o jednu zásadnì věc, kterou

vypozorovala: vypravěčka jì nenabìdla pomoc při luštěnì té záhady, ani

nevypadala nějak zvlášť překvapeně, když uslyšela nové teorie. Už dìky

svému povolánì by musela dobrovolně a ochotně nabìdnout pomoc, aby

přišla na řešenì záhady a mohla z nì vytvořit novou historku, kterou by pak

dále šìřila.

Právě to ale neudělala a chovala se nápadně klidně.

85

Zajisté by se z toho dalo vyvodit, že o věc nemá přìliš velký zájem, ale

Acòrhia okamžitě hovořila o nějakém muži v pozadì. V jednotném čìsle

a v mužském rodě.

Zůstala klidná, protože vidì, že se pouštìm po stopě, která se jì nijak

netýká. Ranôria chvátala uličkami pátého okruhu k výtahu, aby se vrátila

domů. Acòrhia toho vì vìc. Mnohem vìc. Já to zjistìm.

Dozvěděla se mnoho věcì, a mnoho jich bude muset prověřit, aby

vypátrala vinìka a poslala ho do Phondrasônu mìsto svých dětì.

Navštìvì přátele a požádá je, aby jì pomohli ve sledovánì, pátránì, sbìránì

a šìřenì různých historek. Ona sama se přilepì na paty Acòrhii, a to hned,

jakmile dokončì návštěvy zbývajìcìch svědků.

Budu ji pozorovat na každém kroku! Dřìve nebo později naváže mladá

vypravěčka kontakt s tìm, pro koho si tu povìdačku o vraždě vymyslela.

S bezohledným, prohnaným alfem, který si ji najal. Až ho objevìm

a postavìm před mìstodržìcìho, bude záhada Sémaininy smrti objasněna.

Ranôria došla k trase výtahu a zmáčkla páku, aby plošinu přivolala.

Déšť ustal, z okruhů se zvedaly chuchvalce mlhy a mìsily se s kouřem

z komìnů. Hornì okruhy, val a vrchol hory ležely skryté v oparu, jako by

vůbec neexistovaly.

Ranôria mezitìm kula dalšì plány.

Dalšì, koho chtěla navštìvit, byl Nomirôs, jejì vzdálený soused. Proti

němu měla v ruce zbraň, kterou ho mohla donutit, aby promluvil. To vyřìdìm

co nejdřìv. Vstoupila do gondoly, která před nì zastavila. Takže dnes jsem

toho dosáhla hodně.

Do Ranôrie znenadánì někdo strčil, až narazila na stěnu kabiny.

Dovnitř se vtlačil alf v dlouhém vlněném kabátě, který ho halil od hlavy

až k patě. „Omlouvám se,“ zahučel a odvrátil tvář, jako by ji chtěl před nì

skrýt. Hned za nìm vešel dovnitř ozbrojený gardista, jehož obličej vypadal za

hledìm podivně strnule a bezvýrazně. Pravou rukou svìral jìlec meče, klouby

na ruce mu zbělaly.

To je divné. Ranôria zacouvala do rohu, aby se k nikomu nemusela

obracet zády. Ani jeden z obou spolucestujìcìch jì nebyl po chuti. Měla bych

raději jet dalšì…

Ale aby vystoupila, na to už bylo pozdě. Plošina se se skřìpěnìm rozjela.

Rovnou do mlhy.

86

V.

Tak si Mladí bohové

hledali své stezky

temnotou.

Odtrženi jeden od druhého,

srdcem a duší však pevně spjati.

Osud tomu chtěl,

aby na tomto místě nalezli i další alfy.

A hádej, co z toho vzniklo:

Přátelství, nebo zrada?

Touha, nebo láska?

Budoucnost, nebo smrt?

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

87

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Tirîgon podběhl ránu sekerou a zespodu bodl elfa do hlavy, čepel projela

bradou a ústy až do mozku. Zároveň mu od opasku vytrhl dýku, přeťal jì

dalšìmu protivnìkovi stehno a přesekl tepnu.

„Jste moc pomalì!“ napomenul elfy. Když se narovnával, vykroutil meč

z hlavy padajìcìho elfa a rozetnul jìm dalšìmu soupeři klìčnì kost. „Vaše smrt

má jméno Tirîgon!“

Byl od hlavy k patě postřìkaný krvì zabitých nepřátel. Nasládlý kovový

pach ho rozněcoval a propůjčoval mu potřebnou rychlost, aby v boji

s přesilou obstál.

Tirîgon se probojovával řadami řìtìcìch se elfů s elegancì tanečnìka

řìdìcìho se melodiemi, které slyšì pouze on sám. Meč nacházel mezery

v obraně elfů i v jejich zbrojìch, vlastnì zbroj ho dostatečně chránila, takže

ho šìpy nepřátel nedokázaly vážně zranit. Zcela bez zraněnì z boje nevyvázl,

ale drobná povrchová zraněnì ho v ničem neomezovala a dále rozdával rány

mečem.

V davu nepřátel přestal vidět obboonu, ale podle neustávajìcìho hluku

a jejìho smìchu usoudil, že vytrvale bojuje a roznášì smrt.

Šìlená ženská! Zavedla nás rovnou do jejich osady. Tirîgon se pootočil

a vyhnul se tak nepřátelskému útoku, kopl protivnìka do obličeje a dýkou mu

podřezal krk.

Proud krve, který z rány vystřìkl, oslepil dalšìho elfa, který k nim právě

přibìhal, a alf mu s hravou lehkostì zasadil ránu do břicha. Nepřìtel zaryčel

a padl k zemi, přitom mu z břicha vyhřezla střeva. O umìrajìcìho zakopli

dalšì dva bojovnìci. Tirîgonově mocné ráně neměli jak vzdorovat, vyrazila

jim zbraně z ruky a probodla hrudnìk.

Poslednì čtyři elfové se dali na útěk.

Vzdálenost vás nezachránì. Tirîgon zabodl meč do jednoho z mrtvých

nepřátel, popadl opuštěný luk a přiložil šìp k tětivě.

V přìštìm okamžiku opustila střela tětivu a probodla zátylek nejbližšìho

prchajìcìho elfa.

„Zbabělce,“ zavolal za nimi se smìchem a vytáhl z toulce dalšì šìp,

„dostihne smrt zezadu!“ Šìp prorazil vztyčený štìt dalšìho elfa a zabořil se

mu do těla. Nepřìtel žalostně zaječel a zůstal ležet.

Tirîgona udivilo, že elfové nepředstavovali důstojné protivnìky. Hrůzy

Phondrasônu je oslabily. Nebo se přìliš spoléhali na bezpečì své ostrovnì

řìše, vznášejìcì se v oblacìch. Alf vytáhl meč z mrtvoly a třpytìcì se vlhkou

rudou čepelì urazil šìpy, které se mu zabodly do zbroje. Je nutné být neustále

připraven. Můj národ se to naučil za cenu velkého utrpenì. Potom se rozběhl

za oběma zbylými elfy, kteřì pádili ke svým domům.

88

Obboona ho napodobila. V jejìch šatech z kůžì přibylo několik děr. Alf

nedokázal řìct, jestli krev, která na nich ulpěla, je jejì vlastnì, nebo jestli jì

oděv potřìsnila krev nepřátel. „Takový nádherný žně!“ jásala žena rozjařeně.

„Můj bůh bude s náma spokojenej. Prosìm, chyťme je oba živý. Já vìm, že

můj bůh mìvá pro živý exempláře speciálnì použitì.“

„Uvidìme, kolik nám dajì práce.“ Tirîgon viděl, jak elfové zmizeli

v největšìm kamenném domě, který navenek působil opevněným dojmem.

Dveře se hlasitě zabouchly. Kde schovali ženy a děti? Ţe by tam uvnitř?

Nehodlal plýtvat námahou na pokusy vyrazit dveře, to by bylo zbytečné.

Skokem se ocitl na řìmse zavřeného okna, odrazil se a dosáhl na dřevěný

okap, po němž se jednou rukou vytáhl na střechu.

Hned na prvnì pohled mu bylo jasné, že vniknout do domu shora nebude

snadné. Dům byl jako na zlost zkonstruován opravdu masivně, neměl daleko

k věži. Kamenné desky chránily elfy před dalšìmi útoky.

Přesto se Tirîgon spokojeně pousmál. Něco objevil. Na to skoro nikdo

nemyslì.

Pospìchal ke komìnu, z něhož stoupal kouř. Krátce se do něj podìval

a viděl, že je úzký a chráněný mřìžkou a klapkami, aby dovnitř nemohlo nic

spadnout. Jenže potřebujì, aby měl tah, aby se uvnitř neudusili v kouři.

„Podej mi nahoru luk, toulec plný šìpů a štìt,“ zasyčel na obboonu, která

s hlasitým rykem dorážela na okna a dveře. „A tu kůži, co sis navlékla.“

„Proč?“

„Hned uvidìš. Jestli chceš svému bohu udělat radost, poslechni mě.“

Obboona vyklouzla ze zakrváceného, různě posešìvaného návleku. Pod

nìm se objevila ženina vlastnì světlá, špinavá kůže. V boji utrpěla celou řadu

bodných a řezných ran, na jejichž následky brzy umře, pokud je Tirîgon

správně odhadl. V nejhoršìm přìpadě pojde na záněty, které se v nich

neodvratně rozšìřì.

Zatìm se zdálo, že rány obbooně v ničem nevadì. Podala mu nahoru luk,

šìpy, štìt i své šaty a znovu se pustila do nesmyslných útoků na dům.

Tirîgonovi to přišlo vhod. Tìm na sebe strhne pozornost elfů.

Rychle rozřezal páchnoucì plesnivou kůži na maličké kousky, které

nacpal do komìna a ten pak zakryl štìtem. Dlouho to nevydržìte.

Se šìpem na tětivě vyčkával.

Brzy ucìtil škvařìcì se kůži. Ze škvìr v oknech se valil dusivý kouř

a stoupal k obloze jeskyně. Zevnitř bylo slyšet tichý kašel, nářek žen

a kňouránì dětì.

Obboona se rozesmála a mávala dvěma ukořistěnými elfskými meči.

„Hej, vy uzenáči tam uvnitř! Vylezte ven! Já…“

89

Něco zabzučelo, pak následovalo tlumené lupnutì. V hrudi šìlené ženy

vězel rozkmitaný šìp. Pravou rukou ho ještě stačila srazit mečem, pak padla

na záda, několikrát sebou škubla a zůstala ležet.

Škoda, ještě mi mohla být užitečná.

Dveře pod nìm se s rachotem rozlétly, pak se v Tirîgonově zorném poli

vynořili elfové lapajìcì po vzduchu. Oba ozbrojenci jistili skupinu žen a dětì,

která se rychle vydala k lodi. Nesnažili se ostrov bránit, ale hledali spásu

v útěku.

Tìm mě překvapili. Rychlými zásahy srazil k zemi oba ozbrojené elfy

dřìve, než se za nìm stačili vyšplhat na střechu.

Tirîgon měl ještě jedenáct šìpů, ale počet prchajìcìch se pravděpodobně

blìžil k sedmdesátce. Prvnì z nich se mezitìm dostali až k lodìm, runy na

stožárech se rozzářily.

Oni mě tu jen tak nechajì! Jak se odsud dostanu, když nebudu mìt loď?

„Počkejte,“ zaryčel. „Přìsahám, že vám všem přinesu smrt, jestli…“ Chtěl

seskočit ze střechy a pospìchat za nimi, když domem proběhlo mohutné

zachvěnì.

Tirîgon se udržel na nohou, ale komìn se zhroutil a vyslal do výšky oblak

dusivého dýmu, který mu na chvìli zaclonil výhled a zalil mu oči slzami.

Zřetelně bylo slyšet hlasité rachocenì suti valìcì se po svahu dolů. Všichni,

kdo žili v Dsônu, znali ten zvuk velice dobře.

Kamenná střecha se mu drolila pod nohama a povolila dřìv, než se alf

stačil zachránit.

Tirîgon spadl do domu, z něhož se mezitìm vytratil kouř. Duchapřìtomně

se vyhnul padajìcìm kamenům a mimoděk pohlédl na mìsto, kde se nacházel

krb a komìn. V zemi tam zela široká dìra, kterou se mohl podìvat dolů − do

naprosté nicoty!

Ostrov se rozpadá! Tirîgon pochopil, proč se elfové dali na útěk. To oni

to nějak způsobili?

Dìra se naneštěstì rychle šìřila. Na okrajìch z nì opadávala hlìna, kamenné

desky, drobné kamìnky a všechen ostatnì materiál padal do hlubin. Nepotrvá

dlouho a ostrov se definitivně rozpadne.

Musìm si okamžitě sehnat nějaký člun. Rozběhl se, když si všiml, že na

stěně visì jakási mapa s elfskými znaky, kterou rychle strhl a zasunul pod

zbroj. Nijak ho netrápilo, že kus mapy zůstal na mìstě.

Tirîgon se vyřìtil ze zničené budovy. Obboona se svìjela bolestì

a úpěnlivě se na něj dìvala, když se hnal kolem. Všechny velké lodi i menšì

čluny se mezitìm vzdálily od můstku. Majestátně plachtily pryč, unášené na

pohled neviditelnými vodami.

90

„Nenechávej mě tu ležet, mladý bože,“ zaslechl obboonino slabé volánì.

„Doveď mě k mýmu bohu. A nezapomeň na mrtvoly elfů. On se ti…

odměnì.“

Může mi ještě pomoct? Rychle vedle nì poklekl a ukázal jì mapu. „Kde ho

najdu?“

„Ty… mě tu necháš, když… ti to ukážu!“

„Musìm to vědět! Představ si, že cestou ztratìš vědomì. Jak nás mám

k němu dovést?“ Tak dělej! Na tuhle námitku přece musìš skočit. Tirîgon

potlačil úsměv, když mu obboona třesoucìm se, zakrváceným prstem ukázala

na mapě jedno mìsto. „Počkej tady. Seženu pro nás člun!“ Vyskočil na nohy

a vyrazil pryč. Ani na zlomek nekonečna ho nenapadlo, že by ji vzal s sebou.

V poslednìm malém člunu seděli dva elfové a právě rozvazovali lana.

Tirîgon ještě nikdy v životě neběžel tak rychle jako nynì, když se za nìm

přìbytky elfů s rachotem rozpadaly. Hluk řìtìcì se suti zněl stále hlasitěji

a výhružněji.

„Počkejte!“ lapal po dechu a držel se za bok. Rány se mezitìm začaly

bolestivě ozývat. „Já…“ Připadal si jako hlupák: řeznìk čekal od jehňat, že

zastavì a vezmou ho k sobě na palubu. Ale jak všichni dobře vìme, jehňata

jsou hloupá.

Elfové nebyli hloupì. Odrazili, symboly na trupu se zatřpytily a člun

odplul od můstku.

Tirîgonovy nohy doběhly na můstek. Vzdálenost ke člunu mu připadala

přìliš velká, než aby si mohl být jistý, že na něj bezpečně doskočì. Mohlo se

to podařit. Ale jestli ne, zřìtìm se… Jenže nedopadl bych jinak stejně?

Ohlédl se přes rameno.

Ostrov z většì části zanikl a rozpadl se na spoustu malých kousìčků, které

se řìtily dolů a s hukotem končily v moři. Tady právě mizel celý dům,

z jehož komìna se ještě kouřilo, jako by jeho obyvatelé nepostřehli, co se

děje, a do poslednìho okamžiku si v klidu připravovali jìdlo. Kousek dál

zahlédl rybnìk, který se rozpadl na nesčetné kapky, jinde zase tenoučká

vrstva hlìny a trávy vytvořila létajìcì koberec.

Rozpad ostrova dospěl až k můstku. Na skok do člunu, který by mu mohl

přinést záchranu, bylo přìliš pozdě.

Pýcha předcházì pád. Tirîgonovi se hrůzou málem zastavilo srdce − ale

prkna můstku zůstala viset ve vzduchu!

Co… Podìval se dolů, kde se prkna jemně zatřpytila. Sehnul se a prsty

z nich setřel špìnu. I ve dřevě byly vyryté runy, které zabránily tomu, aby

nevelká konstrukce sdìlela osud ostrova.

Tirîgon zvedl hlavu a prohlédl si můstek. Osm kroků dlouhý a tři kroky

široký. Můj nový domov. Ale je odsud vynikajìcì rozhled, pomyslel si se

šibeničnìm humorem.

91

Lodě s elfkami a jejich dětmi nabraly kurs k ostrovu, ležìcìmu daleko

odsud.

Bez manželů se proti mně neodvážì nic podniknout. Budou hledat někoho,

kdo by je pomstil a zabil mě. Tirîgonova situace se nijak nezlepšila. Vyměnil

jeden ostrov za druhý, aniž by si tìm aspoň částečně pomohl. Navìc si ještě

odnesl zraněnì z nesmyslného boje a vydal se ze sil, neměl ani proviant, ani

vodu. Stejně jako předtìm.

Tirîgon si vzpomněl na mapu, kterou si odnesl z domu. Posadil se na

prkna, vytáhl mapu a rozprostřel ji před sebou.

Popisky nepotřeboval, smysl všech nakreslených věcì se mu vyjevil sám

od sebe.

Rychle našel mìsto, kde se právě nacházel. Elfové označili červeným

puntìkem kroužek, kde jejich ostrov původně stál, to si snadno domyslel

podle polohy okolnìch soušì. Kolem všech ostrovů se táhl velký ovál

označujìcì jeskyni, v nìž se nacházel. Symboly vln představovaly moře.

Tirîgon s úlevou konstatoval, že na mapě jsou zakreslené cesty vedoucì

ven z jeskyně. Jedna z nich nebyla od něho přìliš vzdálená.

Jestli si mapu vyložil správně, vedla cesta či tunel, ať to bylo, co to bylo,

dlouhou dobu rovně, než vyústì v malé jeskyni, z nìž vycházelo šest chodeb.

Podle měřìtka si spočìtal, že pěšky bude muset ujìt nejméně osmdesát mil.

A právě v té malé jeskyni se nacházel krvavý otisk prstu, který na mapě

zanechala obboona − mìsto, kde žije Tossàlor.

To se mi skvěle hodì. Ale osmdesát mil je moc daleko. Pokud se mi

nepodařì uvést tuhle plošinu do pohybu, nezvládnu ani jednu. Tirîgon položil

ruku na symbol ve dřevě. „Vpřed,“ nařìdil.

Můstek se nepohnul.

Alf to zkusil všemi prsty a různými rozkazy, někdy pronášel povel

přátelským, jindy panovačným či zase lichotivým tónem.

Nic.

Promnul si čelo a přemýšlel. Ţe by byl celkový počet run v rozhodujìcì

mìře odpovědný za nosnost konstrukce? Kdyby tomu tak bylo, mohl bych

něco zkusit. Popadl meč, uvolnil jedno prkno, rozbil je a hodil do moře.

Klesnu teď?

Když jeho čin neměl žádné následky, odstranil z můstku dalšì dvě, tři,

čtyři prkna a posléze i páté.

Můstek konečně klesl.

Měl jsem pravdu! Rychle se podìval dolů.

Kaskády zmizely, moře se uklidnilo a převalovaly se na něm jen mìrně

zčeřené vlnky.

K vyznačenému břehu to byly podle mapy necelé tři mìle. Ale Tirîgon až

k němu neviděl. Měl pocit, že jeskyně nemá konce.

92

Můstek je ze dřeva, takže mě unese. Mocnými údery meče zničil dalšì

prkna a můstek rychle klesal k vodě. Musel ho použìt jako vor, nic jiného

neměl na výběr.

Ve Phondrasônu nehodlal najìt smrt, ale sourozence, a poté i blahobyt,

vážnost a velkou porci štěstì.

* * *

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Firûsha musela Crotàgonovi připsat k dobru, že nepřeháněl: ležela ve

velké kamenné vaně, ponořená v teplé vodě vonìcì květy a létem. Kdybych

neměla vlast a byli tu moji sourozenci, mohlo by se mi tu lìbit stejně jako

jemu.

Mìstnost, do nìž ji bývalý přìslušnìk Zlatých ocelì zavedl, budila dojem,

že ji někdo zařìdil a přichystal pro nějakého vládce, a nedala se srovnat

s ošuntělým kamrlìkem, v němž předtìm pobývala. Všude naleštěný kámen,

přìmo nad vanou trubky, z nichž vytékala voda, ohniště s uhlìm, aby tam

bylo neustále teplo. V ohništi se pálilo kadidlo a šìřilo libou vůni. Útrapy

poslednì doby z nì opadly.

Firûsha vylezla z vany a osušila se hebkými látkami, které jì tam

Crotàgon nachystal. Vklouzla do tmavě žlutých šatů, které nahradily cáry,

jež měla předtìm na sobě.

Co mě čeká? Zaklepala a statečně otevřela dveře.

„Ohó,“ pronesl alf, když vstoupila. Měl na sobě široký háv šedočerné

barvy se žlutými a šedými výšivkami. „Vidìm, že ses plně zotavila.“

„Ano, odpočinula jsem si.“ Firûshi se při pohledu na mìstnost, v nìž právě

byli, zdálo, že se vrátila domů: stěny byly zkrášlené alfskými nápisy, stojany

a svìcny z kostì nejrůznějšìch bytostì byly osázené svìčkami a lampami.

Mìstnost, v nìž se kromě dlouhého stolu a čtyř židlì nacházela i dvě lehátka,

zdobily dokonce i tři abstraktnì malby. Nikdy bych si o něm nemyslela, že má

takové umělecké nadánì! „Čìm dál lìp chápu, cos myslel tìm, když jsi hovořil

o odchodu.“

Náhle ji přepadl stesk po domově. Vzpomněla si na Sisarotha a Tirîgona

a na jejich nejistý osud.

Crotàgon přikývl, dlouhé tmavě šedé vlasy mu zaclonily obličej, a tak si

je hned zase odhrnul. „Dospěl jsem k rozhodnutì. Ale nejdřìve mi zazpìvej,

malá alfko.“

Za to budeš pykat. Koupel a šaty neomlouvajì tvoje chovánì a chyby.

Nikdo se mnou nebude zacházet jako s otrokynì. Potlačila pýchu a uklidnila

93

se pomyšlenìm, že tìm s nì bude Crotàgon ještě vìce svázaný. Samozřejmě ti

zazpìvám. Ještě si budeš přát, abys můj hlas nikdy neslyšel.

Firûsha zůstala uvolněně stát, svěsila ruce a zavřela oči, aby se na zpěv

lépe koncentrovala.

Nejdřìve mu znovu nabìdla Krvavý květ, po něm následoval dětský

popěvek, jìmž ji matka kdysi uspávala. Potom na něho neohroženě pohlédla.

„Vìce uslyšìš, až se najìme a já se dozvìm tvoje rozhodnutì.“

Alf se na ni nepřìtomně dìval. Jeho duše ještě prodlévala ve světě tónů.

„Ano,“ odvětil a odkašlal si. „Ovšem. Hned přinesu jìdlo.“

Crotàgon přichystal a podával jìdla, která velice chutnala a nasytila,

nevyrovnala se však lahodnosti pokrmů, které jim kuchařka doma vykouzlila

z hrnců a pánvì. Maso bylo křehké, zelenina obohacená neznámým kořenìm

a kaše měla skvělou chuť čerstvé máty. „Chutná ti to?“ zeptal se jì alf.

Protože ho Firûsha nechtěla nahněvat, jen se usmála a žvýkala dál. Raději

nechci ani vědět, jaké maso jìm.

Alf se zasmál. „To byla diplomatická odpověď. Ale já vidìm až k jádru

věci.“ Hodil vidličku do obilné kaše. „Domov, který jsem si tu zařìdil, je

krásný, zato jìdlo, které si můžeme ve Phondrasônu připravit, je přìmo

přìšerné. Chybì tu kořenì, chybì vìno. A o mase nebudu raději ani mluvit.“

„Což je mi taky milejšì,“ dodala Firûsha a polkla sousto. „Je mrtvé,

uvařené a doufám, že mě nezabije?“

„Copak bych chtěl svého ptáčka zpěváčka otrávit?“ Crotàgon pozvedl

pohár a připil jì navoněnou vodou. „Na tvé zdravì, hrdlo čistoty. Nikdy mě

nic tak skvěle nepobavilo jako tvůj hlas.“

Firûsha zvedla sklenici, usrkla nápoje a odložila pohár na stůl. Chtěla

konečně vědět, jak se jejì zachránce rozhodl. „Nuže, uslyšìm jako zákusek

tvoje rozhodnutì?“

Svalnatý alf zvážněl. „Důkladně jsem přemýšlel a naslouchal hlasu svého

nitra. Kdyby se ukázalo, žes hovořila pravdu, myslìm tìm události

poslednìch částì nekonečna, bude mi v Dsôn Sòmranu opravdu lépe než

tady. I když jsem si to tu tak krásně zařìdil. Můj národ mě potřebuje, abych

mu pomohl. Ty mě doprovodìš.“

„Ach, to je…“ Každičká částečka jejìho těla se zatetelila radostì. Zase

uvidìm matku a bratry a budu je moct sevřìt v náručì. „Kdy vyrazìme?“

„Tak rychle, jak jen budeme moct, maličká alfko. Budu muset všechno

připravit, nabalit proviant, sestavit saně, na nichž všechno povezu. Cesta, na

niž se vydáme, nebude rozhodně jednoduchá.“ Rozevřel ruce. „To, co vidìš,

jsem nestvořil já.“

„Ne? Tys to tu našel?“

94

„Všechno vyrobil jeden přìtel, aby mi vytvořil útočiště, kde se budu cìtit

dobře,“ prozradil alf. „On vymýšlel plány, já jsem je realizoval. Sestavil mi

nábytek, lustry i umělecké předměty, a já mu za to musel slìbit jednu věc.“

„A… to bylo?“

„Ţe kdybych někdy chtěl z Phondrasônu odejìt, vezmu ho s sebou.“

„Takže hovořìš o svém druhovi?“

Teď se Crotàgon hlasitě rozesmál. „Ne! Ach, Bezectnì, kdyby ten byl

mým druhem, už dávno bych ho zabil. Můj zdejšì přìtel je přìliš náročný,

přìliš náladový, jeho myšlenky i názory se neustále měnì. Během okamžiku

dokáže úplně změnit náladu. Vì o svých slabinách, a proto rád žije osaměle.

A já taky, ale občas ho navštěvuji a zásobuji ho čerstvým masem.“

Firûsha ve věci zatìm neviděla žádnou nevýhodu. „Bude jenom dobré,

když budeme cestovat ve třech. Druhý meč dodá vìce jistoty.“

Alf se pousmál. „Nenì to válečnìk, on je umělec. Ze zbranì umì vytvořit

nanejvýš tak nějaký pomnìk nebo… něco, co ho v tu chvìli napadne. O tebe

by měl velký zájem, to mi věř.“ Předklonil se a dotkl se jejì paže, ramene

a krku. „Ne jako muž. Ale jako sochař. Takový druh touhy je ovšem pro tebe

mnohem nebezpečnějšì.“

Moje KOSTI! Firûsha hrůzou vytřeštila oči. „Ale já patřìm k jeho lidu!“

„A protože je přesvědčený, že dokonalé umělecké dìlo může vzniknout

jenom z dokonalých kostì, ocitl se tu ve vyhnanstvì,“ dodal Crotàgon.

Firûsha si znenadánì vzpomněla na jméno, které kdysi jejì matka

zmiňovala s krajnì nechutì a odporem.

„Tossàlor.“

„Tak se jmenuje.“

Alfka sebou trhla. „Musìme ho vzìt s sebou?“

„Je to můj… přìtel.“

„Je to několikanásobný vrah, který se provinil na vlastnìch

soukmenovcìch.“

„Mám ho rád.“

On ho má rád? Co je to za nesmyslný argument? „Ale… on ti asi zamlčel,

co se s nìm v Dsôn Faïmonu stalo! Co myslìš, proč to udělal? Aby tě šetřil?

Ne, určitě k tomu měl nějaký jiný důvod.“ U Firûshi začìnal převládat

odmìtavý postoj. „Chtěla bych, abychom ho tu nechali. Stejně mu nedovolì

vstoupit do Dsônu. Jeho činy se nedajì omluvit. Můj otec mu určitě neudělì

milost.“

Crotàgon s úšklebkem přikývl. „To je dobrá připomìnka, malá alfko.

Osud tomu chce, abys mě ty, jeho nevinná dcera, doprovázela, až dorazìme

do Dsônu. Hned po návratu ho navštìvìme. Tvůj otec bude mìt takovou

radost, až se mu vrátìš, že Tossàlorovo omilostněnì určitě důkladně zvážì.“

95

Firûsha si povzdechla. „O tom pochybuji.“ Neměla jsem se prořeknout.

Musìm předstìrat, že pro otce nejsem až tak moc důležitá. „On je mìstodržìcì

a ani ho nenapadne dát se na takové kšeftovánì. Vždyť mě sám poslal do

vyhnanstvì,“ snažila se zmenšit v alfových očìch svůj význam. „Právo, které

zastupuje a vykládá, u něj stojì nad osobnìmi zájmy.“

Z výrazu Crotàgonovy tváře bylo možné vyčìst, že jeho rozhodnutì je

nezlomné. „Uvidìme,“ odvětil. Jejì slova na něj neudělala žádný dojem.

„Slìbil jsem mu, že ho vezmu s sebou. Takže Tossàlora navštìvìme

a poslechneme si, co si přeje. Jestli budou bohové na tvé straně, bude tu chtìt

dobrovolně zůstat.“ Ukázal na jejì talìř. „Už jsi dojedla?“ Dobrá nálada ho

rázem opustila. Alfčin vehementnì odpor vůči umělci mu očividně nebyl po

chuti.

„Ano.“ Firûsha nasadila svůj nejsvůdnějšì úsměv. „Mockrát děkuju. I za

šaty.“ Přejela rukou po látce. „Odkud pocházejì?“ Už ve chvìli, kdy tuto

otázku vyslovila, jì litovala. Já to tušìm.

„Tossàlor mi přenechal bednu plnou šatů, které pro něho neměly žádný

význam. Původně jsem z nich chtěl udělat ručnìky.“

Firûsha nepotřebovala přìliš velkou představivost, aby si domyslela, jak

se Tossàlor k těm šatům dostal. Nosìm šaty nějaké zavražděné alfky.

Pohledem přelétla mìstnost, svìcny a rámy na obrazy, zhotovené z kostì.

Jsou to pozůstatky dalšìch alfů? Otřásla se a podìvala se na Crotàgona, jenž

právě sbìral talìře a zvedal se. „Kde strávìm den?“

„Tam, kde jsi spala minulou noc,“ odvětil alf chladně.

„V kleci?“ Vztekle na něho pohlédla. „To nemůžeš myslet vážně. Slibuju

ti, že neuteču!“

„Považuj to za způsob ochrany před velkým, zlým Tossàlorem, který by ti

vylámal kosti z těla,“ odsekl alf škádlivě a ukázal na dveře. „Jdi. Cestu

znáš.“

Zase se mnou zacházì jako s otrokynì. „Já v kleci nezamhouřìm oka!

Ležìm zkroucená na podlaze a…“ Vášnivě si přála, aby se dostali do Dsônu.

Zařìdìm, aby ho tam ponìžili stejně, jako on ponižuje mě! To, že jì zachránil

život, nebylo podstatné. Necìtila k němu vděčnost, takže neviděla důvod,

proč by k němu měla být shovìvavá.

„Jsi mladá. To ti nijak neublìžì.“ Postoupil k nì a dal jednoznačně najevo,

že s nì o tom nehodlá vyjednávat. „Nemůžu na tebe dávat pozor a zároveň se

chystat na cestu. Budu klidnějšì, když budu vědět, že jsi v bezpečì.“

Firûsha zaklela, vstala a vyšla z mìstnosti, prošla chodbou zpátky do

kuchyně a prolezla dvìřky do klece, kde se posadila a zkřìžila ruce na prsou.

„Ty jsi netvor,“ zaprskala jedovatě na Crotàgona.

Obr se ušklìbl, odložil talìře, přiložil do ohniště několik polìnek, pak

zavřel dvìřka klece a zasunul závoru. Postřehla, že k dvìřkám připevnil nový

96

mechanismus. Kvůli nì. Potom se alf otočil a něco si přitom pobrukoval.

„Mohla bys mi něco zazpìvat. Třeba pìseň o…“

„Mohl by sis sám něco zazpìvat,“ vykřikla alfka vztekle a dìvala se, jak

Crotàgon sbìrá všechny věci, které měl v kuchyni uložené, a pečlivě je rovná

na stole.

„Malá alfko, já opouštìm tento dům výlučně kvůli svému lidu. Abych mu

pomohl a přispěl svým dìlem, když jsem nemohl být na mìstě a bránit Dsôn

Faïmon,“ řekl, aniž by přerušil práci. „Přitom by sis měla uvědomit, že já

tebe nepotřebuju. Beru tě s sebou jenom proto, že chci a že mi jako dcera

mìstodržìcìho můžeš být užitečná. Tvůj zpěv mi připomìná, že tě tu nemám

zapomenout, až vyjdu dveřmi a zmizìm odsud. Takže?“

Firûsha si pohrdavě odfrkla a dala se opět do zpěvu, zatìmco

v myšlenkách kula sladké plány na pomstu. Zároveň se potajì radovala, že

brzy vyrazì.

Pod zadkem cìtila špičatou kost, kterou předtìm popadla, aby jì posloužila

mìsto dýky. Stejně jako dřìv ležela na podlaze jejìho vězenì a čekala na ni.

To ji uklidnilo. Kdyby po mně Tossàlor vztáhl malìček, tak toho šìlence

bodnu.

* * *

Když se dvakrát vyspala a ještě jednou se okoupala, což jì Zlatá ocel

znovu povolila, vyrazili na cestu.

Crotàgon měl na sobě těžkou zbroj, kterou si sám zhotovil. Byla to

kombinace plátků a kroužků, připevněných k hrubému koženému podkladu.

Masku a páchnoucì kůže bestiì nechal na mìstě. Nynì cestoval zcela

nezakrytě jako alf, široký oštěp použìval mìsto poutnické hole. „Jsi

připravená?“

Na cestovnìch sanìch se kupily pevně přivázané pytle. V mezeře, kterou

mezi nimi nechal, se nacházela Firûshina klec.

„Jen do toho,“ pronesla nakysle skrz mřìže. „Budu si užìvat pohledu, jak

budeš lapat po dechu a prskat, až mě potáhneš jako nákladnì kůň.“ Alf jì dal

proti chladu dalšì deku, kterou si těsně ovinula kolem těla.

Crotàgon popadl řemen, přehodil si ho přes rameno, zatáhl a v mìrném

předklonu vyrazil vpřed.

Vkročil do lesa z vysokých červenozelených stébel, v nichž udělal brázdu,

a zanechával za sebou stopu, jaká se nedala přehlédnout. Ve vzduchu se

vznášelo hutné aróma, které vydával nektar vytékajìcì z udusaných stébel.

Všude kolem se šìřila vůně rozpouštějìcìho se jantaru a rozetřené máty.

97

Firûsha se na okamžik ohlédla a zadìvala se na dům, který nynì zel

prázdnotou. On se ho opravdu vzdal.

Zpìvala veselou pìseň do pochodu, aby alfa povzbudila a ukrátila si čas.

Navìc chtěla, aby na jejìm hlase cìtil čìm dál hlubšì závislost a ona tak nad

nìm zìskala většì moc. Ochočìm si ho jako psa.

Věděla, že se jì to může podařit. Jejì matka jì o tom vyprávěla a často ji

tomuto uměnì učila, bylo to však moc těžké. Velice těžké.

Prosté duše, jako napřìklad barbaři nebo óarci, podléhaly hlasu alfky

velice rychle. Stačilo několik málo tónů a mohli jste po nich chtìt, co jste si

přáli. Tak to aspoň matka tvrdila. Dokonalé pěvkyně navìc mnohdy

přiváděly prosté duše do takového zmatku, že přicházely o rozum.

Ale podrobit si kouzlem melodie alfa, aby vám splnil každičké přánì,

a dokonce byl ochoten obětovat vlastnì život, takový kousek vyžadoval

mnohem většì uměnì.

Cestou budu mìt dost přìležitostì, abych si to nacvičila. Bohatě jich

využiju. Firûsha si uvědomovala, že je cestou mohou ohrožovat nejrůznějšì

bestie a všemožná jiná nebezpečì. Crotàgon nebyl pouze zárukou bezpečì

během jejich putovánì, ale představoval i ochranu před Tossàlorem. Jejì

jedinou ochranu.

Protože v jeskyni, kterou procházeli, neexistovalo slunce ani hvězdy,

nedokázala alfka spolehlivě odhadnout plynutì času. „Odkud sem přicházì

světlo a teplo?“ vyptávala se. „Jaké tajemstvì za tìm vězì?“

„Já nevìm,“ odvětil Crotàgon, aniž by se otočil. Odpovìdal rozvláčně,

vlečenì sanì po trávě bylo namáhavé. „Možná magie. Ale nelámej si hlavu

věcmi a zázraky, které uvidìš. Mnoho z nich se nedá vysvětlit. Zdá se, že se

tu vyřádili všichni známì i zcela neznámì bohové, aby dokázali, co umì. Asi

soutěžili, kdo dokáže stvořit největšì divy.“

„Tak? Jako napřìklad co?“

Crotàgon se zastavil, odhodil řemen a napil se z koženého vaku, který

nesl u pasu. Tmavě šedé vlasy se mu přilepily na čelo. „Zpočátku jsem se tu

hodně toulal po okolì. Dostal jsem se do jeskynì, ve kterých tekla voda

zespodu nahoru. Nebo na mìsta, kde můžeš chodit po stěnách a nespadneš,

a na stropě můžeš metat kozelce a taky nespadneš. Mnohá mìsta,“ vyprávěl

a přitom se pozorně rozhlìžel, „nejsou nic jiného než velký kabinet plný

zrcadel, odkud se skoro nedá vymotat ven.“

„To znì… fantasticky!“

„Ne, když v nich dlouho bloudìš a brodìš se kostrami těm, kteřì odtamtud

nenašli východ,“ podotkl Crotàgon suše. „Smrt přicházì v mnoha podobách.

Jako nestvůry, jako plyn, jako propast, jako droboučký hmyz se smrtelným

bodnutìm, jako duch. Takhle bych to mohl vypočìtávat donekonečna. Proto

jsem se rozhodl bránit svůj revìr a pobývat jenom ve své jeskyni

98

a nejbližšìch úzkých chodbách. Tossàlor je v tomto ohledu jiný.“ Popošel

dopředu a znovu uchopil řemen. Pouť pokračovala.

„Opravdu? Ale neměl by raději zůstat doma, v bezpečì, když neumì

bojovat?“

„Jeho smysl pro uměnì má za následek, že je slepý k nebezpečìm, která

vidì válečnìk,“ odpověděl alf. „Udělal mapu mìst, jimiž putoval. Jestli někdo

vì, jak se odsud dostat a kde najdeme východ, tak je to on. Také proto

bychom ho měli vzìt s sebou.“

„Ve skutečnosti potřebujeme tu mapu. Jeho ne,“ přemýšlela Firûsha

nahlas a zadìvala se na okolì.

Tráva zde nebyla tak vysoká, mìsto nì tu rostly šeredné keře, které tvarem

připomìnaly spáry. Byly plné modrých bobulì.

Zajìmalo by mě, jak chutnajì.

Jeden domnělý plod těsně vedle nì najednou praskl a vylétl z něho hmyz,

jehož tělo, dlouhé jako prst, bylo poseto bodlinami. Bylo slyšet, jak syčì,

z bodlin odkapávala zářivě žlutá kapalina.

Crotàgon tvora překvapivě rychlým pohybem zabil a přidal do kroku.

„Zapomněl jsem, že se tu ty potvory lìhnou,“ prohodil a odfrkl si. „Dávej

pozor, malá alfko, a řekni mi, kdyby si některá z nich na mě nebo na tebe

sedla!“

„Jasně. Co ti komáři dělajì?“

„Zabìjejì. Jejich jedem ti zřìdne krev a póry těla proniká ven. Vykrvácìš.“

Dal se do rychlého klusu. „Pokusìm se dostat z jeskyně co nejrychleji pryč.

Brzy budeme u Tossàlora, tam před nimi budeme v bezpečì.“

Najdeme ochranu u někoho, kdo zabìjì alfy kvůli jejich kostem? Firûsha

polkla, znepokojeně se rozhlédla a ještě vìce se zavrtala do deky.

Na podivných stromech praskaly dalšì a dalšì modré skořápky.

Syčenì přerostlo ve výhružně znějìcì koncert.

99

VI.

Na šedý kámen dští rudá vláha,

tryská ze žil, z ran, co mají po těle.

Do očí obětí nenávist se vkrádá,

však ostré jsou vždy moje čepele.

Mé jméno je Konec,

mé jméno zní Smrt, ne Zdvořilá.

Zabíjím v každé době,

zákony jsem tu zrušila.

Ve dne, v noci,

nečekaně, bez pomoci.

Tichý svist, nic víc v tom není,

posílá duše do zapomnění.

Nebudu se věčně toulat mezi stíny,

můj život vezme si brzy někdo jiný,

příliš často jsem nebyla bez viny,

to bude trest za moje činy.

100

Do té doby však mé jméno je Konec,

mé jméno zní Smrt, ne Zdvořilá.

Zabíjím v každé době,

zákony jsem tu zrušila.

Píseň vražedkyně, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

101

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Marandëi sundala obvaz z rány na noze. „Vypadá lìp. Hojì se a dìky masti

po nì nezůstane ani jizva.“ Povzbudivě pohlédla na Sisarotha. „Už můžeš

chodit bez obvazu.“

„Dobře.“ Mladý alf přikývl, i když měl přitom zkřivená ústa. Ale co mi to

přinese?

Pobyt ve věži mu lezl na nervy. Několikrát jedl, spal, bavil se s cîanai,

prozkoumal věž a nenašel žádný způsob, jak se z nì dostat ven. Netrpělivost

v něm probouzela vztek.

Čas plynul mezi zdmi, aniž by se dalo poznat, kdy je den a kdy noc. Bez

hvězd byli závislì pouze na záři svìček, petrolejových lamp a magicky se

třpytìcìch run na stěnách.

Jak to může Marandëi vydržet? Ve zdech nebyla okna, čerstvý vzduch

však proudil jakýmisi skrytými cestami do jejich vězenì, ke kterému začal

Sisaroth pociťovat hlubokou nenávist. Prostory mu nabìzely všechno, co si

jen mohl přát, nábytek splňoval veškeré požadavky, které se na něj mohly

klást, a byl velice pohodlný. Vypadalo to, že se zásoby dostávajì dovnitř

magickým způsobem, protože skřìně ve spìži nebyly nikdy prázdné. Bylo

tam všechno, co bylo k přìpravě chutných jìdel zapotřebì.

Ale nic nemohlo nahradit chuť svobody.

Marandëi se na něj ještě jednou povzbudivě usmála. „Zvykni si, že tady

strávìš život.“

„Ne. Musìm najìt své sourozence a vrátit se do Dsônu,“ odsekl alf

nabručeně. Sestavìm nějaké zařìzenì, které prorazì zdi. K tomu nepotřebuju

magii, jenom nářadì. Nadělám do kamenů dìry. „Nedovolìm, abych tady

uvìzl natrvalo.“

Seděli v mìstnosti, které Marandëi řìkala knihovna, přestože v nì byly

pouze čtyři spisy.

Všechny je sama vlastnoručně vytvořila: pojednánì o kouzlech, kterému

Sisaroth nerozuměl, sbìrku receptů, epizody ze života cîanai a básně, které

mu nepřipadaly zvlášť dobré. Alfka se kromě toho pokoušela vytvořit

umělecká dìla, ale i tyto experimenty se zdály spìše dětinské než zručné. Na

barbary by s nimi mohla udělat dojem, na něho ne.

Marandëi mu povyprávěla o svých pokusech, jak se snažila z věže

uniknout. Magické útoky, hrubé násilì, žebránì a zapřìsahánì, nic nepomohlo,

kameny se nenechaly obměkčit.

Sisaroth na nì viděl, že se podrobila osudu, a nynì má radost, že po

nesčetných bestiìch konečně má po boku alfa, který s nì vydržì, zpřìjemnì jì

čas a spolu s nì zestárne. Potrvá to celou věčnost.

Tato představa se mu z duše protivila.

102

Jeho otec by označil Marandëin vzhled za přitažlivý a vybral by si ji za

družku, ale Sisaroth měl jiný vkus. Dokonce i kdyby si s nì něco začal, jak

by mohli jìt ve věži jeden druhému z cesty, až by je přešla touha trávit čas

společně? Aby nedošlo k nějaké tragédii, bude se snažit najìt východisko.

Zvedl se. „Hledám cestu ven,“ oznámil a šel ke schodům.

Dìvala se za nìm. „Za to tě obdivuju. Pokaždé doufáš, že objevìš něco, co

mi uniklo.“

„Ne. Doufám, že objevìm něco, co se změnilo,“ opravil ji přátelským

tónem. „Když jsi sem do věže přišla, stála už šikmo?“

Nynì se alfce objevil ve tváři údiv. „Ne, šikmo určitě nestála,“

odpověděla rozvážně a z misky, kterou původně chtěla vymýt ránu,

vytřepala trošku vody.

Kapky nejdřìve zůstaly na mìstě, až se ty největšì z nich téměř

nepostřehnutelně posunuly doleva a vsákly do dřeva.

„Máš pravdu,“ řekla Marandëi zmateně. „Já jsem si toho nevšimla.“

„Protože k té změně docházelo postupně a plìživě. Byla jsi na to zvyklá.“

Sisarothovi se v hlavě rodila neurčitá myšlenka. „Uvidìme, co mě napadne,

až vylezu po schodech nahoru.“ Schod za schodem kráčel výš.

Neúnavně stoupal nahoru až do nejvyššì mìstnosti, pak zase scházel dolů

do sklepa, vyléval vodu na podlahu a pozoroval, jak se tekuté perličky se

sklovitým povrchem chovajì. Takhle to půjde!

Vrátil se k cîanai, která právě připravila jìdlo.

Spokojený výraz v alfově tváři jì prozradil, že se z nápadu stal pevný

záměr. „Ohó, jenom co se ve věži objevil, už přišel na myšlenku, jak

bychom z nì mohli uniknout?“ prohodila s předstìranou úctou. „Přiznej se:

chtěl bys na mě udělat dojem, abych ti sloužila a plnila tvoje přánì.“

Zamrkala na něj.

Sisaroth se posadil ke stolu a čekal, až mu podá talìř s mìrně propečeným

masem, dušenou zeleninou a dobře kořeněnou obilnou kašì. „Nechci budit

falešné naděje,“ prohodil skromně. „Ale myslìm, že se můžeme dostat ven.

Nebezpečì, které nám bude hrozit, ale nesmìme podcenit. Je možné, že si

přitom způsobìme těžká zraněnì.“

Marandëi popadla svůj talìř a i ona se posadila. „To znamená, že mě

chceš překvapit?“

„Ne. Právě naopak, potřebuju tě. Ale je možné, že neuspějeme.“

Netrpělivost a chuť něco udělat mu nedopřávaly klidu. Nejraději bych začal

hned teď! „Je ve věži nějaké nářadì?“

Marandëi přemýšlela. „Kladivo jsem našla. A ve sklepě ještě ležì věci, co

patřily bestiìm. Z toho se taky dá něco vhodného vybrat.“ Vzbudil v nì

zvědavost, světlé, bìlé oči se na alfa zvědavě upřely. Kdyby se na ni někdo

nezadìval pořádně, mohl by si myslet, že je slepá. „Co to bude?“

103

„Využijeme slabinu téhle věže.“

„Ona žádnou nemá.“

„Ale má.“ Sisaroth se ušklìbl. „Až pojìme, uvidìš, co mám na mysli.“

Pořádně se najedl, aby nabral sìly na práci, která ho čeká.

* * *

Následujìcì dobu strávili s Marandëi tìm, že nosili všechny věci, které se

ve věži nacházely, do nejvyššì mìstnosti a tam je kupili k levé stěně.

Magické sìly přitom cîanai nepomohly, stejně jako nepomáhaly vyléčit

alfovu ránu na noze. Marandëi tahala věci, potila se a k Sisarothovu tichému

obveselenì nadávala hůř než kdejaký barbarský otrok.

V hromadě věcì ponechali pouze jeden otvor, do něhož se přesně vešla

velká, masivnì truhla z kuchyně.

Jako dalšì zhotovil Sisaroth osm malých koleček a připevnil je k oné

truhle, aby se dala snadno šoupat. Potom ji s Marandëinou pomocì vynesl

nahoru. Dovnitř nacpali tolik kamenů, kolik jich ve sklepě našli, a udělali

z bedny beranidlo. Konstrukci zesìlili částmi zbrojì mrtvých nestvůr, aby

dřevo nepopraskalo hned po prvnìm nárazu. Během práce se najedli

a vyčerpanì usnuli.

Sisaroth znovu a znovu kontroloval pomocì kapek vody náklon věže.

Jejich úsilì se vyplatilo. „Zase se nahnula trochu vìc!“ zvolal zvesela na

Marandëi.

„Měli bychom začìt,“ odpověděla alfka, zasténala a protřela si zátylek.

„Bolì mě záda a nohy mám těžké jako olovo.“

„Přesto tě musìm poprosit, abys zašla do ložnice a přinesla deky. Já si

pospìšìm a vynesu ze sklepa slamnìky.“

Marandëi přikývla a zmizela, Sisaroth splnil svou část úkolů.

Dekami a slamnìky krátce poté obložili zeď, do které bude beranidlo

bušit, aby zmìrnili prudkost nárazů.

Šlo pouze o to, aby přesunuli těžiště, ale zároveň neprorazili zeď, protože

proti tomu se věž uměla bránit magiì.

Ale ne proti spadnutì. „Můžeme začìt,“ řekl Marandëi a sunul truhlu

mìstnostì. „Pomoz mi ji strkat. Nebo máš aspoň na tohle nějaké kouzlo?“

Cîanai se rozpačitě pousmála. „Ne.“ Musela se dát do smìchu. „Dokážu,

aby nestvůry praskly, umìm ovlivnit oheň i vodu, přivolat noc… a teď se na

mě podìvej!“ Marandëi si prohlédla šaty, na nichž se rýsovala kolečka od

soli. „Musìm dřìt. Jako obyčejně, nemám pravdu?“

Sisaroth se zašklebil. Vzal sklenici a postavil ji na podlahu, uhlìkem

vyznačil na jejìm okraji, kam voda sahá. Podle toho poznám, jaký bude mìt

104

naše úsilì úspěch. „Myslìm, že to děláš moc dobře.“ Poklepal na vìko truhly.

„Nepotrvá dlouho, a budeme oslavovat svobodu.“

„Pokud přežijeme pád.“ Řekla to bez obav nebo pochybnostì v hlase,

popošla k němu a opřela se rukama o dřevo. „Připraven?“

„Připraven!“

Oba zároveň se rozběhli a zrychlili pohyb truhly, aby co největšì silou

narazila do obložené zdi.

Při nárazu se ozvala mohutná rána, dřevo zaskřìpělo, ale železné kovánì

i kožené řemeny udržely beranidlo pohromadě.

Stěna se zatřpytila. Věž reagovala na útok a zabránila, aby kámen doznal

újmy. Sebemenšì škvìry ve spárách se okamžitě zavřely.

Jen ať se snažì. My přece do nì nechceme vyrazit dìru, my jenom chceme,

aby spadla. Sisaroth pohlédl na vodu ve sklenici. Zatìm nevidìm žádnou

změnu. Stejně nepočìtal s tìm, že by tak rychle dosáhl úspěchu.

„No dobrá.“ Sáhl po rukojeti a spolu s Marandëi odtáhli truhlu zpátky na

výchozì mìsto. „Hádám, že bude trvat celou věčnost, než naše vězenì

porazìme.“

„Já nemám nic jiného v plánu,“ odpověděla alfka. Položila mu ruku na

rameno. „Děkuju.“

„Za co?“ zeptal se udiveně.

„Za to, že mi dodáváš důvěru, že se z věže dostaneme ven.

A i kdybychom to nezvládli, plyne z toho pro mě ponaučenì, že se nikdo

nesmì smìřit s neštěstìm a přizpůsobovat se mu.“ Vtiskla mu jemný polibek

na tvář a zapřela se, aby truhlu zčásti posunovala i vlastnì váhou. „Ukážeme

těm kamenům, že jsme chytřejšì než ony.“

Sisaroth se usmál − a cìtil zmatek. Zdálo se mu, že mu na kůži ulpělo

teplo jejìch rtů, vsáklo dovnitř a tam se dál šìřilo. Celé tělo ho začalo svědit.

To je určitě nějaké kouzlo, pomyslel si a po očku na ni pohlédl. Vypadala

i předtìm tak kouzelně? Setřásl ze sebe tuto rušivou myšlenku a pevně zatáhl.

Bez oddechu strkali a odtahovali těžkou truhlu, lapali po dechu, nadávali

a tu a tam se posilnili. Nedopřáli si žádnou delšì chvilku odpočinku. Oba

chtěli stůj co stůj dosáhnout toho, aby se značka na sklenici a voda v nì

začaly od sebe vzdalovat, a to v jejich prospěch.

Zatìm však tak daleko nedospěli.

„Počkej,“ poprosila Marandëi po čase a opřela se o truhlu. Vypadala

vyčerpaně. „Já už nemůžu.“

Sisaroth využil přestávky, aby dotáhl řemeny. Truhla prozatìm obstála, na

hrubém dřevě i na obloženì se ale objevily prvnì trhliny. „Zkusme to ještě

jednou.“ Nechtěl se vzdát, i když se mu námahou třásly ruce i nohy.

„To nám nic nepřinese,“ zašeptala alfka střìzlivě. „Nic se nezměnilo.“

Ukázala na sklenici. „Sám vidìš.“

105

„Já jsem ti řìkal, že to nemusì fungovat hned dnes. “ Já budu rozhodně

pokračovat. „Klidně si na chvìli lehni.“

„A ty?“

Ukázal na truhlu.

„Ty si prostě nepřipustìš žádné pochyby.“ Marandëi mlaskla jazykem.

„Beznadějně se vydáš ze všech sil a zìtra nenarovnáš záda, mládì sem, mládì

tam.“ Znovu mu položila ruku na rameno, nebylo to ale mateřské gesto.

„Pojď. Měli bychom si odpočinout. Čas nám nikam neuteče.“

„Nám ne. Ale možná mým sourozencům. Ani Firûsha, ani Tirîgon nejsou

tak dobřì bojovnìci, abych si o ně nemusel dělat starosti. Vězìme ve

Phondrasônu, ne pod ochranou hradeb Dsôn Sòmranu.“ Sisaroth se zhluboka

nadechl a popadl rukojeť. „Ještě jednou. Udělej mi tu laskavost.“

Marandëi se mìsto toho posadila na vìko. „Vìš, co mě udivuje?“ Nečekala

na odpověď. „Ţe ses mě nezeptal, kvůli čemu mě poslali do vyhnanstvì.“

„Proč bych se měl ptát?“ odvětil a nejraději by ji odstrčil z truhly. „Mohla

bys mě obelhat nebo mě omámit nějakým kouzlem.“ Mimoděk si připomněl

jejì polibek. „Musel bych ti všechno věřit. Pro mě to nehraje žádnou roli.“

Sisaroth ukázal na zeď. „Kromě toho nás osvobodìm a pak mi budeš dlužit

pět částì nekonečna své služby. Pak se tě budu moct vyptávat, jak se mi bude

chtìt.“

Marandëi se tiše zasmála. „Jsi mazaný mladý alf. Myslìm, že to dotáhneš

hodně daleko.“ Zvedla se z truhly a uchopila rukojeť. „To je poslednì pokus,

jinak si zpřelámu zá…“

Zaznělo hlasité kovové zabzučenì, následované temným duněnìm. Půda

se jim otřásla pod nohama, ale pak se hned uklidnila. Tento děj se několikrát

opakoval.

„Co to bylo?“ Sisaroth pohlédl na cîanai.

„Věž nás obšťastnila dalšìmi návštěvnìky,“ zašeptala alfka zděšeně.

„Každé zabzučenì normálně znamená jednu osobu, kterou vtáhne dovnitř.“

Zvuky se opakovaly a nebraly konce.

Sisaroth se dopočìtal dvaačtyřiceti, než opět zavládl klid. Nepředpokládal,

že by do sklepa vnikli nějacì mìrumilovnì tvorové.

„Zavřel jsi dveře, když jsme odtamtud vynosili kameny?“ zeptala se ho

Marandëi naléhavě.

Ne. Nezavřel. „Já se podìvám,“ odvětil rychle, vyřìtil se ke schodům

a vytasil meč, který si ze sklepa přinesl.

„Sisarothe!“

Když zaslechl alfčin nečekaný radostný výkřik, okamžitě se otočil.

„Ano?“

„Sklenice!“

106

Podìval se na pohár − a postřehl, že se věž naklonila, a to o pěknou řádku

stupňů. Otřesy základů, vyvolané magickou aktivitou, podle všeho podpořily

jejich úsilì. Bylo ovšem těžké mìt z toho velkou radost. Cena mohla být

přìliš vysoká.

„Musìm dolů. Ty počkáš tady.“ Sisaroth se hnal pryč, slétl po schodech

a snažil se dostat do sklepa dřìve, než se návštěvnìci proberou z údivu

a najdou cestu nahoru.

Doběhl do kuchyně a tam se proti němu s mohutným řevem a jekotem

hnaly nestvůry, bestie s těly óarců a zvìřecìmi hlavami, vybavené zbraněmi,

navlečené do zbrojì a překypujìcì touhou zabìjet a dobývat.

Hrnuly se z chodby, rozlezly se po mìstnosti a mìřily k němu, přitom

máchaly sekerami a jinými prapodivnými zbraněmi.

Dokážu je zadržet! Sisaroth ucouvl, bránil se útoku a rozpůlil jedné stvůře

hlavu od ucha k uchu, druhou bodl do šeredné tlamy, třetì usekl ruku − až

mu zbraň uvìzla v protivnìkově kosti a zlomila se.

Tlupa nestvůr se s novou odvahou valila vpřed. Alf měl uši plné rámusu,

nos mu ucpával přìšerný smrad.

Znovu zaznělo zabzučenì a věž se opět otřásla. Zvala bestiìm do sklepa

dalšì posily, aby proud útočnìků ani na okamžik nezeslábl.

Mstì se nám! Sisaroth vyběhl z kuchyně, zabouchl hrubé dubové dveře

a zabarikádoval je. Couvl dva kroky dozadu a jen s námahou popadal dech.

Věž doufá, že nás tihle zplozenci zlikvidujì dřìve, než ji donutìme spadnout.

Dveře se otřásaly pod údery, které na ně dopadaly z opačné strany.

Závěsy se kousek po kousku rozpadaly, ze zdi odletovaly úlomky kamene.

Dřevem k němu doléhaly hrdelnì výkřiky a vzteklé řáděnì nepřátel.

Beze zbraně se rozhlédl kolem sebe. Co mám dělat?

Nejraději by ke dveřìm přisunul stůl, skřìň nebo aspoň židli, aby skýtaly

útočnìkům většì odpor, v komoře však nic takového nebylo. S Marandëi

odvlekli veškeré zařìzenì do mìstnosti v nejvyššìm patře.

Dveře proseklo ostřì jedné sekery, pak ho hned někdo vytáhl ven. Škvìrou

na něho zìralo krvì podlité oko, v němž se zrcadlila chuť zabìjet a vraždit.

„Alfar!“ zaskřehotal hrdelnì hlas vzrušeně, když na něj dopadl útočnìkův

pohled. „Var alfar!“

Sisaroth se otočil a hnal se po schodech nahoru.

* * *

107

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Sòmran, v severním výběžku

Šedých hor, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Plošina vnikla do chuchvalců mlhy, které pohltily okolì. Vypadalo to, že

existuje pouze vnitřek plošiny připomìnajìcì zavřené pouzdro a v něm tři

pasažéři, doprovázenì jednìm alfem u obslužného prvku.

Na sklech se usazovaly vlhké kuličky, potom se spustil hustý déšť, který

neustále tupě bušil do střechy plošiny.

Ranôria se vmáčkla do kouta nedaleko dveřì. Pozorně sledovala alfa,

který se na ni předtìm natlačil a nynì k nì stál natočen zády.

Sledoval mě. Poslala ho za mnou Acòrhia? Chce vědět, co udělám.

Rozum ji zčásti utvrzoval v pocitu, že přehnaná opatrnost je zcela na mìstě.

Byla na stopě spiknutì, v jehož středu se nacházela vypravěčka poutavých

přìběhů. Ale kdo jì tu práci zadal?

Jiná část rozumu se jì vysmìvala, že trpì stihomamem.

Co se tak může stát? řekla si v duchu a snažila se setřást ze sebe napětì.

Kvůli špatnému počasì má na sobě kabát stejně jako já. Jak často procházìm

kolem lidì, kteřì mi nevidì do obličeje?

„Hej!“ Z šedi vedle plošiny se ozval hlasitý výkřik. Někdo ze čtvrtého

okruhu je těsně propásl. „Zastavte! Chci jet s vámi!“

„Jedeme dál,“ nařìdil voják nevlìdně, když uviděl, že alf, který plošinu

obsluhuje, sahá po pákách.

„Ale vždyť ještě můžu…“

Ranôria pozorně naslouchala. To je moje přìležitost. Jakmile zastavìme,

vyskočìm ven a najdu si nějakou jinou cestu nahoru.

Válečnìk zvedl ruku a kýval zvednutým ukazováčkem sem tam. „Nic

takového. Musìm na val. Jak vysvětlìm sytràpovi, že nastoupìm do služby

pozdě? Mám mu řìct tvé jméno, abys dostal trest mìsto mě?“

Ranôria poznala nápadný prsten, který měl voják na prstenìčku. Byl

z tionia a střìbra, byly na něm intarsie z kostì a na plošce pro znak se tmavě

leskl nějaký kámen. Symbol neznala. Neobvyklý prsten nepředstavoval

žádné vojenské vyznamenánì, ani jì nic neprozradil o rodu, z něhož jeho

nositel pocházel.

„Hej! Prosìm, zastavit!“ proniklo k nim zvenčì. „Pršì a já nemůžu pořádně

chodit.“

Voják zìral zpoza hledì a sklopil ruku.

„Ne, je mi lìto,“ odpověděl pracovnìk ustrašeně a nechal plošinu jet dál.

„Musìš počkat.“

To by bylo až moc krásné. Ranôria se hněvala, že přece jen nemohla

vystoupit. Potlačila neblahý pocit v žaludku a střìdavě se dìvala na alfy, kteřì

postávali kolem nì. Ale aspoň nezmoknu.

108

Nikdo nic neřìkal.

Mlha se ze všech stran tlačila k okennìm tabulkám, chvìli byla světlejšì,

pak zase zhoustla, na kratičký okamžik se rozptýlila, než se před střechami

domů, kolem nichž projìžděli, opět rozprostřela neprostupná šeď.

Brzy to budu mìt za sebou a budu moct vystoupit. Aby přišla na jiné

myšlenky, pustila se Ranôria do úvah, na co se Nomirôse zeptá. Hrozbami

ho stěžì donutìm mluvit. Můžu ho ujistit, že se Aïsolon postará, aby byl

v bezpečì. Vypravěčku považovala za klìčovou osobu celého spiknutì.

Musìm Nomirôse přimět, aby proti nì vypovìdal. Pro mě za mě, ať si klidně

lže, ale musìm se jì nějak dostat na zoubek.

Alf u okna se najednou nečekaně otočil. Zkřìžil ruce a zadìval se na

špičky svých bot. Byly špinavé. „Jen se na to podìvejte,“ prohodil

polohlasně. „Sotva je vyčistìm, musìm projìt špinavou ulicì.“ Usmál se na

Ranôrii. „Otroci by je měli častěji čistit.“ Sklonil se a otřel si boty cìpem

kabátu. „Zrovna teď! Přitom jsem na ni chtěl udělat dobrý dojem.“

Od něj nebezpečì nehrozì. I ona se usmála. „Na svou družku?“

„Ještě jì nenì,“ odpověděl zespoda. „Dokud budou moje boty vypadat

takhle, ani se jì nestane.“

Alf obsluhujìcì výtah se tiše zasmál.

Strážný pod helmou zaklel a podìval se ven. „Myslel jsem, že jaro je na

to, aby vyšlo slunce a teploty stouply, ne?“ zabručel nevrle. „Na valu

promoknu na kost.“

Led mezi cestujìcìmi se prolomil.

Zaznělo tupé rachocenì, plošina se otřásla, potom se kolem okna mihnul

stìn.

„Co to bylo?“ Ranôrii se varovně naježily chloupky v zátylku.

„Nějaký kámen,“ vysvětlil alf od obsluhy a přehodil dvě páky, načež se

rychlost plošiny zvýšila.

„Předzvěst morény?“ Strážný si vyměnil pohledy s ostatnìmi pasažéry.

„To je možné. Proto bych chtěl dojet na přìštì okruh, abychom mohli

všichni vystoupit, a já si na něm prověřìm situaci,“ odpověděl alf a nervózně

se zadìval do mlhy. „Tahle trasa byla prověřená teprve před dvěma momenty

a znovu uvedena do provozu, proto se tomu padajìcìmu kameni tak divìm.

V pádu mu měly zabránit záchytné sìtě.“

Jako na potvrzenì jeho slov to znovu zadunělo, když na střechu dopadl

druhý kámen, třetì rozbil okno a doprovázen sprškou střepů se přikutálel

vojákovi pod nohy.

Ranôria vykřikla a kryla se, obsluhujìcì alf ležel na zemi, obličej a krk

měl pořezaný spoustou střepů.

Plošina zastavila, kámen ohnul páku. Dìrou v okně se dovnitř valily cáry

mlhy, přinášely s sebou vlhkost a chlad a kalily výhled.

109

Voják byl okamžitě u zraněného a prohlìžel si rány. „Musìme dále! Jinak

vykrvácì.“

To nebyla moréna. Ranôria si prohlìžela úlomky kamene. Přesně ta

správná velikost, aby jìm někdo hodil. Sklonila hlavu. Někdo chtěl, abychom

tady zastavili? Pohlédla na alfa se špinavýma botama, který bezradně

popošel k zdemolovaným pákám a přemýšlel, jak by uvedl plošinu znovu do

chodu. Ţe by s tìm přece jen měl něco společného?

„Vìš, jak se to řìdì?“ podìval se na Ranôrii. „Nenì to šìlené? Ţiju v Dsônu

už jedenáct částì nekonečna, neustále tyhle věci využìvám, ale nedokázal

bych řìct, jak…“

Voják zraněného najednou pustil, vystřelil vzhůru, vytasil přitom meč

a zabodl ho alfovi u pultu do těla. Druhou rukou mu zacpal ústa, aby nemohl

křičet. Zasažený zaúpěl a padl na zem vedle zraněného pracovnìka, jemuž

voják hned poté prořìzl hrdlo.

Acòrhia mi posìlá vražedný pozdrav! Ranôria se podìvala z okna

a pokusila se odhadnout, kde by přistála, kdyby na útěku před vojákem

vyskočila ven. Mlha jì však znemožnila orientaci. Mohla spadnout jen půl

kroku, ale taky dvacet kroků hluboko.

Ozbrojený alf se před nì zeširoka rozkročil, mečem jì mìřil na podbřišek.

Obličej zůstal z většì části skrytý za hledìm. „Mám ti vyřìdit, že od tebe

nebylo moudré pochybovat o vině vlastnìch potomků,“ pronesl výhružně.

Nenapadalo ji, jak by z této pasti unikla, jedině kdyby na protivnìka sama

zaútočila − což by určitě znamenalo jejì smrt, ale on by mohl snadno

vyváznout.

Mělo mě zarazit, když tvrdil, že musì na val. Gardisté, kteřì tam

vykonávajì službu, žijì v ubytovnách uvnitř hradeb.

„A když jsem ti předal toto poselstvì,“ uvolnil se v ramenou, „dostávám

se k druhé části svého úkolu.“ Bodl mečem.

Ranôria uskočila stranou, hrot meče ji minul a zabodl se do dřeva kabiny.

Všì silou kopla nájemného vraha do pravého boku, aby ho vyvedla

z rovnováhy, jednìm skokem ho minula a prolétla dveřnìm otvorem.

Ranôria padala několik kroků vatovitou šedì a prudkým lijákem, až

nohama narazila na šikmou plochu. Soudě podle zvuku se jednalo o šindele,

na nichž se jejì boty neměly čeho zachytit.

Alfka padala a klouzala po střeše dolů, prsty se jì smekávaly na mokrém

kameni a nemohly se ničeho přidržet.

Jejì pád zastavil nakonec komìn. Něco luplo. Levý kotnìk vyslal

trýznivou bolest.

Zlomený! Ranôria se hekticky narovnala a chytila se komìna, váhu těla

přenášela na pravou nohu. „Haló! Slyšì mě někdo?“ křičela zoufale. Kvůli

110

mlze, která byla všude kolem nì, nedokázala nic rozpoznat − ani kde se dům

nacházì, ani v jaké výšce stojì.

Pavučiny mlhy spolkly jejì hlas.

Ranôria pohlédla do komìna. Ti, co tu bydlì, mě přece musì slyšet. „Hej,

vy tam dole!“ zavolala do teplého kouře a rozkašlala se. „Pomozte mi!

Spadla jsem z plošiny na váš dům a zlomila jsem si…“

Kousek nad ni dopadl na šindele temný stìn a ozvala se tlumená rána.

Ten vrah! Nevzdává se. Zmlkla a přitiskla se ke komìnu, aby se před

alfem skryla.

Zavládlo naprosté ticho. Oba poslouchali, jestli se ten druhý prozradì

nějakým hlukem.

Vìtr jemně vál, pohrával si s cáry mlhy a zdálo se, že našel zálibu v tom,

že z nì vytvářì nejrůznějšì tvary.

Na Dsôn bez ustánì dopadaly kapky deště, vsakovaly Ranôrii do šatů, do

vlasů, prostě všude. Kotnìk se ozýval bodavou bolestì, musela stisknout

zuby, aby nezaúpěla a neprozradila tìm svoji pozici.

„Já si tě najdu,“ zašeptal vrah někde před nì. „Mlha tě přede mnou

nezachránì.“

Odsunula se závora, ve střeše se otevřelo okénko a na šindele dopadl

teplý, zlatavý třpyt zářìcì lucerny. Přinášel osvobozenì podobně jako paprsek

signálnìho ohně.

„Je tu někdo?“ zeptal se ženský hlas, lampa se rozhoupala.

Stačì čtyři kroky, a jsem v domě, spočìtala si Ranôria. Zároveň věděla, že

vrah na ni čìhá. Se zlomeným kotnìkem představovala pravý opak hbité

a obratné alfky.

Lampa se pohnula. V mlze se objevily obrysy ruky, která ji svìrala. „To

má být vtip? Kdo je tu?“

Ranôria posbìrala odvahu.

Aniž by se alfce s lampou ozvala, vylezla z úkrytu, plazila se vpřed

a zasténala, když se musela zapřìt o poraněnou nohu, aby se na mokré střeše

udržela.

Lampa sebou trhla. „Kdo…“ zeptal se hlas jejì majitelky vyzývavě.

Vrah se hnal po střeše, s rachotem klouzal po břidličných šindelìch

a zaútočil na ni jako šelma.

Tady je! Ranôria postřehla jeho stìn a složila se na záda.

Čepel minula srdce, zato jì probodla pravou paži a donutila ji zakřičet

bolestì. Náraz ji strhl, po hlavě klouzala dolů do šedi − až se kolem jejì nohy

sevřely něčì prsty. Pád se zastavil.

„Mám tě,“ zazněl alfčin hlas.

„Dìky,“ vzlykla Ranôria a cìtila, jak jì z rány proudì horká krev. Kde ten

vrah vězì? Ustrašeně zvedla hlavu a zìrala do mlhy. Srdce jì bušilo až v krku.

111

„Můžeš se hýbat?“

„Ne. Prosìm, nepouštěj mě.“

Byly slyšet dalšì hlasy, k okénku přispěchal druhý pomocnìk. „Vtáhneme

tě dovnitř,“ ohlásila alfka. „Neměj strach.“

„U všech Bezectných, co vůbec děláš na mojì střeše?“ zakřičel do jejich

rozmluvy nějaký muž. „Doufám, že to nenì neúspěšný pokus vloupat se ke

mně domů?“

„Tati, pomoz mi,“ prohlásila alfka energicky, „a až pak můžeš začìt

s obviňovánìm…“ Věta skončila hlasitým výkřikem, po němž následovalo

temné zasténánì jejìho otce.

„Co?“ Ranôrii někdo dále táhl nahoru. „Stalo se vám něco?“

Lampa sjela po střeše dolů a někde hluboko v mlze zhasla.

„Jistěže stalo,“ ozval se vrahův hlas. „Ale o to už se nemusìš starat.“

„Pusť mě!“ zaječela Ranôria, zatìmco ji vrah kousek po kousku táhl blìž

k okénku.

Vzpìránì jì nepomohlo. Břidlicový šindel, kterého se na chviličku chytila,

se uvolnil z úchytu a zůstal jì v prstech.

Nakonec jì vrah vtáhl nohy do okennìho otvoru. Položil jì ruku na hruď,

pevně chytil kabát a nasoukal tělo dovnitř. Ranôria spatřila falešného

strážného, jak jì mečem mìřì na krk. „Dokončìm, co jsem…“

„Ne, dokud se dokážu bránit.“ Ranôria ho praštila vylomeným šindelem,

který se muži rozbil o helmu. Malé úlomky si hledìm našly cestu dovnitř.

Vrah reflexivně odvrátil hlavu stranou, zasténal a po zádech propadl

okýnkem dolů. Protože nerozevřel prsty, stáhl alfku s sebou do podkrovnì

komory.

Ještě mě nemáš. Ranôria přistála přìmo na protivnìkovi. Druhá lampa,

zavěšená na trámu vedle vikýře, šìřila v komoře tlumené světlo.

Musìm ho zabìt, jinak… Ohmatávala omámeného muže a našla dýku,

kterou vytáhla nezraněnou rukou z pochvy. Chtěla mu ji vrazit do krku.

V tu chvìli přišel alf k sobě a ruku jì zadržel. Čepel mu pouze jemně

prořìzla kůži. „To nebylo špatné.“ Zasadil jì úder do obličeje a smetl ji ze

sebe.

Ranôria dopadla na mrtvoly lidì, kteřì v domě žili a jimž vrah podřezal

hrdla. Závrať jì ochromila myšlenì i schopnost pohybovat se. Ztráta krve si

vyžádala svou cenu.

Musìm zachránit svoje děti. Ranôria se chabě pokusila odplazit ke

schodišti, když utržila kopanec do hlavy, který ji málem připravil o vědomì.

Dìvala se skrz rudý závoj, než pochopila, že jì oči zalila krev.

„Za to, že chyběl jenom vlásek a skoro bys mi unikla, bych ti rád daroval

život,“ zaslechla vrahův hlas. „Ale někomu by se to velice nelìbilo, a tak

jsem bohužel nucen splnit i svou druhou povinnost.“

112

Alf ji převrátil na záda. Ranôria před sebou nezřetelně viděla vrahovy

obrysy. „Prosìm,“ zašeptala. „Daruj mi život, abych mohla zachránit životy

svých nevinných dětì.“

„Jsi dobrá matka. Je tě škoda.“

„Tak mě aspoň nech zemřìt s pravdou: tys byl ten, kdo povraždil

Sémaininu rodinu?“

„Ne,“ odvětil alf po krátkém zaváhánì. „S tìm jsem neměl nic

společného.“

„Kdo ti nařìdil, abys mě připravil o život?“ Ranôrii začala být zima,

přestala cìtit záda. Únava zapudila bolest, kterou ještě před okamžikem cìtila

v kotnìku i v ruce. Přicházì smrt a odvádì mě do nekonečna.

„Neumìš si to domyslet?“

„Byla to Acòrhia?“

Mìsto odpovědi zavrtěl hlavou, ale protože ji opouštěl zrak, nedokázala si

jeho gesto správně vyložit. Znamená to ano, nebo ne? „Řekni mi jeho

jméno…“

Než stačila položit dalšì otázku, prohnal jì vrah meč ztěžka pracujìcìm

srdcem. Otočenì čepele přineslo definitivnì konec. Nejdůležitějšì sval v těle

přestal bìt.

Otevřeným vikýřem padal dovnitř déšť a zkrápěl jì obličej, zatìmco vrah

rozbil lampu o zem a založil v podkrovnì komoře požár. Oheň měl zničit

jeho stopy i mrtvoly.

Ranôriino tělo se uvolnilo.

Oči pozbyly tepla a ohně.

A jedinečný hlas, který svým uměnìm přiváděl tisìce alfů z Dsôn

Sòmranu ke sněnì i k pláči, právě jednou provždy vyschl.

113

VII.

Zvláštní místo − daleko, netušeně daleko,

tajemné a děsivé.

Vše celistvé, co zde pobývá,

na tomto místě mnoha částí a podob nabývá.

Údolí stínů

…pojď, má temná sestro.

Údolí stínů

…pojď, můj temný bratře.

Údolí stínů

…podejte mi ruce,

v Údolí stínů dáme se do tance.

Odtržené, rozpoutané, svobodou se utápí,

tyto stíny už nikdy nikdo nepolapí.

Tančí s každým, na koho narazí,

když se s někým spojí, ocitnou se v extázi.

Údolí stínů

114

…pojď, má temná sestro.

Údolí stínů

…pojď, můj temný bratře.

Údolí stínů

…podejte mi ruce,

v Údolí stínů dáme se do tance.

Drž ho pevně, dávej si pozor,

povolit nesmíš, byť máš třeba mozol,

získá-li svobodu a prchne, bolestí nevstaneš,

v Údolí stínů pak navždy už zůstaneš.

Údolí stínů, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

115

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

Doufám, že zase nebude páchnout plìsnì a stařinou. Ryba vypadala

poněkud nezvykle, neměla šupiny. Tirîgon jì rozpáral břicho a prstem z nì

vydloubl vnitřnosti. Rozdělal malý ohýnek, aby si na něm úlovek upekl,

a napìchl rybu na seřìznutou kost. Skromné jìdlo plné kostiček bylo pořád

ještě lepšì než nic. Neboť už přìliš dlouho neměl nic jiného než právě to nic.

Zatìmco trpělivě otáčel vykuchanou rybku na rožni, studoval mapu, která

mu až dosud prokazovala cenné služby. Bez nì by se cìtil ztracen.

Elfové z plovoucìho ostrova si dali dost práce, aby přesně zmapovali své

bezprostřednì okolì, přesto se Tirîgona zmocňovalo podezřenì, že

Phondrasôn nepředstavuje pouze toto jedno mìsto. Je to spìš jako krabice

vložená do jiných krabic. Jedna jeskyně ústila do druhé nebo do chodby,

uprostřed nich vedly schody nahoru nebo dolů a přecházely z jedné úrovně

na druhou.

Při svém putovánì prošel soutěskami, přes které se pnuly mìli dlouhé

mosty. Držely je řetězy a vedly do neprostupné černoty. Tirîgon netušil,

k čemu jsou tyto rozhoupané přechody připevněné ani jestli unesou jeho

váhu. Odvaha bylo slovo, které se ve Phondrasônu vznášelo nade všìm.

Ale protože se držel ukořistěné mapy, dostával se bez obtìžì dál a dál.

Jeho největšì nepřátelé se jmenovali hlad a žìzeň.

Ryba šìřila přìjemnou vůni, maso bylo propečené.

Konečně mám čìm zaplnit žaludek! Tirîgon se uvelebil v malém výklenku

stranou od cesty a pustil se do jìdla, pečlivě si dával pozor na kosti. Přitom

uvažoval, jak dlouho mu ještě bude trvat, než najde Tossàlora.

Odhadoval, že dosud urazil jednasedmdesát mil, zbývalo mu už jen devět.

Alf netušil, kolik času mezitìm uplynulo. V chodbách buď nebylo žádné

světlo, nebo stěny zářily samy od sebe nejrůznějšìmi barvami. Tu a tam našel

nějakou ztracenou pochodeň, která mu přinesla trochu jasu. Světlo se dalo

zìskat i z vyschlých kostì, navìc posloužily k rozdělánì ohně. Tirîgon se řìdil

prostou zásadou: jakmile se unavil, lehl si a prospal se, a když se probudil,

pokračoval v chůzi.

Určitě smrdìm. Stejně jako všichni přìslušnìci jeho národa kladl velký

důraz na čistotu. Ve Phondrasônu pro něj bylo těžké uspokojit tuto potřebu.

Tirîgon odhodil kostru ryby na chvìli do ohně, aby kůstky vytvrdil, poté

je vyjmul a opracoval je nožem. Aby odvedl myšlenky od všì té bìdy,

vyřezával si droboučké figurky, stejně jako to dělával v Dsônu.

Co udělám, až budu stát tvářì v tvář Tossàlorovi? Mám ho přátelsky

pozdravit a doufat, že mu moje kosti nebudou připadat lákavé? Pracì čepele

vznikl hrubě vytvarovaný alf, jemuž dodal ještě štìt a meč. Na to, aby mohl

116

s tenoučkými kostičkami pracovat důkladněji, mu chyběly nástroje. Zadìval

se na své dìlo. Mohl bych ho přemoct a svázat a pak si s nìm promluvit.

Tirîgon považoval tuto myšlenku za nejlepšì řešenì.

Odložil figurku vedle sebe, vhodil do plamenů dvě kosti, které kdysi

patřily nějaké bestii, a přidal do ohně dva žluté kameny, které když hořely,

vydávaly intenzivnì teplo. Považoval je za něco, co má hodně společného

s uhlìm, a věřil, že mu přinášejì štěstì, protože ho dosud nikdo nenapadl ve

spánku.

Tirîgon položil hlavu na paži a zadìval se do plamenů, naslouchal

praskánì ohně a myslel na sourozence.

Z celého srdce si přál, aby jim Bezectnì a Tion byli stejně nápomocni jako

jemu. Se zbytkem můstku přistál na moři, které ho odneslo k souši, putoval

tunely a chodbami, aniž by narazil na odpor nebo na nepřátele. Pouze ztratil

na váze, cìtil to, protože mu šaty a zbroj neseděly dobře na těle.

Musì být ještě naživu, doufal vroucně. My se najdeme. Sevřel ruku v pěst.

Phondrasôn by mohl být tisìckrát většì, stejně se sejdeme a budeme zde

vládnout všemu, co tu žije a plazì se po zemi! Nedaleko výklenku zazvonil

malý kamìnek, jak se koulel po skále.

Nemuselo to nic znamenat − nebo to oznamovalo přìchod nezvaného

hosta, který se zajìmal o jeho oheň.

Tirîgon se zvedl a vyšplhal po stěně nahoru, tam se vyhoupl na úzký

výstupek, odkud dobře viděl do výklenku, kde předtìm odpočìval.

K němu se právě nehlučně blìžila kostnatá postava velká jako člověk.

Měla na sobě tmavý oděv a v pravici držela dýku.

Shora se nedalo poznat, k jaké rase neznámá patřì, ale vytasená zbraň, již

držela v ruce, ho sváděla k jednoznačnému závěru, že nově přìchozì nemá

zrovna mìrumilovné úmysly. Je to muž, nebo žena?

Shrbená postava se připlìžila k ohni a sáhla po rybì kůži, kterou Tirîgon

nesnědl. Poklekla a hladově se na ni vrhla, přitom si ovšem dávala dobrý

pozor. Neustále dělala v jìdle přestávky a naslouchala.

Když neznámá dojedla tuhou kůži, všimla si figurky.

Opatrně ji zvedla a držela ji proti plamenům, obhlìžela si ji ze všech stran

a pak vstala. Nažloutlý svit ohně dopadl na ženský, špìnou pokrytý obličej,

který upřeně zìral přìmo před sebe.

Nosì nějakou masku? Tirîgon se snažil postřehnout něco vìc, pak nabyl

jistoty: z toho, co zpočátku považoval za rukavice, se vyklubala kůže. Dalšì

obboona! Měl bych ji na mìstě zabìt.

Obboona foukla na figurku a smetla z nì poslednì maličké úlomky kosti,

zastrčila dýku a vytáhla ze záhybů oděvu tenoučkou, asi prst dlouhou čepel.

Pokračovala v práci, kterou Tirîgon započal.

117

Ona ji zničì! Odrazil se z výklenku, přistál na zemi těsně za nì a namìřil

na ni meč. „Nech to,“ nařìdil výhružně běžným barbarským dialektem.

„Nechci, abys položila svoji smradlavou ruku na moje dìlo.“

Ţena strnula. Potom se pomalu narovnala, vypadalo to, jako by najednou

povyrostla. „Slyšìm dobře panovačný hlas nějakého alfa?“ odvětila dokonale

jeho vlastnìm jazykem. Zvedla ruku s figurkou. „Předpokládám, že to je

tvoje?“

Tirîgon ji obešel, hrot meče na ni neustále mìřil. „Ano.“

„To se ti podařilo. Za daných okolnostì. Potřeboval bys lepšì nástroje

a vidìm, že máš nadánì, aby se z tebe stal dobrý řezbář.“ Obboona se zvolna

otočila a zadìvala se na něj zpod vrásčité, staré kůže, která rozhodně nebyla

jejì. „Ejhle! Ty jsi mladý. Velice mladý.“

„Mladý, ale ne nezkušený. Vìm, jak se zabìjì.“ Rudohnědé oči vyzařovaly

chlad a prohnanost, s jakou se Tirîgon u protivnìků dosud nesetkal, ani

u těch, s nimiž měl osobnì nevyřìzené účty. Je mazaná, je to na nì vidět.

„Polož tu figurku!“

„A pak mě zabiješ,“ usuzovala žena a nadále držela droboučkou

vyřezávanou figurku v prstech. „Takže bych byla hloupá, kdybych to

udělala.“ Jejì hlas nabral posměšný tón. „Bojì se snad malý alf o svoji

figurku? Potřebuješ ji, abys v tom sprostém, drsném a zlém Phondrasônu

usnul?“

To určitě nenì obboona. „Ne, potřebuji ji, abych ti ji prohnal srdcem,“

odsekl a přiložil jì ke krku vybroušený konec čepele. Špinavá kůže pod

ostřìm praskla a odkryla pohled na mnohem čistšì, světlejšì kůži.

„Ohó, tos řekl moc hezky.“ Odkašlala si a ledabyle si pohrávala

s tenoučkým perořìzkem, který svìrala v druhé ruce. „Myslìš, že se ti to

podařì, nebo ti já ještě předtìm otevřu tepnu na krku?“ Oči se jì zničehonic

černě zbarvily.

Oheň tiše zaprskal a zhasl, vylétl z něj však hustý oblak jisker, který

zamìřil rovnou na Tirîgona.

Je to alfka! Aby se vyhnul rozžhaveným částečkám popela, uskočil

dozadu a máchl před sebe. Přitom opsal mečem dlouhý půloblouk, aby ji

zranil, kdyby na něj chtěla zaútočit. Musela přijìt o rozum, jestli si o sobě

myslì, že je obboona!

Do černých vlasů se mu zabořila ruka a mrštila jìm o skalnì stěnu tak

prudce, až se mu při dopadu vyrojily před očima třpytivé hvězdičky.

Nepustil ale zbraň z ruky a bodl jì za sebe.

U levého ucha mu zazněl tichý, chladný smìch. „Z toho nic nebude,

mladý alfe.“ Jemná čepel ho škrábla po krku. „To máš na památku.“

118

Tirîgon zalapal po dechu a vrhl se dozadu, aby ji svou váhou srazil

k zemi, ale skočil do prázdna. Neznámá alfka mu zároveň podrazila nohy,

takže přistál zády ve vyhaslém ohništi. Ţhavé uhlìky ho pálily i přes zbroj.

Je to válečnice? Tirîgon se odkulil z ohniště a narovnal se, mečem udeřil

do temnoty, aniž by ale zasáhl cìl.

Tentokrát zněl jejì smìch přìmo škodolibě. Plameny prudce vzplály. Do

výklenku se vrátilo světlo a ozářilo oba alfy, stojìcì čelem proti sobě.

Tirîgon se chytil za krk, po němž mu stékala životodárná tekutina.

Maličké škrábnutì. Přesně odměřené. Upřeně se na ni zadìval. „Kdo jsi?“

„Jména nehrajì ve Phondrasônu žádnou roli,“ odvětila alfka. „Ale skutky,

které učinìš nebo které neuděláš.“ Stejně jako předtìm držela v ruce figurku,

nůž odložila. „Odolala jsem pokušenì vzìt ti život, mladý alfe. Určitě sis ale

všiml, že by to pro mě bylo velice snadné.“

„Poslali tě do vyhnanstvì, protože ses zbláznila,“ prohlásil Tirîgon

a sklopil meč. Zbraň mu nebyla k užitku. Alfka dokázala, že je lepšì než on.

Co se z tohoto setkánì zrodì?

„Protože se vydávám za obboonu?“ Za řeči si z tváře strhla falešnou

masku a ukázala své pravé rysy, za něž se skutečně nemusela stydět. „Ne.

S tìm jsem začala až ve Phondrasônu. Jak jsem postřehla, tomuto národu se

všichni vyhýbajì a nechávajì ho v klidu. Abych se vyhnula nepřìjemnostem,

zvolila jsem si tento převlek.“

I když je pokrytá špìnou, je na ni pěkný pohled. Tirîgon zasunul meč do

pochvy. Kdybych ji potkal v Dsônu a byla pěkně oblečená a upravená,

dovedl bych si dokonce představit, že si ji vyberu za družku! „Když mi

neřekneš, jak se jmenuješ, neprozradìš mi aspoň důvod, proč jsi byla poslaná

do vyhnanstvì?“

„Protože jsem staršì a pobývám na tomto odporném mìstě déle než ty,

trvám na tom, že chci nejdřìve slyšet tvoji historku. Povyprávět ji bude

snazšì než tu moji.“ Alfka se rozhlédla kolem sebe. „Neschovals tady ještě

jednu rybu?“

„Ne. Ale můžu ti hned ukázat, kde se dajì chytit. Nedaleko odsud je malé

jezìrko. Ryby plavou v plytké vodě. Chytnout si jednu z nich je opravdu

hračka.“ Tirîgon se posadil do vyhřátého pìsku, alfka napodobila jeho

přìklad. „Já jsem tady dobrovolně.“

„Ach. Malý, statečný válečnìk se chce stát mužem,“ vyrazila žena

a nechápavě se zasmála. „Proč neděláte něco rozumnějšìho, abyste dokázali,

že už jste dospělì? Kdybych byla nestvůra nebo šìlenec, byla bych tě zabila.

Tvoje rodina by na tvůj návrat čekala hodně dlouho.“ Poklepala si po krku

a připomněla mu tak škrábanec.

„Ne, já nedodržuju žádný rituál. Následoval jsem svoje sourozence, kteřì

byli neprávem obviněnì z vraždy,“ opravil ji Tirîgon.

119

„A ti tvoji sourozenci jsou mocnì kouzelnìci?“

„Proč? Jak to myslìš?“

„Ţe se jim podařilo ukrýt se před mýma očima.“ Alfka se usmála. Poprvé

vypadal tento náznak přátelského chovánì upřìmně.

Tirîgon si povzdechl. „Osud nás rozdělil. Musìm je hledat.“ A kromě

dobrého úmyslu k tomu nemám nic než dvě třetiny jedné mapy, na nìž je

zakreslený nanejvýš kousìček celého tohoto bludiště. „Nemám náladu na

žerty.“

„Soucìtìm s tebou.“ Hodila mu zpátky figurku, alf ji zachytil.

„Mimochodem, předtìm jsem řìkala pravdu, když jsem prohlásila, že by

z tebe byl dobrý řezbář. Jen málo alfům se podařì dosáhnout takové čistoty

pomocì obyčejné dýky. Znáš Tossàlora?“

„Toho vraha?“ vyklouzlo mu z úst.

Alfka se ušklìbla. „On by dal přednost označenì mistr a trval by na tom,

že je nepochopený umělec. Ţije tady dole a určitě hledá schopného žáka,

kterého by mohl vychovat. A kdyby ses na to nehodil, uctil by tě tìm, že by

z tebe udělal sochu.“ Alfka si zcela stáhla falešnou kůži. Objevily se dlouhé

hnědé vlasy, v nichž zářily a třpytily se diamanty.

Jako by s sebou nosila část hvězdné oblohy. Tirîgon na ni fascinovaně

zìral. „Já… co…“

„To je důvod, proč bych je měla skrývat,“ prohodila alfka. Úžas, s jakým

se na ni dìval, se jì nepřìjemně dotkl.

„S tìm ses narodila?“

„Hloupá nehoda. Po přìchodu do Phondrasônu jsem spadla rovnou do

jednoho magického pole, která tu často vznikajì. Nikdy se nedá předem řìct,

co udělajì s tvory, kteřì v nich uvìznou. Někdy nestvůry puknou, jindy pole

způsobì, že se bestie třikrát zvětšì, jindy je zase vybavì zvláštnìmi,

nepředstavitelnými vlastnostmi nebo je zmrzačì. Těch možnostì je

nekonečná řada. Dávej na sebe dobrý pozor a vyhýbej se kontaktu s nimi.“

Prohrábla si vlasy, které se v záři ohně třpytily, jako by byly pečlivě

naleštěné. „Mně způsobila tady to. Mimo jiné.“ Hodila do ohně dvě kosti.

„Takže kdybys chtěl, dovedu tě k Tossàlorovi.“

„Nemám velkou chuť žìt v blìzkosti vraha našich lidì, a už vůbec

netoužìm po tom, abych se naučil jeho řemeslo. Teď znáš můj přìběh.“

„A nynì bys chtěl slyšet můj.“

Tirîgon přikývl.

„Byla to maličkost. Bránila jsem se proti jednomu přìliš dotěrnému ctiteli,

nic vìc v tom nebylo. Ale když jsem se bránila, alf zemřel. Zbraň, jìž mě

ohrožoval, zmizela. Myslìm, že zapadla někam do škvìry. Nikdo ji nemohl

najìt.“ Pohlédla na něj. „Obvinili mě, že jsem se dopustila vraždy, a protože

všechno svědčilo proti mně a neexistoval svědek, skončila jsem tady.“

120

Tirîgon se pokusil z jejìch špinavých rysů vyčìst, zda hovořì pravdu.

„Čìm sis v Dsônu vydělávala na živobytì?“

„Proč se ptáš?“

„Protože se pohybuješ jako válečnice, která má bohaté zkušenosti. Můj

otec…“ Včas zamlčel, že Aïsolon je mìstodržìcì, „patřil po dlouhou dobu

k mužstvu, které střežilo val. Učil jsem se od něho.“

„Kdybych měla řìct, co si myslìm, asi ses toho nenaučil dost,“ prohodila

alfka, ale nezdálo se, že by ji ta poznámka nějak pobavila. „Ne, já jsem

sloužila jedné urozené alfce jako osobnì ostraha.“

„Opravdu? Jak se jmenovala?“

„To už teď nenì vůbec důležité. Nezasadila se za mě, když jsem to

potřebovala. To zklamánì je až moc velké.“

Tirîgonovi připadalo jejì vysvětlenì buď poněkud zmatené, nebo hodně

důkladně promyšlené. Vyhýbá se konkrétnìm jménům, protože mi lže.

V Dsônu se nenašel nikdo, kdo by si najìmal tělesné strážce, aby se chránil

před jinými alfy.

Souboje se odehrávaly ve skrytu a formou neuctivých slov, povìdaček

a soudů. Pouze v nejhoršìm přìpadě docházelo k přìmému souboji, aby se

věci beze zbytku vyjasnily. Nikdo si proto nekupoval vrahy, aby pro něj

vraždili.

Vycvičenì vrahové navìc už ani neexistovali. Odešli do Tark Draanu, jak

mu Aïsolon prozradil. Nejznámějšì z nich slyšel na jméno Virssagòn a byl

mistrem ve vymýšlenì nových zbranì a technik, pomocì nichž se daly jeho

vynálezy využìvat.

Z nějakého zapadlého kouta mysli se mu vynořila myšlenka, kterou si

zpočátku neuvědomoval, ale která se čìm dál vìc tlačila do popředì.

Bezectnì! Tirîgon se snažil ovládnout, ale nemohl jinak a znovu se na

alfku upřeně zadìval. Tentokrát to nebylo kvůli nádherným, třpytivým

vlasům. Ţe by to byla jedna z Virssagònových žákyň?

Zdálo se, že mu vyčetla z obličeje, že se jì v duchu nepřestal zaobìrat.

„Tak tu teď sedìme ve Phondrasônu,“ prohodila ledabyle a přiložila si ruku

na břicho. „Ráda bych se vrátila k tvojì nabìdce.“

„Mojì nabìdce?“

„Ty ryby. Chtěl jsi mi ukázat, kde se nacházì jezìrko, v němž se ryby dajì

chytat holýma rukama. Oheň, na němž si je upečeme, máme.“ Kývla na něho

a vstala. „Potom se můžeš v klidu prospat. Budu hlìdat.“

To bych rád. Nevěřil, že se v jejìch slovech skrývá nějaká lež. Už mě

klidně mohla zabìt. Tirîgon souhlasil a zavedl ji s náměsìčnou jistotou

chodbami k malému jezìrku.

121

Alfka shrbeně běžela vedle něj a divila se, jak koutkem oka dobře

postřehl. „Jak to, že se tu tak dobře vyznáš?“ zeptala se ho. „Vypadá to, jako

bys přesně věděl, do kterých štol ústì jiné štoly a jak je máš najìt.“

Tirîgon si lehce poklepal na hruď. „Mám…“ Ne, neřìkej jì to, varoval ho

vnitřnì hlas, „dobrý orientačnì smysl.“

„Tak, tak.“ Zdálo se, že je s odpovědì spokojená. „Potom bych se měla

držet v tvojì blìzkosti a cestovat s tebou.“

„Copak se už smìš vrátit do Dsôn Sòmranu? Já jsem na rozdìl od tebe

v těchhle jeskynìch dobrovolně. Vzpomìnáš si?“

„Jasně,“ přikývla. „Svůj trest jsem si odpykala. Jenom jsem dosud nenašla

cestu do Dsônu.“

Tirîgonovi se nijak zvlášť nezamlouvala představa, že bude mìt vedle

sebe alfku převlečenou za obboonu. Stejně jako předtìm měl pochybnosti

o jejìm duševnìm stavu. Ale musìm jì přiznat, že umì bojovat. Byla by pro

můj život dobrou pojistkou.

Když dorazili k jezìrku, ukázal jì mìsto, kde ryby plavaly napolo

schované pod skalnìm výběžkem. „Teď bych chtěl vidět, jak rychle se ti

podařì některou chytit,“ vyzval ji a pomalu přešel k vodě.

Alfka proběhla kolem něho, po hlavě skočila do vody a vyplula na

hladinu s rybou, která se jì škubala v rukou. Voda z nì spláchla nejhrubšì

špìnu a umožnila, aby si udělal zřetelnějšì představu o jejì skutečné kráse.

„Myslìm, že jsem vyhrála,“ řekla a hodila rybu na břeh. „Jemně propečené

maso! Na to se už těšìm.“

Tirîgon viděl, jak si alfka sundává nejdřìve mokré šaty a pak i falešnou

kůži. Ponořila se až po krk do vody, aby se umyla. Hnědé vlasy se jì třpytily

jako hvězdy. Bylo to, jako by z vody vystoupilo zcela jiné zjevenì, a dojem,

jakým na alfa zapůsobila, byl přìmo neskutečný. Vyzařovala z nì taková

přitažlivost, jaké se téměř nedalo odolat.

Je překrásná! Probudila se v něm žhavá touha.

A když na něj hravým gestem svůdně kývla, aby se k nì připojil, neváhal.

Tirîgon zapomněl na opatrnost předchozìch momentů, shodil ze sebe

zbroj i šaty a skočil za nì do jezìrka.

* * *

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

Sisaroth se hnal po schodech nahoru do nejvyššì mìstnosti a cestou

pozamykal všechny dveře. Aby je zabarikádoval, k tomu mu chyběl nábytek

i dalšì věci, které v mìstnostech obvykle bývajì. Bestie musely nějak vytušit,

že přišel vhodný okamžik.

122

Vřìtil se dveřmi do mìstnosti, kde Marandëi právě s kletbami na rtech

posunovala truhlu přeměněnou na beranidlo do výchozì pozice. „Bestie!“

zaryčel. „Musì jich být čtyři tucty nebo i vìc.“

„Kdybychom netrčeli v téhle věži, hned bych je spálila na popel. Věž mě

trestá, jakmile vycìtì, že použìvám silná kouzla,“ vysvětlila mu.

Dalšì bzučenì a rachot, zem se jim chvěla pod nohama.

Je jich ještě vìc. Ale otřesy, které magie působì, pracujì pro nás. Stoupl si

vedle cîanai a spolu s nì posunoval bednu. „Pak nám nezbývá, než abychom

co nejdřìve uspěli a věž se zřìtila.“

Beranidlo s rachotem vrazilo do kamene.

Tentokrát měl náraz dramatické následky. Stavba se zachvěla a rázem se

sama od sebe naklonila doleva. Připomìnala padajìcì strom, jehož pád začìná

sice pomalu, ale posléze se neustále zrychluje.

Sklenice s vodou se rozjela za nimi a rozbila se o zeď, Sisaroth

s Marandëi se museli předklonit, jako kdyby stoupali do přìkrého vrchu.

Těžkou truhlu se jim za těchto podmìnek nedařilo odsunout od zdi.

Věž se však navzdory náklonu nezhroutila, ale vydržela.

„Vzpěry ji ještě držì,“ usuzoval Sisaroth. „Naposledy se nám vzpìrá, než

spadne.“

„Co budeme dělat my? Zatìm tu pořád vězìme.“ Marandëi pohlédla ke

dveřìm. „Jak dlouho bude bestiìm trvat, než se dostanou až k nám?“ Krátce

si alfa změřila pohledem. „A kde jsou tvoje zbraně, válečnìku?“

„Nebyl čas. Kromě meče nic nemám.“ Rychle přemýšlel. Musì se toho

odvážit. „Jaká kouzla můžeš proti nim vyslat bez toho, že by tě věž hned

potrestala?“

Marandëi hbitě přeskakovala nábytek a pospìchala ke dveřìm. Tam se

podìvala dolů na schodiště. Náklon podlahy a stěn zkresloval perspektivu.

„Zkusìm to se strachem,“ pronesla zamyšleně. „Do srdcì se jim vkrade

strach.“ Ukázala na hromady nakupeného nábytku. „Modli se, aby věž se

mnou za to nezúčtovala, a ať tě napadne, jak ji prolomit. Budu ti krýt záda,

dokud to půjde.“ Marandëi vyběhla ven.

Tak do toho! Sisarotha v zoufalstvì nenapadlo nic lepšìho než popadnout

dvě těžké zlaté konvice, odvléct je na druhý konec mìstnosti a s rozběhem se

s nimi vrhnout proti zdi. Opakoval to tak dlouho, až ho rozbolely nohy.

Došlo mu, že tyto přihlouplé pokusy nemůžou mìt výsledek. Přece mě musì

napadnout nějaké řešenì!

Bzučenì a otřesy v základech mezitìm dále pokračovaly. Věž si bez ustánì

nacpávala břicho dalšìmi a dalšìmi bestiemi, aby je poštvala proti oběma

alfům.

Ale právě tyto otřesy byly tìm, co přineslo vytoužený úspěch! Sisarothovi

se pod nohama vytvořily jemné trhliny.

123

Věž si ve své pomstychtivosti sama zasazuje smrtelnou ránu. „Už to

začalo, Marandëi,“ zakřičel ke dveřìm. „Buď připravená a chraň se před

těžkými trámy a…“

Trhliny se neustále rozšiřovaly, kameny se skřìpotem vypadávaly ze zdi,

spoje se rozevìraly − potom se stavba rozpadla vedvì.

Hornì část věže se Sisarothem vystřelila vzhůru a přitom se narovnala,

stála zpřìma a zároveň z nì vypadával kámen po kameni. Stěny se bortily,

Sisarotha s netušenou prudkostì zahalil oblak prachu a ztìžil mu dýchánì.

Skrz tupé duněnì, s nìmž se jeden kámen mlel o druhý, k němu dolehl ječivý,

pronikavý smrtelný řev bestiì.

Střešnì konstrukce povolila, trámy a malé kvádry se řìtily dolů.

Musìm to přežìt! Ke svobodě mi chybì už jenom kousìček. Sisaroth se

vyhýbal padajìcì konstrukci, pokud na ni viděl, ale hustá mračna prachu

a špìny mu to po několika úderech srdce plně znemožnily.

Kus kamene ho zasáhl do ramene a srazil na kolena, dalšì kámen ho

udeřil do zad a povalil na rozpadajìcì se podlahu.

Komora se hned poté zřìtila do vodnìho přìkopu a definitivně se rozpadla.

Alfa zalily zpěněné vlny, které se jako hadi rozlévaly na všechny strany,

a nepatrně ho ochránily před padajìcìmi trámy.

Sisaroth se prodral na hladinu. Podařilo se mu zachytit se okraje přìkopu,

a navzdory bolesti v zádech a v rameni vyšplhat nahoru. Tam se uštvaně

rozhlédl kolem sebe. Právě včas, aby se stačil vyhnout letìcì sekeře, která mu

mìřila na zátylek.

„Fuj, vedle!“ Vedle něho stál drsně vypadajìcì gnóm v rezavé kroužkové

košili. Zvedl zbraň, aby jì znovu udeřil. „Ale tentokrát tě dostanu,

černoočko! Kde jsou tvoje poklady, co? Tak kde jsou?“

Sisaroth se znovu ponořil pod hladinu a odrazil se ode dna. Jako šìp

vystřelil vedle droboučkého gnóma z vody a jedinou ránou mu rozdrtil

spodnì čelist, popadl sekeru padajìcìho protivnìka a vytrhl mu ji z rukou.

„Neunikl jsem z věže jenom proto, abych tu kvůli tobě zemřel, ty zrůdo!“

Čepel sekery se zabořila stvůře do krku a zabila ji.

„Marandëi!“ Kde je? Sisaroth si vytřel vodu z očì, pohodil černé vlasy

dozadu a pohledem přelétl celou zkázu.

Kolem něj se rozkládalo moře trosek. Když se věž zřìtila, rozdrtila přitom

většì část kolonády a vodnì nádrže, ulomily se dokonce i kusy skály a teď se

povalovaly na zemi vedle opracovaných kvádrů.

Tu a tam byly mezi kameny vidět rozdrcené, rozmačkané údy. Ve

vzduchu se vznášel mučivý nářek umìrajìcìch bestiì. Nic vìc z útočnìků

nezbylo.

124

Věž je nejprve přilákala, pak spolkla a nakonec poslala na smrt.

„Marandëi!“ vykřikl Sisaroth odhodlaně a vydoloval zpod jednoho trámu

meč. „Marandëi, slyšìš mě? Kde jsi?“

Po runách poskakovali dva gnómové a hledali cennosti.

Sisaroth odhadl vzdálenost a mrštil po jednom z nich sekerou. Odporné

krysy!

Čepel zasáhla cìl, tvor zakvičel a složil se k zemi.

Jeho společnìk skočil do úkrytu a zasypal alfa nadávkami a kletbami.

V malé pracce se zatřpytil zlatý řetìzek, který měla alfka ještě nedávno

zavěšený kolem krku.

Ţe by tam někde ležela Marandëi? Sisaroth popošel k mìstu, kde se

gnómové potloukali, cestou popadl řemdih a hodil jìm po druhé stvůře, které

se chtěla i s kořistì odplìžit pryč.

Zbraň zavìřila ve vzduchu.

Řetìzky se omotaly kolem tenoučkého krku, přiškrtily bědujìcìho gnóma

a vyrazily mu z plic vzduch. Dvě těžké železné koule zasáhly šeredný obličej

a rozdrtily nos i spánky, třetì koule tvorovi rozmačkala zátylek. Váha ostnaté

kovové zbraně, velké jako pěst, gnóma povalila. S chroptěnìm padl na zem.

Sisaroth zahlédl nedaleko od sebe hromadu trámů. Uzoučkou škvìrou pod

nimi rozpoznal šaty, které měla cîanai na sobě. Doufám, že nenì mrtvá!

Překonal bolest, odházel dřevo stranou a odvalil kamenné kvádry, až se

rozevřela mezera, kterou mohl alfku vytáhnout ven. Ztratila vědomì.

Na prvnì pohled se zdálo, že si nic nezlomila.

Pohmožděniny, odřeniny, ale nic vážného. Částečně se uklidnil, nabral

vodu z nádrže a trochu jì střìkl do obličeje, aby se probrala.

Marandëi otevřela oči, rozhlédla se a zdálo se, že nevì, kde je. „Já… už

nejsem ve věži,“ vydralo se jì přes prachem pokryté rty. Zvedla se a otočila

hlavu. „My… jsme to zvládli!“ Radostně vykřikla a pevně Sisarotha

obejmula. „Bez tebe bych tam pořád ještě seděla ve vězenì.“

„To je pravda,“ odpověděl alf a ušklìbl se. „Přesto se útěk podařil nám

oběma společně. Oba jsme k tomu přispěli.“ Pomohl jì vstát, alfka si

sklepala špìnu z šatů. „Tvůj řetìzek se taky podařilo zachránit.“ Sisaroth

ukázal na mrtvého gnóma. „Ty malé krysy se jìm chtěly obohatit.“

„To je od tebe velice pozorné.“ Marandëi si prohlìžela odřeniny. „Měla

jsem vìce než jenom štěstì. Bezectnì nad námi bděli.“

„Zeptám se jich na to hned, jak se mi podařì chytnout nějakou živou

bestii.“ Popošel k zabitým gnómům, vykroutil šperk ze zkřivených,

špinavých prstů a přinesl ho alfce.

„Ty se jich chceš na to zeptat? “

125

„Ovšem. Jsem přece jejich kněz.“ Sisaroth viděl, že ho cîanai nebere

vážně. „Přiznávám, že jsem byl teprve na počátku výuky, když jsem byl

neprávem poslán do vyhnanstvì, ale ten rituál zvládnu velice dobře.“

Marandëi se ve tváři objevil uznalý výraz. „To se přìjemně poslouchá.

Jsem moc zvědavá, doufám, že budu moct u toho být. Jeden z mých

nejbližšìch přátel se rovněž pokoušel uplatnit jako kněz Bezectných a jenom

o vlásek přežil jednu inkarnaci. Bezectnì jsou velice, velice vybìravì bozi.“

Sisaroth přemýšlel, jestli si nenaložil přìliš velké sousto, nechtěl si ale

zadat. „Jsou náročnì.“ U těchto slov zůstal a schválně se nápadně rozhlédl po

jeskyni. „Co podnikneme? Kam půjdeme?“

Marandëi si pověsila řetìzek na krk. „Co se mě týče, dodržìm slib,“

prohlásila vzletně.

„Tvůj… ach ano, správně!“ V návalu poslednìch událostì téměř zapomněl

na jejì přìsahu. „To nemusìš. Můžeš si jìt po svých, zatìmco já se vydám

hledat sourozence. Zbavuji tě veškerých dluhů, které bys ke mně mohla mìt.

Určitě máš vlastnì plány.“ Pro Sisarotha nebylo snadné projevit takové

ohledy, ale rozhodl se, že to udělá. Doufám, že toho nebudu litovat. „Nechci,

abys vězenì vyměnila za přìsahu, která by tě svazovala.“

Ţena však byla tvrdohlavá. „Přìsahala jsem to a myslìm si, že tě ke mně

poslali Bezectnì, aby mi ukázali, že majì moc i ve Phondrasônu a pomáhajì

těm, kteřì se nechtějì vzdát. Proto ti budu od nynějška po pět částì nekonečna

plně k službám.“

„Je to tvoje rozhodnutì.“ V duchu však měl Sisaroth z něho radost.

Velkorysost se vyplácì. Sice zatìm neměl možnost vidět nějakou ukázku

cîanainy magie, ale k tomu se jistě naskytne vhodná přìležitost. Nestvůr,

které může zničit, je na tomto mìstě vìc než dost.

Marandëi ukázala k východu. „Ještě se tu trochu vyznám, pokud se zdi

moc neposunuly. Pojďme pro začátek tam, kde kdysi stál můj palác. Tam by

to mělo být bezpečnějšì.“

„Abychom si správně rozuměli: nechtěl bych se tam moc zdržovat,

i kdyby to byl palác, ve kterém bych mohl žìt.“

„To je mi jasné. Zdržìme se tam jenom krátce.“ Uhladila si zmačkané,

špinavé šaty. „Musela jsem tyhle hadry nosit přìliš dlouho, a i když je miluji:

jednou je všeho dost. Nechej mě, abych si chvìli odpočinula a sbalila do

batohu pár věcì.“ Zdálo se, že mezi sutinami něco objevila. „Aha! Moje stará

dobrá hůlka.“ Sklonila se a vydolovala ze země kovem obitou hůl, sahajìcì jì

až po ramena. „I ji se podařilo uchránit, to je skvělé!“ Marandëi vykročila.

„Pojď.“

Sisaroth kráčel za nì. Za chůze si z věcì, které patřily óarcům a nynì ležely

poházené na zemi, vybral malý štìt, jeden jakž takž vyvážený meč a tři dýky,

126

které si zastrčil za opasek. S tìm se dá v přìpadě nouze bojovat. „Kdo ti

postavil ten palác?“

„Ach, sama jsem si ho vzala,“ vysvětlila s naprostou samozřejmostì.

„Majitel nedokázal ocenit, co vlastně má.“ Marandëi překračovala trosky

a použìvala hůlku, aby se o ni opřela. „Aniž by si toho všiml, postavil si dům

na magickém poli. Pro mě jako cîanai je to skvělé mìsto.“

„A proč jsi z paláce odešla a dostala se do věže?“

„Z nudy. Prozkoumávala jsem okolì a narazila na jeskyni s tou prokletou

stavbou.“ Ohlédla se a odplivla si.

„Stejně jako předtìm nemáš tušenì, jak dlouho jsi tam trčela?“

„Ne. Můžu to jenom tušit.“ Marandëi si povzdechla.

Zatìmco pochodovali přes trosky, připomněl si Sisaroth, že nezná důvod,

proč byla alfka poslaná do vyhnanstvì.

Několikrát jì opakoval, že je ve Phondrasônu nevinně. Z obličeje jì ale

nedokázal vyčìst, jestli mu věřì. Ona se naproti tomu pečlivě vyhýbala

přìležitostným dotazům na důvod svého pobytu ve vyhnanstvì.

Protože je v mých službách, musì mi povědět pravdu. Nebo měla by.

„Mimochodem, nemusìš mìt strach, že se ti něco stane, až půjdeme do Dsôn

Sòmranu,“ dal se opět do řeči. „Tebe vyhnali jenom z Dsôn Faïmonu.“

Marandëi spolu s nìm došla k chodbě za jeskynì, na stěnách a na zemi

byly na nì vyryté alfské runy, které sem Sisarotha přivedly. Symboly nynì

vypadaly jako vypálené, byly potlučené a zneškodněné.

Marandëi s úlevou odkopla jejich zbytky stranou. „Kletba se zlomila,

když se věž zřìtila. Nikoho z našeho národa už nenaláká do pasti.“ Udeřila

holì o zem, intarsie ve dřevě slabě zaplály. Světlo stačilo, aby dobře viděli.

„Pryč z tohoto mìsta.“

Sisaroth kráčel vedle nì, v rukou držel meč a štìt a byl připravený na

přìpadný útok. Ale je klid. Zdá se, že všechny stvůry umřely v tom dešti

kamenì.

Mlčky a ostražitě postupovali dál chodbou.

„Dlužìš mi ještě jednu odpověď,“ připomněl jì Sisaroth.

„Já jsem nebyla poslaná do vyhnanstvì,“ odvětila Marandëi tiše. „Já

jsem… utekla.“

Jaká hrozba může být tak velká, aby ji k tomu donutila? „Protože jsi

spáchala vraždu a chtěla ses vyhnout pomstě rodiny zavražděného,“

usuzoval.

Marandëi prudce udeřila holì o zem, což mohlo znamenat ano i ne.

„Uprchla jsem před svým vlastnìm cechem,“ přiznala se. „Věděla jsem, že

mě učenci pronásledujì. Ţádné mìsto v Dsôn Faïmonu by mě nedokázalo

před nimi schovat. A nikdy by nepřipustili, aby rozsudek nade mnou zněl

vyhnanstvì.“

127

Sisarotha se zmocnila zvědavost. „Potom jsi někoho z nich okradla? Šlo

o nějaký artefakt?“ Oči mu padly na ženinu hůl. Třeba o ni? „Nebo

o nějakou magickou formuli?“

Marandëi potřásla hlavou. „Zabila jsem svého mistra. Úmyslně.“ Alfka se

kousla do spodnìho rtu, po bradě jì stékala kapka krve. „Protože jsem mu

chtěla dokázat, že jsem lepšì než on.“

128

VIII.

Dub černý jako noc, shlíží na něj měsíc,

listí žádné, větve mrtvé, neroste tu nic

než jeden zvláštní plod.

Hutná vůně mouchy a vrány vábí.

A pod starým dubem hlady se trápí

starý lišák a čeká, až chvíle zrádná

dopřeje mu to, co tak rád má.

Plod stromu se houpe,

plod stromu hnilobou zkažený,

plod stromu vystavený

posměchu poutníků, co rychlou chůzí

chvátají pryč, plod se jim hnusí.

A vítr si pohrává s mrtvým,

jenž tančí na provaze ve svitu měsíce,

po hnijícím těle šplhají štěnice

a pasou se plesnivým rudým masem.

Lišák skáče, urve si ze stehna kus žvance,

129

pak sedne a čeká, kdy přijde další šance.

Plod stromu se houpe,

plod stromu hnilobou zkažený,

plod stromu vystavený

posměchu poutníků, co rychlou chůzí

chvátají pryč, plod se jim hnusí.

Bezdůvodně ho tam pověsili,

ti, co jeho utrpením se těšili.

Pak vystrojili bohatou hostinu.

Však teď se šíří a připomíná lavinu

mor, který muž mezi ně nevědomky vnes.

Tak stalo se, že smrt

se smála dvakrát, včera i dnes.

Plod stromu, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

130

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

Čìm vìc bobulovité kokony praskaly a vypouštěly na svět hmyz, tìm vìce

se Firûsha třásla strachem. Bzukot nabìral na sìle a připomìnal rychle

tekoucì, stále se rozšiřujìcì řìčku.

To nemůžeme nikdy v životě zvládnout. „Jsi moc pomalý. Pusť mě ven!“

vykřikla a lomcovala mřìžemi. „Já jim dokážu utéct!“

Alf neodpověděl, dále vlekl saně za sebou. Táhnout takovou tìhu jeskynì

byl pořádný výkon a alf to zvládal s téměř neuvěřitelnou rychlostì. Ale ani to

Firûshi nestačilo.

Hmyz roztáhl droboučká křidélka a vyskočil z kokonu. Jedna potvůrka za

druhou začala plachtit vzduchem a všechny se k oběma alfům nebezpečně

blìžily.

Nebudou potřebovat vìce než pět, šest přìskoků, a hned nás dohonì. „Pusť

mě ven, Crotàgone,“ křičela zoufale. „Jestli chceme zůstat naživu, musìme tu

nechat proviant a všechno, co jsme sbalili.“

Rozložitý alf se zastavil. Ale ne proto, že by ji poslechl, ale protože cesta

byla zhruba sto kroků před nimi zasypaná lavinou kamenì.

„Tudy neprojdeme,“ řekl − a konečně otevřel dvìřka jejìho vězenì.

„Musìme zabočit doprava. Tam by měl být druhý průchod.“

„Měl by být?“ Firûsha vylezla ven. „Nemáme čas, abychom to

zjišťovali.“

„Varoval jsem tě, že až opustìme můj dům, bude všude hrozit nebezpečì.

Nestěžuj si.“ Rozběhl se a Firûsha pádila za nìm.

Crotàgon se navzdory těžké zbroji pohyboval velice rychle, jenom tak tak

se mu dokázala držet v patách.

Hnali se nejkratšì cestou napřìč stále hustějšìm porostem, v němž na ně

nečìhal žádný hmyz. Zato zde pronikavě voněly lilie a pokaždé, když se

dotkli nějaké větve nebo kůry, uvolnila se z nich hustá žlutá oblaka pylu,

která jim ztěžovala dýchánì.

Crotàgon prosekal cestičku tuhými, odolnými větvemi, v nichž by Firûsha

se svými vlasy a širokými šaty jinak určitě uvìzla.

Už nás dostihly? Když se ohlédla, zjevil se jì pohled na obrovský roj

hmyzu visìcì pod stropem jeskyně. V dlouhých černých liniìch se z něho

táhly jednotlivé výběžky připomìnajìcì natažené kostnaté prsty. Sahaly až

k zemi. Jeden z nich mìřil přìmo na alfy, přednì konec byl téměř na dosah.

Nechci vykrvácet! „Crotàgone, rychle!“ vykřikla Firûsha a bojovala

s nutkánìm popostrčit ho. „Hned nás budou mìt!“

„Rychleji to nedokážu,“ odsekl alf. „Ten tuhý porost mě hrozně

zpomaluje.“

131

Firûsha se nadechla k odpovědi, a přitom mu nedopatřenìm stoupla na

botu. Crotàgon zavrávoral, ale udržel rovnováhu, zatìmco Firûshi se to

nepodařilo a upadla.

Do ušì jì dolehlo vzteklé bzučenì hmyzu.

Mě nedostanete. Firûsha se vzepřela a chtěla běžet dál, ale noha se jì

zaklìnila pod širokým kořenem. Uvìzla na mìstě. Ne! Teď ne! Otočila se,

jako by jejì pohled uměl monstróznì komáry zadržet.

Z porostu najednou vyskočil nějaký barbar, rozpřáhl ruce a postavil se

hmyzu do cesty. Neměl na sobě nic než bedernì roušku.

Hmyz do něj narazil − a během čtyř, pěti úderů srdce z tvorečků nezbylo

nic než šustìcì vyschlé zbytky, které padaly na zem. Nožičky, krovky i křìdla

se rozpadaly. Všechno, co narazilo do barbarovy kůže, během okamžiku

ztratilo životnì sìlu a vyschlo.

Firûsha vytáhla nohu zpod kořene a pomalu se zvedla. Nedokázala

odvrátit oči od divadla, které se jì naskytlo. Jak to dělá?

Barbar byl urostlý a svalnatý, tělo měl pokryté tetovánìm, které bylo dìky

hře svalů neustále v pohybu. Komáři vycìtili, že jim hrozì zkáza, a raději

před touto překážkou couvli, neodvážili se ji ani obletět. Temný mrak se

stáhl.

Barbar se zasmál a otočil hlavu k Firûshi.

Bezectnì! Nohy s nì samy od sebe couvaly zpátky. Neznámý měl lebku

prastarého kmeta, z obličeje protkaného vráskami vyzařovala krutost.

Svraštělé obočì propůjčovalo jeho úšklebku nádech šìlenstvì. Z bezzubých

úst vypadávaly zbytky hmyzu. Firûsha měla dojem, že barbar vypadá, jako

kdyby ho někdo narychlo poskládal z kusů různých těl. Hlava a tělo se

věkem k sobě vůbec nehodily.

„Utìkej!“ houkl na ni Crotàgon a zatahal ji za ruku.

Neptala se proč, ale uposlechla a udělala, co řekl. Zdálo se, že záchrana,

kterou jim barbar přinesl, nenì definitivnì. „Kdo je to?“ zasìpala Firûsha

a neodvážila se ohlédnout. Bála se, že by znovu upadla.

„Ukormorijec. Vysvětlìm ti to, jestli se odsud dostaneme živì.“ Crotàgon

zabočil na vyšlapanou stezku.

Soudě podle zvuků, barbar je pronásledoval.

Firûsha napravo i nalevo postřehla dalšì postavy, které se hnaly porostem

a z obou stran se blìžily k prchajìcìm alfům. Keře, trocha trávy na zemi

i květiny během okamžiku seschly a zpráchnivěly, jakmile se jich

Ukormorijci dotkli. V bujné, pestré vegetaci jeskyně tak vyrývali hnědé

průseky.

Nechci vědět, co se stane, když na mě položì ruku. Firûsha postřehla, že se

pronásledovatelé blìžì a kleště se svìrajì. Zároveň ji Crotàgon vedl dále od

stěny jeskyně. Co to dělá? „Kam běžìme?“

132

Stezka ústila na mýtině o průměru zhruba deseti kroků. Alf zamìřil

doprostřed a tam se zastavil. „Zůstaneš za mnou,“ zašeptal jì a popadl oštěp

s dlouhým, širokým hrotem.

Firûsha pochopila, že se chce postavit barbarům v boji. „Dej mi zbraň,“

poprosila ho tiše.

Pozorně na ni pohlédl a pak jì podal dýku, která jì připadala těžká jako

meč. Po pravdě řečeno, nebylo to nic, s čìm by dokázala obratně zacházet.

„Kdyby ses musela bránit, miř jim na hrudnì kost. Pod nì majì srdce.“

Crotàgon opět obrátil pozornost před sebe a zaklel.

Může to být ještě horšì? Firûsha vykoukla zpoza něj.

Před nimi se z odumřelého porostu vynořilo osm Ukormorijců, téměř

všichni byli nazì, pokrytì tetovánìm a se stařeckými hlavami. Zbraně

nepotřebovali. Bylo zřejmé, že stačì, aby se nepřìtele jenom dotkli, aby ho

zničili.

Byl na ně podivný, děsivý pohled. Na kůži majì vyryté nějaké podivné

znaky. Ţe by právě ty nesly vinu na tom, jak vypadajì? Firûsha krátce

pohlédla na Crotàgonův oštěp a pak na dýku. Co se stane, když je někdo

zasáhne? Nezrezivì mu zbraň a nerozpadne se? Protáhla obličej. Hrozné

stvůry! Jak na ně vyzrát? Sklonila se a sebrala ze země pár kamenů, velkých

jako pěst.

Ukormorijci vytvořili souvislou řadu, zkoumavě si alfy prohlìželi

a vyčkávali.

„Co jsme jim udělali?“ zašeptala Firûsha Crotàgonovi do ucha.

„Já nevìm. Viděla jsi, co dokážou. To je důvod, proč jsem si s nimi nikdy

nic nezačìnal,“ odpověděl alf napjatě. „Ale jak se zdá, nepřipisujì mi moji

zdrženlivost k dobru.“ Zakroužil zbranì a nespouštěl z protivnìků zrak.

„Možná s námi chtějì jednat.“

„Ne, to nechtějì,“ odvětil bůhvì odkud něčì hlas. Hovořil dialektem

barbarů, který použìvali i otroci v Dsônu.

Firûsha se rozhlédla, ale nikde nikoho jiného neobjevila. Crotàgon

pohyboval trupem dopředu a dozadu a pohrával si s oštěpem. I on vypadal

bezradně.

Jednoho z Ukormorijců pokryl zlatavý třpyt a jeho tvar se změnil:

zničehonic před nimi stál podivný, podsaditý tvor se šesti rukama. Měl světle

žlutou kůži a pronikavé zelené oči. „Čekajì na moje znamenì, aby vás mohli

napadnout.“ Ústa bez rtů se při řeči téměř nehýbala, jako kdyby neznámý

tvořil slova hluboko v hrdle. „Já jsem Hopiash, pán této části Qchioru.“

Tìm určitě myslì Phondrasôn. Firûsha polkla, slina jì nechtěla pořádně

sklouznout do vyschlého krku.

133

„Děkujeme vám, že jste nás zachránili před komáry wyde,“ odpověděl

Crotàgon zdvořile, i když zdrženlivě. „A protože mezi sebou nemáme žádné

spory, nechte nás jìt.“

Hopiash zkřìžil tři páry rukou. Gesto panovnìka, jìmž dává najevo, že

s přánìm svého poddaného nesouhlasì. „Možná mezi náma nevládnou žádné

spory, ale já na tebe čekám už hrozně dlouho. Skrýváš se ve svým

kamenným domě. Osud tomu chtěl, že jsem dnes na tebe narazil.“ Z hrdla se

mu vydral bručivý zvuk, zřejmě to měl být smìch. Když se zasmál, ukázal

dlouhé, špičaté zuby. Trhl hlavou, aby si odsunul z čela pramìnky mastných

vlasů.

„Co chceš?“ Crotàgon nenápadně změnil způsob, jakým svìral oštěp,

a jak Firûsha postřehla, připravoval se, že jìm hodì.

„Vás oba.“ Hopiash se předklonil. „Potřebuju vás! Vy mi ještě chybìte ve

sbìrce. Ostatnì mi budou závidět.“

„ Ostatnì? “ zašeptala alfka polekaně, čìmž tvora rozesmála. „Existuje vìc

takových stvůr jako ty?“

„Ohó, my Karderijci jsme malá, ale vznešená rodina,“ opáčil Hopiash

a změnil se přitom ve svůdnou alfku. „Máme vaši rasu moc rádi. Jste hrozně

vydatnì.“

Crotàgonovi uklouzl udivený povzdech. „To je postava, jakou měla

Tûrshai.“

„Jo, zmìnila se, že tě zná, než mi padla do rukou.“ Hopiash přiložil ruce

k bokům. „Bohužel je to už hrozně dávno. A nepodařilo se nám ji

nabalzamovat.“ Vyčìtavě pohlédl na jednoho z tetovaných Ukormorijců.

„Ale možná Tossàlorovi křivdìm. Mám podezřenì, že se jeden z vás tý

mrtvoly dotknul.“ Usmál se. „Zato teď dostanu rovnou dva z vašeho

národa.“

Tossàlor? Nejdřìve dělá uměnì z vlastnìho lidu, a teď jej i balzamuje pro

tuhle stvůru! Firûshi se návrh navštìvit umělcův dům a vzìt ho s sebou

zamlouval čìm dál mìň.

„Co přesně myslìš výrazem vydatnì? “ Všimla si, že Crotàgonovy svaly se

při těchto slovech napnuly.

Firûsha alfa prohlédla. Připravuje se k útoku a svými otázkami se snažì

rozptýlit jeho pozornost.

Hopiash se proměnil v jednoho z Ukormorijců. „Vysávám magii, která

přebývá v různých stvůrách, a uchovávám si ji pro sebe, abych se mohl

proměňovat, jak se mi zlìbì,“ vysvětloval. „Kouzelnìci a čarodějnice nejsou

špatnì, ale nejlepšì sìla se skrývá v těch, co jsou jì prosycenì hned od

narozenì. Jako třeba národ alfů. Bohužel se dajì najìt jenom zřìdkakdy,

a navìc se umì hrozně dobře bránit.“ Zasmál se. „Moji bojovnìci vás hned

přemluvì. Kdyby se vás museli dotknout, rozpadnete se. Ne hned, ani zìtra.

134

U nesmrtelných bytostì trvá proces rozpadu dost dlouho a prý to moc bolì.“

Zašklebil se.

Firûsha se otřásla. A to se o nás všude kromě Phondrasônu řìká, že jsme

krutì. Někdo by měl národy z Tark Draanu nahnat sem, aby na vlastnì kůži

poznaly, kde vládne opravdová krutost!

„Najdi si jiný zdroj než nás. My musìme dál. Ale dobrovolně ti věnuju

něco ze své moci!“ Crotàgon mrštil oštěpem.

Krátká zbraň Hopiashe zasáhla a projela mu hrudì jako rýč půdou. Ozval

se přitom tupý zvuk, prudkost rány měnivce srazila a ten padl na záda.

Z nynì široce rozevřených úst se vyvalil proud krve a zalil dlouhé zuby, řinul

se po tvářìch a stékal na zem.

Na Ukormorijce neudělala smrt jejich náčelnìka žádný dojem. Mlčky se

šinuli vpřed a snažili se dostat k alfům.

„Dávej na sebe pozor,“ nabádal alfku Crotàgon a vytrhl z pochvy široký

meč. „Já se musìm soustředit na boj. Nechť tě chránì Bezectnì, malá alfko.

Kdybys utekla, nebudu ti to mìt za zlé. Nedokážu řìct, jak boj skončì.“

Vyřìtil se proti nepřátelům.

Firûsha potěžkala v ruce dýku. Já jsem zpěvačka, pomyslela si horečně

a potlačila strach z toho, co přijde, nakolik to jen šlo. V boji jsem ještě horšì

než Tirîgon. Za celý život svedla pouze dva cvičné souboje, samozřejmě

proti bratrovi, a oba prohrála. Raději se upnula k naději, že Crotàgon dokáže

zabìt všechny barbary bez jejì pomoci.

Alf švihl mečem jako kosou a rozpáral břicha hned čtyřem protivnìkům

najednou − jenže meč přitom pokryla nejen krev, ale i rez. Narudlý,

práškovitý povlak přeskočil i na jìlec.

Když se Crotàgon znovu rozmáchl, začala se mu zbraň drolit mezi prsty.

Čepel byla prožraná dìrami, a když se dotkla pátého protivnìka, rozpadla se

na prach a maličké úlomky.

Ukormorijci ničì úplně všecko, ať živé nebo mrtvé! Firûshi vyskočilo

srdce strachem až někam do krku, když postřehla, že dva útočnìci obcházejì

svalnatého alfa a řìtì se k nì. Z šeredných stařeckých tvářì vyzařovala

nezkrotná touha vraždit, bezzubá ústa byla otevřená v němém výkřiku.

„Zpátky! Zabiju vás!“ Hodila kameny po prvnìm z nich a dvakrát ho

zasáhla do hlavy, což vedlo aspoň k tomu, že protivnìk zpomalil a zaostal.

Z vrásčitého čela stékala krev a zalévala mu oči.

Druhý útočnìk chtěl po nì sáhnout.

Firûsha se přikrčila a nemohla jinak než ho bodnout dýkou. Hrot pronikl

barbarovým chlupatým břichem, ten zalapal po dechu a znovu se ji pokusil

popadnout.

135

„Drž se ode mě dál!“ S hlasitým zoufalým výkřikem ho kopla a tìm ho

zahnala dozadu. Podrážka boty, kterou ho zasáhla, se zahřála a rozpadla, za

nì následoval zbytek kožené boty, takže dál musela jìt bosky.

Ukormorijec si vytáhl dýku z těla. Na Firûshu vystřìkl hustý pramen bìlé

krve, který jì zalil ústa i oči. Zaslechla zvuk padajìcìho těla. Jednoho

útočnìka vyřìdila.

Jsem zamořená? Rozpadnu se? Donutila se zvednout vìčka a rozhlédnout

se po druhém Ukormorijci, který ji ohrožoval. Dýka se jì v ruce rozpadla na

maličké kousìčky, jak kov, tak i látka, kterou byla omotaná rukojeť. Teď už

nemám žádnou zbraň, ani kameny!

Firûsha viděla, že Crotàgon vzdoruje dvěma protivnìkům a hledá řešenì,

jak je porazit, aniž by se jich musel dotknout. Já jsem zpěvačka, projelo jì

znovu hlavou. Měla bych využìt talent, který ovládám. Otevřela ústa

a zazpìvala melodii, již si právě vymyslela. Z hrdla jì vycházely čisté a jasné

tóny, jeskyně nesla jejì hlas do dálky a tìm ho ještě vìce zesìlila. Měli byste

zůstat stát a poslouchat, abych mohla…

Pak se však stalo něco neočekávaného: na Ukormorijce jejì zpěv vůbec

nezapůsobil a znovu po nì sáhl!

A dřìve, než se Firûsha stačila přesunout do bezpečì, ji popadl za paži,

přitáhl k sobě a zabořil jì ruku do černých vlasů, aby ji strhl na zem.

Měla pocit, že ji najednou začalo pálit celé tělo. On se mě dotkl!

Rozpadnu se stejně jako moje bota!

Protože už byla stejně ztracena, začala kolem sebe mlátit rukama

a prorazila tìm jeho sevřenì. Na obličeji jì vyskočily linky vzteku. „Ukradl jsi

mi nekonečno. Za to tě zabiju!“

Ukormorijec zvedl ruce, aby se chránil, ale Firûsha pronikla jeho krytem

a zabořila mu dva prsty do očì, zároveň ho kopla do rozkroku a poslala

k zemi. Soupeř klečel před nì a marně lapal po vzduchu, když ho oběma

pěstmi najednou praštila do ušì a vrazila kolenem přìmo do odporného,

stařeckého obličeje.

Muž se zhroutil na záda a pokusil se odplazit pryč.

To nedovolìm! Firûsha po něm skočila, jemnýma, hebkýma rukama

sevřela stařecký krk a stlačila. Tak silně, jak jen dokázala. „Ukradl jsi mi

můj věčný život!“

Ukormorijec, který byl už jen zčásti při vědomì, se nedokázal alfce dále

bránit, zachroptěl, ještě jednou ji slabě udeřil do boku a nakonec zemřel

udušenìm.

„Tvá smrt má jméno Firûsha,“ vyplivla s odporem z úst a zvedla se.

Podìvala se po Crotàgonovi, jenž se snažil, aby se ho nepřátelé nedotkli.

Jejich souboj připomìnal dětskou hru na honěnou.

136

Vyhrála jsem svůj boj. Tirîgon by se divil, kdyby mě teď viděl. Firûsha

postoupila o krok dopředu, došla k Hopiashově mrtvole a vytáhla z nì oštěp.

„Počkej, pomůžu ti.“ Skoro se dala do smìchu, tak komické jì to připadalo:

mladá, nezkušená alfka jde na pomoc obrovitému válečnìkovi.

„Zůstaň tam,“ zakřičel na ni Crotàgon. „Nesmějì se tě…“

„Už mě dostali. Teď už je to jedno.“ Firûsha si třela paži, připadala jì

chladná. Z hlavy jì vypadl pramen černých vlasů a dopadl na zem přìmo před

jejì nohy. „Nuže, bestie. Vaše smrt má jméno Fir…“

Najednou ji opustila všechna sìla. Obrátila oči v sloup a spadla na zem.

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Sòmran, v severním výběžku

Šedých hor, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Aïsolon seděl v podkrovnì mìstnosti na dřevěné truhle, obklopený

doutnajìcìmi trámy, pachem uhašeného ohně a čerstvé krve. Voňavka, kterou

Ranôria použìvala, nedokázala zápach přehlušit, ale jejì vůně se nadále

vznášela ve vzduchu. Sám jì ji věnoval.

Pohled měl upřený na mrtvolu ležìcì pod střešnìm vikýřem, jejì široce

otevřené oči mìřily k šedé obloze. Vysoko nad městem zastìnila mlha hvězdy

a odepřela mrtvé alfce lesk jejich svitu.

Doutnajìcì dřevo tiše praskalo, s praskotem z něho odpadl jeden

zuhelnatělý kousek a dopadl na prkna podlahy.

Pohasl, stejně jako pohasl Ranôriin život.

Aïsolon chtěl vyskočit a zařvat, potom spìš plakat, v dalšìm okamžiku ho

přepadla touha zarazit meč do těla neznámého vraha, rozpárat jej a srazit ho

z valu. Při dalšìm nadechnutì ho opustila sìla a přál si pouze němě sedět

vedle nì a oddávat se bolesti. Zažìval pravou záplavu citů.

Ranôrii omyla dešťová voda, v obličeji jì nezůstaly žádné stopy krve. Ale

rány na ženině těle nepřipouštěly nejmenšì pochybnosti o tom, že zde došlo

k boji, že ji někdo pronásledoval, že jì někdo záměrně vzal život.

Cesta, kterou prchala, se dala zčásti vysledovat zpátky.

Na jedné přepravnì plošině, která se zřìtila dolů do kamenolomu, našli

gardisté rozdrcená těla dvou alfů: muže, který plošinu obsluhoval, a jednoho

cestujìcìho. Ale ani jejich zraněnì nebyla způsobena pádem plošiny. Byli

zavražděni stejnou nebo podobnou čepelì, jakou zemřela i Ranôria.

Našel se jeden svědek, který chtěl do kabiny nastoupit před tìm, než se

zřìtila, a který v nì zahlédl obrysy čtyř alfů.

Před neštěstìm vyskočila z kabiny a dopadla na střechu domu, kam ji pak

následoval vrah, přemìtal Aïsolon a uchopil chladnou ruku mrtvé ženy.

137

„Přìsahám, že ho najdu a zabiju,“ zašeptal láskyplně. „A znovu začnu

vyšetřovat vraždu Sémainy a jejì rodiny.“

Aïsolon tušil, co se stalo. Jejì pátránì vyvolalo v některých osobách

v Dsônu nervozitu. Někdo ztratil nervy a pověřil čepel úkolem umlčet

Ranôrii dřìve, než učinì dalšì objevy. Jiné vysvětlenì útoku na jeho bývalou

družku prostě neexistovalo.

Kdybych jì věřil, mohla ještě žìt! Výčitky na něj těžce dolehly.

Kdyby nebylo deště, jenž uhasil požár, který vrah založil, byla by jejì

mrtvola sežehnuta k nepoznánì a skvělá pěvkyně by záhadným způsobem

zmizela. Ten, kdo za touto vraždou vězel, ať to byl, kdo to byl, měl už určitě

připravenou vhodnou povìdačku, která by Ranôriino zmizenì vysvětlila.

Koupenì svědci, kteřì ji viděli skočit z valu, nebo něco podobného.

Aïsolon svìral v jedné ruce ženiny ledové prsty, druhou si zakryl oči

a snažil se potlačit slzy, které se mu koulely po tvářìch.

Nechtěl se zhroutit a truchlit. Chtěl zahájit pátránì, pustit se do něj všì

silou svého vzteku na zbabělého zákeřného vraha a odhalit toho, kdo ho na

Ranôrii poštval.

Pomstychtivé myšlenky ho přesto nedokázaly vzpružit. Mìstodržìcì Dsôn

Sòmranu a nejmocnějšì alf plakal nad smrtì matky svých dětì. Skutečnost, že

nevinný syn dobrovolně následoval sourozence do vyhnanstvì, na něj

doléhala největšì tìhou. Přišel jsem o všechno. Zavzlykal, vina ho tìžila

natolik, že se na mrtvou nedokázal déle dìvat. Samusine, kde je tvá moc,

která se stará o rovnováhu věcì?

„Aïsolon?“ zeptala se jedna alfka. Někdo odsunul něco stranou, zašustila

látka, schody tiše zavrzaly.

Potom si kdosi stoupl za něj a položil mu obě ruce na záda. Látkou

proniklo teplo blìzkého těla a uklidnilo ho. Byla to Cèlantra, jeho

momentálnì družka, která ho už delšì dobu hledala.

„Vidìš jejì rány?“ zeptal se chraplavě.

„Ano,“ odvětila žena soucitně. „Musela velice trpět, než ji zabili.“

Cèlantra bez okolků vyslovila pravdu.

Mladá hnědovlasá alfka patřila k dobře situované vrstvě řìše, žila se svou

rodinou v osmém okruhu a snažila se proniknout do uměnì magického

léčitelstvì. Cèlantra měla vycvičené oči, které se v ranách dobře vyznaly.

Aïsolon se o ni ucházel, protože si vysoce cenil jejìho bystrého úsudku.

Předpokládal, že ona mu vyhověla a spojila se s nìm, protože ho obdivovala

za činy, které v minulosti vykonal.

„Vìš, co to pro město znamená, až se rozkřikne, co se stalo?“

Cèlantra zaváhala. „Může to znamenat mnohé. Někteřì si budou stěžovat

na rozpad soudržnosti, jinì budou vinit ty, co Ranôrii záviděli, a maličká část

si bude šuškat, že vražda souvisì s jejìmi pochybnostmi o vině vašich dětì,“

138

shrnula střìzlivě všechny možnosti. Pohladila ho po zátylku. „Nanejvýš deset

alfů si bude myslet, že se jedná o obyčejné přepadenì, kdy se pachatel chtěl

dostat k jejìmu váčku s penězi. A nenì vyloučené, že budou podezřìvat i tebe.

Ze žárlivosti na bývalou družku.“

Aïsolon jì dal němě za pravdu. „Chci jejìho vraha najìt a postavit před

soud. Můžeš mi udělat odlitek jejìch ran?“

„Pokud čepel poranila kost dost hluboko, zajisté.“ Cèlantra mu jemně

zaklonila hlavu a opřela si ji o břicho. Bylo již zakulacené plodem, který

v něm rostl. „Myslìš, že vrah si zbraň ponechal u sebe?“

„Ţádný alf nezabije lehkomyslně jiného alfa. Ne v Dsôn Sòmranu.

Všichni vědì, že jsme odkázanì na soudržnost našì společnosti. Závist nebo

nevraživost nejsou tak závažné motivy,“ sdělil jì výsledky svých úvah.

„Někdo pověřil vycvičeného atentátnìka, možná někoho z Virssagònovy

školy. Musìm zjistit, jestli jeden nebo jedna z nich žije ve městě,

a vyslechnout ho. Do té doby potřebuju otisk čepele.“

„To udělám, můj nejmilejšì. A co se týká pátránì po možných žácìch

pověstného Virssagòna, to můžeš uložit Gàlaidonovi. Je to dobrý prvnì

sytràp. A mazaný. Pokud mezi námi nějacì žijì, on je určitě vyšťourá.“

Cèlantra se předklonila a polìbila ho na tmavé vlasy, pak ho obešla a sedla si

vedle něj na truhlu. „Byla to krásná osobnost, jak postavou, tak i hlasem. Je

to pro všechny těžká ztráta,“ zašeptala zasmušile. „Tento čin se nedá ničìm

ospravedlnit. Musìš najìt jejìho vraha.“

„Už jsem jì to slìbil.“ Aïsolon miloval alfku sedìcì vedle něj, přesto cìtil

zbytky dřìvějšìho spojenì s Ranôriì. Je to vskutku těžká ztráta. Srdce mi

v hrudi vážì vìc než mlýnský kámen. Každý jeho úder bolì.

Pomalu položil ruku mrtvé zpátky na podlahu, Cèlantra mu setřela

z obličeje stopy slz. „Domnìvám se, že nejdřìve byla u Wènelona a poté

u vypravěčky. Obcházela svědky podle toho, kde bydleli, a zpovìdala je.

Pravděpodobně měla namìřeno k Nomirôsovi, když ji…“ Polkl. „Je

nepředstavitelné, že ten atentátnìk zařìdil, aby se plošina zřìtila, a doufal, že

jeho činy nevypátráme.“ Taková bezohlednost vůči vlastnìmu národu.

„Jestli ti můžu ve vyšetřovánì nějak pomoct, budu…“

„Ohledej jejì mrtvolu a pátrej po stopách, prosìm. Po něčem, co na nì

zanechal,“ přerušil ji Aïsolon. „Nechtěl bych, abys vzbudila pozornost těch,

co dali Ranôrii zabìt. Kdo vì, co všechno jsou schopni udělat ze strachu, že

je vypátráme.“ Ona se nesmì ocitnout v nebezpečì. Aïsolon se zvedl. „Dám ti

jejì mrtvolu poslat na univerzitu.“ Pohlédl jì do žlutozelených očì. „O tom,

co objevìš, nesmì slyšet nikdo jiný než já. Jenom mně podáš zprávu.“

„Samozřejmě,“ odvětila Cèlantra a přikývla na souhlas.

139

„Pošlu ti k ruce svého nejlepšìho válečnìka, abyste ty i naše dìtě byli

v bezpečì.“ Něžně ji polìbil na ústa a přitiskl ji k sobě, pak sešli po schodech

dolů a zamìřili ke dveřìm.

Když došli na ulici, udělil Aïsolon podřìzeným rozkazy, co majì udělat

jako prvnì, pak si vzal k ruce dva gardisty a spěchal k nejbližšì výtahové

plošině.

Brzy se rozjasnì, pokud se v té mlze dalo hovořit o jasu. Zima je tuhá,

pomyslel si, zatìmco s oběma společnìky kráčel Dsônem.

Postupně se dokázal lépe koncentrovat a s většì energiì se zaměřil na svůj

úkol. Obával se, že pokud se mu nepodařì komplot brzy rozluštit, nezůstane

pouze u třì mrtvých.

Určitě mě dávajì sledovat. Aïsolon nenacházel žádný smysl v událostech,

které se právě odehrávaly v jeho městě, jež spravoval pro Nesmrtelné, než

panovnìci povolajì alfy k sobě do Tark Draanu. Mìstodržìcì, nic vìc nebyl,

a proto nosil tento nìzký titul, přestože si právě tak mohl nechat řìkat vládce.

Proč se to všechno děje právě teď?

Po dobu, co přechodná řìše existovala na trychtýřovitých svazìch Šedých

hor, došlo pouze k hrstce vražd, a ty byly spáchány buď z citového

rozrušenì, nebo pod vlivem duševnì choroby. Vinìci se vždy přiznali

a zmizeli ve Phondrasônu. Po uplynutì vyměřené doby trestu se směli vrátit.

Většině se to nepodařilo. To v žádném přìpadě nezmenšovalo jeho obavy

o osud trojčat, právě naopak.

Bylo mou povinnostì vyslechnout si jejich názor na to, co se oné noci

stalo, pomyslel si hořce. Ale všechno vypadalo tak jasně.

Vyjeli kabinou nahoru, do čtvrtého okruhu.

Vojáci, kteřì ho doprovázeli, neřekli jediné slovo a bez ustánì se rozhlìželi

na všechny strany. Nikdo se nesměl k mìstodržìcìmu přìliš přiblìžit, tak zněl

Aïsolonův rozkaz. Ne po událostech, které se brzy stanou tématem každého

hovoru ve městě.

Nejlepšì by bylo, kdybych v nejbližšìch momentech nekonečna našel

nějakou stopu a odhalil okruh spiklenců. V duši mu stále ještě zuřila prudká

bouře. Obraz zavražděné Ranôrie mu nescházel z mysli. Vztek, který

předtìm Cèlantra poněkud zchladila, se znovu probral k životu. Stahy

v obličeji neomylně prozrazovaly, že se na něm vytvořily černé, výhružné

linky hněvu.

Dorazili do čtvrtého okruhu, vystoupili a rychlým krokem kráčeli

k Wènelonovu domu. Aïsolon nařìdil gardistovi, aby zaklepal.

Když se dveře otevřely a ve škvìře se objevil ospalý obličej, kopl

mìstodržìcì do dřeva tak prudce, že alfa, který stál vevnitř, dveře odmrštily

do chodby a muž spadl na zem.

140

Ty se mi teď hezky po pravdě vyzpovìdáš! Aïsolon se vřìtil dovnitř, popadl

Wènelona za lìmec tmavého županu, zvedl ho na nohy a přimáčkl bědujìcìho

alfa ke stěně. „Právě přicházìm od Ranôrie,“ zašeptal ponuře.

„Zešìlels? Zlomil jsi mi nos!“ protestoval Wènelon.

„Ležela mrtvá v podkrovì pod střechou, zavražděná, s několika bodnými

ranami v těle. A já vìm,“ Aïsolon s rozmachem mrštil alfem o kamennou

zeď, „já vìm, že byla u tebe promluvit si o noci, kdy došlo ke zločinu, který

údajně spáchali Sisaroth s Firûshou. Kvůli tobě a tvým přátelům,“ udeřil ho

do obličeje, „jsem poslal svoje děti do vyhnanstvì do Phondrasônu! Protože

jste mi přìsahali! A teď jsem tady a znovu ti položìm otázku: Co se při té

prokleté hostině v Tênnegorově domě stalo?“

„Nemohl to být nějaký lupič, který…“ snažil se Wènelon vykroutit.

„NE!“ zaryčel mu Aïsolon do obličeje. Linky vzteku mu pokryly obličej

jako černé blesky. Stahy, které je doprovázely, působily bolest a činily ho

ještě útočnějšìm. „Nesnaž se mě zmást, nebo tě na mìstě odvleču na val

a pověsìm tě tam za tvoje vlastnì střeva!“

„Mìstodržìcì, já…“ Wènelonovy oči sebou ustrašeně cukaly. „Já

nemůžu!“

„Ale já můžu!“ Aïsolon vytasil dýku z pochvy a přiložil mu ji k břichu.

„Slibuju ti, že nikdo nezjistì, co se s tebou stalo,“ zaburácel nenávistně.

„Prostě zmizìš.“ Mluv, nebo já… Aïsolon zesìlil tlak, hrot dýky pronikl kůžì.

Wènelona se zmocnil smrtelný strach a zaryčel. „Za všechno může

Acòrhia! To Acòrhia nás k tomu donutila!“

Vypravěčka! Aïsolon se musel velice ovládat, aby mu nezabořil dýku do

útrob. „Vy všichni táhnete za jeden provaz, ty i těch zbylých šest?“

Alf rychle přikývl. „Prosìm, nezabìjej mě!“

Chci je dostat všechny, celou tu prolhanou bandu. Aïsolon odtáhl dýku,

couvl o krok dozadu a kývnutìm přivolal jednoho gardistu. „Jdi a řekni

Gàlaidonovi, aby dal všechny svědky vraždy z oné noci sebrat a nenápadně

je dopravil do pevnosti. Nikdo si nesmì ničeho všimnout.“ Podřìzený

zasalutoval a odběhl. „Tak, Wènelone. Chtěl bych slyšet, proč jste se

rozhodli uvrhnout moje děti do zkázy. Vysvětli mi, jaký jste k tomu měli

důvod.“

141

IX.

Tři jsou jedno.

Šeptají, špitají,

vypráví o smrti.

A roznášejí ji

bez jediného mrknutí.

Tři jsou jedno.

Myšlenky noci, postavy noci,

zastavit je není v ničí moci.

Sourozenci, milí, krásnějších nad ně není,

zabíjejí zjevně i nevidění.

Tři jsou jedno.

Tři jsou všechno.

Ti tři jsou nerozluční, podobní si jak vejce vejci.

142

Ti tři jsou věčně spolu, však nejsou žádní hejsci:

Sisaroth, Tirîgon a Firûsha.

První chvalozpěv, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

143

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

Zabila? Sisaroth měl zpočátku dojem, že se přeslechl.

Ale protože Marandëi, poté co se právě přiznala k vraždě svého mistra,

zatvrzele mlčela, jako kdyby chtěla doznánì, které právě učinila, rychle vzìt

zpět, domyslel si, že s největšì pravděpodobnostì řekla pravdu.

Putovali nekonečným labyrintem Phondrasônu, neutrousili už jediné

slůvko, a když narazili na křižovatky, omezili se na kusé domluvy.

Nějakou dobu se již nacházeli v úseku, kde stěny tvořil pestrobarevný

pìskovec. Byla tu cìtit vlhkost. Ve výklencìch a na stropě visely drobné

rostliny, které se stahovaly, jakmile na ně dopadlo světlo.

Tak je to správné. Stáhněte se a nechte nás na pokoji. Ve světle, které

vrhaly intarsie na Marandëině holi, postřehl Sisaroth na pìsčitém podkladu

nejrůznějšì stopy. Některé vyhodnotil jako otisky nohou óarců, jiné upoutaly

jeho pozornost tìm, že byly čtyřikrát většì. A měly drápy. Kladl si v duchu

otázku, jak se takové bestie vůbec dokázaly úzkými tunely protáhnout.

Právě proto, že tyto otisky postřehl, neodvažoval se volat jména svých

sourozenců. Nejdřìve bude potřebovat lepšì zbroj, aby zvládl budoucì

souboje. A odpočinek, jìdlo a spánek. „Je to ještě daleko?“ zeptal se tiše

Marandëi.

„Řekla bych, že se budeme muset ještě dvakrát utábořit a odpočinout si,

než dorazìme do cìle,“ odpověděla mu alfka a posvìtila si na okolì. „Už to

tady zase poznávám. Tohle je předsunutá jeskyně, která ale taky patřì

k paláci. Tady se stavěly stany pro návštěvy, v nichž se ubytovávali hosté.“

„Proč ne v paláci?“

„Jak jsem vyčetla ze starých spisů, nechtěli nikomu cizìmu dovolit, aby

v paláci přenocoval.“ Cîanai odložila hůl a dlouze na Sisarotha pohlédla. „Je

to tak těžké? Jsme ve Phondrasônu, Sisarothe. Na to nikdy nezapomìnej,

i kdyby se tvorové, na které na cestách narazìš, přìmo rozplývali vlìdnostì

a ochotou.“

„Měl bych tuto opatrnost dodržovat i vůči tobě?“ zeptal se žertem.

„Až se moje služba u tebe naplnì, měl by sis přede mnou dávat pozor.

Momentálně tě přede mnou chránì ta nejlepšì ochrana, jakou si můžeš přát:

moje věrnost stvrzená přìsahou.“ Marandëi zcela jistě nevypadala, jako by ji

jeho dotaz pobavil. „Musìme dál.“ Odvážně kráčela vpřed, jako by se

nacházela v naprostém bezpečì.

Sisaroth z nì nebyl dvakrát moudrý. Jejì radu si ale vezmu k srdci. Jsem

rád, že je mi na následujìcìch pět částì nekonečna zavázaná. „Možná bys mi

chtěla ještě něco řìct o svém mistrovi, nebo ne?“

„Chceš, abych ti vyprávěla?“ V jejìm hlase nebyla špetka nadšenì, alfka

popadla hůl a pokračovala v cestě.

144

„Nemusìš. Jsi v mých službách, ale nejsi mou otrokynì,“ odpověděl

Sisaroth. „Jsem zvědavý, to je všechno.“ Protože viděl, že žena nemá chuť

dál vyprávět, zkusil to jinak. „Mám lepšì nápad. Možná mi můžeš vysvětlit,

co se mi přihodilo, když jsem se tady ocitl. Narazil jsem na jednoho

podzemšťana a oba jsme padli do jakéhosi zvláštnìho silového pole.“ Vylìčil

jì, jak se vzduch kolem něj nabil magiì, popsal jì svěděnì, které přitom cìtil,

prozradil, jak se mu bez vlastnìho přičiněnì vytvořily ve tvářìch linky vzteku

a jak byl úplně bezmocný, když ho mučila magická energie.

Marandëi se prudce zastavila, otočila se k němu a držela hůl tak, aby na

něj ve světle lépe viděla. Sisaroth měl pocit, jako by se ocitl před léčitelkou,

která zkoumá, jestli nenì nemocný nebo jestli se v něm něco nezměnilo.

„To je jeden z nejnebezpečnějšìch divů, jaké ve Phondrasônu existujì,“

pronesla pomalu a opatrně osahala rysy alfova obličeje. „Bolì to?“

„Ne.“ V Sisarothovi narůstala nedůvěra. „Co by to znamenalo?“

„Ţe tě magie změnila. Dějì se ty nejpodivnějšì zázraky. Ta sìla se všude

volně toulá jako duch, zdá se, že si tu a tam udělá na nějakém mìstě pohodlì,

jako třeba ve zdech a ve věži, ve které jsme uvìzli. V jiných přìpadech se

prostě jen tak prohánì tunely a strhává všechno, co se jì postavì do cesty.“

Marandëi si k jeho údivu důkladně posvìtila na stěny chodby.

„A jaký smysl má tohleto? Co si myslìš, že tu objevìš?“

„Protože ty jsi zůstal netknutý, mohlo se změnit něco kolem tebe,“

vysvětlila alfka. „Já se nedìvám na skálu, já jsem chtěla vidět, jak se chová

tvůj stìn.“

Ona je přece jen trochu ujetá. Sisaroth se zasmál. „Co by s nìm bylo?“

Marandëi sklopila hůl, ústa se jì uštěpačně stáhla. „To vypátráme v mém

paláci. Tady je moc velká tma.“ Vykročila. „Tvrdil, že bych proti němu nic

nesvedla.“

„To hovořìš o mém stìnu?“

„Myslela jsem svého mistra,“ odsekla suše. „Hodně jsem se toho od něj

naučila a věděla jsem, že bych ho přetrumfla. I on to cìtil a nevynechal

jedinou přìležitost, aby mě před ostatnìmi ponìžil. Bál se o svou pověst.“

„To bylo v Dsôn Faïmonu,“ podotkl Sisaroth. Přál si, aby dokázal

zapomenout na rozhovor s tìm podzemšťanem, který mu tvrdil, že v Tark

Draanu už žádná alfská řìše nenì a že tam nežijì ani Nesmrtelnì. Nesmysl. To

si vymyslel, aby mě zmátl, zapudil myšlenku, která v něm počìnala klìčit.

Marandëi vyloudila podivný zvuk, něco mezi smìchem a smutkem.

„Zapomìnám, že naše řìše zřejmě zanikla.“ Vedla je do dlouhé chodby,

vyznačujìcì se vyzděným klenutým stropem, na němž se rýsovaly vybledlé

malby. „Ţivot bez paprsků, bez Černého srdce, bez věže z kostì.“ Potřásla

světlými, kudrnatými vlasy. „Nechci si to představovat, a přesto se obávám,

žes řìkal pravdu.“

145

„I já bych si přál vidět vlast svých rodičů. Moc jim chybì.“ Sisaroth si

připomněl vzletná slova svého otce, který uměl lìčit jejì krásy

v nejúchvatnějšìch barvách. Kresby, pod nimiž kráčeli, si nijak pozorně

neprohlìžel. Zdálo se, že stejně jako stropy majì k alfskému původu hodně

daleko. Čas obral výjevy o zářivé barvy, k jejich poničenì přispěla svým

dìlem i vlhkost.

„Inu, já jsem žila ve Wèlèronu, v paprsku, ve kterém se usìdlili alfové

obdařenì magiì. Většina z těch, co chodili na naši vysokou školu, nebyla nic

jiného než učenci, kteřì se věnovali zkoumánì sil, které jsou alfům vrozené.

Převážné části z nich šlo pouze o to, aby se zlepšili v něčem, co ovládá

každičký alf: vytvořit většì stìny, vyvolat většì strach a podobné věci. Jenom

hrstka z nich dokázala s magiì i těžšì věci,“ vyprávěla Marandëi.

„U tebe to bylo něco jiného.“

„Ano. Myslìm, že z tisìcovky alfů jsme byli jenom tři pravì cîanai

a cîanoi. Naše existence se v Dsôn Faïmonu zachovávala v tajnosti, aby mezi

obyvateli nezpůsobila zbytečný povyk. Vždyť vìš, že alfové se na mágy

dìvajì jako na velkou zvláštnost… chci řìct, že se na ně tak dìvali.“ Marandëi

si povzdechla. „Přiznávám, že jsem si na tom dost zakládala. Neexistovalo

nic, čeho bych se neodvážila, a Nejvyššìmu cîanoiovi na zlost se mi skoro

vždy všechno zdařilo. To v něm vzbudilo závist, a jak jsem již řekla,

zesměšňoval mě.“ Jejì hlas ztratil na sytosti. Bylo poznat, jak je pro ni těžké

hovořit o tom, co zažila nebo co učinila. „Roztržka mezi námi se neustále

stupňovala, a tak jsem samou pýchou začala mistra dráždit natolik, až přede

mnou vyhlásil, že ho nikdy neporazìm, bez ohledu na to, co si vymyslìm. On

dokáže všechna moje kouzla odvrátit a vrhnout je na mě s trojnásobnou

silou.“

„A pak?“

„Trval na souboji. Před všemi žáky, protože si chtěl co nejvyššì měrou

vychutnat svůj triumf. Stalo se, co se muselo stát. Mojì přátelé mě

povzbuzovali a on se cìtil ještě vìce vyprovokovaný.“ Marandëi hovořila čìm

dál váhavěji. „Největšì kouzlo, které ovládal, byla černá mlha, z nìž se šìřil

tak tìsnivý strach, že ho natrvalo nevydržel žádný živý tvor, ať už barbar,

pták nebo alf.“

Sisaroth naslouchal s mimořádným napětìm. Marandëi představovala

relikt, kus minulosti jedné alfské řìše, která již dávno zanikla. A v novém

Dsônu nežili žádnì cîanoi. Vyprávì o úplně neznámém, cizìm životě.

„Mistr ve vzteku vyvolal mlhu a chtěl ji po mně mrštit,“ pokračovala

Marandëi a hovořila tak tiše, že jejì hlas skoro nebylo slyšet. „Ale protože

jsem tušila, co má v úmyslu, byla jsem připravená. Co jsem taky měla dělat?

Musela jsem se bránit. Tak jsem oblak mlhy zachytila a nechala ho dále

narůstat, mlha byla čìm dál mocnějšì a silnějšì. Jako v opojenì jsem do mlhy

146

dodávala vlastnì zaklìnadla, přidávala dalšì magickou sìlu a stupňovala

účinek mlhy. Ty… zřejmě dokážeš vytušit, co se potom stalo.“

Všechny zabila? I diváky? Sisaroth žasl. Vypadá tak nenápadně.

„Ztratila jsem nad sebou kontrolu a tìm jsem prohrála celý souboj.

Skončil mým absolutnìm vyčerpánìm… a smrtì mého mistra. Počet obětì

mezi žáky našì vysoké školy dosáhl čìsla osmadvacet. Byla to hrozná rána

pro celý cech.“ Marandëi svěsila ramena. „To, co se tehdy stalo, je přìšerné,

ale… já to neudělala schválně! Donutil mě k tomu mistr,“ zapřìsahala se.

„Ze zoufalstvì a strachu z těch, co mě předtìm ještě vìce popichovali, jsem

potajì zmizela a uprchla do Phondrasônu.“ Marandëi zabořila hrot hole do

pìsku. „Občas tomu sama pořádně nevěřìm, ale tak to skutečně bylo.“

„Mělo by se ti dostat odpuštěnì,“ pronesl Sisaroth konejšivě. „Byla to

nehoda.“ Vezmu ji s sebou do Dsônu. Někoho jako ona nutně potřebujeme.

Jedna z legendárnìch cîanai přijde zoufalým dušìm v našì řìši jenom k duhu.

Opustili chodbu vyztuženou vyzděným stropem a stáli na okraji studené

jeskyně, v nìž bujelo houštì. Ucìtili intenzivnì vůni liliì, která jim téměř brala

dech. Vysoko nad nimi se vznášela mlha, z nìž na zem pronikalo slabé

nazlátlé světlo.

Sisaroth zaslechl zvuky boje, který se odehrával někde poblìž. „Chtěla ses

dostat právě sem, na toto mìsto?“ vyptával se překvapeně.

„Museli jsme někde nesprávně odbočit.“ Marandëi svraštila čelo

a zadìvala se na tenkou, udusanou stezku, která se před nimi táhla. „Vraťme

se zpátky, než i nás zatáhnou do toho boje.“

Najednou zazněl ženský zpěv, jedinečný a překrásný.

Je to možné? Tento jasný, průzračný hlas by Sisaroth rozpoznal mezi

tisìci, ne, mezi statisìci. Firûsha! Vyrazil po stezce vpřed.

* * *

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Sòmran, v severním výběžku

Šedých hor, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Aïsolon seděl ve své pracovně v pevnosti. „Nechováš se rozumně.“

Acòrhia seděla proti němu zkroucená na židli a nedokázala se udržet

zpřìma. Jeden strážný ji pevně držel za ramena, jinak by se zhroutila na

mozaiku podlahy.

Pokusila se o úšklebek, což se jì kvůli otokům ve tvářìch nezdařilo.

Obličej měla posetý modřinami a stopami po bodnutì jehlou. Tenký oděv na

nì ztuhl, jak nasákl krvì pocházejìcì z rozpìchaných puchýřů. Pořád ještě

měla na sobě prostý domácì župan, v němž ji odvedli z domu a přivedli sem.

„Tvé počìnánì tě samo o sobě dostane do Phondrasônu,“ zablekotala

147

a vyplivla kousek zubu, který přistál přìmo na psacìm stole. „Ty jsi

mìstodržìcì, ne Nesmrtelný. Nestojìš nad zákony.“

„Nikdo nevì, že jsi spolu s ostatnìmi přáteli spiklenci tady. Zdi gardové

pevnosti jsou hrubé a mì lidé umì mlčet. Protože vědì, co jste provedli,

budou mìt ze svého mlčenì dokonce radost. Se smìchem na rtech vás pod

ochranou noci dovedou na val a svrhnou dolů.“ Aïsolon zvedl ulomený

kousek zubu a zadìval se na něj. „Tohle bude jediný kousek, co tu v Dsônu

po tobě zůstane. Zbytek bude ležet pod valem a bestie se budou rvát o tvoji

mrtvolu, vypravěčko.“ Položil zbytek zubu opatrně před sebe. Dám ho

zasadit do prstenu. Na památku. „Ale jestli se doznáš, umožnìm ti

projednánì před soudem. Máš přìležitost…“

„Nevìm, o čem mluvìš.“ Znuděně se zahleděla stranou.

Aïsolon se podìval na gardistu, jenž poté odtáhl ruku, kterou ženu

podpìral.

Acòrhia spadla ze židle a udeřila hlavou o kamenné desky podlahy.

Zaúpěla a pokusila se zvednout. Rozcuchané rudé vlasy jì spadaly do

zmučeného obličeje. „Znamená to, že můžu odejìt?“ zahuhňala nezřetelně.

„Ano, ale předtìm tě dám odvést do cely, kde tě budou řezat, pálit a bodat,

do tělesných otvorů ti nalijì horkou vodu. Dám tě zavřìt do klece s divokými

jermskými kočkami a krysy budou okusovat tvé tělo,“ odvětil tvrdě. „To, co

z tebe zůstane, pak může odejìt domů. Ale varuji tě: dám tvoje čtyři zdi

zbourat a svrhnout z valu.“ Udělal rukou opovržlivé gesto. „Abys už teď

věděla, kam patřìš. Už se těšìš na svobodu za hradbami, které nás chránì?“

Acòrhia znejistěla a posadila se.

„Přiveďte sem Wènelona,“ nařìdil mìstodržìcì hlasitě.

Gàlaidon, jeho zástupce, přivedl dovnitř dalšìho z domnělých spiklenců.

Na něm se dosud nikdo nedopustil násilì. Přivedli ho vedle Acòrhie, takže se

musel dìvat na alfčiny ztýrané rysy.

Wènelon, oblečený pouze do spodnìho prádla a kabátu, zbledl. „Co… co

po mně chceš, mìstodržìcì?“ zašeptal a vyděšeně pohlédl na vypravěčku,

která ho podle všeho chtěla pronikavými pohledy hypnotizovat, což

Aïsolonovi neuniklo.

„Jak vidìš, právě jsme spolu hovořili. Otloukl jsem Acòrhii o uši několik

pravd. A jak vidìš, pravda bolì. Postupně se blìžìme k průběhu událostì, které

se odehrály v Tênnegorově domě oné noci, kdy došlo k vraždám.“ Aïsolon

ukázal na ulomený zub na stole. „Musìm tě konfrontovat s pravdou stejným

způsobem, nebo si myslìš, že to nebude nutné?“ zeptal se přátelským tónem

a ztlumil přitom hlas.

Wènelon chtěl couvnout, ale Gàlaidon ho zase popostrčil dopředu. „Já…

mám…“ Po očku se podìval na vypravěčku. Potom se zhluboka nadechl,

jako by chtěl vdechnout odvahu. „Řekli jsme všechno, co vìme, mìstodržìcì.

148

To, co s námi děláš, nenì spravedlivé. Trvám na tom…“ Když pohlédl na

hněvivé rysy v Aïsolonově tváři, rázem se odmlčel.

„Ty na tom trváš? TY NA TOM TRVÁŠ?“ rozkřikl se na něj mìstodržìcì,

udeřil rukama o stůl a zvedl se. „Já taky na něčem trvám, Wènelone. Budu

trvat na tom, abys zůstal mým hostem a aby sis prohlédl jednu velice zvláštnì

rostlinu.“ Ukázal na svého zástupce. „Vypěstoval ji Gàlaidon. Je to rychle

rostoucì tráva, které se dařì ve stìnu krve. Má tvrdé stonky o průměru

malìčku. Po každém východu a západu slunce vyroste o délku dlaně

a pronikne i tenkým dřevem. Myslìš si, že ji tvoje kůže zadržì?“ Aïsolon

pokýval hlavou. „To zjistìme. Nechám tě přivázat na stinnou trávu a budu se

dìvat, jak bude tebou prorůstat.“

„Protože to postupuje pomalu, budeš pravděpodobně žìt dost dlouho

a pocìtìš bolest, až v tobě začnou vykvétat poupata,“ dodal Gàlaidon.

„Jednou jsem si to vyzkoušel s krysou a jednìm óarcem. Obě potvory žily

jedenáct částì nekonečna, než zemřely. Jejich záda vypadala, jako by tam

mìsto nich měly kus zahrady.“

Wènelon se znovu podìval na alfku, která ze sebe chrlila výhružné kletby.

„Já… já,“ zakoktal a konečně se odpoutal od pohledu, jìmž se ho snažila

zastrašit. „Musìm trvat na tom, abys mě ochránil, mìstodržìcì. Mě a mou

rodinu.“

„Drž tu svoji zbabělou hubu,“ zakřičela Acòrhia, načež ji Gàlaidon

okamžitě udeřil. Rána jì roztrhla rty, ale žena se okamžitě zvedla na kolena.

„Nesmìš nic prozradit! Nikdo tě nedokáže ochránit, dokonce ani on!“

Věděl jsem, že se zlomì. Aïsolon se triumfálně pousmál. „Zaručuji ti, že se

jim nic nestane.“

„To nemůže dodržet,“ namìtla vypravěčka. „Atentátnìk je v Dsônu a má

svoje pokyny.“

Ona má strach? „Tak na něho zapìskej, aby se stáhl,“ obořil se na ni

Aïsolon. „Přìsahám ti, že jestli se budeš vzpìrat, živá se z mé pevnosti

nedostaneš.“

Nynì se Acòrhia tiše a zároveň i zoufale usmála. „Jako kdybych to já

mohla zařìdit.“

„Samozřejmě že může,“ skočil jì Wènelon vzrušeně do řeči. „Tahle

licoměrnice! Ona s nìm mluvila. Vždyť jsem ji při tom viděl! Když jì

předával penìze, stál zády ke mně, takže mu musela vidět do tváře.“

„Když jì předával penìze?“ Aïsolon s Gàlaidonem si krátce vyměnili

pohledy. „Z toho plyne, že vám za falešné výpovědi proti mým dětem někdo

zaplatil?“ Spěšně načmáral na papìr, aby do pracovny nepozorovaně přivedli

i zbylých pět vězňů, a vyslal jednoho gardistu s tìmto rozkazem ven. „Kolik

jste dostali?“

149

„Ty se jednou ráno neprobudìš, protože tě zabije,“ zašeptala Acòrhia,

zvedla nos a vyplivla krev a hleny. „Jsi slaboch a zasloužil sis smrt! Doufám,

že mě ušetřì.“

Ze zdi mlčenì začìnajì vypadávat kameny. Aïsolon se zaradoval a pocìtil

prvnì úlevu. Dočkal se výpovědì, které ho přivedou blìže k těm, co v pozadì

tahali za nitky. Ona bude jediná, kdo bude mlčet. Viděl, jak se dveře opatrně

otevřely a gardisté přiváděli dovnitř ostatnì vězně. Ani Acòrhia, ani Wènelon

si toho nevšimli. Výborně. „Wènelone, tak nám tedy povyprávěj, co se

přihodilo.“

„Přišli jsme k Sémaině a večer začal velice přìjemně. Ale pak se objevil

Sisaroth a vynadal našì hostitelce, která to se smìchem brala jako vtip…“

Aïsolon zvedl ruku. „Máš mi vyprávět pravdu. Ne tu verzi, na které jste

se domluvili.“

„Až do této chvìle to tak ale opravdu probìhalo,“ trval na svém Wènèlon.

„Poprali se, ale to bylo zcela neškodné. Sisarotha vyhodili ven a ten si

přitom roztrhl košili. Na zemi zůstal ležet jeden talisman, který mu sestra

věnovala. Ten se později použil jako důkaz proti němu a Firûshi, protože

všichni věděli, že ty jako jejich otec musìš ty věci poznat.“

To je pěkně prohnaná banda, ale narafičili to velice mazaně. Znovu si

začal pohrávat s kouskem vypravěččina zubu. „Dále, dále!“ narůstala v něm

netrpělivost. Průběh událostì byl důležitý, ale chtěl se konečně dozvědět

popis pravého vinìka. Kdo jen mohl takový komplot vymyslet?

„Sotva se všichni uklidnili, seskočil ze stropu nějaký zakuklenec. Musel

čekat ve stìnu. Několika ranami dýkou zabil Sémainu. Všechno se to seběhlo

hrozně rychle, byli jsme úplně zaskočenì… a navìc jsme už předtìm něco

vypili,“ bránil se Wènelon. „Hodil Acòrhii jakýsi váček, a jak se později

ukázalo, byl plný mincì z tionia. Potom vrah vyběhl ven a tam zabil ostatnì

členy rodiny.“ Ukázal rukou na vypravěčku. „Ona nám slìbila, že každý

z nás dostane padesát mincì, když budeme v Dsônu vyprávět tu vymyšlenou

historku, kterou jsme pověděli i tobě.“

„Buď mince a doživotnì mlčenì, nebo smrt,“ opravila ho Acòrhia tupě.

„Ty sis vybral. Ne jenom za sebe, ale za nás všechny. Všichni jsme museli

mlčet, jinak se staneme dalšìmi oběťmi jeho čepele.“ Plivla mu pod nohy

krvavou slinu.

Podle vyděšených tvářì ostatnìch vězňů Aïsolon poznal, že Wènelon

a Acòrhia hovořili pravdu. Ostatnìm se lìbì role, že nemohli nic jiného dělat.

„Ten atentátnìk ti dal penìze,“ obrátil se na vypravěčku. „Ty sis na ten večer

připravila celou historku. Z toho plyne, že ses s nìm setkala i předtìm a že jsi

byla do věci plně zasvěcená, nenì to tak?“

150

„Přišel za mnou zamaskovaný,“ zamumlala Acòrhia nezřetelně. Následek

oteklých úst. „Nemůžu ho popsat. Stejně tak neřekl žádné jméno. A šeptal,

abych ho nepoznala podle hlasu.“ Opřela se o opěradlo židle.

Aïsolon jì věřil. Marně hledal vzdorný žár, který jì na začátku výslechu

plál v očìch. Když Wènelon prozradil skutečný průběh událostì, přestala

bojovat. „Co ještě?“

„Řekl mi, že učinil jistá opatřenì pro přìpad, že by nastal moment, kdyby

někdo začal zpochybňovat moji verzi Sémaininy vraždy.“

Aïsolon ucìtil v útrobách ledové bodnutì, které mu proniklo až do duše.

„Opatřenì jakého druhu?“

„V Dsônu žije jeden vrah, který se řìdì jeho pokyny.“

Chladné bodnutì se šìřilo dál a dál. Ještě nenì po všem. „Kdo je ten najatý

vrah? Nenaznačil ti to nějak?“

Ţena pokrčila rameny. „To mi neřekl. Co by to byl za plán, kdyby mě do

něj zasvětil?“

„A ohledně Sémaininy vraždy? Naznačil něco o intrikách proti mým

dětem?“

„Jenom že má dojìt k vraždě a že to všechno má hlubšì smysl a vede

k něčemu většìmu. Mně připadalo, že ten zakuklenec mluvì nějak zmateně.“

„A přesto jsi učinila, co po tobě žádal?“

Acòrhia na Aïsolona nechápavě pohlédla. „Samozřejmě. Nabìdl mi penìze

a slìbil, že zůstanu naživu. Co jsem měla dělat? Jìt za tebou a tvrdit, že mě

ohrožuje maskovaný alf? Jenom by ses zasmál a řekl, že moc věřìm vlastnìm

historkám.“

„V této věci asi sotva.“ Co udělám? Jak najdu toho vraha a jeho neméně

vražedného pána? Aïsolon si bleskurychle vymyslel bojový plán: jeho prvnì

sytràp začne v naprosté tajnosti pátrat po Virssagònových zbylých žácìch.

Jakmile je vypátrá a vyslechne, je naděje, že dospějì k poznatku, kdo je

atentátnìkem. S jeho pomocì poté odhalì ty, co stojì v pozadì celého spiknutì.

Já budu mezitìm vyzvìdat v Sémainině okolì, co se povìdá o jejìch

nepřátelìch a o tom, co se tehdy stalo. Nenì vyloučené, že pátrám

nesprávným směrem a že se mezi některými mocnými rody ve městě

rozpoutal boj. Aïsolon se nemusel dlouze vyptávat, aby zjistil, že Sisaroth

nepatřil k nejvášnivějšìm stoupencům mrtvé alfky. Určitě ne poté, co se tak

pomlouvačně vyjádřila o Ranôrii. O tom všichni v Dsônu věděli, a právě tato

okolnost mohla být využita k odvedenì pozornosti nesprávným směrem. Ale

od čeho? Zvedl hlavu, jeho zrak se setkal s pohledy sedmi falešných svědků.

Naletěl jsem jim na jejich pohádku a přinesl utrpenì svým dětem i bývalé

družce. „Beru Wènelonovo doznánì na vědomì a vycházìm z toho, že řekl

pravdu, je to tak?“

151

Vězni přikývli, jenom vypravěčka ne. Zìrala na vlastnì krev, která se jì

kapku po kapce hromadila na zemi přìmo pod nosem.

„Dìky vašim vymyšleným výpovědìm a obratně podstrčeným důkazům

byly moje děti Sisaroth a Firûsha nevinně poslány do vyhnanstvì do

Phondrasônu. Vy všichni, jak tu přede mnou stojìte, jste se tak stejnou měrou

provinili na nespravedlivém rozsudku.“ Aïsolon postřehl, že většina tvářì

sebou rozrušeně, vzpurně škubla, nikdo se však neodvážil chopit slova

a žadonit o mìrný rozsudek. „Protože jste navìc kryli vraždu, k nìž došlo

přìmo před vašima očima, a svým mlčenìm jste zavinili vraždy dalšìch

nevinných osob, je vaše vina dvakrát tak velká. Uslyšìm od vás nějaký

projev lìtosti a návrh, jak to všechno nynì hodláte napravit?“

Acòrhia se slabě pousmála. „Tak už řekni, co sis vymyslel,“ odvětila

pomalu a nezřetelně. „A prozraď nám, jak to chceš vysvětlit obyvatelům

Dsônu. To, že po těch vraždách najednou zmizì sedm vìceméně známých

alfů, určitě vzbudì pozornost.“

Je prohnaná. „Skutečně jsem něco vymyslel, abych vám poskytl možnost

zůstat součástì ctihodného společenstvì našeho národa,“ oznámil

velkomyslně. „Dám do vás vpravit nápoj, který vás během jedné části

nekonečna zabije.“

Obviněnì zaúpěli a začali si mezi sebou šuškat. Jeden z nich se chtěl ve

zlosti vrhnout k psacìmu stolu, ale Gàlaidon dával pozor a praštil alfa pěstì

do žaludku, až se muž zkroutil, spadl na zem a začal zvracet.

„Ale… mìstodržìcì!“ vyrazil ze sebe Wènelon zděšeně. „Já myslel…“

„Počkej.“ Aïsolon otevřel zásuvku psacìho stolu a vytáhl odtamtud sedm

malých lahviček ovázaných kůžì. Jednu z nich sevřel mezi palcem

a ukazováčkem. „Uvnitř se nacházì přìpravek, který zadržì rozklad vašich

vnitřnostì, ale nemůže ten proces odvrátit. Jenom já mám antidotum a budu

s nìm na vás čekat na valu.“

Wènelon se ohlédl na své přátele, pak se podìval na mìstodržìcìho. „Tomu

nerozumìm. Máme na svazìch, které obklopujì Dsôn, mezi sebou závodit,

kdo tu protilátku dostane?“

„Přemýšlej,“ Acòrhia nemohla moc mluvit, spìš jenom zachrčela. „Pošle

nás do Phondrasônu, abychom mu odtamtud přivedli jeho děti zpátky.“

Ano, je prohnaná. Ona určitě bude ta, která bude mìt úspěch. Aïsolon

gestem potvrdil jejì domněnku. „Má pravdu. Dávám vám jednu část

nekonečna, abyste našli mé děti a vrátili se s nimi do Dsônu. Jestli se vám to

podařì, dostanete protilátku, budete volnì a já nikdy jediným slovem

neprozradìm, co jste provedli. Zůstanete v Dsônu jako váženì alfové a budete

u toho, až vyrazìme do Tark Draanu a pozdravìme se s Nesmrtelnými. Dejte

si tu námahu.“

Obličeje všech vězňů vyjadřovaly obrovské rozpaky.

152

„Phondrasôn a něco v krvi, co nás zabìjì,“ pronesl Wènelon tlumeně.

„Existuje něco ještě horšìho?“

„Látka vás zachránì před tìm, aby vás cokoli sežralo. Bestie ucìtì jed ve

vašich žilách,“ odvětil Aïsolon se zlomyslným úšklebkem. Gàlaidon

a gardisté se souhlasně zasmáli. Mìstodržìcì ukázal ke dveřìm. „Je

rozhodnuto. V noci vás přepravìme přes val. Dostanete výbavu,“ poklepal na

jednu z lahviček, „a svůj drahocenný proviant. Vezměte si z toho na špičku

prstu, jakmile vás začne svědit kůže, a moc dlouho s tìm neotálejte. Jinak

vám kůže odpadne a maso zachvátì plìseň. Bezectnì nechť vás…“

„A moje rodina?“ dorážel Wènelon. „Jak jim vysvětlìm, že musìm do

Phondrasônu?“

„Nijak.“ Aïsolon se opřel na židli a položil nohy na stůl. „Než odejdete,

každý z vás napìše dopis, v němž bude stát, že vás mìstodržìcì požádal,

abyste spolu s nìm přemýšleli nad budoucnostì Dsôn Sòmranu a vymysleli

plán, jak najìt cestu k Nesmrtelným. Samozřejmě v naprosté tajnosti. A bude

to trvat tak dlouho, dokud nebudeme všichni spokojeni. K tomu ještě několik

dalšìch dopisů do zásoby ve stylu: Vede se mi dobře. Udělali jsme nějaké

pokroky. Těšìm se na vás. Začìnáme odznova. Věřte mi, Dsôn vás bude

považovat za vyvolené.“ Jeho hlas rázem ochladl a zněl opovržlivě. „A teď

všichni ven, odpornì zbabělci, a přiveďte mi moje děti zpátky. Nebo

chcìpněte ve Phondrasônu.“

Gardisté vystrkali odsouzence ven a sesbìrali lahvičky. Acòrhii museli

vyvléct, protože byla přìliš slabá na to, aby odešla po svých.

Aïsolon zůstal o samotě s prvnìm sytràpem, a navzdory všì bolesti

a vzteku na spiklence se cìtil zpola uspokojený. Nic vìc nemohl pro své děti

udělat.

Krátce uvažoval nad tìm, zda by neměl po Dsônu rozhlásit pravdu

o Sémainině smrti a sestavit oddìl dobrovolnìků, kteřì by vytáhli do

Phondrasônu. Jenže je nás moc málo a potřebujeme každého alfa, abychom

zajistili, že město přežije. Aïsolon také myslel na rodiny sedmi falešných

svědků, které nesměly trpět. Kromě toho by ten vrah hned udeřil a napáchal

ještě vìce zla. „Kdybych tak jenom mohl sám odejìt do Phondrasônu, abych

je tam našel a přivedl domů,“ řekl si sám pro sebe.

Gàlaidon zasunul pravý palec pod opasek. „To moc dobře chápu. Ale

myslìm, že těch sedm má dobré důvody pro to, aby úkol splnilo.“

„Nejsou to žádnì opravdovì válečnìci.“

„Ještě ani nejsou za valem, a ty už pochybuješ o svém rozhodnutì?“

Plavovlasý alf na něj káravě pohlédl. „Je dobré a je to to nejlepšì, co

můžeme dělat. Naše gardisty a válečnìky potřebujeme na valu a nemůžeme

postrádat ani jednoho z nich.“

„Já vìm,“ souhlasil Aïsolon. Bylo to, co jsem udělal, opravdu správné?

153

„Mám je doprovodit?“ nabìdl se Gàlaidon. „Vidìm, že jim moc

nedůvěřuješ.“

„Ty, a do Phondrasônu?“ Aïsolon sundal nohy ze stolu a posadil se

zpřìma. „To by bylo stejné plýtvánì jako to, že tam jsou moje děti,“

zamumlal. „Ty jsi v Dsônu na pravém mìstě. Já bych měl jìt.“

„Což ale nemůžeš, protože ty tu jsi ještě důležitějšì než já,“ dokončil

Gàlaidon větu. „Cìtìm se poctěn, že máš o mně tak vysoké mìněnì, ale alfové

potřebujì hrdinu, který jejich město vybudoval a chránil ho po zániku staré

řìše. Ty jim dodáváš jistotu. Rád ti pomáhám a stejně jako ostatnì k tobě

vzhlìžìm. Bez tebe by se Dsôn Sòmran dostal do potìžì.“ Poklepal mu na

rameno. „Ale! Acòrhia tu nechala ležet svůj zub.“

„Co by s nìm dělala? Nedá se zasadit zpátky.“

„Ne. Ale dá se zasadit do prstenu.“

Aïsolon se ušklìbl, pak zauvažoval. „Zaslechl jsi něco o nějaké události,

která by nám pomohla rozluštit Sémaininu vraždu? Povìdačky o sporu, o boji

s nějakým jiným mocným rodem?“

„Ne. Sémaina byla hlupačka, ale ostatnì ji měli rádi, když ponecháme

stranou Sisarotha. Jak zněla formulace, kterou použil alf, co dal Acòrhii tu

zakázku? Vražda má vést k něčemu většìmu? “ Gàlaidon vypadal bezradně.

„Nejdřìve jsem myslel na převrat, ale pak by, s prominutìm, museli zavraždit

tebe, a ne nějakou přeceňovanou zpěvačku s celou rodinou. Abych pravdu

řekl, nevìm, co většìho by v Dsônu mohlo ještě vzniknout.“

Umì mě uklidnit. Aïsolon se zasmál. „To je pravda. Takže nám zbývá

pouze pátránì po tom vrahovi.“ Právě si uvědomil jednu věc, ale nemohl si

vzpomenout, na co se chtěl vypravěčky zeptat.

„Po vrahovi? Já myslel, že jsou dva, nebo ne?“

„Ne, já si to nemyslìm. Ten, kdo si Acòrhii najal, ji záměrně uvedl

v omyl. Ranôriin vrah má na svědomì jak Sémainu, tak i oba alfy, co zemřeli

v podkrovì, a stejně tak i muže, co ovládal plošinu.“ Osm mrtvých. To je

nepochopitelné.

„Ale stále platì, že předpokládáš, že se jedná o vycvičeného atentátnìka?“

Prvnì sytràp si palcem a ukazováčkem mnul spodnì ret. „Kdyby tomu tak

bylo, nebude ho snadné vypátrat. A bude nutné postupovat velice opatrně,

abychom ho nebo ji nevyplašili. Kdo vì, co by se pak stalo.“

Je to dobrý gardista. Obezřetný a předvìdavý. „Proto jsem taky uložil ten

úkol právě tobě, Gàlaidone. Jsi spolehlivý a máš na takové věci dobrý nos.“

Aïsolon povzbudivě pohlédl na svého zástupce.

„Můj nos mi právě řìká, že strávìm spoustu času v zaprášených

mìstnostech, v nichž jsou uložené záznamy o našich obyvatelìch.“ Gàlaidon

si povzdechl a zároveň se mìrně ušklìbl. „Jakmile narazìm na nějakou

nesrovnalost, dám ti vědět.“

154

„Dobře. Cèlantra se k tomu vrahovi přiblìžì z jiné strany. Pomocì ostrých

zbranì vědy.“

„Opravdu?“ Gàlaidon zvědavě pokrčil obočì.

„Poprosil jsem ji, aby prozkoumala Ranôriinu mrtvolu i těla ostatnìch

zabitých, jestli na nich nenajde stopy. Pokud atentátnìk nějaké zanechal.

Jako třeba otisk dýky v kostech obětì.“

Gàlaidon přikývl, tato cesta na něho udělala dojem. „S tìm ho určitě

dostaneme.“ Znovu poklepal Aïsolonovi na rameno. „Vidìš? To je důvod,

proč tě v Dsônu potřebujeme. Tvůj rozum použìvá stezky, na které nejdřìve

musì někdo přijìt.“ Prošel zezadu kolem židle, na nìž seděl mìstodržìcì.

„Pustìm se do práce. Máš tady ještě nějaké dalšì podklady, které by mi

mohly v pátránì významně pomoct?“

„Ne. Jenom zápisky ohledně našich falešných svědků.“ Dej si pozor,

nájemný vrahu. Brzy ucìtìš mou čepel. Aïsolon složil poznámky do kupky,

kterou chtěl předat svému prvnìmu sytràpovi, když si najednou připomněl,

co mu předtìm uniklo. „Pověz, odkdy nosìš ten prsten na ukazováčku? Je

pěkný, i když dost neobvyklý. Je to dárek nějaké tvojì ctitelky?“

„Všiml sis ho? Označil bych ho jako dárek na rozloučenou.“

„Vida, zlomené srdce ti něco věnovalo na památku?“ Aïsolon se chtěl

otočit, když zaslechl, jak Gàlaidon tasì dýku. Na krku ucìtil ostřì a ztuhl. „To

je nějaký vtip?“

„Ne. Ten prsten mám od Virssagòna a nosìm ho jenom při významných

přìležitostech,“ pronesl mu alf za zády ledovým tónem, chladným jako smrt.

„Jednu věc musìš vědět, byl jsem jeho nejlepšìm žákem.“

155

X.

Vynořily se pochybnosti,

zda alfské říše v Tark Draanu

skutečně existují.

Nesčetné východy a západy slunce

beze zpráv od Nesmrtelných

nahlodávaly důvěru a víru.

Ve společenství se objevily trhliny,

okruhy se rozrušily,

obyvatelé mezi sebou omezili styky.

I mužstvo na valu

podléhalo těmto úvahám.

Kdo mohl uvést věci do pořádku?

Kdo dokázal stmelit praskliny,

které se vytvořily?

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

156

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

Tirîgon ležel vedle alfky a v záři slabě plápolajìcìho ohně ji hladil po

holých, dokonale tvarovaných zádech. Ryba, kterou chytila, ležela mrtvá

vedle východu z tunelu. Měli na práci naléhavějšì, důležitějšì věci než jìdlo.

Jakmile se dotkl kůže bezejmenné ženy, začalo ho všechno svědit. Tělo

mu zalil horký žár. V žaludku mu tančili černì motýli, byl opojen štěstìm.

Byl tak šťastný, že si na své pohřešované sourozence vůbec nevzpomněl.

Alfka otočila hlavu, vlasy se jì třpytily, jako by si je právě napudrovala

střìbrným práškem. Narudlé hnědé oči se na něj upřely, v jejìm pohledu

nebylo ani stopy po lsti. „Vraťme se zpátky, Tirîgone,“ řekla mu mile

a položila mu ruku na hruď. „Měli bychom být v Dsônu a těšit se ze života.“

Polìbil jì předloktì. „To bychom měli.“ Všichni mi budou závidět, jestli si

ji přivedu domů!

Alfka si spokojeně vychutnávala drobné něžnůstky a prohrábla mu dlouhé

černé vlasy. „Chybì mi společnost, rozhovory, společenstvì našeho národa,“

pronesla smutně. „Připomìnáš mi to všechno. Vlastně i svou láskou.“ Dlouze

ho polìbila na ústa. „Už se tě nikdy nevzdám, Tirîgone,“ zašeptala oddaně.

„Chtěla bych patřit jenom tobě.“

„Já to cìtìm úplně stejně,“ zašeptal chraplavě. Přestože ani nevìm, jak se

jmenuje. Obdivoval jejì nahé tělo, jeho dokonalost. Opojný účinek, který

z alfky vycházel, neztrácel na sìle. Všechno bych pro ni udělal.

Postřehla, jak se na ni dìvá, a se smìchem zakryla nahotu mokrými šaty.

„Takže bychom se měli dostat na povrch a do Dsôn Sòmranu.“

Než stačil vyhrknout, že souhlasì, vzpomněl si na Firûshu a Sisarotha.

Skoro se zastyděl, že na ně zapomněl. Láska je zázračná věc, ale dìky nì se

stával vůči mnoha dalšìm věcem úplně slepým. Je to nebezpečný cit. Měl

bych se pokusit zachovat si jasnou hlavu.

Vzbudil se v něm karatel, který ho ponoukal k obezřetnosti. Alfka by ho

mohla využìt a z vypočìtavosti použìvat silné city. Aby dosáhla tajných cìlů

a s jeho pomocì se navzdory vyhnanstvì mohla vrátit do vlasti. Nic o nì

nevěděl a neměl nejmenšì možnost ověřit si historku, kterou mu vyprávěla.

Alfka se zvedla, uhladila si šaty a zadìvala se na Tirîgona. „Proč se

najednou tvářìš tak ustaraně? Nenapadlo mě, že bych tě mohla něčìm

rozhněvat.“ Zapnula si poslednì knoflìk a přitáhla si šňůrky u pasu. „Co se ti

honì hlavou?“

„Tvoje jméno.“

„Které neznáš.“

„To je důvod, proč nad tìm tak přemýšlìm.“

Srdečně se zasmála a podala mu ruku. „Vstaň, polib mě a já ti ho řeknu.“

„Je to opravdu tak jednoduché?“

157

„Tak jednoduché.“

Tirîgon ji uchopil za prsty a vystřelil vzhůru, bouřlivě přitiskl rty k jejìm

ústům a vychutnával si jejich měkkost, jejich chuť. Rukama jì sevřel boky

a přitáhl si ji blìž k sobě.

Alfka však zaklonila hlavu. „Pomalu, pomalu! Tolik jmen nemám,

Tirîgone.“ Vyklouzla mu z objetì, zamìřila ke vstupu do tunelu a cestou

zvedla rybu. „Půjdeme se najìst, mladý válečnìku.“

Tirîgon se ušklìbl. „To se mi moc hodì. Z nějakého důvodu mám i já

hrozný hlad.“ Přehodil si přes sebe šaty, zasunul zbroj pod paži a rozběhl se

za nì. „Byl můj polibek tak špatný, že z tebe nevylákal jméno?“

Alfka se otočila, přitom ale běžela dál. „Esmonäe, tak mi řìkajì.“

Zdálo se, že karatel v něm rozdmýchává nedůvěru. „A řìkáš taky

pravdu?“ zeptal se a snažil se, aby otázka zněla jako žert.

„Jmenuješ se Tirîgon?“ oplatila mu, ale podle všeho mu tu otázku neměla

za zlé.

„Tak jistě, jako že jsem válečnìk,“ ujistil ji na mìstě.

„Nepochybuju ani o prvnìm, ani o tom druhém.“ Esmonäe se zastavila,

položila mu ruku kolem krku, přitáhla ho k sobě, vášnivě ho polìbila, pak se

od něj zase odtrhla a se smìchem utìkala dál. „Kdo bude poslednì, musì

vykuchat rybu!“ zakřičela.

To budeš ty. Tirîgon se rozběhl za nì a hnal se za světlem pochodně.

Nestačil se sám sobě divit. V jeho životě se vyskytly alfky, s nimiž strávil

různě dlouhé úseky částì nekonečna, jednou vážně, podruhé méně vážně,

někdy to byla jenom hra. Ale ani jednou se při tom necìtil jako

v Esmonäeině náruči. Stačilo, aby na ni jenom pohlédl, a dokonce i takové

mìsto jako Phondrasôn najednou vypadalo mnohem přátelštěji. Spřìzněná

duše. Tìm si byl naprosto jistý.

Když doběhl do výklenku, v němž se předtìm utábořil, viděl, že Esmonäe

již rybu rozřìzla a vykuchala. Právě ji napichovala na prut a přikládala do

ohniště vysušené kosti a žluté hořlavé kameny, aby se plameny znovu

rozhořely. „Aha, tady jsi. Bála jsem se, že ti to bude trvat moc dlouho,

a proto jsem začala bez tebe. Mám obrovský hlad.“ Mrkla na něj. „Přìště

budeš náš úlovek kuchat ty. Ať to bude, co chce.“

„Pro mě za mě. Doufám, že to nebude žádný óarco.“ Tirîgon se posadil

proti nì, svou zbroj zabořil za alfkou do pìsku, aby si o ni mohla opřìt záda.

„Doufám, že brzy najdeme moje sourozence.“

„S Tossàlorovou pomocì a s mapou, o které jsi mi předtìm vyprávěl, je

určitě najdeme.“ Esmonäe rovnoměrně otáčela rybou nad ohněm.

„Přemýšlela jsem, a i když se k němu stavìš odmìtavě: myslìm, že on se

v těchhle bludištìch vyzná ze všech nejlìp. Od něho se dozvìme, kde jsou

jaké záchytné body, jak máme správně čìst mapu nebo kde bychom

158

nejpravděpodobněji mohli najìt tvého bratra a sestru. Pokud…“ Zarazila se

a odkašlala si. „Pokud jsou tedy ještě naživu.“ Tirîgonovo štěstì kalily

starosti a špatné svědomì kvůli tomu, že on si sedì u hřejìcìho ohně a má co

jìst, zatìmco oba sourozenci jsou možná někde daleko odtud a v nebezpečì.

„Vìm, že nejsou mrtvì,“ pronesl rozvážně a pohlédl do plamenů. „Já bych to

vycìtil. Dokud nebudu s naprostou jistotou vědět, jak se jim vede, kde vězì

a v jaké situaci se ocitli, nemohl bych se do Dsônu nikdy vrátit. Jak bych

mohl otci a matce předstoupit před oči?“

Esmonäe přikývla. „To chápu, Tirîgone. To jsem rozhodně nechtěla nějak

zpochybňovat. Ale já jsem strávila v těchto jeskynìch celé části nekonečna

a vìm, jak je to tu nebezpečné. Ty jsi válečnìk, ty se můžeš bránit. Ale jak

jsou na tom tvoji sourozenci?“

„Oba ještě žijì,“ opakoval prostě. Vůně opékané ryby i vyhlìdka na jìdlo

ho najednou přestaly těšit. Firûsha je chytrá. Bude si umět poradit a Sisaroth

dokáže v boji obstát. Strach o bratra a sestru ho však neopustil, naopak byl

stále silnějšì.

Mlčeli a dìvali se, jak se ryba peče.

„Už ses rozhodl, jak dlouho je budeš hledat?“ zeptala se alfka opatrně.

„Jak to myslìš?“

„Chtěla bych se vrátit, Tirîgone. S tebou,“ pronesla tiše a zhluboka se

nadechla. „Pochop mě správně: budu tě podporovat, budu stát při tobě

a udělám všechno pro to, abychom je našli. Ale nechci žìt celou věčnost

mezi bestiemi, putujìcìmi stìny a všìm tìm, co je Phondrasôn schopen proti

nám vrhnout. To nenì život, to je pouhé přežìvánì, neustálý útěk a boj. To už

déle nezvládnu.“ Esmonäe bojovala se slzami a přestala otáčet rožněm.

Ţádá, abys tu kvůli nì nechal sourozence. To přehnala, zamumlal karatel.

Přitom jste teprve poprvé sdìleli lože. Nic vìc se nestalo. Nenì tvoje družka.

Jak může něco takového po tobě žádat?

Tirîgonův obličej ztvrdnul. „Ryba se spálì.“

Esmonäe zvedla prut a ochutnala maso, které na jednom mìstě zčernalo.

„Je hotová.“ Kousek si z nì vyřìzla, položila ho na kámen, aby tam vychladl,

a podala rožeň alfovi. „Prosìm, nezačni mě kvůli té otázce nenávidět,“

pronesla úzkostlivě.

Nenávidět? „Ne, Esmonäe!“ Polekaně se na ni podìval. „Vìm, jak jsi to

myslela.“ Sloupl maso z kostì a vsunul si je do úst. Ryba neměla žádnou

chuť. „Slibuju ti, že po nich nebudeme pátrat věčně,“ slyšel sám sebe.

Esmonäe ho obdařila úsměvem, při němž se jeho srdce rozbušilo

nepopsatelným štěstìm a který umlčel a zadusil karatele v jeho nitru.

* * *

159

Tirîgon a Esmonäe putovali chodbami, jeskyněmi a tunely.

Alfka je vedla k jednomu z Tossàlorových přìbytků. Jak cestou

Tirîgonovi vysvětlila, alf si jich zařìdil hned několik. Na různých mìstech, to

prý kvůli inspiraci.

Za chůze kuli plány na společnou budoucnost v Dsônu a jejich představy

se navzájem překrývaly, což ještě vìce vystupňovalo válečnìkovu euforii.

Když se zastavili, aby si odpočinuli a prospali se, zřizovali si vždy jenom

jedno lože, které s nadšenìm a vášnivým zápalem sdìleli.

Nakonec prošli vchodem skrytým ve skále vysoko nad zvlněnou krajinou,

nad nìž se klenula zubatá obloha, a ocitli se v dalšì jeskyni.

„Jsme na mìstě.“ Esmonäe radostì zatleskala. „Pochval mě, že jsem nás

bezpečně přivedla až sem.“

„Chválìm tě.“ Tirîgon ji polìbil. „Budu tě chválit tak často, jak jen budeš

chtìt.“ Potom otočil hlavu.

Z toho, co zpočátku považoval za zmrzlé blesky, se vyklubaly stalaktity,

z nichž vycházela záře a které přinášely světlo. Na stropě a ve stěnách zely

široké trhliny a obrovské dìry, jimiž by se bez potìžì protáhl i drak.

Ve svitu třpytivých vápencových útvarů se tyčily žlutozelené jehličnaté

lesy, mezi stromy probleskovaly palouky porostlé oranžovou trávou. Na nich

se pásla zvìřata podobná srncům, nad korunami stromů kroužili ptáci. Tu

a tam stoupal z prostých chatrčì kouř, byla vidět obdělaná pole plná obilných

klasů a keřů vinné révy. Na opačné straně jeskyně, ve vzdálenosti několika

mil, rozpoznal ve skále jakousi opevněnou stavbu, nad nìž povlávala

hnědooranžová korouhev s nejasnými ornamenty.

Vypadá to tady docela pokojně, pomyslel si Tirîgon zmateně. Ţádné

nestvůry ani útoky barbarů. Jeden by řekl, že se ve Phondrasônu přece jen

dá žìt normálnìm životem. Udiveně pohlédl na Esmonäe. „To je nějaký

ostrůvek šťastných a blažených?“

Alfka se zasmála. „Ne. To je jeskyně těch, co se umì bránit.“ Ukázala na

pevnost. „Zdejšì obyvatelé, kteřì pocházejì z jednoho barbarského kmene,

tam chovajì nestvůru, kterou vypustì ven vždycky, když je zvenčì někdo

nebo něco ohrožuje. Je to obrovská bestie, která umì létat, ale když odvrátì

nebezpečì, pokaždé se vrátì zpátky. Zdá se, že je v pevnosti docela

spokojená.“

„A oni strpì, aby Tossàlor pobýval v jejich vlasti?“

„Vìce než jen to, oni ho dokonce majì rádi. Proto jsme v bezpečì i před

bestiì. Ona náš národ zná, a protože je vycvičená, vì, že nás nesmì

napadnout. Alespoň tak mi to Tossàlor vysvětloval.“ Esmonäe se rozhlédla.

„Pokud mě paměť neklame, je jeho dům hned pod námi, v pravém rohu.

Mezi těmi vysokými stromy.“

160

Tirîgon postřehl poměrně velký domek vybudovaný na dřevěných

sloupech, kolem něhož se povalovaly různě veliké kosti. To je

pravděpodobně odpad, který zbyl, když tvořil nová dìla. Střecha se třpytila

bìlým nátěrem a vrhala do krajiny z daleka viditelnou jasnou záři.

Spěchali stezkou, která se klikatila kolem polì s vinnou révou. Větvičky

klesaly pod tìhou zralých hroznů. Tirîgon odolal pokušenì ochutnat několik

plodů. Kdyby je snědl, mohlo by mu to být nakonec na škodu. „Měl bych

o něm ještě něco vědět?“

„To znì, skoro jako bys měl strach,“ utahovala si z něho Esmonäe. „Určitě

hned nepopadne vykosťovacì nože a nevrhne se s nimi na tebe.“

Alf skousl otázku, proč jì Tossàlor nikdy nic neudělal. Protože alespoň

tady dole má tolik slušnosti a hájì společenstvì alfů? „Já nemám strach.

Hledám důvody, které by ho mohly přimět, aby nám pomohl. Nějakou

návnadu, jestli to chápeš?“

„Však ono tě něco napadne. Jsi chytrý.“ Esmonäe ho vedla lesem

k černému domu postavenému z hrubých kmenů, přilepených k sobě tak

těsně, že mezi nimi nikde nebyla nejmenšì škvìra.

Zblìzka se jim však naskytl pohled, při němž by většina myslìcìch tvorů

s řevem vzala nohy na ramena: střechu tvořily tenoučce nařezané plátky

kostì pokryté vrstvou laku, který je chránil před vlivy počasì. Okapová roura

byla z kostì, dokonce i úchyty, které ji držely, vznikly z opracovaných

spodnìch čelistì.

To je hotová pohádka! Kamkoliv Tirîgon pohlédl, všude si Tossàlor

zkrášlil přìbytek nesčetnými smrtelnými pozůstatky, od velkých abstraktnìch

kreseb na plátně vytvořeném z kůže až po drobné i většì skulptury na střeše.

Na to, aby si to někdo koupil, by nikdo neměl dost peněz.

Obešli dům, kolem něhož ležely polámané kosti nejrůznějšìch tvorů.

Zdálo se, že se skutečně jedná o odpad nebo o materiál, který se umělci

nejevil dost vhodný.

Po rovném schodišti z kousků kostì vyšli na maličkou verandu.

Esmonäe zabušila na dveře z černého dřeva, zdobené bìlými ornamenty.

„Tossàlore, to jsem já,“ zavolala. „Esmonäe.“

Tirîgon se rozhodl, že se družky při vhodné přìležitosti zeptá, jaký je mezi

nimi vlastně vztah. „Pusť mě dopředu,“ poprosil a vsunul se před ni.

Ozvalo se několik kliknutì, potom se dveře otevřely.

Před Tirîgonem stál alf v purpurové róbě s vykasanými rukávy.

Z předloktì a rukou mu odkapávala krev, drobné střìkance mu ulpěly i na

obličeji a na hrudi. Vlasy měl zakryté vyšìvanou černou čepičkou, zpod nìž

vykukoval pramìnek světle zelených kudrnatých vlasů. Umělec zřejmě

s oblibou měnil jejich barvu. Pohled tmavých očì se nejdřìve zastavil

u Esmonäe.

161

„Mám radost, že tě zase vidìm,“ prohodil s úsměvem. Potom se obrátil

k Tirîgonovi a úsměv pohasl. „A co ty? Co si přeješ?“

„Zdravìm tě.“ Tirîgon se cìtil jako zvìře při rozhodovánì, jestli už je zralé

na porážku. „Esmonäe byla tak laskavá, že mě k tobě zavedla.“

Tossàlor se okamžitě zase ušklìbl. „Až přìliš laskavá. Stejně by to s tebou

nemělo dlouhého trvánì. Naproti tomu mně zrovna docházì materiál.“ Přelétl

pohledem okolo něj až k alfce. „To, že se objekt sám představì, je docela

nezvyklé. A ke všemu ještě dobrovolně. Tomu se řìká opravdový cit pro

uměnì.“

Tirîgon o krok ucouvl a položil ruku na meč. „Až tak to zrovna nenì.“

Esmonäe se zasmála. „Ne, nepřinášìm ti žádný štědrý dar. Jmenuje se

Tirîgon a patřì ke mně. Hledá východ z Phondrasônu.“

„Protože je nevinný,“ dodal Tossàlor, do tváře se mu vrátil dřìvějšì výraz.

„Hrozně originálnì. To je opravdu dobrý důvod, aby chtěl odsud zpátky.

Přeji mu hodně úspěchů.“ Chystal se zavřìt dveře.

Tirîgon strčil nohu do škvìry. „Mám mapu, ale obávám se, že z nì ta

nejdůležitějšì část chybì,“ řekl a vytáhl mapu. „Jestli mi poradìš, jak se

z tohoto světa dostanu ven, dám ti všechno, co budeš chtìt, hned jak se

dostaneme zpátky do Dsônu. Moje rodina tam má značný vliv.“

„Všechno, co budu chtìt?“ Tossàlor si ho znovu důkladně prohlédl.

„Výborně. Tvoje čtvrté žebro, stehennì kost, pravou ruku,“ spokojeně

pokýval hlavou, „a tvoje vìčka. Zbytek si můžeš nechat. Když řežu, dělám to

jemně a kosti umìm vyjmout skutečně moc obratně. Dohodli jsme se?“

Ďábelsky se zašklebil.

On to myslì vážně! Tirîgon polkl. „Obávám se…“ Nevěděl, co by měl řìct.

„Aha, cena se ti zdá moc vysoká. Nuže, co mi dáš dobrovolně, sám od

sebe, od srdce?“ Načež se Tossàlor rozesmál. „Ohó, nechtěná slovnì hřìčka.

Sám od sebe, od srdce. To si musìm zapamatovat.“

Tirîgon se hluboce nadechl a pohlédl na Esmonäe, která jen pokrčila

rameny. „Můžu ti dát penìze…“

„Co bych si počal s penězi?“ zavrčel umělec. „Dej mi něco jedinečného,

z čeho bych mohl stvořit něco ještě jedinečnějšìho! Pak tě vyvedu ven.“

„Bestii,“ vylétlo Tirîgonovi bleskem z úst dřìve, než si to stačil důkladně

uvážit. Když však postřehl v Tossàlorových očìch zájem, uvěřil, že se vydal

správnou cestou. „Bestii, která chránì tohle údolì − bylo by to něco

jedinečného?“

Alf našpulil rty, zapřemýšlel a pomalu sklopil hlavu. „Ale na mě nesmì

padnout nejmenšì podezřenì. Můžeš vniknout do pevnosti, potajì bestii zabìt

a dovléct ji do Frempâionovy jeskyně. Esmonäe ti ukáže, kde to je. Ale

neukvap se a postupuj obezřetně. Ohlas se u mě, až s tìm budeš hotov.“

Tossàlor se podìval na jeho botu. „Teď už můžu zavřìt?“

162

„Měl bys pro nás něco k pitì? Jsme už dlouho na nohou a potřebovali

bychom malé občerstvenì,“ navrhl alf. „Potom hned zase zmizìme, velký

mistře.“

„Když chcete.“ Odcouval ze dveřì. „Pojďte dovnitř.“

Byl to dobrý nápad? Tirîgon překročil práh a vešel do domku. Kdy budu

mìt znovu přìležitost prohlédnout si jeho uměnì? Zvědavost převážila nad

opatrnostì. „Měj oči otevřené,“ zašeptal Esmonäe. „Já mu nevěřìm.“

„Je hezké, že věřìš mně,“ odpověděla alfka tiše a pohladila ho po zátylku.

„Dám na tebe pozor, milovaný.“

Neměl čas lámat si hlavu tìm, jestli si z něho zase nedělá legraci. Při

pohledu na vnitřek domu na všechno ostatnì zapomněl.

Prvnì mìstnost byla obložená kostmi v různých odstìnech šedé barvy, ze

stropu visely v různé výšce tři lustry z kostì. Byly jemně navrtané a na

různých mìstech nalomené tak, aby zvláštnìm způsobem propouštěly světlo

svìcì. Co všechno bych se od něho mohl naučit!

Prošli mìstnostmi a dvěma dalšìmi pokoji, které byly vyvedené

v podobném duchu.

Když si Tirîgon prohlìžel tenoučké plátky kostì, objevil se Tossàlor

najednou přìmo vedle něho a položil mu ruku na rameno. „Vidìm snad u tebe

pohled znalce, mladý alfe?“

„Umì docela dobře vyřezávat,“ okomentovala to Esmonäe zezadu.

„Ne dobře. Abych si ukrátil čas. A odpočinul si a zabavil se po službě na

valu,“ vysvětlil Tirîgon, málem se při tom zakoktal. Úzké prsty, vlhké od

krve, které na něm volně spočìvaly, mu působily opravdovou bolest. Musìm

ho od sebe nějak odlákat. „Jsou ty kosti natřené? Mně to tak totiž

nepřipadá.“

„Máš dobrý postřeh, mladý alfe.“ Zdálo se, že Tossàlor svádì v duchu

sám se sebou krátký boj, potom vykročil a vlekl návštěvnìka za sebou. „Pojď

do mojì dìlny. Ukážu ti, jak to dělám.“ Cestou si otřel prsty a podal jemu

i Esmonäe chléb a sýr. Tirîgon však neměl v tomto prostředì velkou chuť na

jìdlo.

Když vstoupili do dìlny, zmocnil se Tirîgona opět údiv. Kolem dokola

stály skřìně a bedny, popisky prozrazovaly, jaké kosti, barvy nebo nářadì

jsou v nich uložené. Krvavá stopa na podlaze vedla k jakési záklopce. Jak to

tak vypadalo, umělec se těsně předtìm, než k němu přišli, zbavoval mrtvoly.

U zadnì stěny byly vidět čtyři malé cely, za mřìžemi sedělo několik elfů,

kteřì apaticky zìrali přìmo před sebe. Zdálo se, že jim vězenì zlomilo vůli.

Jeden z nich měl fialové, druhý křiklavě žluté vlasy. S výjimkou vlasů

a čerstvých jizev na předloktì nepůsobili dojmem, že by byli týranì nebo

podvyživenì. Jedna cela byla prázdná. Jak se zdá, stará se o ně opravdu

163

dobře. Natočil se k umělci, zrak mu spočinul na zeleném pramìnku jeho

vlasů.

„Ty už jsi té záhadě na stopě, nemám pravdu?“ Tossàlorovi působila

krátká prohlìdka domu viditelné potěšenì.

„Předpokládám, že si je tu držìš, abys měl materiál v přìpadě potřeby po

ruce. A začal jsi dělat pokusy s jejich vlasy. Dokonce i sám na sobě,“

odpověděl Tirîgon. „Co to má společného s těmi tenkými destičkami

z kostì?“

„Objevil jsem ve Phondrasônu jisté rasy, jejichž kosti se různě zbarvujì.

Dìky stravě. Někdy v nì jsou řasy, pak rostliny, jindy zase krovky hmyzu

nebo zvláštnì tkáně na stěnách. Já jsem to všechno sbìral a vytvořil z toho

prášek, který jsem přidával do potravy,“ vysvětloval umělec s pýchou

v hlase a ukázal na cely. „Tam uvnitř sedì moje budoucì mistrovská dìla!

Kosti elfů skrz naskrz nasáklé barvou! Nejraději bych pukl radostì!“

Tossàlor si zasunul pramen vlasů pod čepici. „Tohle byl následek mého

prvnìho pokusu. Byl jsem moc netrpělivý.“ Pohlédl na návštěvnìky a čekal

na potlesk.

On úplně zešìlel. Tirîgon věděl, že umělec by totéž provedl s kterýmkoliv

alfem, kdyby se mu k tomu naskytla přìležitost. Až se budeme loučit, měl

bych ho zabìt, jinak si chytne jednoho z nás.

„To je jedinečné!“ chválila Esmonäe a zatleskala. „S tìm by sis mohl

v Dsônu vydělat celé jměnì.“

„To si taky vydělám.“ Tossàlor se ušklìbl. „Ale teď ještě ne. Nejdřìve

budu dále bádat. Kdo vì, jak dlouhou dobu bude náš mladý alf potřebovat,

aby mi bestii přivedl? A stejně tak budu dále vylepšovat vzorec na

změkčovánì kostì.“ Než Tirîgon stačil alfku zarazit, zeptala se umělce, co

tìm myslì.

Tossàlor popošel ke skřìni, otevřel ji a vyhledal kostru hrudnìku, jehož

kosti ztratily bìlou barvu a mìsto nì nabraly mléčné, kalné zabarvenì. Tirîgon

s údivem sledoval, že se kosti dajì tvarovat jako ohebné větvičky. „Ocet,“

podotkl Tossàlor. „Ach ano, a ještě dvě, tři dalšì přìsady, které v kostech

rozpouštějì vápnìk. Ale ocet odvádì hlavnì práci. S nìm můžu kosti tvarovat,

jak se mi zlìbì. Trocha laku se potom postará o to, aby si kosti zachovaly

novou podobu.“ Podal hrudnìk Esmonäe, která kosti na různých mìstech

rukou stlačila.

„Ty jsi opravdový mistr!“ pochválila ho.

A jako smyslů zbavený, pomyslel si Tirîgon a postřehl pohled, jìmž si ho

umělec znovu změřil. To je hloupé, že ho budeme potřebovat.

Tossàlor plácl Tirîgona po zádech. „Tak už sis dost odpočinul. Vypadni

a ohlas se, až pro mě budeš mìt tu novou hračku.“

164

Tirîgon pocìtil úlevu při vědomì, že z domu vyvázne se zdravou kůžì.

„Hned se do toho pustìm,“ vyhrkl.

„Já mu s tìm trochu pomůžu,“ dodala Esmonäe. „Uvidìme se dřìve, než si

myslìš.“

„To jistě.“ Nezdálo se, že by jejì slova Tossàlora přesvědčila. „Cestu ven

najdete i sami. Já si musìm ověřit, jakou barvu kostì má ten žlutohlavý.“

Uchopil dlouhý, tenký nůž, jehož čepel byla tenčì než nehet. „Jestli se mi

výsledek nebude lìbit, budu možná muset trochu změnit složenì prášku.“

Tehdy Tirîgon pochopil, odkud pocházejì jizvy, které majì elfové na

předloktìch. On se prořeže masem a dìvá se na kosti. Vysvětlenì je úplně

jednoduché.

Oba návštěvnìci vyšli z domu a kráčeli lesem k vinohradům. „Bezectnì

a všichni ostatnì bohové,“ vyrazil Tirîgon. „To je ten alf tak šìlený?“

„Je to umělec. Leckdo tvrdì, že mezi šìlenci a umělci nenì žádný rozdìl,“

odpověděla Esmonäe.

„To by znamenalo, že skoro všichni alfové jsou šìlenì,“ rozváděl Tirîgon

myšlenku dále. Ne, tak tomu určitě nenì. „Tossàlor je pro mě král všech

duševně nemocných.“ Tirîgon začal raději kout plán, jak se vypořádat

s bestiì, než aby se v myšlenkách dále zabýval uměnìm, přestože nedokázal

popřìt, že ho Tossàlorovo dìlo do jisté mìry fascinovalo. Mohl bych se od něj

naučit některé jemnosti řezbářské práce. Ale to nesměl za žádnou cenu

přiznat. „Vyjdeme na ten pahorek u vstupu do jeskyně a ještě jednou se

rozhlédneme,“ navrhl Esmonäe. „Bylas už někdy uvnitř v pevnosti?“

„Ne. Dosud jsem k tomu neměla důvod. A k té bestii se raději

nepřibližuji.“ Zasmála se. „To teď asi ale budu muset. Kvůli tvému návrhu.

Bylo to od tebe moc odvážné.“

„Jedna bestie mě nezastavì.“

„Myslìm, že je odvážné spolehnout se na jeho slovo,“ opravila ho

Esmonäe. „Tossàlor by nás mohl podvést.“

Řìká nahlas to, čeho se i já obávám. „Potom zemře.“ V Dsônu by Tirîgon

po spojenci vyžadoval pojistku. Něco jako zástavu. Zde se ale majì věci

jinak. „Našì výhodou je, že bestie nenì vycvičená k zabìjenì alfů,“ dodal

závěrem, zatìmco prošli poslednì serpentinou a dorazili na plošinu. Pohlédl

na pevnost. „Proto by bylo…“

Esmonäe se zastavila a popadla ho za ruku. „Podìvej se.“

Tirîgon se až přìliš soustředil na pohled do dálky, takže si velké lodi

všiml teprve tehdy, když ho alfka na ni upozornila. Vznášela se nad

dřevěným domem obloženým kostmi.

Ze zábradlì na nì visely lana a provazové žebřìky, po nichž bezpečně

a obratně šplhaly nahoru nějaké postavy. Mezi nimi stoupala k lodi klec,

165

v nìž seděl zajatec v křiklavých fialových šatech. Hlasitě ryčel a oháněl se

rukama, dokud nezmizel v otvoru v břichu lodi.

Co se to tam děje? Tirîgon postřehl, že když poslednì postava přelezla

zábradlì, runy na trupu lodi a na stožárech se rozzářily. Oni si ho odvedli!

Loď nabìrala na výšce, natočila přìď a nabrala kurs ke škvìrám ve

skalách.

„Elfové,“ vyjekla Esmonäe vyděšeně. „On si vždycky myslel, že je

u barbarů v bezpečì. Dìky té bestii. Tak oni ho nakonec našli? A my jsme

jim jenom tak tak unikli!“

Z umělcova domu stoupal dým, ze střechy a z oken najednou vyrazily do

výšky plameny.

Chtějì nám ukrást nejlepšì přìležitost dozvědět se o tajemstvìch

Phondrasônu něco vìc. Tirîgon se nerozhodně a zklamaně dìval za vznášejìcì

se lodì, která zanedlouho proletì těsně nad nimi. Zároveň se tìm pomalu

rozplývaly naděje, že v brzké době vypátrá, kam se poděli jeho sourozenci.

To nesmìm dopustit.

Elfové je zřejmě nepostřehli nebo jimi opovrhovali. Vzducholoď se

naklonila, upravila kurs a blìžila se k nim. Tři lana ještě elfové nestačili

vytáhnout nahoru a pohyb lodi je zanášel k plošině, na nìž stáli oba alfové.

Teď, nebo nikdy! Vtiskl Esmonäe rychlý polibek. „Pojď za mnou!“ vyhrkl

a rozběhl se ke strmému okraji plošiny.

Obrovským skokem se vrhl vpřed, zanechal bezpečnou půdu za sebou

a natáhl ruce ke kymácejìcìmu se lanu, zatìmco se pod nìm nebezpečně

otevřela propast.

Údery srdce, během nichž letěl vzduchem a kdy mu hrozil pád do hlubin,

mu připadaly téměř nekonečné.

Kymácejìcì se lano se přiblìžilo, pohyb lodi je ještě vìce rozhoupal.

Je mi jedno, kam chcete mého průvodce unést, já budu u toho a vyrvu

vám ho! Tossàlor tak bude mìt u něj ještě většì dluh, než kdyby zabil bestii.

Tirîgonovy prsty popadly lano, pak ho sevřel nohama a udělal na něm

smyčku, v nìž jeho pravá noha našla bezpečnou oporu.

Ohlédl se po Esmonäe − a nikde alfku neviděl. Ani na plošině, ani jinde

na zemi.

* * *

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

Acòrhii se vrátilo vědomì, protože jì do nosu vnikl intenzivnì, pichlavý

zápach, a otevřela oči.

166

Jejì klec ležela v hromadě páchnoucìch exkrementů, které tam musela

zanechat nějaká mimořádně odporná nestvůra. Malá lampička, již dostala,

osvětlovala zpola strávené zbytky, hromádku kostì a povědomé části oděvu.

Nejsou to Nomirôsovy šaty? Acòrhia otevřela západku a vylezla ven, za

sebou táhla batoh s proviantem a výbavou a brodila se páchnoucì hromadou.

Jak to dokázal, že se sem dostal přede mnou, a hned se nechal sežrat?

Rozběhla se, schovala se za jednìm skalnìm výběžkem, kde se cìtila aspoň

trochu v bezpečì, a rozhlédla se kolem sebe.

Malé světlo stačilo jeskyni osvětlit jen zčásti. Ocitla se na křižovatce,

odkud vedlo pět různých cest. Otvor ve skále ve výšce dvou kroků jì poskytl

vysvětlenì, jak se jejì zamřìžovaný dopravnì prostředek ocitl na tomto mìstě.

Půda zde byla pìsčitá a prosáklá močì. Dusila se, dýchala pouze ústy, aby se

nepozvracela.

Vypravěčka až nynì postřehla druhou klec, kterou sem musel dorazit

Nomirôs. Ohó, tam vidìm jeho zásoby. Asi bestii nijak zvlášť nechutnaly.

Acòrhia se odvážila vylézt z úkrytu. Vyzbrojená lampou a dýkou

přebrodila odpornou, páchnoucì hromadu a doběhla k alfovu opuštěnému

vězenì.

Narychlo prohrabala velký batoh, až našla lahvičku s protijedem. Když

vytahovala kožené pouzdro, jenom to zacinkalo.

Rozbitá! Proklatě! To ji přivedlo na myšlenku poohlédnout se po

vlastnìm protijedu. Kde to mám? Než ji v kleci svrhli z valu, pověsila si ho

kolem krku. Sáhla si na krk.

Kožený pásek však chyběl.

To ne! To ne, já to přece potřebuju! Acòrhia se prošacovala, zajela rukou

do všech záhybů oděvu a promnula si spodnì prádlo, aniž by drahocennou,

životně důležitou lahvičku našla. Ţe by zůstala… Pohled jì uvìzl na hromadě

exkrementů. Ţe by tam zůstala ležet?

Nedalo se nic dělat. Lpěla na životě.

Acòrhii se sevřelo hrdlo, ale s úpěnìm začala prohrabávat hromadu

zvratků a výkalů. Zápach ji několikrát přivedl téměř do bezvědomì, oči jì

slzely a znovu a znovu zvracela. Prsty se bořily do páchnoucì hmoty,

osahávaly každičký předmět, byť byl sebemenšì.

Nakonec však vypravěčka bezmocně seděla na kraji kupy exkrementů,

špinavá od hlavy až k patě. Nic nenašla.

Můj život skončì a já budu páchnout hůř než rozkládajìcì se mršina

nějakého óarca. Acòrhia se zvedla a unaveně se dopotácela ke skále, u nìž si

odložila vlastnì věci. Koupel v čisté vodě by byla až přìliš krásná. Soudila, že

bestie, která sežrala Nomirôse, v něm rozeznala jed a vyzvracela ho, aby

sama nezdechla. Mě se žádná stvůra ani nedotkne. Při tom smradu, který

kolem sebe šìřìm.

167

Popadla batoh s proviantem, hodila si ho na záda a vyrazila vpřed. Kam

bych vlastně měla jìt? zapřemýšlela, když udělala pár kroků. Jed mě brzy

zabije. Kromě toho, i kdybych trojčata našla, je můj osud zpečetěn. Stejně

dobře si mohla najìt pěkné mìsto a čekat tam na smrt.

Acòrhia se trmácela chodbou a řìdila se zvukem tekoucì vody. Možná se

bude moct aspoň napìt a zìská možnost očistit si šaty.

V mihotavém svitu lampy se dovlekla k výklenku ve skále, kde ze země

tryskal pramen. Béžově zbarvená voda stékala po rudé skále a vsakovala do

půdy poseté drobnou kamennou drtì.

Acòrhia shodila ze zad ruksak, přičichla k prameni a konstatovala, že

voda nemá navzdory nepřìliš lákavému zbarvenì výrazně špatnou chuť. A co

kdyby? Zemřu tak jako tak. Umyla si nejdřìve ruce, potom obličej a na

zkoušku se napila. Voda měla lehce slanou chuť a voněla trávou, ale to jì

dělalo dobře.

Nakonec ze sebe sundala páchnoucì šaty a důkladně je vyčistila, nechala

je ležet pod vodou a doufala, že voda z nich smyje exkrementy. Mezitìm

přes sebe přehodila pouze kabát, který vytáhla z batohu. Dřepla si na nevelký

skalnatý výčnělek a ohřìvala se u lampy.

Zaslechla hlasitou alfskou kletbu, potom někde něco plesklo.

To přece byl Phodrôisův hlas. Acòrhia vytasila dýku, ale schovala ji pod

zapnutým kabátem. Z opatrnosti. „Tady jsem,“ zakřičela. „Řiď se mým

hlasem a najdeš mě. Mám tu vodu, kterou se budeš moct osvěžit.“

Blìžil se k nì svit druhé lampy, potom se před nì objevil alf, který si

rostlinnými výtažky zbarvil své krásné vlasy doruda.

Na rozdìl od nì se u něj s výkaly blìže seznámily pouze boty a spodnì

okraj širokých černých kalhot. Bìlá košile i kabát byly čisté. „To je hnusné,“

pronesl s odporem a odložil batoh. Přešel k prameni a důkladně si omyl

špinavá mìsta svého oděvu.

Vypravěčka ho při tom pozorovala. Podle postavy se dalo poznat, že se

málokdy věnoval fyzické práci. Phodrôis patřil k nejlepšìm zvukomalìřům

a vkládal do svých obrazů kovové barvy. Jakmile zaschly, bylo možno do

nich jemně udeřit paličkou a rozezvučet je. Jednotlivé motivy, různé barvy

a tóny navzájem, vytvářely ucelené umělecké dìlo. Ani takový mimořádný

talent ho však neochránil před vyhnanstvìm.

„Taky jsem ráda, že tě vidìm.“ Acòrhia na něj kývla. „Potkal jsi někde

Nomirôse?“

„Ne. Kde jsem ho měl potkat?“

„Byl v jeskyni. Kusy jeho těla plavaly v té smradlavé břečce, kterou ses

musel přebrodit. Něco ho z poloviny sežralo a pak zase vyplivlo.“

„Ach, Bezectnì! On už je mrtvý?“ Phodrôis se posadil naproti nì, vypadal,

jako by zestárl přinejmenšìm o deset částì nekonečna. „S nìm to tedy šlo

168

rychle. Phondrasôn nedopřeje našincům moc času, aby si na něj zvykli.“

Zadìval se na alfku. „Opravdu mám radost, že tě vidìm. Aspoň nejsme každý

sám. Soudìm, že ty jsi přistála s klecì rovnou v těch… odpadcìch,“ všiml si.

„Nemohla jsem se tomu vyhnout,“ odvětila Acòrhia s nešťastným

výrazem ve tváři. „Pořád ještě tak moc páchnu?“ V hlavě se jì rodil plán, jak

by mohla svůj brzký skon přece jen odložit.

Phodrôis gestem potvrdil, že je tomu tak. „Ale protože nemáme v úmyslu

zúčastnit se nějaké společenské akce, nenì to přìliš důležité. Nanejvýš

otravné.“ Dlouze se rozhlìžel, v obličeji se mu zračila nevìra a skleslost.

„Chodby, jeskyně a pak zase tunely nebo štoly. Kladu si otázku, jak máme

Aïsolonova trojčata najìt? Stejně tak bychom mohli zavřìt oči, hodit z valu

do města nějakou minci a doufat, že ji někdo přinese zpátky.“

Acòrhia měla celou dobu zapnutý kabát. Vysunula z něj ruku a protřepala

si vlhké rudé vlasy. „Na to ti neumìm odpovědět. Bezectnì, Samusin a Inàste

musì stát při nás, jinak ten úkol nikdy nesplnìme.“

Phodrôis přemýšlel. „Nomirôs už to má za sebou. Zbývá nás šest. Ostatnì

možná nejsou daleko od nás. Abychom všichni společně přežili, je pro nás

rozhodujìcì ty čtyři ostatnì brzy najìt.“

Ó ano, to je přesně to, po čem toužila. „Hořìm touhou stát tvářì v tvář

Wènelonovi,“ zabručela výhružně. Když se trochu uklidnila, cìtila v obličeji

stále většì bolest, kterou jì způsobil výslech u mìstodržìcìho.

„Neměla bys ho odsuzovat za to, že nás zradil. Myslìm, že bychom se

všichni zlomili. Všichni kromě tebe.“ Omluvně na ni pohlédl. „Řešenì, které

nám mìstodržìcì nabìdl, je poměrně mìrné.“

„Co to plácáš?“ vztekala se Acòrhia. „Svým jednánìm porušil veškeré

zákony.“

„ My jsme se provinili proti všem zákonům, protože jsme se nechali

podplatit,“ oponoval Phodrôis. Zdálo se, že se mu dokonce i ulevilo, když

dostal trest. „Protože jsme kryli vraždu, jejìž smysl nikdo v Dsônu nechápe.“

„Kdybychom nesplnili požadavky maskovaného vraha, byli bychom

všichni mrtvì. Stejně jako Sémaina a lidi v podkrovì nebo na plošině

výtahu.“

Vypravěčka považovala alfova slova za projev zbabělosti a opovrhovala

jìm za to. „Bez Wènelona a jeho koktavého doznánì jsme oba mohli sedět

v Dsônu, popìjet vìno a těšit se z kupky tionia, kterou jsme dostali.“

Phodrôis stáhl rty, až z nich zbyly tenké čárky. „Dopadlo to jinak,“ pravil

tiše a položil ruce na stehno. „Já za sebe řìkám, že udělám všechno pro to,

abych se zase vrátil.“

„Já taky.“ Acòrhia se usmála. A jak! „To se podařì.“

„Ano, nám se to podařì,“ potvrdil Phodrôis bezelstně. „Doufám, že se

Aïsolon kvůli našemu zmizenì dostane do potìžì.“ Chvìli mlčel, potom

169

potřásl hlavou. „Ne, raději ne. To by nám nijak nepomohlo. Pro všechny

bude nejlepšì, když trojčata rychle najdeme a v tajnosti se zase vrátìme.“

„Tak se i stane.“ Acòrhia ukázala na svoje šaty, které stále ležely ve vodě.

„Byl bys tak laskav, vytáhl bys z vody moje šaty a vyždìmal je? Nechtěla

bych před tebou chodit nahá.“

Phodrôis se zasmál. „Mohl bych navrhnout, že mezitìm počkám

v chodbě.“ Zvedl se a šel k prameni, aby šaty přinesl. Předklonil se, vytáhl je

a několikrát s nimi udeřil o hladkou skálu. „Můžu ti prozradit, že už tak moc

nesmrdì, ale úplně ten zápach zatìm nezmizel. Tyhle chcanky by se daly

použìt v boji.“

„Je mi lìto, že sis kvůli mně zašpinil prsty.“ Dìvala se, jak alf stáčì

v prstech šaty do válečku, aby je pořádně vykroutil.

Právě na to Acòrhia čekala.

Připlìžila se blìž, stoupla si za něj a shora Phodrôise několikrát bodla

hluboko do masa, pokaždé do mìsta mezi krkem a klìčnì kostì. Ze zejìcì rány

vystřìkla krev, a když se alf chtěl bránit, praštila ho kolenem do spánku,

takže v bezvědomì spadl na zem. Ţivotodárná tekutina se smìsila s vodou

v prameni, na rudé skále to však nebylo moc poznat.

„Tvá smrt má jméno Acòrhia,“ zašeptala vypravěčka a ztěžka se

nadechla. „Tvá smrt mi daruje život.“

Prohledala teplou mrtvolu a našla lahvičku s protijedem, zabalenou

v kůži. Velebìm Bezectné! zajásala v duchu a sevřela ji v hrsti. Pro nejbližšì

dobu byla před jedem v bezpečì.

Acòrhia bez nejmenšì známky soucitu odtáhla mrtvého k okraji jeskyně,

stáhla z něho šaty, rychle z nich smyla čerstvé krvavé skvrny a navlékla si je.

Látka nepáchla tak pronikavě jako jejì vlastnì šaty, skrz naskrz nasáklé močì.

Pouze spodnì okraj kalhot uřìzla dýkou.

Potom přeložila ze svého batohu všechno jìdlo, které v něm měla, do

Phodrôisova ruksaku, který si přisvojila stejně jako jeho dýku. Nynì byla

vybavená dostatečnými zásobami a měla i dvě lampy. Vykročila − když jì za

pravou nohou začal poskakovat po kamenì jakýsi maličký předmět.

Acòrhia rozeznala dalšì lahvičku. Kožený pásek se zachytil o špičku boty.

To je přece moje lahvička! Zřejmě přece jen ležela někde v jejìm batohu,

a když teď přendávala jeho obsah do druhého rance, musela vypadnout na

zem. Zvedla ji a pověsila si ji kolem krku. Bohové mi seslali dvojitou dávku.

Bezectnì mě majì raději než jeho.

„Acòrhio!“ zazněl jì za zády Wènelonův rozradostněný hlas. „Už jsem se

bál, že tu nikdo jiný nenì!“ Na alfku dopadl úzký paprsek světla. Alf přišel

blìže a polekaně vyjekl. „To je… Phodrôis?“

„Ano.“ Vypravěčka se hned neotočila, ruku nespouštěla z jìlce dýky.

Potom se předklonila a hlasitě nabrala dech, aby vyvolala dojem, že trpì

170

bolestmi v podbřišku. „Odpočìvali jsme, když na nás zaútočila tlupa óarců.

Phodrôise zabili a mě zranili.“ Natáhla pravou ruku dozadu, jako by hledala

pomoc. Opatrně vytasila zbraň. Bezectnì mě opravdu milujì, a jak! Poslali mi

dokonce i třetì lahvičku. „Podepřeš mě? Druhá rána mě škrábla na stehně,

jenom stěžì dokážu jìt.“

„Jistě. Počkej, hned tvoji ránu prohlédnu.“ Slyšela, jak si sundává batoh

a shazuje ho na zem. „Musìm se omluvit. Nechtěl jsem nás zradit, ale…

nemohl jsem jinak. Nejsem tak silný jako ty.“ Wènelon postavil lampu na

zem.

Právě tento zvuk Acòrhii varoval. Proč odkládá světlo, když se mi chce

podìvat na ránu?

Vrhla se stranou.

Jeho meč nad nì zabzučel a usekl jì dva pramìnky rudých vlasů, potom

narazil do stěny jeskyně a vylomil z nì kousek skály. Když ji chtěl Wènelon

kopnout, vytasila proti němu dýku.

Čepel pronikla podrážkou, nohou i hornì částì boty. Krvì zbarvený hrot

dýky projel překážkou skrz naskrz.

Acòrhia pustila rukojeť. „Tys mě chtěl zamordovat!“ vyrazila vztekle.

Zabìt všechny ostatnì byl přitom můj nápad.

Wènelon s řevem poskakoval na jedné noze, kvůli dýce, která mu vězela

v druhé noze, na ni nemohl došlápnout. „Tys chtěla se mnou udělat to samé,“

odsekl s námahou a zakopl o svůj batoh. „Přiznej to!“

Vypravěčka vytasila druhou dýku a vrhla se na alfa. „A ještě nejsem

hotová!“ Nohou mu kopla do obličeje drobné kamìnky, shodila ze zad batoh

a mrštila jìm po Wènelonovi, aby ho zmátla a ještě vìce rozdráždila.

Alf se překulil stranou, slepě kolem sebe máchal mečem a udržoval tak

Acòrhii v dostatečném odstupu. „Počkej! Počkej! Neměli bychom se

navzájem zabìt,“ vyrazil v bolestech. „Držme pospolu a podejme si ostatnì.

Pak budeme mìt dost protijedu, abychom ty Aïsolonovy smrady našli

a přivedli domů!“

„To je dobrý návrh, Wènelone.“ Acòrhia stála od něj ve vzdálenosti čtyř

kroků. Držì se lìp, než jsem si myslela. Nejspìš proto, že mu jde o život. „To

znamená, že každý z nás bude mìt tři lahvičky. Jedna se už rozbila.“

„Tak je to,“ odvětil Wènelon a krátce pohlédl na svou probodnutou nohu,

z nìž trčela čepel jako nepřiměřené dlouhý trn. Bolestně zaúpěl. „Máme

dohodu?“

„S tou nohou nemůžeš chodit,“ okomentovala jeho slova Acòrhia

a zasunula dýku do pochvy, „a už vůbec ne bojovat. Když to střìzlivě uvážìš,

proč nepřiznáš, že dávat ti protijed by bylo naprosté plýtvánì?“

Wènelon se na ni zamračeně podìval. „Já se rychle uzdravìm.“ Natáhl

ruku a zkroutil nohu, aby si z nì mohl vytáhnout dýku.

171

„To nepředpokládám. Použila jsem tu dýku, když jsem s nì odřezávala

spodnì část kalhot, která byla špinavá od výkalů,“ prozradila mu chladně.

„Rána se ti zanìtì a zemřeš, pokud si tu nohu sám neusekneš.“ Acòrhia se

krutě zasmála. „Nemusìm nic dělat a ani se k tobě nemusìm přiblìžit. Stačì,

když si počkám.“

Wènelon se pohnul. „Aha, takže tak to je? Dobrá. Já ti ale zkazìm radost.“

Sáhl do záhybů oděvu, vytáhl lahvičku a s rozmachem jì mrštil o skalnì stěnu

− ale Acòrhia skočila, přitom široce rozevřela kabát a podařilo se jì měkkou

látkou ztlumit let křehké lahvičky.

Alfka tvrdě přistála na kamenì, žebra na levé straně ženina hrudnìku

hlasitě praskla. Když však lahvičku nahmatala, zjistila, že přestála let bez

nejmenšì újmy. Protijed byl zachráněn.

Acòrhia se držela za bok a zvedla se na nohy, rozvážným pohybem

zasunula lahvičku do kapsy a popadla batoh. Zhasla Wènelonovu lampu

a pověsila si ji k opasku. Potom mu mlčky vyprázdnila zásoby.

Wènelon se s nářkem kroutil sem a tam, neodvážil se ale na ni zaútočit.

Věděl, že alfka je obratnějšì a rychlejšì než on.

To stačì. Acòrhia si hodila plně nacpaný batoh na záda. Pomalu jì

začìnalo činit těžkosti unést takový náklad, ale nynì byla dokonale vybavená

na dobrodružstvì, která ji mohou ve Phondrasônu čekat.

„Ty mě tu opravdu necháš jenom tak?“ zakňoural Wènelon. „Bez jìdla?“

„Nechám ti tvůj ubohý život, zrádce. Užij si toho mála, co ti zbývá,

a mysli na infekci,“ odvětila Acòrhia se zlomyslným úšklebkem a vykročila.

„Dýku si můžeš nechat. Abys měl na mě památku.“

Vešla do chodby a nevěnovala Wènelonovi už ani jedinou myšlenku.

Alfka musela najìt trojčata.

Nejen kvůli tomu, aby se mohla vrátit z Phondrasônu.

172

XI.

Vždy tě budu milovat,

přísahala alfka svému milému,

nikdy tě nepodvedu a neobelžu.

Prosím tě však:

Vždycky mi říkej pravdu.

To budu,

odvětil milý.

Protože mu na ní záleželo

a chtěl dodržet, co slíbil,

přiznal se:

Už tě nemiluji.

Poté ho hned probodla.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

173

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

Sisaroth se hnal houštìm, v jedné ruce svìral meč, ve druhé štìt, až dorazil

na mýtinu.

Sestra měla zavřené oči a nehnutě ležela na okraji kruhu, v němž nebyla

jediná rostlina.

„Firûsho!“ Sklonil se k nì a zatřásl jì ramenem, ale sestra ani tak

neotevřela oči. Kůže byla na dotek teplá, na krčnì tepně cìtil puls. Ţije.

Bezectnì, děkuju vám!

Zvedl hlavu, aby zjistil, co dělá obrovitý alf a oba barbaři. Lidé v něm

budili dojem, jako by jim někdo narazil na krk hlavy odporných starců se

šerednými, pitvornými obličeji. Co to jsou za stvůry?

Marandëi k němu doběhla a stoupla si vedle něj, hůl měla zvednutou, aby

se mohla bránit. „Našel jsi svou sestru a bratra?“ zeptala se.

„To je Firûsha, ale alfa neznám.“ Udivilo ho, jak je neznámý alf velký

a rozložitý. Může za to hřìčka přìrody, nebo je to důsledek pobytu ve

Phondrasônu? Nedokázal si vzpomenout na žádného jiného přìslušnìka

vlastnìho národa, který by se mohl pyšnit takovou postavou. Domyslel si, že

oštěp, který sestra vytáhla ze zabitého nepřìtele a v bezvědomì ho pevně

svìrala v rukou, patřil právě jemu. Proč nezaútočì na nepřátele pěstmi?

S takovým vzrůstem má nad nimi obrovskou převahu.

Oba barbaři postřehli, že se na mýtině objevili Sisaroth a Marandëi, a na

prvnì pohled se zdálo, že se nemůžou rozhodnout, na koho majì zaútočit

nejdřìv. Potom se prvnì z nich obrátil k nim a druhý skočil po obrovi.

„Chraňte se!“ zakřičel na ně alf. „Vyhněte se tomu, aby se vás dotkli.

Ukormorijci zničì všechno, co se jim dostane na dosah.“ Vyhnul se

nepřìtelově úderu.

Tìm je to vysvětleno. Sisaroth viděl, že se protivnìk řìtì přìmo na něho.

Měl široce rozevřená, bezzubá ústa. Alf nerozhodně pozvedl meč. „I kov?“

„Všechno znamená všechno,“ zazněla odpověď.

K čemu mám ve svých službách cîanai? Sisaroth pohlédl na Marandëi.

„Byla bys tak hodná a setřásla nám tyhle chlapìky z krku?“

„Zahrnuje to i obra?“ Alfka se ani nehnula, zatìmco se k nim barbar dál

hnal.

„Ne. Prozatìm ne,“ rozhodl Sisaroth ve prospěch neznámého alfa. Jejì

dotaz byl zcela oprávněný. Ve Phondrasônu se dalo narazit převážně na alfy,

kteřì byli vyhnáni ze společnosti kvůli zločinům, jež spáchali. Zatìm jsme

nepotkali nikoho, kdo by se tu v tom labyrintu ztratil při zkoušce mužnosti.

Tady asi přežijì jenom samì zločinci.

Marandëi pozvedla hůl a zadrmolila několik slabik, potom namìřila

hrotem na barbara.

174

Zaznělo temné zabzučenì, které Sisarothovi připomnělo věž, pak něco

zaprskalo a z hole vylétl černý paprsek, tenký jako prst, a zamìřil nejkratšì

cestou rovnou k útočnìkovi.

Jakmile temná energie narazila do mužovy hrudi, začala se na nì šìřit

černá skvrna, která rozežìrala pokožku a s praskotem se zadìrala do masa

i do kostì, z krve a orgánů brzy nezbylo nic než malé obláčky kouře.

Odporný barbar se proměnil v hromádku popela, která se rozprášila po

mýtině.

„Působivé,“ pochválil Marandëi Sisaroth.

„Ach, umìm i lepšì věci. Jen se podìvej.“ Marandëi sklonila hůl, zvedla

ruku a dlanì ukázala na druhého barbara.

Tentokrát se z jednoho z jejìch prstenů, jenž měl kámen ukrytý v dlani,

uvolnil čirý, bìlý paprsek, který muže rázem zahalil. Cîanai proměnila

protivnìka v ohnivý sloup, který se během jediného mžiknutì oka sám strávil.

Nezůstal po něm ani popel, ani kosti.

Sisaroth si blahopřál, že má takovou společnici. Co by se mi s nì mohlo ve

Phondrasônu ještě stát? Pokynul alfovi, jenž se s neskrývaným údivem dìval

hned na mìsto, kde ještě před chvìlì stál jeho soupeř, hned na ně. „Pojď

k nám.“ Poté se znovu sklonil k sestře a poklekl vedle nì na kolena. „Probuď

se,“ prosil a hladil ji po tváři.

„Dotkl se jì Ukormorijec,“ vysvětlil mu alf a zůstal stát vedle nì. Chtěl

zvednout oštěp, jehož nezvykle široký hrot mohl klidně posloužit i jako

lopata.

Sisaroth však jednou nohou oštěp přišlápl. „Jak se jmenuješ?“

„Crotàgon.“

„Dostaneš zbraň zpátky, hned jak budu vědět, co se tu stalo, a až se od nì

dozvìm, jak se jì vedlo.“ Pohledem dal Marandëi němý pokyn, aby na

neznámého dávala pozor. Jejì moc ho nepochybně donutì k opatrnosti. Po

tělesné stránce neměl proti Crotàgonovi nejmenšì naději. Jedinou ránou by

mě poslal vzduchem bůhvìjak daleko. „Jaké následky má dotyk těchhle

stvůr?“

Crotàgon na něj lìtostivě pohlédl. „Já nevìm. Kov, rostliny, všechno se

rozkládá. Jenom kamenům, jak se zdá, jejich dotyk nijak neuškodì.“

Sisarothovi se strachem o sestru sevřelo srdce, v krku i ústech mu zcela

vyschlo. Nenì možné, abych ji našel jenom proto, abych se dìval, jak umìrá!

Crotàgon mu podal láhev s vodou. Opatrně jì svlažil alfčin obličej.

Vìčka se pohnula, ale oči zůstaly zavřené.

„Já tento fenomén neznám,“ vmìsila se do rozmluvy Marandëi. „Ale

znám tyhle tvory. Je to jeden z Karderijců. Pronásledujì všechny ty, co

v sobě majì magické sìly.“

175

„Byl to jejich vůdce,“ poznamenal Crotàgon. „Řìkal si Hopiash a netajil

se tìm, že nás chce dostat, aby se zmocnil našich vrozených sil.“

Sisaroth postřehl, že Firûshi vypadávajì z hlavy celé prameny vlasů. To už

nastal proces rozkladu? Rychle sestru osahal, ale kůže i kosti byly na omak

pevné. Bezectnì, co pro ni můžu udělat? Co po mně žádáte? „Marandëi, vìš

si rady?“

„Tady a teď ne,“ odvětila alfka rozvážně. „V paláci mám malou sbìrku

knih, které jsem si na útěku do Phondrasônu vzala s sebou. V nich snad

najdu něco, co by mi ji pomohlo vzbudit a zastavit rozklad. To, co ji teď

trápì, může být jenom magický proces, a ten se dá pomocì správného

zaklìnadla zcela jistě odvrátit.“

„Jak dlouhou dobu budeme potřebovat, než tam dojdeme?“

Alfka znejistěla. „Každý údaj o čase je v tomto světě pouhou lžì. Myslela

jsem si, že už brzy budeme v paláci. Ale jak vidìš, skončili jsme v dalšì

jeskyni.“ Pohlédla na Crotàgona. „Ty se tu vyznáš?“

Alf krátce přikývl. „Znám tu jeden palác. Možná je to ten tvůj. Ale už je

to dávno, co jsem tam byl.“

„Určitě ne tak dávno, jak je tomu v mém přìpadě,“ dodala Marandëi.

„Pak nás tedy povede Crotàgon. Sázìm na to, že i tobě se časem vrátì

vzpomìnky.“ Sisaroth se zvedl a přehodil si sestru přes rameno.

„Nech mě, abych ji nesl,“ nabìdl se obr. „Mám většì výdrž než ty.“ Když

Sisaroth přikývl na souhlas, chopil se alfky.

Ve třech kráčeli vyšlapanou cestičkou. Sisaroth šel prvnì, za nìm

následoval Crotàgon, zatìmco Marandëi tvořila závěr malého průvodu.

Crotàgon jim cestou vyprávěl, jak našel Firûshu v kleci a vzal ji k sobě

domů. Kromě toho se dozvěděli i důvod jeho vyhnanstvì: podněcovánì

vzpoury proti Nesmrtelným.

„Firûsha mne přesvědčila, že se musìm vrátit ke svému lidu,“ zakončil alf

vyprávěnì, které mu navzdory dlouhé chůzi s těžkým břemenem nečinilo

žádnou velkou námahu. „Odpykal jsem si trest a chci se vrátit do Dsônu.“

Sisaroth pozorně naslouchal a pobavilo ho, že si sestra zpěvem našla

spojence. Já mám jedinečnou cîanai a Firûsha má válečnìka, kterému se

nikdo v Dsônu nemůže rovnat. Jestli se ve zdravì vrátìme domů, tak se nám

výlet do Phondrasônu opravdu vyplatil. Těm, co nám chtěli ublìžit, bych měl

být vděčný. Hned při přìštì myšlence ho však dobrá nálada opustila: Tirîgon

chyběl, a jak se povede jeho sestře, stálo zatìm ve hvězdách.

„Firûsha a já jsme se dohodli, že s sebou vezmeme i jednoho mého

přìtele,“ pokračoval Crotàgon. „Nechci ho tu nechat samotného.“

„Taky válečnìka?“ vyptával se Sisaroth a zabočil, jak mu obr napověděl.

176

„Umělce. Je to velice nadaný řezbář, a když přijde do Dsônu, bude to pro

město znamenat velké obohacenì. Jestli bude smět přijìt. On se z nás

v jeskynìch vyzná nejlìp a určitě vypátrá cestu na povrch.“

Marandëi se nevěřìcně zasmála. „Zajisté. A navzdory tomu je pořád ještě

tady. Proč? Je moc tlustý a nemůže prolézt tunely?“

Crotàgon se ušklìbl. „Je to umělec. Má své důvody, které my ostatnì

nedokážeme tak snadno pochopit.“

Skupinka opustila kulatou štolu a zamìřila do pravoúhlé chodby, jejìž

stěny a strop byly vyloženy deskami z bìlého mramoru. Překračovali spadlé

kousky obloženì. Štola, z nìž vyšli, byla pravděpodobně vyražená mnohem

později.

„Tady mi to připadá známé,“ zamumlala Marandëi a rozhlédla se. Runy

na jejì holi se rozzářily silněji a osvětlily okolì. Popošla o několik kroků dále

a vzdálila se od ostatnìch třì.

To je perfektnì! Jedno navazuje na druhé. Válečnìk nám přivede mapu na

dvou nohách. Nejistý tón Crotàgonovy řeči Sisarothovi prozradil, že mu alf

něco zatajuje. „Jak se jmenuje tvůj přìtel?“

„Hraje to nějakou roli?“

„Protože byl poslán do vyhnanstvì do Phondrasônu, obávám se, že to

hraje důležitou roli,“ odsekl Sisaroth.

„Jmenuje se Tossàlor.“

Tossàlor! Sisaroth samozřejmě znal sochařův přìběh. Otec mu o něm

v minulosti vyprávěl. „Hovořil jsi o tom se sestrou? Věděla, jakými zločiny

se provinil, a ke všemu se k nim pyšně doznal?“

„Ano. A já vìm,“ teď na něj zase pozorně pohlédl Crotàgon, „že vašìm

otcem je mìstodržìcì. Jestli nás Tossàlor provede labyrintem a já vás dovedu

až k otci, sotva bude moci odmìtnout naši žádost a udělì mu milost.“ Položil

Firûshi ruku na záda. „Ty nejsi hloupý, Sisarothe. Marandëi je možná cîanai,

ale i ona někdy na okamžik upadne do spánku, osud ji od nás oddělì nebo ji

někdo zabije − koho bych se pak měl ještě bát? Tebe, malý válečnìku?“ Jeho

hlas nabral na břitkosti. „ Toto je dohoda, kterou tobě a tvým sourozencům

nabìzìm: půjdeme k Tossàlorovi a vezmeme ho s sebou, najdeme tvého

bratra Tirîgona a odejdeme do Dsônu. Tvůj otec mu dovolì, aby ve městě

zůstal. Nechte na mně, abych zajistil, že kvůli svým uměleckým dìlům

nezabije žádného alfa.“ Hrubé svaly na pažìch a na hrudi se zavlnily, pravá

ruka spočinula na Firûshině zátylku. To, co na pohled vypadalo jako něžné

gesto ochránce, se dalo zároveň pochopit i jako výhružka. „Předpokládám,

že souhlasìš?“

„Sem!“ Marandëi ukázala na jeden průchod. „Už vìm, kde jsme.“

Radostně na ně zamávala. „Pojďte sem. Můj palác ležì za nejbližšìm ohybem

177

chodby. Tahle vyražená přìčná štola nám ušetřila několik momentů

nekonečna vyčerpávajìcì chůze.“

„Už jsi dal souhlas? Neměl bys přìliš dlouho váhat,“ podotkl Crotàgon.

„Čìm dřìve budeme v paláci, tìm rychleji bude možné pomoci tvé sestře.

Přìsahám, že jsem viděl, jak se dìky moci, kterou Ukormorijci majì,

proměnil meč v hromádku rzi a pár kousků kovu, které se už nedaly

k ničemu použìt. Představ si, co tento rozklad…“

„Souhlasìm,“ procedil nakonec Sisaroth přes rty a cìtil bezmocný vztek.

Alf ho měl v hrsti! Bez něho by nebylo Tossàlora, a tìm ani návratu. A bez

Crotàgona by se ten šìlený umělec zdráhal ukázat jim cestu ven. Bìdný

vyděrač! „Slibuju, že poprosìm otce, aby mu dal milost.“ Vykročil.

Crotàgon zůstal na mìstě jako socha. „Prosby mi nestačì.“

„Postarám se o to,“ vykřikl Sisaroth zlostně. „To slibuji na Firûshin

život.“ A taky slibuji, že se ti v Dsônu dostane zvláštnìho přijetì.

„Nic vìc jsem nechtěl slyšet.“ Crotàgon bez dalšìho slova vyrazil vpřed,

předběhl Sisarotha a připojil se k Marandëi, která rovněž rychle kráčela

tunelem.

Po padesáti krocìch se ocitli před zavřenou bránou ze zrezavělého kovu,

na nìž byly patrné stopy po beranidlech, kladivech a dalšìch nástrojìch.

Škrábance a důlky v ornamentech i vykovaných symbolech byly hodně

staré. V poslednì době se nikdo nepokoušel bránu prorazit, obléhatelé prostě

nechali polámané rukojeti, rozbité klìny a ostatnì neužitečné nářadì ležet na

zemi.

Slepá ulička. Sisarothova mizerná nálada se ještě vìce zhoršila.

„Marandëi, neřìkala jsi, že jdeme správně?“

Cîanai neodpověděla, ale zvedla hůlku. Střìbrný hrot zazvonil, když

přejìžděl po vyrytých znacìch a reliéfech. Alfka přitom tiše mumlala nějaká

zaklìnadla, až se hůl zastavila uprostřed oka jedné bestie − a vnikla dovnitř.

Brána se s hlasitým zařinčenìm rozzářila a zvìřila oblak prachu,

nazelenalá patina se uvolnila a snesla se na všechny čtyři alfy. Křìdla brány

se se skřìpotem rozlétla.

Za nimi se objevila krátká chodba, na niž navazoval skleněný most, tyčìcì

se vysoko vzhůru. Jeho pilìře omývalo tekuté sklo, přestože vypadalo jako

obyčejná voda.

Ţár, který z chodby vycházel, byl tak prudký, že Sisarotha zalil pot.

„Tady jsi bydlela?“

„Když kosti zestárnou, dělá jim teplo dobře, mladý alfe,“ odvětila

Marandëi a blaženě zavzdychala. „Myslìm, že máme štěstì.“

Prošli bránou.

Tři sta kroků od nich se tyčila hora, do jejìchž okrajů narážely vlny.

Chladnoucì cákance skla vytvářely na břehu bizarnì formy, připomìnajìcì

178

zamrzlý zimnì vodopád. Na vrcholku ostrůvku se tyčil malý palác. Sisaroth

zahlédl dvě stezky, které z různých stran rovněž vedly k ostrovu.

„To je tedy tvůj palác,“ prohodil Crotàgon. „Ne, tady jsem nikdy nebyl.

Unese mě ten most, nebo se pode mnou prolomì?“

„Udržì tě, protože mu to nařìdìm. Jinak by se pod tebou zlomil

a přenechal tě žhnoucìm vlnám, v nichž nic živého nepřežije.“ Marandëi se

v obličeji objevil blažený výraz. „Tušila jsem, že moje pojistka bude

fungovat.“ Otočila se a jediným malým pohybem ruky přiměla bránu, aby se

za nimi zavřela.

„Asi nebyla úplně dokonalá.“ Sisaroth si všiml lodi, která se snášela ze

vzduchu, zastavila se nad budovou a potom pomalu klesala nìž. Na stožáru

a na plachtách se třpytily magické znaky, které pravděpodobně umožňovaly

lodi létat. Nekonečné zázraky Phondrasônu. „To jsou tvoji lidé?“ zeptal se.

Cîanai se udiveně otočila. Byla rozezlená. „V žádném přìpadě! Kdo se

opovažuje…“

„Elfové,“ konstatoval Crotàgon. „Vlajka, kterou nad tvým palácem

vztyčili, je jejich.“

Elfové obsadili palác. Sisaroth pohlédl nejdřìve na obra, potom na

Marandëi. Tìm lìp. Samusin nám přivedl naše smrtelné nepřátele rovnou

před čepele, aby nám šlo zabìjenì hezky od ruky. „Stojì v cestě záchraně mé

sestry. Potřebuju knihy, které máš v knihovně,“ pronesl rozhodně.

„Pak tedy vìme, co máme dělat.“ Crotàgon položil bezvědomou Firûshu

opatrně na zem a podložil ji jejìm vlastnìm kabátem, aby spočinula na

měkkém. Zavìřil oštěpem, jednou jìm udeřil o zbroj, až to kovově zacinkalo,

a ukázal hrotem k paláci. „Řekni mostu, cîanai, že na něj vstoupìm.“

Marandëi se střìbrným hrotem hole dotkla nejbližšì části skleněné cesty

a nad mostem se zablesklo. „Můžeme po něm přejìt.“

„Vyženeme elfy z tvého paláce.“ A zachránìme moji milovanou sestru.

Sisaroth se hnal vpřed, vedle něho dusal Crotàgon, alfka se držela těsně za

nimi a bez ustánì brebentila nesrozumitelná zaklìnadla.

Čtyři sta kroků se nečekaně táhlo.

Ţhavé vlny narážely do pilìřů, horké střìkance vystřelovaly vzhůru

a zalévaly most. Těm se museli vyhýbat.

Loď elfů mezitìm znovu klesla a jejì břichatý trup se vznášel nad střechou

paláce. Nynì se v něm otevřela dvìřka a z nich byla spouštěna klec, v nìž

seděl nějaký zajatec.

„Nechce se mi věřit vlastnìm očìm, ale tuhle postavu poznám na tisìc

kroků. Tossàlor!“ vykřikl Crotàgon zmateně. „Oni se ho nějakým způsobem

zmocnili, i když žije v údolì, kde ho chránì bestie.“

Tìm lìp. Aspoň nám ušetřì cestu. Sisaroth se nehodlal vyptávat, co

znamenajì slova o údolì chráněném bestiì. Věděl jen jedno: v paláci nynì

179

byly dvě věci, které nutně potřeboval a které rozhodně nehodlal přepustit

elfům.

Jeho vzrušenì narostlo do obrovských rozměrů, když si uvědomil, co pro

něj nadcházejìcì boj znamená. Teď poprvé změřìm sìly se svými smrtelnými

nepřáteli!

Ale nedoprovázel ho ani otec, ani vojsko složené ze samých veteránů.

Byli tu pouze obr, cîanai a mladý kněz. Proti lodi plné elfů.

* * *

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

„Podìvej se nahoru. Tady jsem!“

Tirîgon zvedl hlavu a uviděl Esmonäe. Byla zavěšená na laně, jejì nohy se

houpaly přìmo nad nìm. „Jak se ti to podařilo?“

„Ty jsi mě zase podcenil.“ Alfka se zasmála, polapila druhé lano, které se

pohupovalo vedle nich, přesunula se na ně a ručkovala dolů, aby byli oba ve

stejné výšce. V závratné výšce klouzali vzduchem těsně vedle sebe.

Ona je prostě skvělá! Tirîgon ji jednou rukou objal a polìbili se.

Loď elfů mezitìm proletěla škvìrou a vylétla z jeskyně. Vìtr si s alfy

pohrával, trhal jim šaty a cuchal vlasy.

Tirîgon musel věřit lanu, na němž visel. Kdyby ho teď elfové chtěli

smotat, budu to mìt složité. „Zůstaneme pod nimi a počkáme,“ zavolal do

poryvů větru. „Kdyby foukalo silněji, mohlo by nám šplhánì dělat těžkosti.“

„Možná tobě,“ dobìrala si ho Esmonäe s rozzářeným pohledem v očìch.

„Já naproti tomu navrhuji, abychom vystoupali o něco výše. Pro jistotu,

kdybychom se museli rychle dostat na palubu.“

Pro mě za mě. Neochotně přikývl a šplhal nahoru, Esmonäe si na svém

laně počìnala stejně. Zůstali viset deset kroků pod trupem lodi a zasunuli

nohu do narychlo vytvořené smyčky. „Kdy bude nejlepšì okamžik k útoku?“

„Jakmile něco odvede jejich pozornost. Navrhla bych hned, jak budou

přistávat.“ Esmonäe pohlédla ke stěnám jeskyně, které se k nim neustále

blìžily.

Proletěli úzkou soutěskou. Loď musela několikrát korigovat kurs, protože

hrozilo nebezpečì, že narazì do obrovských stalaktitů nebo se roztřìštì

o skalnì výběžek. Runy na prknech paluby se přitom vždy rozzářily a staraly

se o to, aby plavba plynule pokračovala. Černými pasažéry tyto pohyby čìm

dál častěji házely do stran.

„Co myslìš, že majì s Tossàlorem v plánu?“ zeptal se Esmonäe.

„Bylo by pro ně hračkou, aby ho zabili hned, jak se ho zmocnili. Z toho

usuzuji, že s nìm ještě majì nějaké dalšì záměry. Nechajì ho trpět. Hodně

180

dlouho.“ Tirîgon soudil, že existuje nějaké mìsto, kde žije ještě vìce elfů.

„Určitě ho unášejì na některý ze svých plovoucìch ostrovů.“ Rychle jì

povyprávěl o svých prvnìch dobrodružstvìch.

„Měl by ses stát vypravěčem. Na to, že jsi ve Phondrasônu tak krátkou

dobu, jsi toho už hodně zažil.“ Esmonäe ho opět polìbila. „Porazìme je, věř

mi. Ovládám pár triků, se kterými nepočìtajì.“ Mrkla na něj a natočila hlavu

vpřed. Narudle zbarvené světlo jì dopadalo na okouzlujìcì obličej, vlasy se

zatřpytily.

To ti věřìm. Podìval se před sebe a právě v tu chvìli ucìtil teplo, které

stoupalo vzhůru a valilo se na ně.

Loď vplula ve velké výšce do nějaké jeskyně. Pod nimi šplouchalo jezero,

očividně z tekutého skla, které omývalo čtyři mosty a jeden ostrov. Ten ležel

přesně uprostřed smrtonosných vod. Úzké mosty vedly různými směry

a ústily do chodeb, v nichž se rýsovala velká, zavřená vrata.

Ostrov byl zpustošený, jakž takž se ještě daly rozeznat komtury nějaké

staré, zapomenuté zahrady. Na pahorku se tyčil palác, který nepochybně

nevybudovali elfové, ale vlála na něm vlajka s jejich symboly. Styl

konstrukce, podle nìž byl palác vybudován, neodpovìdal elfským zvykům,

byl přìliš hranatý a ne dost hravý. Nad vchodem byly vyryté alfské znaky.

Byli však od nich ještě přìliš daleko, než aby je dokázali přečìst.

Tirîgon upozornil Esmonäe na svůj objev.

„Je tam psáno: Ne navěky, zato ale na dlouhou dobu,“ přečetla alfka

nápis.

Má dobré oči. On dokázal nanejvýš tak rozeznat nějaká pìsmena. Tirîgon

se důkladně rozhlédl.

Dva z můstků byly poškozené, několik dlouhých úseků se na nich zbořilo.

Brány nevypadajì, jako by je někdo často použìval. Jsou zarezlé,

neudržované. Tìm se elfům a všem ostatnìm otvìral přìstup do paláce pouze

z prolákliny, která byla od ostrova vzdálená dobrých tři sta kroků. Bez

létajìcì lodi se však odtamtud nedalo dále dostat. „Oni ten palác zabrali

a zabydleli se v něm. Je to dokonalá pevnost.“

„A odkud pocházì nápis v alfštině?“ Esmonäe nahlas vyslovila otázku, na

kterou právě myslel.

„Možná v něm kdysi žil nějaký alf, než ho zabili.“ Kdybych měl být ve

Phondrasônu dlouhou dobu, zvolil bych si právě takové sìdlo.

Loď se snášela a nabrala kurs k paláci.

„Co budeme dělat? Když tady budeme viset jako zvonky, hned nás

objevì.“ Tirîgon marně přemýšlel, co by měli podniknout. Ani kdyby se

zahalili do stìnů, neměli by z toho žádný užitek. Chuchvalce černoty na

lanech by byly neméně nápadné.

181

„Dolů až na konec lana,“ rozhodla Esmonäe, uvolnila smyčku a spouštěla

se. „Jakmile budeme nad ostrovem, seskočìme na zem.“

Tirîgon klouzal po laně a cìtil teplo, které vyzařovalo tekuté sklo. Vlny se

chovaly stejně jako voda, narážely na břeh, rozlévaly se po něm a pak

vsakovaly do skály. Kameny musejì být stejně horké, jinak by se na nich sklo

zachytilo a ztvrdlo.

Potom se objevily prvnì stromy, měly nazelenalé, černé listy. Vzdálenost

korun stromů od jejich podrážek činila zhruba tak deset kroků. To je moc

vysoko.

„Pamatuješ si, cos mi řìkal v té druhé jeskyni?“ zavolala na něj Esmonäe.

„Co tìm myslìš?“

„Řekl jsi: pojď za mnou.“ Alfka rozevřela ruce a zřìtila se dolů.

Ona je… Tirîgon pustil lano a padal − to, co dělám, je hotové šìlenstvì −

a hned poté přistál v měkké listnaté koruně. Rozpřáhl ruce a pokusil se

přidržet hrubšìch větvì. Lámaly se pod nìm, bolestivě ho bičovaly v obličeji

a na hrudi.

Všude kolem něj šustilo listì, jak se řìtil dolů, pak bokem narazil do

hrubého kmene, který dal jeho pádu nový směr.

Tirîgon dopadl břichem na jednu silnějšì větev a pevně se jì chytil. Zvládl

jsem to! Bolela ho odřená záda, ruce se mu třásly a srdce mu málem

vyskočilo z hrudi.

Pomaličku a s námahou sešplhal ze stromu a seskočil na zem, kde ho již

čekala Esmonäe, samozřejmě s úsměvem na svůdných rtech.

„Podìvejme, mladý bojovnìk vypadá jako starý olezlý medvěd. Trhal jsi

cestou nějaké plody, nebo tě zdrželo něco jiného?“ přivìtala ho a věnovala

mu polibek. „To byla tvoje prvnì odměna. Druhou dostaneš, až pozabìjìme

elfy a osvobodìme Tossàlora. Slibuju ti, že toho nebudeš litovat.“ Dala se do

běhu.

„Odkud vìš, kam se musìme dostat?“

„Vznášeli jsme se nad ostrovem. Copak ty sis nezapamatoval cestu?

Zatìmco jsme viseli na lanech, měli jsme na to dost času.“ Esmonäe zmizela

ve vysokém kapradì, které se za nì zavřelo. „Zůstaň u mě, jinak se ztratìš.“

Tirîgon běžel za nì, vytasený meč svìral v ruce a pozorně se rozhlìžel pro

přìpad, že by elfové postavili stráže. Z páteře se mu po těle šìřila bolest,

která vystřelovala až do pravé nohy, když na ni přìliš tvrdě došlápl. A ona je

na tom tak dobře, jako kdyby seskočila jenom z nějaké nizoučké zìdky.

Těsně za sebou se hnali k vrcholu pahorku, tu a tam se v běhu na sebe

ušklìbli.

Lìbì se mi, že s nì mám táhnout do boje. Jejì vìra v úspěch měla nakažlivý

účinek. Nedělal si starosti s přesilou. Nesmìrně toužil vidět, o jakých tricìch

hovořila.

182

Esmonäe mu dala znamenì, aby zůstal stát, zalehla a plazila se k okraji

lesìka.

Tirîgon se přikrčil a plìžil se za nì. Jemně rozhrnul listì a zadìval se na

palác, nad nìmž se loď vznášela.

Dvìřka na přìdi se otevřela a elfové z nich spustili klec s Tossàlorem. Na

mìsto, kde zajatec přistál, ze svého stanoviště neviděli. Nepostavili stráže.

Cìtì se v naprostém bezpečì. To je pro nás výhodné! „Máš nějaký plán?“

„Mám zcela jednoduchý plán. Vtrhneme dovnitř a všechny elfy, které

potkáme, jednoho po druhém zabijeme.“ V narudlých hnědých očìch se

zatřpytila touha vraždit. „Měla bych k tobě jednu prosbu.“

„Jakou?“ Jì splnìm každou.

„Kdyby nám padl do rukou nějaký elf, který vypadá hodně staře,

nezabìjej ho. Přenech ho mně. “ Tirîgonovi připadalo jejì přánì poněkud

podivné, přesto však svolil. „Tak tedy začneme.“ Esmonäe ho divoce,

vášnivě polìbila, potom se zahalila do temnoty a rozběhla se k paláci.

Tirîgon neviděl v jejìch rukou žádnou zbraň. Běžel za nì a obdivoval, jak

intenzivnì temnotou se dokázala obestřìt. Jako kdyby vytrhla kousek noci

a zahalila se do něj. V jeho společnici dřìmalo hned několik tajemstvì.

Hnali se zarostlou stezkou, ukryli se za sloupy a obhlìželi si vchod do

paláce.

„Dveře nejsou úplně dovřené,“ zašeptala Esmonäe a vklouzla dovnitř

rychleji, než ji stačil zadržet.

Zevnitř se ozval udivený, přidušený výkřik, následovaný tupým pádem

těla na zem.

„Esmonäe!“ Tirîgon prošel dveřmi s mečem nachystaným k útoku. Spatřil

alfku, jak klečì u pěti probodnutých elfů. „U všech Bezectných! Jak…“

„Ţádnou falešnou úctu. Oni už byli mrtvì,“ vysvětlila alfka, odtáhla ruku

od úst jednoho zabitého a vytáhla mu meč z pochvy. „Až na tohoto. Zrovna

scházel po schodech a uviděl mrtvoly. Zakročila jsem, jinak by vyvolal

poplach.“

Protože se elfové určitě navzájem nezabìjeli, došel Tirîgon k závěru, že se

v paláci potuluje ještě někdo dalšì. „Tossàlorovi přátelé, kteřì ho chtějì

osvobodit?“ To mohlo jejich záměr usnadnit, ale stejně tak i ztìžit. Bylo by

lepšì, kdyby nám byl zavázán, tak bychom ho snadněji přiměli k tomu, aby

nám pomohl.

Z alfčina pohledu vyčetl, že si myslì totéž co on. „Buďme rychlejšì než ti

druzì, kteřì by mě chtěli připravit o zabìjenì!“ Esmonäe vyběhla po schodech

nahoru.

Brzy objevili dalšì mrtvoly.

Elfové měli na těle hluboké a předevšìm široké řezné rány, které

pocházely buď od meče, nebo od sekery. Jiné rány byly způsobené

183

obyčejnými čepelemi. Stopa vedla po schodišti vzhůru, dosahovala až do

druhého patra.

Tirîgonovi to připadalo, jako kdyby neznámì přesně věděli, kam musejì

jìt. Neviděl žádné známky prudkého útoku, při němž útočnìci dobývajì jednu

mìstnost po druhé. Chtěli se jim pomstìt bývalì obyvatelé paláce?

Oba zůstali stát před vysokými dvojitými dveřmi, za nimiž bylo slyšet

řinčenì zbranì.

„Počkáme, až skončì, a pak si podáme ty, co přežili?“ navrhl alf.

Esmonäe nesouhlasila. „Od elfů se dá čekat, že by Tossàlora předtìm

zabili. Měli bychom zakročit.“ Bojechtivě sklonila hlavu. „Kromě toho mi

ukradli dva velice staré exempláře, které jsem chtěla sama zabìt. To je bude

ještě mrzet!“ Zatlačila do dveřì a chtěla se vřìtit dovnitř, zbraň měla

pozvednutou k ráně.

Musìm jì dokázat, že se hodìm na válečnìka. „Stůj!“ Tirîgon se vmáčkl

před ni. „Celou dobu jsem běžel za tebou. Teď budeš ty následovat mě!“

Nehodlal před nì přiznat, že mu srdce bušì až někde v krku.

Esmonäe se mìsto odpovědi jen usmála.

Tirîgon proklouzl škvìrou ve dveřìch.

V mìstnosti se odehrával zuřivý boj. Tři alfové se bránili přesile elfů,

uprostřed stála klec a v nì se krčil Tossàlor.

Obrovitý, těžce vyzbrojený alf bodal a tloukl oštěpem, usekával

protivnìkům celé údy, štěpil helmy a štìty a přinášel jejich nositelům smrt.

Vedle něho stála postaršì alfka a z intarsiì své hole zasypávala nepřátele

černými blesky. Každý, koho zasáhly, se rozpadl na oblak černého popela,

který poprášil zem.

Ale poslednìho alfa, jenž s hlasitým smìchem právě probodl jednomu

z nepřátel krk a nohou ho kopl do hrudi, až odletěl několik kroků daleko,

toho poznal na prvnì pohled.

„Sisarothe!“ zvolal Tirîgon radostně. Všechno dopadne dobře! Porazìme

je! „Bratře, hned jsem u tebe! Vydrž!“

„Tirîgone,“ odvětil bratr bez dechu. „Tirîgone! Mám hroznou radost, že tě

vidìm!“

Zadnì řady elfů se otočily a s bojovým pokřikem se na něho vrhly.

Tirîgon se probìjel nepřáteli − a když tři, čtyři z nich zabil, sevřela se

kolem něj hradba štìtů. Dostal se do stejné situace, jako kdyby se nechal

zatlačit do úzké chodby. Hradba ho omezovala a bránila mu, aby se pořádně

rozmáchl mečem.

Ze škvìry mezi štìty se vynořil ozubený oštěp a jen těsně minul jeho hruď.

„Proklatá banda světlých!“ Tirîgonovy vzteklé výpady kolenem proti

štìtům neměly nejmenšì účinek.

184

Zničehonic se odnikud objevil hrot dalšìho oštěpu, a kdyby jeho zbroj

nebyla tak pevná, rozpáral by mu žaludek.

Nenechám se obklìčit. Vámi ne! S mohutným výkřikem se celou váhou

zapřel o elfa stojìcìho za nìm, oběma nohama se odrazil od štìtů před sebou

a donutil tak zadnìho elfa couvnout. Potom se vrhl na zem a mečem sekl do

nechráněných lýtek nepřátel, kteřì ho obklopili. Čepel hladce přetìnala jejich

svaly a šlachy.

Zasaženì elfové s řevem padali na něj a vytvořili ochrannou hráz proti

oštěpům zbylých nepřátel, kteřì se ho marně snažili zasáhnout.

Jako had se prosmýkl pod zraněnými protivnìky, pustil meč a dýkou

bodal do jejich těl, aby jim způsobil dalšì rány. Sprška krve ho celého zalila.

Zemřete!

Poté se Tirîgon definitivně osvobodil, praštil nejbližšìho elfa rukojetì

dýky do krytu nosu, aby ho vyvedl z mìry, a ze strany mu do krku zarazil

hrot. „Ukážu vám, jak umì alf bojovat, ať je přesila sebevětšì!“

Koutkem pravého oka postřehl, jak se k němu se svistem blìžì úzká

sekera. Tu nemohl dýkou odvrátit a ani neměl dost času, aby se přikrčil. To

ne!

Než ho čepel sekery zasáhla, zachytila topůrko něčì široká ruka. Přìmo

před nìm se vztyčil obrovitý alf.

„Dávej na sebe většì pozor,“ vyrazil obr uštvaně a zabil elfa jedinou ranou

širokého oštěpu, jìmž nepřìteli bez námahy usekl hlavu.

„To bych ti taky doporučovala,“ vyhrkla Esmonäe stojìcì kousek vedle

něho. Ze zátylku jednoho z nepřátel vytáhla dlouhou, jehlicovitou dýku. Elf

se před nì bezvládně zhroutil, tenký mlat neškodně dopadl na zem mìsto

toho, aby prorazil Tirîgonovi dìru v helmě. „Až tenhle boj skončì, ještě nás

něco čeká,“ Bleskurychle se vyhnula blìžìcì se hraně štìtu a okamžitě se

postarala o útočnìka.

To mám štěstì. Tirîgon si vytřel z očì cizì krev. Kolem něj nikde nestál

žádný elf. Poslednì souboje se odehrávaly kolem Tossàlorovy klece

uprostřed sálu. Zabil jsem spoustu elfů, a přesto žiju jenom dìky zásahu

obrovitého alfa a své družky. Toto poznánì ho bolelo, pýcha na to, co

všechno v boji dokázal, z něho rychle vyprchala. Byl jsem přìliš neopatrný.

Dìval se na Sisarotha, jak zkřìžil meče v souboji s dalšìm elfem. Nebo jsem

až moc špatný válečnìk. Zdá se, že všichni jsou lepšì než já. Dokonce i ten

elfský mor.

Aniž by Tirîgon pořádně postřehl co a jak, boj rázem skončil.

Na podlaze mìstnosti se kupily mrtvoly, sténánì prozrazovalo, kdo je jen

zraněný, k těm okamžitě spěchala Esmonäe a se smìchem je zabìjela jako

zvìřata na porážce.

185

Sisaroth se k němu rozběhl a bratra obejmul. „Tirîgone,“ řekl dojatě.

„Můj statečný, statečný bratře! Bez toho, že bychom o tom věděli, jsme

vytáhli do stejné bitvy a společně ji úspěšně dovedli do konce.“

Tirîgon několikrát poklepal Sisarothovi na rameno, potom se bratři

pustili. „Mám takovou radost,“ odvětil, city ho zaplavily stejně jako bratra.

Jeho dvojče vyvázlo z boje s několika drobnými ranami, ale podle všeho to

byla pouze povrchnì škrábnutì. Zase ho mám u sebe! „Kdo jsou tvì přátelé?“

„To jsou Crotàgon a Marandëi. Později ti podrobně povyprávìm, jak jsem

se k nim dostal. Ale nejdřìve přiveďme sestru.“

„Firûshu? Ona je tady taky?“ Tirîgon se nestyděl za slzy, které mu vhrkly

do očì. Sourozenci se spojili!

„Je u nás. Ale… nevede se jì dobře.“ Sisaroth vyzývavě pohlédl na

společnìky. „Osvoboďte Tossàlora z jeho vězenì a postarejte se o loď.“

Potom vyběhl ven. „Pojď. Přineseme sestru.“

On udává tón. To se také nezměnilo. Tirîgon se otočil k mřìžìm, za nimiž

seděl Tossàlor. „Neřìkal jsem, že se uvidìme dřìv, než sis myslel?“ Spolu

s Esmonäe vyběhli ven a připojili se k Sisarothovi. Cestou představil bratra

své družce, jinak mlčeli a šetřili dechem, aby se jim snáze běželo.

Boj a předcházejìcì putovánì byly namáhavé. Tirîgona bolely ruce, drobné

řezné rány pálily a vyžadovaly péči. Jenže naděje, že brzy sevře Firûshu

v náručì, mu dala zapomenout na bolest.

Pospìchali přes neporušený skleněný most k břehu, kde ležela na

rozloženém kabátě jejich sestra. Hrudnìk se jì klidně zvedal a klesal.

Tady je! Tirîgon poklekl vedle nì a oběma rukama ji obejmul. Jako kdyby

spala. Znovu dopřál volný průchod slzám, které však nedokázaly odplavit

starosti. „Co se jì stalo?“

Sisaroth rychle shrnul, co se dozvěděl. „Marandëi najde nějaký

prostředek, aby rozklad zastavila. Proto jsme se chtěli dostat do jejìho

starého paláce. A tak jsme se setkali.“ Naznačil mu, aby vstal. „Zaneseme ji

za zdi paláce.“

„Jasně! Rychle s nì dovnitř. Pro jistotu ji poneseme oba společně.“

Tirîgon se zvedl a uchopil sestru pod rameny. Ve dvou přenesli Firûshu přes

průhledný most, klenoucì se nad rozbouřeným skleněným mořem.

Viděli, jak loď elfů odrazila a snažila se uniknout, když ze střechy paláce

vystřelil pronikavý, žhavý výboj a rozpůlil jejì trup.

Runy, které se třpytily na prknech lodi, pohasly, plavidlo se zřìtilo do vln,

a ještě než se stačilo ponořit, okamžitě se vzňalo.

„Co to bylo?“ uklouzlo Tirîgonovi. Něco takového jsem ještě nikdy

nezažil!

„To je Marandëino dìlo,“ prohodil Sisaroth a do jeho slov pronikl nádech

pýchy. „Ona je cîanai.“

186

Esmonäe polìbila Tirîgona na tvář. „Vidìš? Slìbila jsem ti, že je zničìme,“

vydechla nadšeně a rozběhla se dopředu. „Uvidìme se v hale,“ zavolala

a vběhla na můstek. „Musìm se podìvat, jestli v paláci nenajdu ještě

nějakého napůl živého elfského bastarda, který bude mìt to privilegium

ochutnat mou dýku!“

Tirîgon ztratil řeč. Jeho myšlenky nedokázaly udržet krok s tìm, co viděl

a slyšel. Ve všem tom zmatku a návalu dojmů u něj převažovalo štěstì nad

opětovným setkánìm se sourozenci. Všechno do sebe dokonale zapadá! Lìp

než jsem si to kdy vysnil! Kterým bohům mám za to poděkovat? Udělám to,

jenom aby zachránili život mé sestry. Jinak se stanu jejich největšìm

nepřìtelem!

„Zdá se,“ podotkl Sisaroth, „že každý z nás našel ve Phondrasônu malý

poklad: válečnìka, cîanai a nesmìrně nadanou válečnici. Oni nás svedli

dohromady, a navìc nám dali Tossàlora, s jehož pomocì se vrátìme do

Dsônu.“ Něžně pohlédl na Firûshu. „A potom přineseme těm pomlouvačům

smrt.“

Tirîgon mlčel. Jeho úvahy se ubìraly jiným směrem než bratrovy

myšlenky. Myslel na možnosti, které se jim ve Phondrasônu nabìzejì.

S touto konstelacì, která bude tvořit náš neotřesitelný základ, tu

vybudujeme impérium, jaké nedokáže nikdo svrhnout, snil v duchu. Mohli

bychom se stát neomezenými vládci. I on obrátil pohled ke spìcì sestře.

Copak v Dsônu něco znamenáme?

* * *

Phondrasôn, po 5427. části nekonečna

„Tak tedy zůstaneme tady. Ne navždy, ale tak dlouho, dokud nenajdeme

bezpečnou cestu domů.“ Firûsha vyčkávavě pohlédla do tvářì

shromážděných. Tohle nekonečné řečněnì musì skončit. Přìmo cìtìm, jak

mezi nimi roste nevraživost.

Uhladila si šátek, který nosila na hlavě, aby jìm zakryla holou lebku.

Marandëi našla kouzlo, které ji zachránilo. Jestli bude mìt proti

Ukormorijcům trvalý účinek, ukáže až čas. V nejlepšìm přìpadě ale i tak

přišla o krásné vlasy, a prosila Bezectné, aby zůstalo jenom u této ztráty.

Sedm alfů sedělo v palácové knihovně, kde popìjeli osvěžujìcì

bylinkovou směs, kterou jim Marandëi připravila, aby se rány rychleji hojily.

Mìstnost, v nìž byly uložené knihy, byla útulná a pohodlná, na podlaze

ležely huňaté koberce s pestrými vzory, v dřevěném obloženì stěn byly

zakomponované jemné řezbářské ozdoby. Regály a skřìně by unesly ještě

187

několik dalšìch svazků. Bylo možné, že elfové řadu knih vyhodili nebo že

původnìm obyvatelům paláce knihy nic moc neřìkaly.

Schůzce předcházel velký úklid. Trvalo dlouho, než stihli celé to

množstvì mrtvol elfů uložit na skleněný most, kde je chtěl Tossàlor pečlivě

vykostit. Protože mu v paláci chyběly prostředky na důkladnou preparaci,

vezme si z nepřátel jenom to nejdůležitějšì a zbytky přenechá skleněnému

moři. Prvnì materiál si již vybral. Firûsha byla zvědavá, co umělec z kostì

vytvořì.

Ale předtìm, než se bude moci podle chuti vyřádit, trvala trojčata na tom,

aby se všichni sešli a poradili se, co se bude dál dìt.

Umyli se, převlékli, a přitom si vybrali něco z věcì, uložených ve starém

palácovém šatnìku. Látka páchla zatuchlinou a starobou. Raději však nosili

róby dávno zesnulých budovatelů paláce, než aby si oblékli šaty elfů.

Později budou mìt čas ušìt si oděvy s alfskými motivy a výšivkami.

Firûsha pohlédla na Tirîgona, který se na ni vděčně pousmál. Svým

návrhem, aby zatìm zůstali v paláci ve Phondrasônu, se postavila na jeho

stranu. Podle mého názoru to dává největšì smysl.

Sisaroth otevřeně dával najevo nelibost. „Proč?“ Ukázal na mapu, kterou

Tirîgon přinesl. „Máme přece hodně dobrých záchytných bodů, abychom

z tohoto vězenì unikli.“

„Ale chybì nám záruka, že najdeme průchod, nějaká garance. Nechtěl

bych po bůhvìkolika namáhavých pochodech uvìznout před nepřekonatelnou

hordou nestvůr, před nějakou propastì nebo ve slepé uličce. Tento opěrný

bod, který tu máme, je přìmo k nezaplacenì. Zůstaňme tady a kujme plány,

prozkoumejme okolì a vypátrejme phondrasônská tajemstvì. Část mapy

navìc chybì,“ oponoval bratr. „Tossàlor sice řekl, že zná chodby, které by za

jistých okolnostì mohly vést na povrch, ale že si nenì jistý.“

„To je bohužel pravda.“ Řezbář zkřìžil ruce na prsou. „Přestože bych se

odsud moc rád dostal − nestojìm o to, aby si na mně v půlce cesty

pochutnaly nějaké žravé potvory.“

„ Takovou jistotu nebudeme mìt nikdy,“ odfrkl si Sisaroth a ukázal kolem

sebe. „Rozhlédněte se. Máme vynikajìcì, statečné válečnìky a jednu cîanai.

S touto malou armádou by se nám to mělo podařit!“

„Ale my potřebujeme velkou armádu,“ namìtl Tirîgon klidně. „Takovou,

která bude mìt stovky válečnìků, co se ničeho nebojì a každého nepřìtele

hravě rozsekajì na kousky, stejně jako to Tossàlor dělá s mrtvolami elfů.“

„Chtěl by sis tu vybudovat třetì Dsôn?“ Sisaroth ukázal na strop a myslel

tìm zemský povrch. „Zapomněls, proč jsme se ocitli v tomhle labyrintu děsu

a nebezpečì? Tam nahoře na nás čekajì rodiče a pomsta těm, kteřì nás falešně

obvinili. Tys přece byl tìm, bratře, kdo nás dobrovolně následoval, aby nás

přivedl domů. Co tě tu najednou zdržuje?“

188

„Nic. Ale jsem proti tomu, abychom svévolně hazardovali se životy, které

jsme si před nedávnem zachránili za cenu nemalého utrpenì a těžkého boje,“

vmetl mu Tirîgon do tváře.

Crotàgon, Tossàlor, Esmonäe a Marandëi se drželi stranou.

Firûsha je velice dobře chápala. Vyčkávajì, jak spor mezi sourozenci

skončì.

Všichni tři již také řekli svůj názor: Marandëi bude následovat Sisarotha,

protože je v jeho službách, Crotàgon se chtěl spolu s Tossàlorem vrátit,

Esmonäe rovněž. Dávali však přednost stejné jistotě, jakou požadoval

Tirîgon.

Na to se už nemůžu dìvat. Oni se kvůli tomu ještě rozhádajì. To bylo to

nejhoršì, co si Firûsha dokázala představit, a proto se zvedla. „Navrhuji

kompromis, milì bratři,“ pronesla svým opojným hlasem. „Dnes si

stanovìme moment nekonečna, kdy vyrazìme, bez ohledu na to, co do té

doby vypátráme. Ať už najdeme bezpečný průchod ven, nebo ne.

Kdybychom ho našli dřìve, vrátìme se Dsônu spìše.“

Sisaroth přikývl na souhlas, zdálo se však, že má výhrady. „Za

předpokladu, že tento moment nebude ležet přìliš daleko v budoucnu.“

„Ale ani ne přìliš blìzko,“ kontroval Tirîgon zarytě a nepřátelsky.

Jsou jako stìnovì vlci, kteřì mezi sebou bojujì o revìr. „Takhle se nikam

nedostaneme. Protože nejsme schopni dospět k řešenì, necháme rozhodnutì

na Bezectných,“ navrhla Firûsha rychle, aby zabránila dalšì konfrontaci.

Poprosila Tossàlora, aby ve své sbìrce elfských kostì vyhledal jednu z nich.

Snažila se na něj nedìvat moc dlouho, protože jì alfův chladný, zkoumavý

pohled nebyl přìjemný. Vyvolával dojem, že umělec pečlivě posuzuje každé

tělo. „Nesmì být moc malá.“

Tossàlor zalovil v tašce, kterou měl přehozenou přes rameno, a vylovil

z nì jednu dlouhou stehennì kost, která byla čistě zbavená masa a na světle

bělostně zářila. „Tahle by mohla být vhodná.“ Položil kost na stůl.

„Nynì na ni Crotàgon udeřì plochou stranou oštěpu,“ pokračovala Firûsha

s výkladem svého záměru.

Tossàlor chtěl protestovat proti zničenì své kosti, hned ale ústa zase

zavřel. „Pro mě za mě. Ať ten mrtvý elf posloužì našì jednotě,“ zabručel.

„Děkuji ti za pochopenì. Tak dělej, Crotàgone. Každý úlomek bude

odpovìdat jedné desetině části nekonečna, po kterou zůstaneme v bezpečì

paláce a po jejichž uplynutì vyrazìme.“ Firûsha pohlédla nejdřìve na

jednoho, pak i na druhého bratra. „Budete se toho držet?“

„Nevìm, jestli je to dobrý…“ nadechl se Tirîgon, když mu Esmonäe

nečekaně položila ruku na stehno. Zmlkl.

189

Marandëi to postřehla, pravé obočì jì vystřelilo do výše. Firûshi neuniklo,

že Esmonäe jejì pohled vyzývavě opětovala. Co to má znamenat? V duchu

zaúpěla. Ať už v našì malé skupině nevypukne žádný dalšì spor.

„Inàste, Bezectnì a Samusine! Prosìme vás, staré i mladé bohy, sešlete

nám své rozhodnutì.“ Crotàgon udeřil.

Deska stolu se zatřásla pod prudkostì rány, kost se rozpadla na tucty

maličkých úlomků, které jak Sisaroth, tak i Tirîgon pozorně počìtali.

Sedmdesát sedm. Ve tvářìch obou bratrů se však nadále zračila

nespokojenost. Ani jednomu z nich se to nelìbilo.

Za chviličku si začnou vymýšlet vytáčky, aby se toho nemuseli držet.

Musìm mezi nimi nastolit mìr. Mezi všemi. Potřebujeme držet pospolu. „Teď

tady složìme přìsahu,“ pronesla Firûsha slavnostně. „Přìsahejte, že si po

dobu, kdy budeme ve Phondrasônu, nebudeme navzájem škodit a ubližovat.“

„Co to má znamenat?“ Esmonäe vypadala zaskočeně, zároveň si však

uvědomila, že tìm může vzbudit podezřenì, takže se viditelně snažila nedat

na sobě nic znát. „Chci řìct, beztak spolu všichni držìme.“

Rovněž z nakyslého výrazu v Tossàlorově obličeji se dalo snadno vyčìst,

že při tvorbě dalšìch uměleckých děl potajì počìtal s mnoha kostmi

přìtomných. Zdálo se, že mu kosti samotných elfů nestačì.

To jsme pěkný spolek. Nebudìme moc velkou důvěru, pomyslela si

Firûsha. Copak si už všichni vymysleli vlastnì plány? Soudržnost, jaká vládla

mezi alfy v Dsônu, ve Phondrasônu neexistovala.

„Myslìm, že ta přìsaha má smysl,“ souhlasil alespoň Crotàgon. „Možná

nás někdy ochránì lìp, než si teď dokážeme představit.“ Pohlédl na Firûshu.

Z jeho výrazu bylo zřejmé, že si myslì totéž co ona.

„Jako kdyby nás přìsaha uměla ochránit před zrádnou čepelì,“ namìtl

Tirîgon tiše a zadìval se na regály s knihami.

Marandëi ještě jednou udeřila holì o zem. „Znám způsob, který přìsaze

dodá mnohem většì váhu. Je to takový malý obřad: každý z nás si vybere

jeden úlomek kosti. Neměl by být moc velký,“ pravila vzletně.

Shromážděnì tak učinilo. Některým se to nejevilo jako něco důležitějšìho

než maličká laskavost, jako přiznánì učiněné jen tak naoko, Esmonäe to

podle pohrdlivého výrazu ve tváři považovala nanejvýš za kejklìřský trik.

„Zvedněte je do výše a ať se navzájem dotýkajì.“ Všichni uposlechli

jejìho pokynu a cîanai poté zamumlala nějaké kouzlo.

Kolem pozvednutých úlomků kosti se okamžitě zatmělo a kosti nabraly

tmavou barvu. Úlomky zapraskaly a zaskřìpaly, jako by je zachvátil

neviditelný oheň.

„Ty… ty úlomky zteplaly,“ podivil se Tossàlor. „Jsou teď černé jako

noc.“

190

„Nynì na nich spočìvá smrtelná kletba,“ prozradila Marandëi se lstivým

úsměvem ve tváři a uvolněně si vydechla. „Padne na každého, kdo svůj

úlomek kosti odložì nebo někomu udělá něco zlého.“ Marandëi si vzala

vlastnì úlomek jako prvnì a schovala ho do kapsy. „Na vašem mìstě bych na

něj dávala dobrý pozor.“

Esmonäe na ni nechápavě hleděla. „Jsi při smyslech? Mluvilas o nějakém

obřadu, ne o smrtelné kletbě, ztřeštěná čarodějnice! Vezmi tu kletbu

zpátky!“

„To nemůžu, prchlivá alfko,“ odsekla cîanai. „Dokážu ji zlomit nejdřìve

tehdy, když kletba připravì někoho o život. Musì se aspoň jednou vyplnit.“

Pokrčila rameny. „Proč se tak rozčiluješ? Zkřìžila jsem ti tajné plány?“

Esmonäe vztekle mlčela. Tossàlor sklopil zrak, jako by byl přistižen při

něčem nedovoleném, a i on zasunul úlomek do kapsy.

„Měla jsi nás varovat,“ ozval se Sisaroth a odfrkl si. „Jsi v mých

službách…“

„Vy byste to odmìtli,“ zastala se cîanai Firûsha. Kletba nebyla to, co jsem

měla na mysli, ale odradì je, aby si šli navzájem po krku.

„Ale jestli svůj úlomek ztratìm nebo mi ho někdo ukradne?“ Esmonäe se

nehodlala jen tak dát. „Nechci zemřìt kvůli hloupé náhodě.“

„Tak si na něj dávej pozor.“ Crotàgon kývl na Marandëi. „Pravda je, že já

bych s touto kletbou nikdy nesouhlasil, ale nynì jsem za ni rád. Dává nám

jistotu. Nám všem. “

Firûsha se cìtila neurčitým způsobem vinna. Marandëi využila situace

a pojistila se. Co znamenal jejì pohled, když se dìvala na Esmonäe? Má z nì

strach? Po skončenì porady si o tom chtěla s cîanai pohovořit.

„Nynì už na tom nic nezměnìme. Pojďme, dejme se do práce.“ Sisaroth se

zvedl. „Přìteli Tossàlore, vyznač nám mìsta, o nichž si myslìš, že vedou na

povrch. Vezmeme si papìr, pero a inkoust a doplnìme elfské mapy.“ Umělec

přikývl na souhlas a zvedl se ze židle, společně vyšli z knihovny.

Shromážděnì se postupně rozcházelo. Tirîgon se vytratil spolu s Esmonäe,

Marandëi vzala do ruky jednu ze svých knih, uvelebila se u okna a ponořila

se do spisu.

Nynì jsme jednotnì. Ale nikdo z toho nemá opravdovou radost. Firûsha

vyhlédla oknem na jezero z tekutého skla a most, na němž byly uložené

mrtvoly elfů.

Při pohledu na mrtvé si vzpomněla na vlastnì boj s Ukormorijci, který by

bez pomoci Sisarotha a Crotàgona nepřežila. Pokud se házenì kamenů vůbec

dá považovat na boj.

Trestuhodně jsem zanedbala výuku zacházenì se zbraněmi. Osud rozhodl,

že ve Phondrasônu strávì téměř osm částì nekonečna, a během té doby určitě

dojde k dalšìm bojům.

191

Potřebujeme každou paži, která udržì meč. S Tossàlorem nemohli počìtat.

Ten spatřoval náplň svého života v umělecké rovině a pravděpodobně se už

teď těšil na prvnìho mrtvého alfa, aby ho mohl vykostit.

Firûsha věděla, že je dostatečně rychlá a obratná, aby z nì byla dobrá

bojovnice. Mám k tomu všechny předpoklady.

Když obr vstal a chystal se odejìt, alfka se k němu otočila. „Crotàgone?“

„Poslouchám.“

„Dobře si pamatuju, jak jsi se mnou zacházel, když jsem se ocitla ve

Phondrasônu. Před bratry jsem o tvém chovánì pomlčela. Proto mi něco

dlužìš.“ Odhodlaně na něj pohlédla. „Nauč mě bojovat, a já ti zazpìvám tolik

pìsnì, kolik jich budeš chtìt slyšet. Chci umět zacházet s čepelì lépe než mì

bratři.“

„Proč lépe? “ podivil se Crotàgon a překvapeně na ni pohlédl.

„Protože bych chtěla vládnout zbraněmi tak dokonale, abych je jimi

mohla dostat od sebe v přìpadě, že by se pustili jeden do druhého. Vìm, jak

snadno umì Sisaroth vzplanout a jak tvrdohlavý bývá Tirîgon, což mezi nimi

při všì lásce často vedlo k ručnìm sporům už v Dsônu. Jestli je porazìm,

dokážu je odzbrojit.“ Firûsha postřehla, že se Marandëi za knihou pobaveně

ušklìbla. Myslì si, že fantazìruju.

Crotàgon přikývl na souhlas a výmluvně se usmál. Zřejmě za jejìm

přánìm spatřoval zcela jiné záměry.

192

2. KNIHA

ZKOUŠENÍ

193

Čas plynul

a sourozenci pokračovali v naplňovánì svých plánů.

Centrum všeho tvořil ostrov v jezeře z tekutého skla.

Nepřìstupný a nedobytný pro všechny nepřátele,

pokud neuměli létat.

Sisaroth, Tossàlor a Marandëi neúnavně procházeli

jeskyněmi, chodbami a štolami a krok za krokem

odhalovali tajemstvì smrtelného labyrintu.

Přitom zkoumali okolì ve stále většìch kruzìch.

Tirîgon společně s Esmonäe kráčeli v bratrových stopách.

Pátrali po alfech, zmatených a poslaných do vyhnanstvì,

aby je zìskali pro svou věc: pro pospolitost.

Na každého z nich byla seslána smrtelná kletba,

aby svým životem ručil za dané slovo.

Firûsha dostávala lekce v boji

a školila svůj hlas koncerty

pořádanými pro Crotàgona a všechny, co s nimi na ostrově žili.

Jejì hlas je spojoval,

vnášel do myslì alfů jednotu a soulad.

Pro nesmrtelné duše, které nikdy neměly dost, to bylo něco opojného.

Kruhy se stále zvětšovaly,

počet alfů narůstal.

Na ostrově vznikly stavby, aby bylo kde ubytovat nové válečnìky.

Ze staveb vyrostla obrovská pevnost obklopujìcì palác,

z můstků široké mosty,

z válečnìků obrovské vojsko,

a ze skromného útočiště jádro nové alfské řìše.

Bestie a stvůry se skrývaly,

jakmile zaslechly zvuk alfských rohů.

Óarcové odváděli poplatky,

válečná knìžata skláněla před trojčaty hlavy,

celé jeskynnì řìše se jim vzdávaly.

Pohleď:

194

Tirîgon stvořil pro trojčata vojsko, které jim zajistì návrat do vlasti.

Sisaroth vyhotovil mapu, na nìž byly vyznačené nekonečné cesty.

Firûsha se stala prostřednicì mezi oběma bratry a pečovala o jejich jednotu.

Jedna věc však všechny nahlodávala:

žádná z nalezených cest nevedla do vlasti.

Úspěch Mladých bohů však

vyvolával závist a nevoli

mocných vládců ve Phondrasônu,

kteřì se po dlouhou dobu cìtili před nimi v bezpečì.

Počátky, z eposu „Mladì bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

195

I.

Jmenuj mi zbraň,

která zabíjí líp

než nejostřejší čepel.

Volíš lest?

Inu, máš skoro pravdu.

Neboť nejostřejší zbraní,

jakou můžeš použít,

je rozum.

Požehnaný je ten, kdo

jí umí vládnout,

neb mnozí si pletou

lest s rozumem.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

196

Phondrasôn

Sisaroth zamyšleně postával v knihovně paláce, který svého času patřil

jen Marandëi. Cîanai ji teď věnovala trojčatům, protože chtěla mladým

panovnìkům propůjčit důstojný přìbytek odpovìdajìcì jejich postavenì. Stejně

tak byl na odpovìdajìcì úrovni i jeho oděv, sahajìcì až k zemi a zdobený

stojatým lìmcem posázeným černými výšivkami, takže šedobìlý podklad

tenké látky téměř nebyl vidět.

Sisaroth si obhlìžel mapu, kterou zhotovil a jež zabìrala celou jednu stěnu.

Výsledky svého pátránì, které do nì průběžně zakresloval, se mezitìm táhly

po bočnìch stěnách, po podlaze i po stropě.

Konec přesto nebyl na dohled.

Phondrasôn nemohl stvořit pouze jeden jediný bůh. Sisaroth založil ruce

za záda. Nekonečné bludné cesty, ale jak se zdá, žádná nevede do Dsônu!

Jak jsme se sem v těch klecìch vůbec dostali?

Alf s neochvějnou jistotou věřil tomu, že se štoly tu a tam měnì: mizely

nebo se prodlužovaly, najednou zamìřily nahoru nebo dolů. Odpovědnost za

tato nežádoucì kouzla přikládal magii. Vypadalo to, že si s alfy žertem

pohrává a věci, které považovali za dané, měnì, jak se jì zlìbì.

Tirîgon se mu kvůli tomu posmìval a značkami na skále mu dokazoval, že

tomu tak nenì. Námitku, že magická sìla obměňuje i značky, aby byly jejì

klamy dokonalé, bratr odmìtal akceptovat.

Při pohledu na rozrůstajìcì se řìši musel však Sisaroth připustit, že se bratr

zhostil svého úkolu dobyvatele a podrobitele velice dobře. Já jsem lepšì

válečnìk, on je zkušenějšì a lstivějšì stratég.

Mapa Sisarothovi ukazovala stále většì řìši. Jeskyně, které měla trojčata

pod bezprostřednì kontrolou, byly vyznačené modrými provázky, ty, které

jim odváděly poplatky, žlutými a oblasti, kde vládli alfy dosazenì

mìstodržìcì, byly označené zeleně.

Rudě orámované byly jeskyně, z nichž mohlo alfské řìši hrozit nebezpečì.

Ať už kvůli těžko porazitelným nestvůrám, přìliš velkému počtu obyvatel

nebo jiným okolnostem.

Připìchnuté kousky papìru s kombinacemi čìsel a znaků představovaly

přesnějšì klìč ke každé oblasti. Tyto podrobnosti byly rovněž zaznamenány

v knihách, uložených v regálech.

Sisaroth sice vyznačil u některých jeskynì jejich polohu, bylo však nutné

je ještě důkladněji prozkoumat. Vyskytly se přìpady, kdy na něj a Tossàlora

zaútočili mìstnì obyvatelé a alfové se museli stáhnout dřìve, než shromáždili

potřebné vědomosti. Jindy se některá mìsta jevila přìliš nepřehledná, přìliš

obrovská nebo nedostupná, takže je nemohli cestou pečlivě zmapovat.

197

Jakmile Sisaroth vyrazil na cesty po jeskynìch, patřily k jeho základnì

výbavě motouz a křìda. Dìky tomu se pokaždé šťastně vrátil zpátky.

Ještě toho máme hodně na práci. Sisaroth se podìval oknem ven. Někdy

zapochyboval, zda mu bude sedmdesát sedm úlomků nekonečna stačit.

Doufal, že časem učinì náhodný objev. Měl bych se zeptat Bezectných.

Rituál, při němž se snažil vyprosit si nějaké znamenì od starých bohů,

kteřì žili dávno před Inàste a Samusinem, v sobě ale skrýval jisté nebezpečì.

Jak pro něj, tak i pro ostatnì alfy, kteřì se rituálu zúčastnili. Když byl odeslán

do vyhnanstvì, byl s výcvikem na kněze na samém začátku. Chyběla mu

jistota jak v gestech, tak v zaklìnadlech.

Přesto bych se toho odvážil. Nejdřìve však hodlal spolu s Tossàlorem

a oddìlem zvědů pokračovat v hledánì cesty. Doufám, že umělce nepřepadlo

nové tvůrčì obdobì, jinak bych musel čekat.

Tossàlor využil přìležitosti a na cestách shromažďoval kosti nejrůznějšìch

stvůr. V dìlně, kterou si v paláci zřìdil, se hromadil surový materiál na dalšì

umělecká dìla. Tossàlor z kostì vyřezával, piloval a sestavoval skoro

všechno, od největšìch lustrů až po filigránské hřebeny a výjevy

z tenoučkých plátků. Dokázal v dìlně strávit celé momenty nekonečna, aby

pak z nì vyšel a ukázal ostatnìm svůj nejnovějšì výtvor. Sisaroth jich vlastnil

hned několik. Ale nejistý pocit, který ho přepadal, když umělci hleděl přìliš

dlouho do očì, ho stále neopouštěl. Tossàlor kolem sebe šìřil mimořádně

nepřìjemnou auru.

Širokým mostem před severnì bránou vyrazila ven skupina čtyřiceti

válečnìků. Od Tirîgona dostali za úkol udělat pořádek v provincii Efrigûr.

Nedorazily odtamtud stanovené poplatky, což znamenalo buď povstánì, nebo

možnost, že provincii dobyla jiná moc. Vojáci se měli vypořádat s oběma

variantami.

Bratrovi se lìbì dělat vojevůdce. Na to, že původně chtěl sestavit vojsko

pouze kvůli zajištěnì našeho bezpečného návratu do Dsônu, se rozkročil

hodně zeširoka. Sisaroth ho varoval, aby jednotky přìliš nerozděloval. Ale

zdálo se, že Bezectnì stojì na straně malých alfských bojůvek. Phondrasôn

nebyl připraven na disciplinované vojsko. Vì, co dělá a jak má válečnìky

nasadit.

Sisarothovi se v prvnì řadě nelìbila skutečnost, že Tirîgon přibìral

každého alfa, na kterého narazil. Vyhnanci občas čekali přìmo před branami,

jen aby se k nim směli připojit. Dokonce i když se doznali k nejhrůznějšìm

zločinům nebo jim z očì vyzařovalo šìlenstvì − bratrovi to nijak nevadilo.

Až přìliš se spoléhá na magickou přìsahu. Sisaroth vylovil z regálu jednu

z knih, v nichž byly zaznamenány podrobnosti o dobytých územìch. Ať si. Já

musìm splnit svůj úkol. Rozevřel knihu a vyhledal záznamy o sedmé

kaverně.

198

Tato jeskyně mu prostě nedopřávala klid.

To, že pořád ještě držela a nezhroutila se, přestože se ve stěnách

objevovala jedna dìra za druhou, považoval Sisaroth za hotový zázrak.

Vzhledem k zaobleným tvarům štol, které k nì vedly nebo z nì vycházely,

věřil, že je do skály vyhloubila voda. Kdyby ta voda přicházela z povrchu,

znamenalo by to, že jedna z chodeb vede na svobodu! Čtyři chodby už

s Tossàlorem prozkoumal, nynì si vybìral dalšì.

Někdo zaklepal, dveře se otevřely.

Dovnitř vstoupil člen palácové stráže a sklonil hlavu. Stylově zdobená

zbroj, vytvořená z legovaného železa a tionia, chránila alfa před čepelemi

a šìpy. „Promiň mi, Sisarothe, ale přivádìm ti posla,“ zaznělo zpod prosté

helmy.

„Doveď ho dovnitř.“

„Nenì to nikdo z našich vojáků.“

Sisaroth zvedl hlavu od popsaného papìru a ukázal na mapu. „Ze které

jeskyně nebo kaverny přišel?“ Sisaroth chtěl vědět, co ho čeká, než onoho

barbara, óarca nebo co je dotyčný zač, přijme.

„To neřekl.“

Nováček? Sisaroth se udiveně otočil ke strážnému. „Jaká rasa?“

„Řekl bych, že podzemšťan. Já jsem ještě žádného z nich nepotkal, ale

jeho postava a chovánì odpovìdajì popisu,“ odvětil ozbrojený alf nejistě.

„Z většì části.“

„Je ozbrojený?“

„Ano. Něčìm jako… já bych to nazval meč. Je úplně černý a podle mě

vypadá jako ryzì tionium, což mi připadá zvláštnì. Ale ve Phondrasônu je

mnoho věcì zvláštnìch.“

„A proč ho přivádìš ke mně? Copak rozkaz neznì tak, že nižšì tvorové

a neznámì majì zůstat u vchodu mezi vnitřnì a vnějšì hradbou?“

„Já… jsem si nebyl jistý, jestli to je nižšì tvor,“ přiznal se strážný. „Než

abych na sebe přivolal tvou nelibost a nesl odpovědnost za rozpoutánì války

s nějakou neznámou jeskynì, pomyslel jsem si, že bude lepšì, když ho

přivedu rovnou k tobě. Nechal jsem ho pod dohledem čtyř válečnìků.“

Sisarotha se zmocnila zvědavost. „Co tě přimělo pochybovat?“

„Prohlásil o sobě, že je vyslancem knìžete, kterému patřì celý

Phondrasôn,“ oznámil mu alf zajìkavě. „A nepůsobì dojmem, že by měl

strach.“

Nemá strach, přestože z paláce nemusì vyjìt živý? „Podìvejme se na něho!

Podzemšťané teď vznášejì nároky na naše jeskyně jenom proto, že se ve

štolách cìtì jako doma?“ Sisaroth zaklapl knihu tak rázně, že se stránky

zavřely s hlasitým třesknutìm a v průvanu, který tìm způsobil, se mu na čele

rozevlály černé vlasy. „Doveď ho dovnitř.“

199

Strážný se uklonil a hlasitě zavelel.

Dvojité dveře se otevřely.

Čtyři ozbrojenì válečnìci přivedli dovnitř jednookého podzemšťana

v postřìbřené kroužkové košili, vyztužené tioniem. Pod pravou pažì měl

zčásti černou, zčásti střìbrnou helmu, levá, silná ruka s krátkými prsty

připomìnajìcìmi drobné pahýly spočìvala na rukojeti zbraně, houpajìcì se mu

u pasu. Zhotovil si zvláštnì úchyt, aby se mu zubaté konce zbraně nezadrhly,

když bude meč tasit.

„Ty?“ Sisaroth v mžiku poznal vrásčitý obličej s hnědým knìrem, který

byl pořád ještě krátce zastřižený. Podzemšťan, který mě chtěl zabìt!

Mimoděk položil pravici na dýku.

V jediném, pravém oku přicházejìcìho posla se zalesklo, v obličeji se mu

zračil údiv. Podzemšťan zpomalil krok. Bylo jasně vidět, že i on si

vzpomìná, tehdy koneckonců procházel přìmo kolem něj. „Pozdravuji tě

jménem svého pána,“ prohlásil melodickým basem. „Mýlìm se, nebo jsme se

už jednou potkali? V jednom tunelu?“ Zatvářil se zamyšleně. „Jak dlouho to

jen může být?“

„Dlouho pro smrtelnìky, přiměřeně pro nesmrtelné. Ano, setkali jsme se

a bojovali spolu.“ Sisaroth zůstal pozorný a dal strážìm znamenì, aby na

podzemšťana namìřily oštěpy. Zbraně tiše zamìřily na hosta. „Našel sis

knìžete, abys mu sloužil?“

„A tys ze sebe udělal knìžete a necháváš se obsluhovat. To musì být moc

přìjemné.“ Hroty, které na něho mìřily, nevyváděly podzemšťana z klidu.

„Můj knìže si mě našel a já mu musìm sloužit. Dokážu si představit mnohem

přìjemnějšì věci než oddaně sloužit nějakému Gålranovi žadárovi. Ale jeden

si nemůže vždycky vybìrat. V jiné době a na jiném mìstě jsem se jmenoval

Tungdil Zlatoruký, ale dal bych přednost, abys mne nazýval Balodil.“

„Já jsem Sisaroth, jak už zajisté vìš.“ Malý, usmrkaný a drzý chlapìk,

jemuž při každém nádechu a výdechu čpěla z nosu zatvrzelost, se alfovi

svým způsobem zamlouval. Co je Gålran žadár? Ukázal na zbraň podobajìcì

se meči. „Stejně jako předtìm ji zase máš u sebe.“

„Krvežìznivec mi prokazuje mimořádně dobré služby. Čepel prorazì

všechno, co zasáhne. Takové věci jsou zapotřebì, když cestujete

Phondrasônem.“ Podzemšťan se pousmál a prohrábl si zarovnaný hnědý

vous, v němž se třpytily střìbrné pramìnky. „Na můj vkus jsme toho

napovìdali vìc než dost. Pojďme k věci a k poselstvì, které mám předat: ty

a tvoje černoočka jste si vybudovali vlastnì řìši, aniž byste předtìm požádali

mého knìžete o dovolenì. Proto…“ Podrážděně se odmlčel, když se Sisaroth

burácivě rozesmál a skočil mu tìm do řeči. „To bych nedělal.“

„Co? Vysmìvat se ti?“ Ten chlapìk mě umì pobavit! Byl by rád, kdyby

u toho byli oba zbývajìcì sourozenci, aby si ho mohli prohlédnout

200

a poslechnout. Odložil knihu stranou a setřel si z tvářì slzy smìchu. Pak

Sisaroth zasunul ruce do kapes a mìrně se předklonil. „Směji se tak hlasitě

a tak dlouho, jak se mi zachce, abych ti ukázal, co si o tvé zprávě myslìm.

Tungdile. Tak přece znělo tvoje jméno?“ Napřìmil se a ušklìbl. To je směšné.

Moc směšné!

„To je chyba, černoočko. Často jsem musel na vlastnì oči přihlìžet tomu,

jak mocnějšìm, než jsi ty, přinesl jejich smìch smrt. Můj mistr se velice

dobře vyzná v uměnì, jak proměnit veselost ve smrt.“ Tungdil zachovával

klid a přejel si rukou po klapce, která mu zakrývala oko. Byla ze střìbra,

vykládaná černým kovem a úlomky diamantů. Tmavý kožený pásek ji

přidržoval na mìstě.

Sisaroth se zadìval na vzory na klapce. Podobné tvary spatřil na

Marandëiných cîanaiských knihách. Ţe by se ten chlapìk vyznal v magii?

„Dejme tomu, že bych ti věřil, že nějaký takový knìže existuje a že sis tuhle

historku nevymyslel: co ten knìže chce?“

„Abys k němu přišel a abyste se společně dohodli, jak to s vámi dále

dopadne.“ Tungdil se mìrně předklonil a napodobil Sisarothovy pohyby. „To

znamená: aby to s vámi dobře dopadlo. Jestli na tu schůzku nepůjdete,

vymřete rychleji než stádo jednorožců ve Phondrasônu.“ Nynì se zase on

dunivě, chmurně zasmál, když zjistil, že se Sisaroth už zdaleka netvářì tak

vesele. „Aha, už to začalo! Vidìš, že tě přešla chuť na žerty. Mě by taky

přešla, to rád přiznávám.“

Sisaroth ukázal na obrovitou mapu na stěně. „Postřehneš tìm svým jednìm

okem, kde všude už jsme? Nikde jsem nenarazil na tvora, který si řìká

Gålran žadár.“

„Já svým jednìm okem vidìm, kde všude jste ty a tvoji lidé nebyli, a to je

mnohem důležitějšì,“ opáčil Tungdil s úšklebkem. „Jste od mého knìžete

ještě hodně daleko, a on přesto neustále vì, co provádìte.“ Pomalu natáhl

ruku, ukazováčkem ukázal na papìry připìchnuté ke stěně. „Znám mapy,

které jsou desetkrát většì než tady ta.“ Rty mu neopouštěl úšklebek. „Ach

ano, mám ti vyřìdit, že tě očekává, a nejen tebe, ale i tvé zástupce.“

„Kdy?“

„Hned. Zavedu vás k němu.“

Nikde žádná úcta, žádný respekt! Na Sisarotha už toho bylo přespřìliš.

„Co mi bránì v tom, abych tě teď nechal zabìt?“

„Okolnost, že kdyby ses mě dotkl, nezůstalo by z tohoto paláce, téhle

pevnosti a této jeskyně vůbec nic,“ odpověděl Tungdil přátelským hlasem.

„Gålran žadár by si mou smrt vyložil jako odmìtnutì jednat s nìm, a to by

vedlo k tomu, že by nebyl ochoten dále akceptovat vaši přìtomnost ve své

řìši.“ Tungdil jednou nohou dupnul na zem. „Možná jsi to ještě nepochopil,

ale ujišťuji tě, že jste tady hosté, žádnì pánové.“

201

Drzý úšklebek, který Sisarotha zpočátku pobavil, v něm tentokrát vyvolal

hněv. Já ti to šklebenì vyřežu z tváře dýkou. Tossàlor si to pak zarámuje

a pověsì na stěnu.

Nemohl se rozhodnout, čemu má z toho, co se právě doslechl, věřit,

a čemu ne. Zaráželo ho, že v žádné jeskyni, kterou si dosud podrobili,

nepadlo jméno Gålran žadár. Totéž platilo i pro mìstodržìcì, které si vybrali

mezi barbary. Podzemšťan tedy musì lhát.

Nebo mně ani mým sourozencům o tom všemocném knìžeti schválně nic

neřekli, protože ti, které jsme si podrobili, doufajì, že ten tvor přijde

a osvobodì je. Přál si, aby zde byli i Firûsha s Tirîgonem a pomohli mu

s rozhodnutìm. „Musìm se poradit.“

„Dobrá.“ Podzemšťan zkřìžil široké ruce na hrudi, postřìbřená kroužková

košile tiše zacinkala. „Počkám.“

„Bude to trvat.“

„To nesmì.“ Tungdil se zašklebil.

„Ne,“ prohlásil Sisaroth po kratičké pauze. „Chtěl bych nějaký důkaz

toho, že ten knìže skutečně existuje. Jenom proto, že se tu objevì nějaký

zatoulaný podzemšťan, se já a mì sourozenci nevydáme na cestu do

neznáma.“ Vyzývavě máchl rukou. „Nuže? Co mi můžeš nabìdnout?“

Tungdil si povzdechl. „Takové řeči znám až moc dobře. Stejně jako ty

uvažovalo i mnoho jiných, a i to chápu. Můj knìže a mistr mi proto dal jeden

dárek, který tebe a tvoje sourozence jistě přesvědčì.“ Pomalu sáhl k opasku

a vytáhl odtamtud sponu z bìlého zlata zdobenou četnými ornamenty, do nìž

byl uprostřed zasazený černý onyx. „To je pro tebe. Když ten kámen

stiskneš, dostaneš svůj důkaz.“ Hodil mu sponu.

Já se toho nedotknu. Sisaroth uhnul, šperk s cinknutìm dopadl na zem.

Nedůvěra alfovi zabránila dárek chytit.

Jenže nic se nestalo.

Otevřenými dveřmi vstoupil dovnitř Tirîgon v černé zbroji z tionia, jak se

slušì na dobyvatele. Doprovázela ho Esmonäe. Tiše se smála a žertovali

mezi sebou jako dva milenci.

Sisaroth dlouze pohlédl na alfku, která ho čìm dál vìc přitahovala.

Ráda se vyzývavě oblékala a zdůrazňovala svou postavu, aby přitáhla

pozornost, jakmile se někde objevì. Právě to se jì opět podařilo přiléhavými,

tmavě rudými šaty, na nichž bylo několik rozparků. Esmonäe si tìm nijak

nezadala, ale nabìdla ostatnìm pohled na čistou, bělostnou kůži.

Vypadala by dobře i po mém boku. Sisaroth tuto myšlenku okamžitě

zavrhl. Esmonäe patřì jeho bratrovi. To by zbytečně vyvolalo zlou krev.

Firûsha už tak toho musì mezi námi dost urovnávat.

Tirîgon si všiml strážì a podzemšťana. „Ale, bratře! Koho to tu máme,

zajatce, nebo návštěvnìka?“

202

„Nebo je to půlka nějakého jiného tvora?“ dodala Esmonäe posměšně.

„Ale ne, jak jsem to jen mohla přehlédnout: pod zemšťan, žádný pod půlčìk. “

Tungdil se obhrouble zasmál. „Vìš, kdy má alf černé očnì jamky?“ zeptal

se. „Když mu vydloubneme oči.“ Zaklonil hlavu a dunivě se zasmál. „Řekl

jsem si, že zkusìm být stejně duchaplný jako ty.“

Tirîgon pohlédl na Sisarotha. „To je tvůj dvornì šašek? Jestli ano, měl by

si své vtipy trochu vybrousit.“

Esmonäe postřehla sponu a sklonila se pro ni.

„Ne.“ Sisaroth rychle oběma vysvětlil, proč k nim podzemšťan přišel.

„Tenhle šperk má přinést důkaz, že řìkal pravdu. Stiskneme ten kámen,

a dostaneme představu o moci jeho mistra.“

Na Tirîgonovi bylo vidět, že ho poslův přìchod a jeho novinky rozhodně

nenadchly. Považoval se za pána Phondrasônu. „Gålran žadár? To jméno mi

nic neřìká,“ prohodil opovržlivě. „A kdyby byl opravdu knìže, objevil by se

s vojskem, aby na nás udělal dojem. Vyslat jednoho podzemšťana, i když má

nablýskanou zbroj a nestydatý jazyk, nemluvì ve prospěch jeho mistra.

Copak my posìláme gnómy, když chceme začìt jednat?“ Podìval se na bratra,

Esmonäe ho zároveň pohladila po zátylku.

On ten požadavek k setkánì určitě odmìtne. Sisaroth na něj kývl. A já si

myslìm to samé co on. Tìm byla přehlasována i přìpadná Firûshina námitka.

„Abys rozuměl: to je naše odpověď.“ Tirîgon zvedl nohu a došlápl,

podrážkou dupl na sponu, aby ji rozdrtil.

Před pevnostì zazněla ohlušujìcì detonace.

Sisaroth polekaně otočil hlavu a pohlédl z okna. Viděl, jak byla severnì

brána vyrvána ze závěsů a kousìčky železa se rozlétly po okolì. Rozestavěné

vojáky zasypaly šrapnely a úlomky železa a tlaková vlna je smetla pryč.

Mnoho z nich přistálo ve smrtonosných vlnách skleněného jezera, ti

šťastnějšì skončili s těžkými poraněnìmi na mostě. Vzduch byl plný

zvìřeného prachu.

Tìm ale zkáza neskončila. Otřesem se ze skály nad bránou vylomil široký

balvan, zřìtil se dolů a prorazil most v délce sedmi kroků. Tìm se severnì

cesta stala nepřìstupná.

„Je zcela nepodstatné, jestli kámen stisknete, nebo na něho stoupnete,“

podotkl Tungdil. „Měl jsem zmìnit, že jsem druhou sponu náhodou ztratil

kdesi u té brány. Představte si, že by ta spona ležela… řekněme… přìmo

v pevnosti. Nebo v této mìstnosti. Nepotřebujete vždycky celé vojsko, pokud

máte k dispozici jiné prostředky. Magické prostředky. Považujte to za

ukázku moci mého knìžete.“ Promnul si vousy a předstìral, že se zamyslel.

„Jak vìte, jsem jako všichni podzemšťané poněkud těžko chápavý. Abych

tomu lépe rozuměl: byla odpověď černooček ano, nebo ne?“

203

„Já ti dám odpověď!“ Sisaroth vztekle upřel zrak na podzemšťana, ruka

chtěla tasit dýku.

Tirîgon ho však chytil a zabránil mu vrhnout se na Tungdila. „Zìskali

jsme představu o moci tvého knìžete a chápeme, proč bychom se mu neměli

protivit,“ odvětil. Plně se ovládal. „Já a mì sourozenci pojedeme s tebou.“

Tungdil přiložil široké ruce k opasku. „Nedělej si starosti. Znám zkratku.“

Kývl na ně a vypochodoval z mìstnosti. „Počkám na dvoře.“

Tirîgon se naklonil k Sisarothovi. „Přiveď Firûshu,“ zašeptal.

„Chceš ji vystavit nebezpečì?“ Sisaroth dostal nápad. Ukázal na Esmonäe.

„Mohli bychom ji vydávat za Firûshu a nechat sestru tady, aby to tu mezitìm

vedla. Nemám představu, jak dlouho budeme pryč.“ Nebo jsem to navrhl

proto, abych ji měl v blìzkosti?

„Ne. Firûsha bude u knìžete důležitějšì než všechny libry tionia, které

bychom mu nabìdli. Svým zpěvem pro nás zìská jeho duši.“ Bratrsky mu

poklepal na rameno. „Vyjdeme z té schůzky jako vìtězové. Úplně bez boje.“

Potom se otočil a polìbil Esmonäe. Dlouze.

Sisaroth se na něj dìval a měl pocit, jako by i on cìtil na ústech alfčiny rty.

Nedokázal se ubránit žárlivosti a touhy zìskat ji pro sebe, tyto pocity v něm

klìčily stále silněji. Jak rád bych byl na jeho mìstě!

Když se na něj Esmonäe podìvala, zatìmco se jejì ústa dotýkala

Tirîgonových, četl v narudlých hnědých očìch neskrývanou nabìdku.

Sisarothovo srdce mocně poskočilo, zalilo ho horko. Musel odvrátit

pohled. Jinak by okouzlujìcì alfka poznala, jak moc po nì toužì.

* * *

Phondrasôn

Firûsha dokončila hodinu výcviku pod vedenìm Crotàgona a v pokoji se

umyla od hlavy až k patě. Chce toho po mně čìm dál vìc.

Paže ji bolely od neustálého rozdávánì a odvracenì ran, po jednom

nepodařeném skoku ji pobolìval kotnìk, ale nestěžovala si.

Modřiny, kde ji zasáhl tupý meč, pomalu mizely, ale i tentokrát k nim

přibyly nové podlitiny. Neustálý koloběh. Crotàgon jì ušetřil pouze obličej,

tam jì nedával tvrdé rány, ale jen náznaky.

Nahá se na sebe zadìvala v zrcadle z naleštěného střìbra a postřehla

změny, které se na nì projevily od okamžiku, kdy začala s obrovitým alfem

křìžit nejrůznějšì zbraně. Postava zůstala stejná, ale zároveň se na nì zřetelně

rýsovaly svaly.

204

Budu šermovat stejně dobře, jako zpìvám. Zatìm se ještě neodvážila

vyzvat Sisarotha nebo Tirîgona na souboj. Ale brzy, jak jì mentor slìbil, ji

nechá nastoupit proti jednomu z nejlepšìch bojovnìků z palácové stráže.

S ostrými čepelemi, aby to bylo vìce vzrušujìcì. Firûsha se spokojeně

usmála a natřela se voňavým balzámem, oblékla si široké, světle rudé šaty

a do černých vlasů vetkla diadém, aby jì kadeře nepadaly do očì. Věnoval jì

ho Tossàlor, byl vyřezaný z elfì kosti a zdobený střìbrem a diamanty.

Osvěžená, vonìcì a hladová se vydala do kuchyně, aby si nabrala něco

k jìdlu.

Na rozdìl od Dsôn Sòmranu zde neměli otroky. Tirîgon na tom trval, aby

se do společnosti alfů nevloudila žádná slabá mìsta. Pestrá směsice

vyhnaných a zmatených alfů vytvářela sama o sobě dostatek třecìch ploch.

Proto se každý musel sám starat o jìdlo, což se Firûshi vcelku lìbilo.

Tak dobrá kuchařka jako Marandëi nikdy nebudu. Přesto ji bavilo

připravovat sourozencům různé pokrmy.

Marandëin palác byl velkoryse koncipovaný, ale kupodivu ne tak velký,

jak by se dalo čekat. Firûsha měla občas dojem, že stavitelé špatně propočetli

zdi a ty že jsou přìliš hrubé. Tìmto způsobem zabìraly stěny uvnitř paláce

přìliš mnoho mìsta.

Cîanai jim jednou večer v záři lustru z kostì vyprávěla, jak z paláce

vypudila staré obyvatele. Popisovala je jako tvory, jejichž tělo tvořilo sklo

a kteřì pravděpodobně původně žili ve zdejšìm jezeře a hřìčkou potulných

magických polì se z nich stali úplně jinì tvorové.

Kdo vì, co si o těch tlustých zdech mysleli. My se to nikdy nedovìme.

Firûsha v úvahách došla do klenuté kuchyně. Co dobrého bych si uvařila?

Naložila do ohniště dvě polìnka a kbelìk uhlì. Chtěla si udělat hustou

polévku.

Zvedla kulatý poklop v podlaze, vedoucì do komory se zásobami, aby si

vyhledala potřebné suroviny. Přestože byl ostrov obklopený roztaveným

sklem, panoval v zemi chlad, jako kdyby stál na ledové desce. To se výborně

hodilo pro skladovánì potravin, které by se jinak brzy zkazily.

Alfka slezla po žebřìku dolů.

Sudy, bedny a otevřené krabice stály natěsnány vedle sebe. Sklep byl

nasáklý vůnì půdy, kořìnků a uzeného.

Mám chuť na něco hutného, šťavnatého. Firûsha popadla malý košìk

a nakládala si do něj zásoby.

Do kuchyně směli vstoupit pouze trojčata a čtyři alfové, k nimž měli

největšì důvěru. Zásoby si obstarávali z různých jeskynì. Obilì, maso, kořenì,

ve Phondrasônu bylo k mánì prakticky všechno, a dalo se to sehnat dokonce

snadněji než v Dsônu.

205

Netrpěli nedostatkem, i když na některé chutě si museli nejdřìve

zvyknout, což bylo zaviněno okolnostmi. Obilì, jemuž se v záhadném světle

jeskynì a s vodou z podzemnìch řek kupodivu dost dobře dařilo, nemohlo

chutnat stejně jako obilì z klasů, na něž svìtì slunce a padá déšť.

Košìk byl plný, Firûsha se vrátila do kuchyně.

Když zavìrala poklop, uvědomila si, že zapomněla na vìno. Lahve

a soudky s vìnem byly uskladněné ve vedlejšì mìstnosti, aby nemuseli věčně

šplhat po žebřìku dolů do sklepa.

Firûsha vešla dovnitř a prohlìžela si regály. K tomu se bude nejlìp hodit

červené vìno z hroznů z Himaynu… kde ho Sisaroth přede mnou schoval?

Z kuchyně zaznělo cinkánì přìborů.

Firûsha se podìvala škvìrou ve dveřìch do kuchyně.

U sporáku stála Marandëi a zavěsila nad plameny jednu ze svých

baňatých nádob, v nichž neustále mìchala nějaké substance. Sisaroth cîanai

pověřil úkolem, aby se pokusila vyrobit lektvar, který by léčil rány. Nejlépe

okamžitě.

Marandëi právě experimentovala s nějakou hustou, zlatohnědou kašì,

která mohutně bublala. Vycházely z nì zelené výpary, které cîanai

zachycovala do nasazeného skleněného válce. Na hladkém materiálu se

usazovaly vlhké perličky a vývodem stékaly do druhé nádobky. Marandëi

chvilkami pohlédla na přesýpacì hodiny, stojìcì na dně proutěné bedničky,

kterou si s sebou přinesla.

Zamořì mi celou kuchyni. Proč to nedělá ve svojì laboratoři?

Na schodech se objevila Esmonäe. „Ach, s tebou jsem nepočìtala,“ řekla

a protáhla se kuchynì. Tmavě rudé šaty, které měla na sobě, už nemohly být

v pase užšì, aniž by šev praskl. „Hledala jsem Firûshu.“

„Nenì tady, ale hned se vrátì. Chystá si jìdlo.“ Marandëi kývla směrem

k plnému košìku.

Firûsha mlčky pozorovala obě alfky. Měla dojem, že se cîanai začala po

Esmonäeině přìchodu chovat stejně křečovitě jako lovná zvěř při pohledu na

lovce. Může využìvat jak ochranné kletby, tak i svých ohromných magických

sil, a neměla by se nikoho bát. Dále mlčela a zvědavě čekala, co se stane.

„Prima. Doufám, že nám z toho dá ochutnat.“ Esmonäe uchopila nůž

a pohrávala si s nìm. „Jak se ti vede?“ zeptala se slaďoučce. „Přežilas tu

dobu ve věži v pohodě?“

„Ano, přežila. Promiň, že tě nebudu pozorně poslouchat, ale připravuji

jeden experiment,“ odvětila Marandëi nepřìtomně.

„Co to tedy bude?“

„Prostředek, aby se rány rychleji hojily. Počet našich bojovnìků nenì

velký. Každé zraněnì oslabuje náš vliv a moc. Takže dělám, co můžu.“

„Sisaroth ti to nařìdil, nemám pravdu?“

206

Cîanai přikývla.

„Děláš všechno, co ti nařìdì?“ Esmonäe vyhodila nůž do výšky a obratně

ho chytila druhou rukou, zakroužila jìm a provedla s nìm několik vìřivých

pohybů stylem prozrazujìcìm zkušenou bojovnici.

To nesvede dokonce ani jeden z mých bratrů! Tohle setkánì slibuje, že

bude moc zajìmavé. Firûsha dávala pozor, aby do ničeho nevrazila

a neprozradila se hlukem.

„Co bys chtěla vědět, Esmonäe? Jestli jsem jeho družkou?“ Marandëin

hlas nynì zněl velice pobaveně. „Můj věk by mu neseděl.“

„Vidělas už hodně částì nekonečna?“ Esmonäe se k nì posouvala čìm dál

blìž a pozorovala, jak se na hornì skleničce srážì pára. „Já vůbec neumìm

odhadovat věk.“

„Sešla se jich už celá hromádka.“ Cîanai se snažila zachovat mezi nimi

odstup, ale mladá alfka opět popošla za nì.

„Už to ani nevìš, nebo to nechceš řìct?“

Marandëi poklepala prstem o nádobku a těšila se pohledem na kapky,

které se do nì řinuly. „Nevidìm důvod, proč bych ti měla řìkat svůj věk.

A teď mě omluv. Já…“

„Ta tvoje smrtelná kletba,“ skočila jì Esmonäe do řeči, „mě hodně

zaskočila.“

„To bylo vidět. To mě ještě vìce utvrdilo v přesvědčenì, že jsem udělala

správnou věc.“ Marandëi odstavila baňatou skleněnou nádobu od ohně

a odpojila od nì druhou nádobku. Kapalina v nì dosahovala nanejvýš tak

výšky nehtu na palci, alfka se však zdála být s výsledkem spokojená.

„Vzhledem k rozdìlným charakterům v našì malé společnosti všichni

potřebovali vzájemnou pojistku.“

Esmonäe se boky opřela o hranu stolu, v pravici držela nůž, jeho ostřì

směřovalo k zemi. „Byla bych ochotná přìsahat,“ pronesla tiše, „že jsi

předem věděla, proč jsem ve skutečnosti byla odsouzená do vyhnanstvì ve

Phondrasônu. To by mi dokonce mnohem lépe vysvětlilo tvůj údajný

okamžitý nápad se smrtelnou přìsahou. Ale jak se zdá, byla to náhoda.“

Proč ve skutečnosti? Co tìm má na mysli? Firûsha přemýšlela. Tirîgon jì

vyprávěl, že jeho družka v tìsni zabila jednoho ozbrojeného alfa. Když pak

dorazily stráže, jeho dýka zmizela, což z nì v očìch práva učinilo vychytralou

vražedkyni. Potom ho tedy obelhala? Nebo ji Tirîgon kryje? Napjatě čekala,

co se dál stane.

Marandëi pečlivě zavřela malou nádobku. „V našì společnosti zločinců,

zoufalců a ztroskotanců je krásné, že každý zná tajemstvì někoho druhého.

Když sedìš tam, kde se řeči sbìhajì, zìskáš úplný obraz.“

„Ve svém přehledu jsi zapomněla na mladé alfy, kteřì se ve Phondrasônu

chtěli stát válečnicemi a válečnìky.“

207

„Ty počìtám mezi zoufalce.“ Marandëi dbala na to, aby si od Esmonäe

neustále udržovala odstup.

„Mhm. Počìtám, žes slyšela nějaké povìdačky i o mně, že ano?“

Marandëi přikývla. „Jeden ze zločinců mi vyprávěl, zatìmco jsem mu

ošetřovala ránu, že tě zná a že si ve tvé přìtomnosti nemusì dělat obavy o své

bezpečì. Přestože jsi zavraždila už čtrnáct alfů,“ dodala.

Esmonäe se lstivě pousmála. „Aha, stará čarodějnice měla obě uši

nastražené.“

„To zajistì přežitì. Nepřipravenì umìrajì nejdřìv.“ Marandëi levicì

uchopila hůlku. „Já nikdy nejsem nepřipravená.“

„Předpokládám, že ti ten alf řekl, koho jsem zavraždila?“

Cîanai přikývla na souhlas. „Prozradil mi, že jsi zabila velice staré

přìslušnìky našeho národa, takže ty vraždy znamenaly pro naši společnost

pokaždé významnou ztrátu. Nedokázal mi však vysvětlit, proč v tom máš

takovou zálibu. Kromě toho soudil, že jsi zešìlela. Rozličná vysvětlenì

přìčiny, proč jsi ztratila rozum, se od sebe velice lišì.“ Rukou držela hůl ve

spodnì třetině, palec a malìček spočìvaly na dvou runách. „Vysvětli mi, proč

jsi tak pronásledovala nejstaršì alfy.“

To jsou mi novinky! Firûsha předpokládala, že se cîanai chystá

k nějakému kouzlu. Aby se bránila nebo aby protějšek donutila řìct pravdu.

Esmonäe si pohledem změřila Marandëi a pomalu odložila nůž na stůl,

zároveň se poněkud uvolnila. „Musìš vědět, že jsem umělkyně a dosáhla

jsem stejné úrovně jako Tossàlor,“ rozvyprávěla se. „V úmrtì nesmrtelného

tvora spatřuji něco neuvěřitelného a jedinečného, tomu se nemůže rovnat

smrt žádné jiné bytosti. Čìm staršì je alf, kterého zabiji, tìm vìc mě to

naplňuje. Mým tajným přánìm vždycky bylo podřìznout hrdlo jednomu

z Nesmrtelných.“ V očìch se jì lesklo šìlenstvì. „Děti a ti zcela mladì jsou

přede mnou v bezpečì.“

Firûsha si v komoře zakryla rukou ústa. Ona je šìlená. Stejně šìlená jako

Tossàlor! Musìm před nì varovat Tirîgona!

„Když jsi taková umělkyně, co potom vytvářìš z toho, co ti přinesla smrt

nějakého starého alfa?“

„Inspiruje mě k obrazům.“ Esmonäe vylovila z košìku, který Firûsha

přinesla do kuchyně, kousek ovoce, třela jeho slupku a přivoněla k nì.

„V Dsônu byly stěny mého bytu ověšené obrazy a kresbami.“ Pomaličku

zvedla pravou ruku a přiložila si ukazováček k obličeji, těsně pod pravé oko.

„To si uchovávám. Výraz v jejich tvářìch, když umìrajì. Když je opouštějì

duše. Když se z nich stávajì prázdné skořápky, které vychladly. Já nejsem

jako Tossàlor, kterého zajìmajì kosti našeho národa. Já nejsem zatìžená na

věci.“ Esmonäe natáhla ruku a dotkla se Marandëiných rysů. „Zachovávám v

sobě okamžik, kdy ztrácejì nesmrtelnost, čarodějko. Kdybys tak mohla tu

208

moc cìtit stejně, jak to umìm já! Stará duše se přìmo rozzářeně vrhá do smrti!

Zahřeje okolì, opájì mě a… dodává mi křìdla. Lìp než nejlepšì vìno,

nejkrásnějšì láska nebo nejúžasnějšì nápoje. Nic jiného, co by bylo podobně

jedinečné, prostě neexistuje.“

Sìlìcì třpyt v alfčiných zorničkách zvýrazňoval jejì touhu, jejì chorobnou

posedlost.

„A myslìm si,“ zašeptala do ucha Marandëi, která na ni strnule zìrala, „že

ty jsi dost stará, čarodějko. Užìvala bych si, kdybych tě zabila. Já si to užiju. “

Esmonäe vrátila ovoce do košìku. „Tak jako jsi ty na mně seslala kletbu, tak

já ti zase slibuji, že tvoje smrt bude mìt mé jméno. Tvoje odcházejìcì duše mi

přinese největšì opojenì a nejkrásnějšì obraz.“ Potom se předklonila.

Marandëi se nedokázala pohnout, a když ji Esmonäe lehce polìbila na

tvář, pouze zavřela oči a polkla.

„Co si teď myslìš?“

Firûsha viděla, že se cîanaina ruka chvěje, jako by se musela krotit, aby ji

neudeřila hůlkou. Upřeně se dìvala škvìrou, ochromená vědomìm toho, co

právě zaslechla. Jak to mám Tirîgonovi řìct?

„Myslìm, že ten voják měl pravdu, když řìkal, žes zešìlela, protože ses

musela dìvat, jak umìrá tvůj druh,“ odvětila Marandëi. „Tehdy se tvůj mozek

nadobro poškodil.“

„Nesmysl!“ zaječela Esmonäe zlostně. „Ne, já jsem nezešìlela! Já… byla

to nehoda. Nabodl se na vlastnì meč a já ho držela v náručì, zatìmco umìral,

a… dìvala jsem se mu do očì. Jak jeho duše odcházì očima… do konečna…“

zavzlykala a posadila se na židli. „Já nejsem šìlená. Já jsem umělkyně,“

zamumlala. „Umělkyně. Umělkyně.“

Marandëi se podařilo obrátit list. „Co si myslìš: bude tě Tirîgon pořád

ještě chtìt za družku, až se dozvì, že jsi ho obelhala, a to tìm nejhoršìm

způsobem?“

„Ty mu nic neřekneš!“ zasyčela Esmonäe jedovatě.

„Nebo jsi ho ve skutečnosti už odepsala a máš zálusk na Sisarotha?“

pokračovala cîanai. „Vidìm, jak na něho děláš oči. Na něho, na palácové

stráže, na sytràpy našich jednotek, na každého alfa, který o tebe projevì

zájem. Čeho tìm chceš dosáhnout? Nevěřìm, že se tvé srdce a city tak rychle

měnì. Jednáš z vypočìtavosti. Nenì vyloučené, že bys ráda vrazila mezi

bratry ostrý klìn, který se nazývá žárlivost. Zatìmco se oni budou o tebe přìt

a bojovat, snadno by se ti mohlo podařit strhnout moc na sebe. A válečnìci tě

budou následovat, protože i je omámìš. Ale to je přirozeně scestná myšlenka,

že ano?“

Esmonäe se snažila ovládnout a zvedla se, popošla před cîanai a výhružně

se před nì rozkročila. „Bylo by lepšì, kdybys mlčela, čarodějko. Jak ohledně

mojì minulosti, tak i o tom, cos vypozorovala.“

209

Marandëi se oběma rukama opřela o hůl. „To bych mohla. Ale co za to od

tebe dostanu? A i ten zločinec, který mi povyprávěl něco z tvého dřìvějšìho

života, by rád dostal za své mlčenì nějakou odměnu.“ Povýšeně se zasmála.

„Šetři námahou a nesnaž se zjistit, kdo mi to vyprávěl. Já ho znám, a to

stačì.“

Firûsha obdivovala cîanai za to, že najednou ona je tou, kdo držì v rukou

všechny nitky. Ţe by nakonec ona byla tou, která je z těch dvou

nebezpečnějšì?

Zdálo se, že na Esmonäe už toho bylo přespřìliš. Mìsto aby Marandëi

něco nabìdla za jejì mlčenì, obrátila se na patách a vyřìtila se po schodech

nahoru, ven z kuchyně.

To, co se kolem mě a mých bratrů děje, je přìmo děsivé. Firûsha se otřásla

chladem. Mìstnůstkou, v nìž bylo uložené vìno, pronikl závan studeného

vzduchu. Neodvážila se vyjìt z úkrytu ven. Rozhodně nechtěla, aby se

Marandëi dověděla o jejì přìtomnosti.

Cîanai hlasitě vydechla a jako by se celá sesypala. „To nebylo snadné,“

prohodila polohlasem sama k sobě a uložila obě nádoby do bedny. Za nimi

tam putovaly přesýpacì hodiny, které mezitìm doběhly. „Ach, ztratila jsem

drahocenný čas! On se bude zlobit.“ Zničehonic vypadala ustrašeně.

Marandëi zvedla bednu a chvátala s nì po schodech nahoru.

On se bude zlobit? Firûsha se vyplìžila z mìstnůstky. Nedokázala si

představit, že by Sisaroth Marandëi nařìdil, aby k němu přišla ve chvìli, kdy

doběhne poslednì zrnìčko pìsku. Kdo jiný by ji mohl k něčemu takovému

přimět?

Zvědavě ji začala následovat a brzy alfku dohonila. S plnou bednou

nemohla kráčet tak rychle. Firûsha si od nì zachovávala odstup.

Marandëi vešla s věcmi do laboratoře, nacházejìcì se hned vedle

knihovny, a zmizela uvnitř.

Škoda. Tam za nì nemůžu jìt, to by bylo moc nápadné. Moc ráda bych se

dozvěděla, s kým se…

Dveře se opět rozlétly a cîanai zase někam vyrazila.

Takové štěstì. Přece jen ji můžu sledovat!

Společné spěšné putovánì palácem vyjevilo Firûshi hned několik

tajemstvì, při nichž jejì údiv neustále rostl a rostl: Marandëi použìvala skryté

dveře ve zdech, jejichž existenci trojčatům zatajila. Jedno stisknutì

neviditelného ornamentu ve zdivu, zataženì za vyčnìvajìcì kámen, a hned se

otevřely nové cesty budovou.

To vysvětluje, proč mi mìstnosti připadaly tak malé. Uvnitř paláce

existuje dalšì palác. Firûsha se neomylně držela kousek za Marandëi

a obestìrala se stìny, které ji chránily, aby ji cîanai neobjevila.

210

Extrémně dlouhé chodby a strmé schody představovaly zkratky nebo

vedly do malých mìstnůstek, které si Marandëi vyhradila pro vlastnì účely.

Z velkorysého daru sourozencům se vyklubalo perfektnì mìsto, odkud bylo

možné vyslechnout veškeré hovory na druhé straně zdi nebo si v naprosté

tajnosti přečìst důvěrně psané pìsemnosti.

To vysvětluje jejì dar. Firûsha byla nazlobená a zklamaná. Šlo jì jen o to,

aby nás mohla lìp špehovat. Napevno počìtala s tìm, že v Marandëi našla

spolehlivého spojence, už kvůli slibu, který dala Sisarothovi. Je to krysa,

která se skrývá ve zdech.

Šly dál a dál. Šaty, které měla Firûsha na sobě, byly přìliš tenké

a nehodily se k takovým toulkám. Neustále se jimi zachycovala o hrubé zdi

a poničila si látku.

Cîanai před nì někam skočila nevelkým otvorem ve stěně a zmizela dole,

poté zazářilo světlo svìčky. Zazněl tichý nápěv, doprovázený rytmickým

klapotem a šramotem.

Co se to tam zase děje? Firûsha chvìli čekala, pak se připlìžila k otvoru.

Musela se předklonit, lehnout si na břicho a prostrčit hlavu okénkem, aby na

Marandëi viděla: alfka klečela před oltářem, na němž spočìvala zvětralá

lebka.

Podle toho, jak byla velká, či spìše malá, nemohla patřit žádnému alfovi,

ale menšì bytosti, která musela být během života neuvěřitelně ošklivá. Kosti

byly zdeformované, zadnì část lebky byla značně protažená dozadu, čelo

naproti tomu úplně ploché, jako kdyby dostalo prknem. Na lebce byly na

některých mìstech patrné nákresy a rytiny.

Zvuky, které cîanai vydávala, se řìdily nějakým vzorem, ale jak se zdálo,

nepatřily k žádné známé řeči. Marandëi se holé lebce bez ustánì klaněla, až

se najednou odmlčela, zaúpěla a kousla se do tepny.

Krev, která se z nì vyřinula, odkapávala na lebku − a ta ji nasávala!

Nezůstal na nì ani ten nejmenšì flìček.

Firûsha vycouvala a plìžila se chodbou pryč. To se musì dozvědět bratři!

Musìme vypátrat, jakou hru s námi Marandëi hraje.

Ale ať se snažila sebevìc, ať procházela chodbami jednou za druhou, ať

šplhala po žebřìcìch a schodech hned nahoru, hned dolů, mladá alfka nenašla

cestu z bludiště ven.

Nemohla se ubránit dojmu, že všechny mechanismy, které otvìraly zdi,

najednou beze stopy zmizely.

211

II.

Pokud si myslíš,

že jsi jako pavouk v sítí −

ujisti se nejdřív přesně,

zda tvé ruce a nohy

pevnou oporu cítí.

Navíc uvaž:

kdo sedí uprostřed sítě,

toho všichni vidí.

Kdyby ses mě zeptal:

Nebuď pavoukem,

buď ptákem,

který ho sežere.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

212

Phondrasôn

Kde může vězet? Nenì ve svém pokoji, kuchyň byla taky opuštěná. Tirîgon

běžel přes dvůr, kde čekal podzemšťan a netrpělivě se dìval k obloze

jeskyně. „Hned budeme připraveni a pojedeme s tebou,“ prohodil k němu

nabručeně za chůze. „Sestře se nejspìš podařilo zabloudit i ve vlastnìm

paláci.“

„Hej, černoočko!“ Tungdil krátce, pronikavě zapìskal a přinutil tìm alfa,

aby se zastavil. „Trvá to na mě až moc dlouho. Já poznám, když mě chce

někdo vodit za nos. Buď teď my čtyři hned vyrazìme, nebo se ke svému

mistrovi vrátìm sám a řeknu mu, že jste se mě pokusili podfouknout.“

Zatracený skrček! Hrozně rád bych ti… Tirîgon se s předstìraným

úsměvem otočil. „Já se to nesnažìm protahovat.“

„To máte z toho, že vás ve stìnech nenì vidět a plìžìte se jako kočky.“

Tungdil se zašklebil. „Neumìte najìt ani vlastnì sestru.“ Pohled hnědých očì

utkvěl na alfově zbroji. „Nenì špatně vyrobená, ale je stará a ne moc dobře

udržovaná. To se ti v boji vymstì, černoočko. Vidìm na nì tři slabá mìsta, kde

bych mohl zabořit Krvežìznivce do tvého vychrtlého těla a nemusel se ani

moc rozmáchnout.“

„Dìky za varovánì. Upozornìm našeho kováře, že mi musì zbroj vylepšit.“

Tirîgon pohlédl na Sisarotha a Esmonäe, kteřì právě vycházeli hlavnìm

vchodem z paláce. Oba měli na sobě lehké zbroje a u opasku zbraně, což ho

udivilo. Snad nechtějì před podzemšťanem předstìrat, že…

„Našel jsem ji!“ zavolal Sisaroth a položil Esmonäe ruku na rameno.

„Firûsha si na chvìli lehla. Hledali jsme ji všude, jenom ne v posteli.“

„Ano, jenom si to představte,“ dodala alfka. „Po cvičenì s mečem jsem

byla tak unavená, že jsem neslyšela, jak mě voláte.“

Doufám, že to s tìm divadlem nemyslì vážně? Tirîgon svraštil obočì.

Takové divadlo bylo nebezpečné. Co se stane, jestli podzemšťan nebo jeho

mistr prohlédnou jejich pokus zmást je? Chtěl co nejrychleji dostat od obou

řádné vysvětlenì.

„To je skvělé. Pak tedy můžeme vyrazit.“ Tungdil se podìval na alfy.

„Máte s sebou dost zásob?“

„Dole u vchodu do pevnosti na nás čeká eskorta, která…“ odpověděl mu

Tirîgon, který se snažil zakrýt překvapenì a nelibost.

„Ne, žádná eskorta. Vy tři a já, nikdo jiný,“ přerušil ho podzemšťan.

„Vezměte s sebou dost jìdla pro nás všechny. Když musìm mašìrovat

hladový, nenì se mnou k vydrženì. To byste nesnesli.“ Otočil se a vykročil.

Esmonäe se k němu připojila a dala se s nìm do nezávazného hovoru, oba

bratři je s mìrným odstupem následovali.

213

„Copak vás opustili všichni Bezectnì?“ obořil se Tirîgon na Sisarotha.

„Jak ji můžeš vydávat za Firûshu? Potřebujeme naši sestru a jejì okouzlujìcì

hlas.“ Ukázal na záda alfky, kráčejìcì před nimi. „Ona to nedokáže.“

„Nemluv špatně o vlastnì družce. Jejì oslňujìcì zevnějšek nám bude ku

prospěchu,“ odsekl Sisaroth. „Kromě toho bys mi měl být vděčný, že jsem ji

vzal s sebou. Nebudeš se cìtit tak sám.“

„Esmonäe je krásná, to se rozumì. Ale nemám tušenì, kdo je Gålran

žadár. Odkud vìš, že ho okouzlì rysy nějaké alfky? Co budeme dělat, kdyby

dával přednost šerednosti?“ Tirîgon se jen s námahou donutil hovořit

tlumeným hlasem. Kde jenom nechali rozum? „Naproti tomu melodiìm

rozumì každý národ. Firûsha by svou pìsnì porazila každého óarca.“

„Ano, chápu tvoje námitky. Ale tenhle malý horský červ na nás tlačil.

Nechtěl jsem, aby odešel bez nás,“ odsekl Sisaroth stroze. „Prohledali jsme

celý palác a nenašli ji. Musel jsem jednat, bratře.“ Vyhýbal se mu očima.

„Marandëi o všem vì. Vyřìdì Firûshi moji zprávu.“

Tirîgon pochyboval, zda jim podvod bude v tomto přìpadě k užitku.

Zároveň nechtěl před tìmto hrozivým poslem, který neměl ani špetku

dobrého vychovánì, dávat najevo slabost. Zahajovat jednánì nezdařeným

pokusem o podvod nedělalo dobrý dojem. „Doufám za nás všechny, že to

vyjde,“ pronesl důrazně, aby Sisarothovi jednoznačně připomněl, že on sám

na přìpadném neúspěchu jednánì neponese vinu.

„Měl jsi Esmonäe vyučovat ve zpěvu, a ne s nì věčně jenom lozit pod

deku.“ Bratr se pokusil vnést do rozmluvy veselejšì tón, z jeho slov však

zaznìvala kapka hořkosti a závisti.

Aha, chápu. Jsi uražený, protože si vybrala mě, a ne tebe. „Já nemůžu za

to, že jsi z věže vysvobodil alfku, která je mnohem staršì než ta moje,“

kontroval Tirîgon. „Kromě toho, když se milujeme, málokdy zalezeme pod

deku.“

Sisaroth už neodpověděl.

Kráčeli k západnìmu vchodu do pevnosti, přeložili proviant do ranců

a pokračovali v pochodu bez konì a bez eskorty. Podzemšťan se ujal vedenì

a na to, jak měl krátké nohy, nasadil pozoruhodnou rychlost.

Kvartet přešel most a tìm i skleněné jezero, prošel obrovskou železnou

bránou, která se před Tungdilem jen tak sama otevřela, stejně jako to učinila

před Marandëi, a vnořil se do spleti phondrasônských chodeb.

Každý z nich nesl svìtilnu plnou petroleje, která byla na většině plochy

zatemněná, aby nevrhala světlo moc daleko a nepřilákala nějaké bestie. Oči

jak trpaslìka, tak i alfů se s nedostatečným světlem snadno vyrovnaly.

Jejich pouť probìhala zpočátku beze slov.

Zdálo se, že podzemšťan nemá o hovor zájem. Tirîgon se v myšlenkách

zabýval tìm, co si přečetl v Marandëiných knihách o tvorech jako Gålran

214

žadár, když do nich při pátránì po Firûshi narychlo nahlédl. Tu a tam si

cestu, kterou putovali, ověřoval na skládacì mapě, opìrajìcì se o záznamy

elfů a o poznatky, jež v minulosti sám zìskal.

Esmonäe se v jednom kuse ušklìbala, zdálo se, že si užìvá svého

přestrojenì, zatìmco Sisaroth potajì zanechával na stěnách značky.

Nakonec povolal Tirîgon všechny tři alfy k sobě. „Vìte něco o mistrovi

toho horského červa?“ zeptal se tiše, aby Tungdil nic nezaslechl.

Podzemšťan sice vrhl dozadu jeden pohled, ale jinak se o ně nestaral. Zdá se,

že některé věci ho vůbec nezajìmajì.

„Nic,“ odpověděl Sisaroth, jehož otázka překvapila. „Jinak bychom už

proti němu něco podnikli.“

Esmonäe potřásla hlavou.

„Nemyslel jsem ho jako osobu. Ale jeho rasu.“ Tirîgon se utvrdil

v domněnce, že se ostatnì na cestu nijak nepřipravili. On naproti tomu ano,

přestože neměli dost času. Co od nich taky můžu čekat? „V jednom

z Marandëiných spisů jsem se dočetl, že se dajì snadno zaměnit za

podzemšťany, i když nejsou nijak spřìzněnì. Nenì jim cizì magie a umì dobře

zacházet se zbraněmi.“ Záměrně hovořil tlumeným hlasem, aby si Tungdil

nevšiml, že společnìkům vštěpuje nějaké ponaučenì. V jeho ušìch moje slova

určitě zaniknou v řinčenì kroužkové košile. „Autor knihy napsal, že v Ishìm

Voróo jich byla nanejvýš hrstka.“

„A majì ve zvyku krást věci.“ Podzemšťan zabočil do šachty, směřujìcì

svisle dolů. Ze stěny čněly schůdky, ty však nevzbuzovaly velkou důvěru,

a Tungdil musel skákat, aby zdolal mezery, které je dělily. „Zaslechl jsem,

o čem jste mezi sebou hovořili. Můžeš se mě na všechno zeptat. Je to můj

mistr, ale ne můj přìtel.“

Alfové ho následovali do hlubiny, přestože nedokázali poznat, jak

hluboko šachta sahá. Obklopil je teplý vzduch prosycený pachem kovaného

železa a horkého kamene.

Tirîgon vytáhl mapu a zadìval se do nì. V těchhle nákresech šachta úplně

chybì. Přitom jsem tady už byl, pomyslel si udiveně. Ve skutečnosti měla být

na tomto mìstě neporušená skála. Přikládal tuto změnu magickým polìm

nebo nějakému triku Gålrana žadára.

„Dávejte pozor,“ napomìnal je podzemšťan „Jeden nesprávný krok,

a zřìtìte se do bezedné propasti. Zemřete žìznì ještě dřìv, než váš pád

skončì.“

Tirîgon pohlédl do hlubiny. „Myslel jsem si, že tady je pevná skála. Jak je

to možné?“

„Máte mě. Já jsem trpaslìk. Mě skály poslechnou,“ opáčil Tungdil vážně.

„Na jaké jméno slyšì tvůj mistr?“ Sisaroth jako prvnì využil nabìdky klást

otázky.

215

„Pokaždé použìvá nějaké jiné, proto ho oslovuji mistr. To je

nejjednoduššì,“ vysvětlil podzemšťan. „Rovněž vyslanci, s nimiž jedná,

použìvajì v hovoru s nìm různá jména a pojmy. Zdá se, že je hodně

zcestovalý.“

„Má nějaké slabiny?“ Tirîgon se břìšky prstů levé ruky dotýkal hrubé

skalnì stěny.

„V boji ani v magii žádné. Lze ho vyvést z rovnováhy, když mu

ukradnete nějakou věc. V tom je velice svérázný, což nepostrádá jistou

ironii, protože on sám si neustále přivlastňuje majetek druhých.“ Tungdil

vyslovil každičkou slabiku se zřetelným opovrženìm.

Mohli bychom toho horského červa proti Gålranu žadárovi nějak využìt?

„Proč mu i ty sloužìš?“

„Protože musìm, stejně jako mu budete muset sloužit vy,“ zněla strohá

odpověď, kterou podzemšťan prakticky vyplivl z úst. „Brzy uvidìte, co tìm

mám na mysli. Proti němu neexistuje žádná zbraň, to zjistili už Sinthoras

s Caphalorem. Jsou tato jména pro vás nějakým pojmem?“

„Samozřejmě!“ Esmonäe se zasmála. „A oni bojovali s tìmhle…

žadárem?“

Tirîgon si nejasně vzpomìnal, co mu otec vyprávěl, jak oba nostàrojové

dávno před začátkem taženì do Tark Draanu pronikli do pevnosti jakéhosi

Gålrana žadára. Snad to nakonec nebude ten samý, který teď žije ve

Phondrasônu? „Oni ho porazili. Nebylo to tak?“

Tungdil přikývl. „Zcela správně − tedy si to aspoň mysleli. Gålran žadár

je nechal uniknout, aby zjistil, co majì se svou kořistì v úmyslu. Když

pochopil, jaké nebezpečì hrozì od démona celému Ishìm Voróo, bylo již

přìliš pozdě. Proto dostal od Nesmrtelných svolenì odejìt do Phondrasônu.

Tak alespoň znám ten přìběh já.“

„Nebezpečì?“ Bylo vidět, že Tungdilovo vyprávěnì vzbudilo

v Sisarothovi touhu dozvědět se něco vìc. „Myslìš tìm toho démona, který se

pak stal našìm spojencem? A žadár měl poznat nebezpečì, jaké od něj

hrozì?“

„Já si myslìm, že nám podzemšťan vyprávì pěknou pohádku, aby se

udělal důležitým,“ nadhodila Esmonäe.

Je to ten samý! Tirîgon měl stejný pocit jako bratr. „Zeptáme se ho.“

„Já můžu vyprávět pouze to, co jsem se dozvěděl od jiných. Nebyl jsem

u toho.“ Tungdil objevil vedle jednoho schodu postrannì chodbu a vešel do

nì. Pak nechal alfy, aby kolem něj prošli, vyklonil se do svislé šachty

a pronikavým hlasem něco zakřičel.

Z hlubiny okamžitě zazněl dunivý ryk. Daleko dole se objevilo nazlátlé

světlo a rychle se blìžilo.

„Měli bychom odsud rychle vypadnout. Vzbudil jsem šedého amdiua.“

216

„Co to má být?“ vyptával se Tirîgon.

„Červoještěr. Vyskytujì se v různých barvách a velikostech. Šedý má rád

šachty a nenávidì vysoké tóny. Postaral jsem se, aby sem přišel a podìval se,

kdo ho otravuje. Ani tělem, ani hrubýma rukama sice do chodby nedosáhne,

ale má hrozně dlouhý jazyk.“ Podzemšťan proběhl kolem alfů. „Pohyb,

černoočka! Neběžìme o nic jiného než o holý život!“

„Proč jsi to tedy udělal, horský červe?“ Esmonäe se stejně jako oba bratři

dala do běhu.

„Abych zlikvidoval ty, kteřì nás přìpadně potajì sledujì,“ odvětil dobře

naladěný Tungdil. „Můžete se plìžit a schovávat, ale citlivému nosu amdiua

nic neunikne. Kdyby někdo z vás dal eskortě u brány pevnosti rozkaz, aby

nás následovali, jsou ti vojáci ztracenì.“

Ve Phondrasônu se vyzná i poslepu a umì manipulovat se skálou.

Tirîgona se zmocnily vážné pochybnosti o užitečnosti jeho mapy.

Potřebujeme, aby se ten skrček stal našìm přìtelem. Kdyby se naskytla

přìležitost, aby podzemšťanovi zachránil život, přišlo by mu to velice vhod.

Chtělo by to něco, čìm si ho zavážeme.

Vyšplhali z chodby po měděném žebřìku. Vedl nahoru a nevelkým

otvorem ústil do haly v podobě rozlehlé kopule.

Tungdil bez váhánì zvolil levý východ a broukal si přitom jakousi

pìsničku, z nìž alfy rozbolely uši.

„Můžeš s tìm přestat?“ požádala ho Esmonäe.

„Protože se ti to nelìbì?“ Podzemšťan se dunivě zasmál. „To je pìseň,

kterou měl ve zvyku zpìvat jeden můj dobrý přìtel. Řìkali jsme mu Bavragor,

zpìvajìcì ochlasta, a měl jenom jedno oko stejně jako já.“

„Ty jsi taky… ?“ prohodil Sisaroth.

„Ochlasta? Byl jsem. I když by mě k tomu Phondrasôn zase snadno svedl,

odolal jsem. Dávám přednost tomu, abych si zachoval jasný rozum. Všude

čìhá nebezpečì, ale to vìte.“ Tungdil se odmlčel, vrásčitý obličej potemněl.

„Předpokládám, že tvůj přìtel je mrtvý?“ Tirîgon se současně snažil najìt

na mapě mìsto, kde se právě nacházejì. Mám nejasné tušenì, kde jsme. Ale

jak jsme se sem dostali? Všechny cesty, které znám, by byly mnohem delšì.

„Ano. Zemřel, když jsme kovali Ohnivou čepel, jìž jsme zničili mlžného

démona, který… ale to je jedno.“ Podzemšťan se ohlédl po Sisarothovi. „Už

jsi sourozencům prozradil, že Nesmrtelnì jsou mrtvì a že jsem si ze zbraně

vašeho nejvyššìho černoočka vykoval meč?“ Přitom poklepal na jìlec

a zlomyslně se zašklebil.

Tirîgon a Esmonäe se trpaslìkovi okamžitě vysmáli. Sisaroth se k nim

připojil až po krátkém váhánì.

„Aha, chápu. Vy mi nevěřìte.“

217

Přece jen je s nìm většì zábava, než jsem si myslel. „Jak je možné, že se

potuluješ tady po Phondrasônu?“ Tirîgon si setřel z koutků očì slzy smìchu.

„Posìlajì sem podzemšťané své zločince do vyhnanstvì stejně jako my?“

„Ocitl jsem se na tomto mìstě nešťastnou hřìčkou osudu. Poté co jsme

porazili Nesmrtelné,“ Esmonäe se opět zasmála, „jsme museli opustit

Skrytou zemi, abychom zabránili katastrofě u Černé soutěsky. Bojovali jsme

proti bezpočtu bestiì, které se z nì valily ven, a nakonec jsme je odrazili.

Před vchodem do soutěsky jsme pak vztyčili ochranný štìt, skrz který se mi

nepodařilo včas dostat ven.“ Natáhl svalnatou ruku a dotkl se stěny. „Jsem

zde, odřìznutý od přátel, ale ne navždy.“

Ţádnou Černou soutěsku neznám, takže ta neležì v Ishìm Voróo nebo je

od nás hrozně daleko. Přesto odtamtud vede cesta do Phondrasônu. Bohové,

jak velké je tohle podsvětì, ve kterém teď trčìme? Tirîgon vnitřnìm okem

před sebou spatřil mapu Phondrasônu, která zabìrala celou mìstnost, ne, celý

palác. „Při jaké přìležitosti ses setkal s mým bratrem?“

„To je už dávno.“ Tungdil rychle vylìčil jejich setkánì a Sisaroth

přikývnutìm potvrdil jeho slova. „Potom jsem putoval sem a tam, upadl jsem

do léčky tlupy skřetů a šipky z jejich kušì by mě určitě zabily, kdyby mě

mistr nezachránil,“ zakončil svůj přìběh.

„Ty mu sloužìš, protože ti zachránil život.“ Esmonäe vytáhla z kapsy

trochu jìdla a pojedla několik soust.

„A protože mi může prozradit, jak se dostanu zpátky ke svým přátelům.“

Tungdil zabočil do menšì chodby a zavedl je do jeskyně, v nìž nějaký

umělec vybudoval fontánu, ze které tiše tryskal tenký pramìnek vody. „Tady

si odpočineme. Voda je poživatelná a nestvůry se sem neodvážì. Jedna

hlìdka stačì.“ Zamìřil k pravé stěně, kde alfové spatřili výklenky na spanì.

Nedaleko bylo ohniště, čistě umyté hrnce a kuchyňské náčinì. „Schoval jsem

tady dokonce i soudek piva, pokud máte chuť na něco opojného. To se přece

k černoočkám hodì.“ Ušklìbl se a zalezl do jednoho z výklenků ve skále.

Podzemšťan nepovažoval za nutné sundat si kroužkovou košili nebo zout

boty. „Já teď zavřu oko. Rozdělejte oheň a uvařte si něco dobrého. Použijte

k tomu narudlé uhlì, dává krásné plameny.“ Zavřel vìčko a na břiše sepnul

ruce. Krvežìznivec ležel na dosah hned vedle něj. „Kdyby se sem navzdory

očekávánì chodbou přece jen přihnaly nějaké nestvůry, ať jeden z vás

zmáčkne zeleně označený kámen tady vedle ve stěně.“

Krátce poté tiše chrápal.

Nezbude nám nic jiného než čekat, až se probudì. Tirîgon si vyměnil

pohledy s bratrem a s Esmonäe. „No dobrá. Tak tedy rozděláme oheň.“

Zamìřil k proláklině, kde bylo ohniště, vymetl popel, navrstvil tam

připravené tenké chrastì a zapálil je knotem lampy. „Co budeme vařit?“ Na

stìnìtku náhodou zahlédl odraz obou alfů.

218

Sisaroth právě objìmal Esmonäeiny boky, ta se mu s významným

úsměvem vymanila z objetì a pomalu kráčela ke Tirîgonovi. Tento úsměv

znal až přìliš dobře, znamenal mnohé.

Dělal, jako by nic neviděl, rázem si však uvědomil, proč vzal bratr alfku

s sebou. Nešlo mu ani tak o naléhajìcìho posla. Tirîgon nebyl ochoten jeho

počìnánì přehlédnout. Řeknu mu, aby od nì držel prsty pryč. Hned jak

Esmonäe usne.

Alfka poklekla vedle něj a přihodila na hořìcì větvičky několik kousků

narudlého uhlì. „Dobrá práce. Brzy si budeme moct uvařit nějaké jìdlo.“ Zář

ohně dopadala na jejì svůdné rysy a třpytivé vlasy.

Tirîgon se k nì sklonil a dlouze ji polìbil na hebká ústa. Ruku jì položil na

stehno a pohladil ho. „Musel jsem tak dlouho čekat, než podzemšťan usne,“

zašeptal. „Chybì mi, když se tě nemůžu pořád dotýkat.“

Esmonäe ho pohladila po bradě, přivinula se k němu a přitiskla rty k jeho

ústům. „Pojďme do jedné z těch kójì,“ zašeptala roztouženě.

„Ale co jìdlo a… Sisaroth,“ namìtl chabě. Tenké závěsy je neochránì před

zvědavými pohledy a propustì ven každé zasténánì.

„No a co? Tvůj bratr může něco uvařit. Něco na posìlenì nám pak přijde

dvojnásob k duhu.“ Rozepnula si opasek a zvedla se, shodila ze sebe zbroj

a prošìvané šaty, které měla pod nì. „Chci tě!“ Esmonäe popošla k fontáně

a umyla si obličej a ruce, pak zmizela v jedné z kójì na spanì a odtamtud na

něj kývla.

Tirîgon ji váhavě napodobil a zalezl k nì.

V jejìm náručì roztály všechny jeho předsudky, veškerý odpor.

* * *

Phondrasôn

Firûsha zabušila pěstmi do zdi tak silně, jak jen dokázala. „Slyšì mě

někdo? Jsem tady uvězněná!“

Zpočátku doufala, že někde uvidì široké spáry a uvolnì tam kameny ze

stěny − ale s touto představou se již rozloučila. Ani kopance, ani pokusy, kdy

se všì váhou opìrala o stěnu, neměly výsledek. Kladivo nebo nějaký jiný

nástroj, jìmž by dala svému vězenì pořádně zabrat, hledala v mìstnostech

marně.

Jenže to, že tam uvìzla, nebylo to nejhoršì.

Horšì bylo, že beznadějně zabloudila. Zdálo se jì, že palác je za zdmi

dvakrát tak velký než samotná budova.

Nechci tu chcìpnout jako chycená krysa! „Proklatě!“ zakřičela Firûsha

a hnala se dál úzkými chodbami, jimiž na některých mìstech jen tak tak

219

proklouzla. Každý, kdo by měl jen o něco statnějšì postavu než útlá alfka, by

v těch mìstech uvìzl.

Firûsha by mezitìm s radostì přivìtala i to, kdyby ji Marandëi našla

a osvobodila. Hlavně aby se dostala z tohoto vězenì. Jakmile na cîanai někde

narazì, určitě ji včas napadne nějaká přìhodná výmluva. Na ten pohled nikdy

nezapomenu. Ten maličký oltář, podivná lebka, nějaké zaklìnacì zpěvy…

Najednou zakopla, proletěla otevřenými dveřmi chráněnými železnou

mřìžì a ocitla se v maličké mìstnůstce.

Shora do nì padalo rozptýlené dennì světlo. Vypadalo to, že tady

Marandëi už dlouho nebyla. Všude ležela vysoká vrstva prachu, nikde

nebyly žádné stopy. Firûsha postřehla našikmo postavený psacì stůl, na

stěnách visely papìry s různými kresbami a vzorci.

Co je zase tohle? Přistoupila blìže a zadìvala se na narychlo načrtnuté

skici a přesné nákresy: tloušťka základů, údaje o výškách, seznamy

materiálu, nákresy sloupů, zatočené kovové vzpěry, modely ukotvenì,

výpočty a sloupce čìsel, prastaré alfské runy…

Firûsha obcházela mìstnost a prohlìžela si všechny kresby, na desce

psacìho stolu nalezla nákres nějaké věže.

Když si uvědomila, na co se právě dìvá, jako by jì spadly šupiny z očì.

Bezectnì, ona je tìm, kdo postavil věž, v nìž spolu se Sisarothem uvìzla!

Neexistovali žádnì jinì osudnì stavitelé. Zvedla list, složila ho a zasunula jej

do špinavých šatů, které toho stejně jako ona musely hodně vytrpět. Tady se

připravuje nějaká podlost. Ona s námi hraje hru, které nerozumìm. Moji

bratři budou…

„Firûsho!“ zaševelil nějaký přátelský hlásek. „Kde jsi?“

Přitiskla ucho ke zdi. „Tirîgon? Tady! Tady jsem!“ zavolala a udeřila

dlanì do zdi.

„Jdi dále a doprava,“ zaslechla hlas. „Zavedu tě na tenčì mìsto.“

„Dobře! Mluv dál!“ Ulevilo se jì a znovu pocìtila v duši jistotu, že

všechno dobře dopadne. Firûsha se rozběhla a řìdila se bratrovými pokyny −

když jì pod nohama něco klaplo a půda se pod nì najednou rozevřela.

V pádu se otočila a při dopadu se jen těsně vyhnula dlouhým hrotům,

čnějìcìm z podlahy. Ulpěly na nich kosti těch, kteřì měli méně štěstì.

Firûsha se převalila stranou, zalapala po dechu a přesunula se ke stěně.

Pak se rozhlédla. Ocitla se v mìstnosti, do nìž nebyl jiný přìstup než šachtou,

kterou se právě propadla. Dalšì pojistka proti neoprávněným návštěvnìkům

Marandëiných malých posvátných prostor.

Firûsha sesbìrala kosti, které jì pomohou dostat se nahoru, a začala šplhat.

Využìvala spáry ve zdi a podařilo se jì vysoukat až k otvoru. Aby nespadla,

zarážela kosti do tenkých škvìr, které byly pro jejì prsty přìliš úzké. Staré

kosti praskaly, Firûsha však nevážila moc, a tak ji udržely.

220

Tak snadno se neodeberu do konečna. Zalitá potem se vyšplhala zpátky

do chodby.

„Firûsho? Jsi tam?“ zaslechla opět hlas.

„Jsem tady,“ odpověděla s povzdechem. Pochopila, že ten, kdo ji volá,

nenì žádný z bratrů. Chtějì mě snad samotné zdi vlákat do dalšì pasti?

Marandëi je cîanai a mohla zdi obestřìt kouzlem. Jeden pokus zabìt mě se

nezdařil. Co bude následovat teď? „Kam mám jìt?“

„Řiď se mými pokyny, sestro.“ Z druhé strany zdi bylo slyšet tiché

zaklepánì.

„To udělám.“ Tentokrát byla Firûsha pozornějšì. Opatrně osahávala

chodbu před sebou a vyhnula se tak dvěma dalšìm zařìzenìm, sloužìcìm

k obraně: na jednom mìstě byla podlaha osázená hroty a o kus dál

vystřelovala ze zdi ostrá čepel. Klepánì na stěnu ji vedlo od jedné pasti ke

druhé. Ty se mě nezbavìš.

Ozvala se hlasitá rána. Ze stropu se na ni snesl oblak prachu. „Ty prokletý

mrňavý švábe!“ zařval hlas najednou vztekle. „Jak to, žes neumřela jako

ostatnì?“

„Protože jsem pochopila, že mi nechceš pomoct, ale zabìt mě,“ odsekla

Firûsha. „Kdo vlastně jsi?“

„Pán tohoto paláce,“ zaševelil hlas, tentokrát pro změnu vábivě. „Promiň

mi mou zlomyslnost. Myslel jsem, že jsi nestvůra. Už dlouhou dobu mě

nikdo nenavštìvil, kromě mé dobré přìtelkyně Marandëi. Staňme se i my

přáteli, Firûsho. Měli bychom se poznat. Tvářì v tvář. Moc se mi lìbì tvé

pěvecké uměnì. Pokaždé, když jsi cvičila, pronikal tvůj hlas zdmi až ke mně.

Přijď ke mně a promluvìme si spolu.“

Je možné, že by to byl nějaký duch? Alfce přeběhl po zádech mráz.

Nenaletěla nepřìteli na změnu strategie, zároveň však o něm chtěla zjistit

něco vìc. Budu dělat, jako bych mu důvěřovala. „Kde tě najdu?“

„Následuj zvuky. Přìsahám, že se ti nic nestane.“

Firûsha zaslechla cinkánì zvonku. Přesto si bude dávat pozor a důkladně

si prohlédne každý kámen, než na něj šlápne.

Brzy začala opět poznávat okolì a skončila před okýnkem vedoucìm do

sklepa s malým oltářem. Zvoněnì zvonku zaznìvalo právě odtamtud, stejně

jako záře několika svìček.

Takže je to přece jen Marandëi, chce si ze mě dělat blázny. Firûsha

opatrně sestoupila po schodech dolů. „Kde jsi?“

„Tady naproti.“

Rozhlédla se, nikoho neviděla. „Vystup ze stìnů,“ požádala, protože si

myslela, že se cîanai zahalila temnotou, aby se skryla před jejìm zrakem.

„Stojìš přede mnou.“

221

Firûsha se otočila k oltáři. Lebka? „Slyšìm tebe, nebo jsem se stala obětì

šìlenstvì, které na mě seslal Phondrasôn?“ zašeptala a přistoupila k malému

oltáři.

„Ne. Myslìš si to správné.“ Očnì jamky pomalované a rytinami pokryté

lebky byly tmavé, prázdné. „Já jsem pán paláce a skleněného jezera, které

ostrov obklopuje.“

Fascinovaně poklekla před holou lebkou na kolena a zadìvala se na ni.

Podélné deformace si neuměla vysvětlit, rovněž ploché čelo odporovalo

všemu, co znala. Možná to byla nějaká zrůda.

„To rozhodně ne! Moji rodiče si dali se zkrášlenìm mé lebky velkou

práci,“ odvětil hlas. „Kdybys chtěla, smìš se mě dotknout.“

Firûsha neměla v úmyslu položit na umrlčì lebku třeba jen malìček.

Neudělá to, dokud nebude přesně vědět, co se děje v tajných chodbách

a skrytých komnatách paláce. Z artefaktu se šìřilo magické pole, až ji začal

svědit obličej. Cìtìm, jak z něho vycházì sìla a moc. Raději si budu muset

dávat pozor na všechno, co si myslìm.

Zadìvala se na umělecké rytiny, které nepochybně stvořila ruka nějakého

alfa.

Muselo trvat dlouho, než autor dosáhl takové dokonalosti. Zblìzka nynì

přesněji viděla všechny jemnosti: zapracované perly, střìbrné kuličky,

lìstkové zlato a střìbro. Drahocenné materiály vypadaly jako naleštěné

a pečlivě vyčištěné. Nažloutlá, křehká a poněkud zvětralá kostnì hmota

podtrhovala jednotlivé ozdoby a okrasy.

K jakému kultu Marandëi vlastně patřì? „Co jsi zač?“ zeptala se Firûsha

drsně.

„Já jsem všechno, co chceš,“ odpověděla lebka sametovým hlasem. „Jsem

tvé štěstì.“ Zdálo se, že se temné očnì jamky neustále zvětšujì, až alfce

zaplnily celý zorný úhel. „Já splnìm tvé sny, milé dìtě.“

Ucìtila bolest ve spáncìch, oči ji pálily a vyschlo jì v hrdle. Zamrkala,

a když se pak podìvala před sebe − spatřila usmìvajìcì se rysy milované

matky! Ranôria měla na sobě své oblìbené černé šaty s bìlými výšivkami.

„Jak…?“ Firûsha rychle otočila hlavu nejdřìve doprava, pak i doleva.

Ocitla se v Dsôn Sòmranu, ve svém pokoji, a dìvala se oknem ven na město.

Ranôria stála vedle nì. „Co se stalo?“ Cìtila vůni květů, jara. Zvenčì k nì

doléhala tichá hudba.

„To byl jen zlý sen, dcero,“ odpověděla matka dobrotivě, jak měla ve

zvyku. „Zmìtala tebou horečka a moc jsme se o tebe báli.“ Otočila se ke

dveřìm a zavolala: „Tirîgone, Sisarothe! Pojďte sem! Podìvejte se, že sestře

je už zase dobře.“

Bratři se nahrnuli do pokoje, jeden ve zbroji, druhý v kněžské róbě.

Vesele se smáli a objìmali Firûshu, kterou přemohla nesmìrná radost.

222

Rozplakala se a pevně k sobě tiskla jednoho člena rodiny za druhým. „Takže

jsem se probudila ze zlého snu?“

„Ano, přesně tak.“ Ranôria o půl kroku ucouvla a propletla prsty obou

rukou. Šperky z kostì tiše zacinkaly. „Mám takovou radost, dìtě! Pojďme si

společně zazpìvat. Brzy bude soutěž a chtěla bych tě uvést jako svou

nástupkyni. Ve tvém hrdle dřìme moje dědictvì.“

„Tak nám přece zazpìvej, sestro,“ poprosil ji Tirîgon rozjařeně.

„Ach ano! To by bylo překrásné,“ žadonil Sisaroth a zatleskal.

„Poslechněme si, co tě matka naučila.“

Firûsha se skutečně cìtila jako doma. Pachy, zvuky města, pohled na

vlastnì rodinu, oblìbené šaty, které měla na sobě. To je nádhera! Probudila

jsem se. Usmála se na všechny tři a zazpìvala pìseň vyprávějìcì o návratu

domů, o radosti z opětovného setkánì a o oslavě, která se po návratu konala.

Ale jakmile dozněl poslednì tón, požádal ji Tirîgon o dalšì pìseň.

Firûshi tato žádost zalichotila a splnila mu přánì, stejně tak souhlasila,

když si i Sisaroth chtěl poslechnout ještě jednu pìseň. Nakonec ji matka

požádala o celý cyklus, o dlouhou řadu balad.

Tón následoval za tónem. Firûsha zapomněla na čas.

Neexistovalo nic než slabiky, pìsně, texty zpìvané se správným důrazem,

radostì rozzářené obličeje matky a obou sourozenců. Zpìvala a zpìvala

a zpìvala − až ji přemohla únava a vyčerpánì.

„Potřebuji přestávku,“ poprosila skřìpavým hlasem. „Čaj s medem

a bylinkami a potom…“

„Nic takového!“ obořil se na ni Tirîgon a popadl ji za nadloktì. Jeho

sevřenì bolelo, pálilo jako žhnoucì železo. „Budeš zpìvat dál!“

„Ale to nejde!“ vykřikla Firûsha a zaječela, když jì Sisaroth sevřel druhou

ruku a hrubě ji stiskl.

„Zpìvej!“ nařìdil druhý bratr výhružně. Bolest vycházejìcì z jeho prstů

připomìnala nejchladnějšì led, bořìcì se hluboko do kůže.

„Matko!“ vyjekla Firûsha úpěnlivě. „Ať mě pustì!“ Dostala hrozný strach.

Úder, který jì Ranôria uštědřila přìmo do obličeje, byl vìce než tvrdý

a Firûsha na něj nebyla připravená. Hlava jì odlétla dozadu, z černých vlasů

se jì uvolnil diadém a přistál na podlaze. „Ty nevděčná holko,“ zachrčela

matka a zabořila jì ruku do vlasů, silně jimi zatřásla a vytrhla jì celý chumáč

vlasů. „Uděláš, co po tobě chtějì!“ Pravou rukou popadla Firûshu za bradu

a donutila ji podìvat se ven. „Nevidìš, co tvoje odmìtnutì způsobilo?“

Firûsha široce vytřeštila oči: Dsônem dusala nestvůra vysoká jako dům,

směsice óarca a člověka. Tvor pěstmi prorážel střechy a dìrami z nich

vytahoval alfy. Nešťastnìky lhostejně odhazoval dolů na dno trychtýře, ve

kterém se rozevřel široký jìcen. Oběti obrovské bestie s řevem padaly přìmo

do jámy.

223

„Tvůj hlas ho dokázal zadržet,“ zašeptal jì Tirîgon zprava.

„Jenom tvůj hlas,“ přidal se Sisaroth zleva.

„A tak ho teď zase pozvedni,“ zašeptala matka zepředu. Na tváři měla

strnulý úsměv, obličej připomìnal nehybnou masku.

Matčiny černé vlasy včetně všech jedenácti světlých pramìnků zničehonic

vypadaly z hlavy a dopadly jì na ramena. Kůže na hlavě od čela až po

zátylek zpuchřela a rozložila se, uši se změnily na černé, scvrklé fazole

a odpadly. Mìsto kůže měla matka holou lebku, která se zpočátku krvavě,

vlhce leskla, pak se najednou vyčistila, zbělala a rozzářila se.

Za matkou se vztyčil Tossàlor a se smìchem jì vyrýval do kosti různé

ornamenty, zatìmco Ranôria nehybně držela a v jednom kuse opakovala:

„Zpìvej! Zpìvej! Zpìvej…“

Sisaroth s Tirîgonem se přidali k jejìmu zaklìnánì. Z Dsônu doléhal řev

umìrajìcìch alfů a bičoval Firûshinu duši spolu s děsivým pohledem na

mučenou matku.

Musìm to udělat! Mladá alfka otevřela ústa.

Jenže ze rtů jì vyšel zvuk, při kterém se v mìstnosti rozbilo veškeré sklo

a všechny misky.

Tossàlor sebou poděšeně trhnul, probodl lancetou lebku a zabořil ji

hluboko do Ranôriina mozku. Matka zaječela.

Bezectnì! Firûsha chtěla zakřičet: „Matko!“ ale opět se jì přes rty

neprodralo nic než onen úděsný zvuk.

„Co to děláš?“ Tirîgon ji kolenem tvrdě udeřil do břicha, až se jì ze

žaludku vrátilo jìdlo zpátky do krku.

„Chceš ji zabìt?“ Sisaroth ji rovněž kopl, zasáhl sestru do hrudi.

Ranôriiny ruce vylétly vzhůru a pevně sevřely Firûshiny tváře. Zdálo se,

že je chtějì rozdrtit. „Chceš mě zabìt?“ pronesla i ona vyčìtavě. „Chceš nás

všechny zabìt? Dsôn zanikne! Kvůli tobě!“

To je šìlené! Firûsha sebou zmìtala sem tam, nedokázala se však vymanit

ze sevřenì všech třì alfů. „Vy nejste moje rodina!“ Pohled jì padl na lancetu,

čnějìcì z matčiny lebky. Ve Dsônu nenì žádný Tossàlor. Stojìm v palácové

mìstnosti, před oltářem, ne ve své vlasti!

Firûsha zavřela oči, nabrala plné plìce vzduchu a zaječela tak hlasitě, jak

to jen šlo. V řevu se neskrývala žádná melodie, žádná slabika. Byl to jediný

ohlušujìcì zvuk.

Když prudce zvedla vìčka, rozeznala před sebou pomalovanou lebku

s rytinami. Byla opět v maličké mìstnůstce, klečela před oltářem a třásla se

po celém těle. Kouzlo bylo zlomeno.

Ale na jak dlouho? Dřìve než na ni magický tvor stačil promluvit, popadla

Firûsha jeden ze svìcnů a praštila jìm do staré, bezmasé hlavy.

224

Vyschlá kost na mnoha mìstech popraskala, spodnì čelist se tou ránou

dokonce rozlomila vedvì a ztratila několik zubů.

„Co mi řekneš teď?“ Firûsha do nì bušila tak dlouho, až z očnìch jamek

nic nezbylo a z lebky nezůstalo nic než hrst maličkých úlomků. „Umlčela

jsem tě a zničila tvoje přeludy?“

Alfka se zvedla a potácivě vyšla po schodech nahoru.

Pán paláce a skleněného jezera přestal existovat. Kdyby bylo po jejìm,

Marandëi by ho brzy následovala.

225

III.

Počty jsou občas

velice zvláštní vědou.

Jedna a jedna

jsou dvě.

Pokud však jeden a jeden

nejsou zajedno,

zbude z toho jeden.

Tak se může stát,

že ze dvou a jedné

zůstane jen jeden či jedna.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

226

Phondrasôn

Tirîgon se probudil, protože vedle sebe nenacházel Esmonäe. Chybělo mu

jejì teplo. Kam šla?

Přes zavřená vìčka vnìmal světlo ohně, zaslechl přidušený smìch. Zdálo

se, že za kójì, v nìž spal, panuje vysloveně dobrá nálada.

Neurčitý pocit ho přiměl nevstávat, mìsto toho se přivřenými vìčky

podìval ven.

Závěs nebyl úplně zatažený. Širokou mezerou viděl Sisarotha, jak sedì

s Esmonäe u plápolajìcìho ohně. Alfka bratra krmila vidličkou se dvěma

zuby, jìž napichovala kousky chleba a namáčela je v omáčce. Bratr si je rty

stáhl do úst, pak palcem otřel hornì ret a olìzl si prst. Sisarothova ruka přitom

volně spočìvala na ženiných zádech, vtìravý, dotěrný pohled byl

jednoznačně určen Esmonäe.

Tìm se potvrdilo Tirîgonovo podezřenì. Vzedmuly se v něm pocity, které

se obrátily proti bratrovi. Co si myslì? Ţe si může všechno dovolit?

Platilo za normálnì, že u jeho lidu nikdy nemělo spojenì druha a družky

dlouhého trvánì. Nikdo, kdo od stvořitelky Inàste obdržel dar nesmrtelnosti,

nechtěl sdìlet věčnost pouze s jednou osobou. Zároveň však platil kodex

určitého chovánì, že si alfové navzájem zůstávali věrnì, dokud jeden nebo

oba zřetelně a před svědky neohlásili ukončenì svého soužitì. Předevšìm ten,

koho ten druhý opustil, se to musel dovědět jako prvnì.

Tirîgon si nemohl vzpomenout, že by se Esmonäe vzdal. Z jejìch úst

rovněž nevyšla obdobná slova. Jejich spojenì tudìž nadále platilo za

neukončené. To, co teď bratr a jeho družka dělali…

Co vlastně dělajì? položil si v duchu otázku a pevně zavřel oči. Ona s nìm

mluvì a z legrace ho krmì. Jsou dobřì přátelé a znajì se. Jistá mìra

důvěrnosti je normálnì. Nevidìm v tom nic špatného.

Vlastnì rozum mu vynadal, že se snažì oklamat sama sebe, city o to

výrazněji požadovaly od jeho družky patřičné vysvětlenì.

Tirîgon se otočil na druhou stranu, aby nepodlehl pokušenì a nezačal je

oba dále sledovat. Esmonäe nedělá nic zakázaného ani zavrženìhodného.

Pokud na někoho vůbec padá vina, je to můj bratr. Vì o našem spojenì

a nedodržuje patřičný odstup.

Pomalu se nadechl a vydechl. Taktické myšlenì zvìtězilo nad

rozbouřenými city a klìčìcìm pobouřenìm. Nechtěl to dohnat tak daleko, aby

se dostal se Sisarothem do sporu. Ne během této mise. Nemohl však zabránit

tomu, aby se mu pravá ruka sevřela v pěst. Ovládat se. Jenom tak lze všeho

dosáhnout.

227

„Ohó, cukrujìcì černoočka už připravily snìdani!“ ozval se hluboký hlas

podzemšťana, pak bylo slyšet řinčenì kovu. Všechno na tom Tungdilovi

působilo hluk, dokonce i boty mu vrzaly.

„Dávej si pozor na jazyk!“ zaprskala na něho Esmonäe. „Jenom jsme

společně vařili.“

„Aha, to vidìm. Láska mezi sourozenci nenì u vás přece žádná zvláštnost.

Nesmrtelným se to nevyplatilo. Myslete na to.“ Podle zvuku se Tungdil

zvedl z kóje a zatřásl Tirîgonovi ramenem. „Hej, vstávej. Musìme k mému

mistrovi.“

Tirîgon předstìral, že se pomalu probouzì, a protáhl se. Potom se otočil

a spustil nohy přes nìzkou hranu postele.

Esmonäe a Sisaroth najednou seděli u plamenů vìce než na délku paže od

sebe. Nebylo ani stopy po důvěrnostech, které si navzájem projevovali, když

si mysleli, že je nikdo nepozoruje. Nevidìm jì v očìch špatné svědomì.

Seskočil na zem. „Málokdy jsem spal tak špatně jako dnes. Jste už dlouho

vzhůru?“

„Ne,“ odpověděla Esmonäe vesele.

„Ale měli dost času na to, aby nachystali snìdani.“ Tungdil kolébavým

krokem přešel k ohni a vrhl pohled do hrnce. „A jak vidìm, už se i najedli.“

Vzal si misku, nabral do nì svou porci a ulomil si kus chleba.

Tirîgonův rozum v duchu trval na tom, že se mezi jeho bratrem a družkou

nic neděje. Přišel k nim a Esmonäe mu podala misku s jìdlem. Z pohledu

jejìch oči vyzařovalo přátelstvì a láska. Vidìš? Všechno je v nejlepšìm

pořádku. „To, cos řìkal, znělo dost naléhavě. Musìme být u tvého mistra do

nějakého určitého momentu nekonečna?“ obrátil se s otázkou na

podzemšťana.

„Nemělo by nám to trvat moc dlouho. Jinak palác i jezero zaniknou.“

Tungdil namočil chléb v misce a rychlými pohyby se krmil. Trocha řìdké

polévky mu vsákla do vousů. „To je mistrova pojistka. Jestli se mi cestou

kvůli vám stane nějaké neštěstì, postihne druhé neštěstì i vás a vaše útočiště.

Jak dává, tak bere.“

Esmonäe pokrčila čelo. „Ale co když spadneš a zlomìš si vaz?“

Podzemšťan se zašklebil a setřel si drobky od úst. „No, jak už jsem řìkal,

pak zmizì jak palác, tak i jezero. Pěkně na mě dávejte pozor.“ Přešel

k fontáně, opláchl si obličej a urovnal si pásku přes oko. Potom se vydal

chodbou dál.

Trojice alfů rychle sbalila věci a následovala ho.

Tirîgon se neustále držel po boku Esmonäe, Sisaroth kráčel několik kroků

před nimi. Pokaždé, když podzemšťan a bratr zmizeli za rohem, polìbil

Tirîgon alfku, která jeho něžnosti opětovala s nesmìrnou vášnì a vyzývavým

hlazenìm. Kdyby na ně jejich průvodce káravě nevolal, aby se moc

228

neopožďovali, jistě by se někde ve výklenku pomilovali. Když se jì dotýkal

a cìtil jejì vůni, byl Phondrasôn nejkrásnějšìm mìstem na světě.

Vì, že hledáš potvrzenì vašeho vztahu, našeptávala mu nedůvěra.

Vypočìtavý rozum se čìm dál vìc prosazoval proti citům, které ho při

pohledu na alfku zaslepovaly, a vyžadoval od něj bdělost. V nitru se mu

odehrával krutý boj.

„Patřìš ke mně,“ řekl a polìbil ji na čelo, pohladil třpytìcì se vlasy.

„Ano, patřìm,“ odvětila Esmonäe bez dechu a přitiskla se k němu.

„Dožeňte nás konečně. Nepomůže nám, když budeš na mapě pořád

zkoumat, kudy jdeme,“ zahalekal Tungdil. Jeho kroky se rozléhaly chodbou.

„Stejně už budeme na mìstě.“

Tirîgon se ušklìbl. „Slyšelas, co si myslì, že děláme?“ Byl nesmìrně

šťastný, že je Esmonäe doprovázì.

Ta se rozesmála. „To je pro nás jenom dobře.“ Alfka vykročila a táhla ho

za ruku s sebou, pustila ho, teprve když došli do ohybu chodby.

Tak byl Tirîgon poslednìm z celé malé skupinky, kdo vyšel z chodby

a vešel do jeskyně. Musel zaklonit hlavu, protože přìmo před nimi se tyčila

do výšky svislá zeď. Vzdálenost mezi nimi a hornìm cimbuřìm odhadoval na

sto kroků. Zeď mu úplně zabránila v pohledu na všechno, co se za nì skrývá.

„Táhne se kolem dokola,“ vysvětloval Tungdil. „To je vnějšì hradba.

Dvacet kroků široká. Nejmìň. Ve spodnì části spìš vìc.“ Ukázal na bránu po

jejich pravici. „Jdeme. Hned budeme v cìli.“

Vzdálenost mezi stěnou a hradbou nebyla většì než na délku paže. Pro

Tirîgona by nebylo problémem vyšplhat se nahoru. Jako v komìně. Ze

strategického pohledu to považoval spìše za výhodu, kdyby za některého

východu slunce museli proti Gålranovi žadárovi vytáhnout do boje.

Kdybychom chtěli tuto překážku zdolat, nepotřebovali bychom ani žebřìky

nebo dobývacì stroje.

„Přìmo slyšìm, co si myslìte,“ prohodil Tungdil se smìchem. Udeřil

širokou dlanì o kámen. Odloupla se z něj tenká černá vrstva. „Vidìte stopy

po ohni?“ Ukázalo se, že to, co alf považoval za barvu, byly ve skutečnosti

saze. „Kdyby bestie a nestvůry napadlo, že se po hradbách vyšplhajì nahoru,

vylije se na ně z otvorů směs smůly, petroleje a sìry a ta se pak zapálì.“

To jsem mohl tušit. Útočnìci buď rovnou uhořì, nebo se v čìm dál vyššìm

žáru pomalu usmažì. Tirîgon se podìval na Sisarotha, z jehož obličeje se dalo

vyčìst, že to, co právě slyšel, na něho udělalo značný dojem. „Nevidìm na

ochozech žádné stráže. Jak zjistìte, že se v téhle úzké, uměle vytvořené

soutěsce zrovna někdo pohybuje?“

„Magiì,“ naznačil Tungdil. „Můj mistr něco vymyslel, s tìm si nedělejte

starosti.“ Zastavil se před malou brankou, položil ruku na runu a něco

zamumlal.

229

Záhadné znaky se rozzářily, hrubé dveře se rozlétly dovnitř. Za nimi se

nacházela pochodněmi osvětlená chodba, na jejìmž konci prosvìtalo světlo.

„Jenom vpřed. Hned se seznámìte s mým mistrem.“ Tungdil jim dal

přednost a zavřel bránu. „Mřìž se snadno otevře. Hradba vì, že smìme

projìt.“

Jako u Marandëi a mostů přes skleněné jezero. Během chůze chodbou

cìtil Tirîgon jemné svěděnì, což bylo spolehlivou známkou magické energie,

která kolem nich vládla. Dospěl k závěru, že na chodbu bylo uvaleno nějaké

ničivé kouzlo, které začne působit samo od sebe, jakmile do nì vstoupì

někdo, kdo k tomu nenì oprávněn.

Po třiceti krocìch, jak Tirîgon spočìtal, vyšli z chodby ven.

To, co za nì on, jeho bratr a Esmonäe spatřili, překonávalo veškeré

stavitelské uměnì, jaké znali z Dsôn Sòmranu.

Odhadoval, že jeskyně samotná sahá do výšky deseti mil a v průměru

měřì snad dvakrát tolik. Uprostřed se tyčila gigantická stavba. Při pohledu na

ni muselo oko nejdřìve pochopit, jak je uspořádaná.

Čtyři čtvercové věže se mìli od sebe vypìnaly do výšky a představovaly

základy budovy, stojìcì nahoře na nich. Samotné věže byly rovněž

uspořádány do stejnoměrného čtverce.

Na každé věži byla vybudovaná dalšì věž, jejìž stěny byly dvakrát delšì.

Na druhé věži spočìvala třetì a úplně nahoře čtvrtá. Celkově budil pohled na

ně dojem, že nejužšì věž nese na sobě dvanáctkrát většì tìhu.

Tyto čtyři věže byly mezi sebou navzájem spojeny samonosnými mosty,

připomìnajìcìmi z této vzdálenosti pavoučì vlákna.

Když se mosty prolomì, může se každá věž samostatně bránit, uvažoval

Tirîgon. Útočnìk bude mìt hodně práce.

Z přečnìvajìcìch stěn druhého až čtvrtého segmentu mohli obránci

zasypávat nepřátelské vojsko hotovou záplavou střel.

Jasné geometrické linie postrádaly jakékoliv ozdoby. Strohé šedé stavby

naháněly strach. Dokonce i trolové a ogři si před nimi museli připadat jako

malì.

Možnou slabinou soustavy věžì byly jejich opravdu malé nohy.

Je zázrak, že se nerozpadnou. Jaký materiál udržì takovou tìhu? Dìky

tomu měla každá stavba vysoké těžiště. Kdyby se ji podařilo jenom trošičku

rozkolìsat, nedalo by se jejìmu zřìcenì zabránit.

Ze spodnìch oken věžì se v jeskyni šìřilo světlo. Na plochách,

rozkládajìcìch se mezi věžemi a hradbami, ležely louky a úrodná pole, ve

svitu umělého slunce tu vyrostl dokonce i malý lesìk.

Zatìmco ostatnì obdivovali pohled, který se jim naskytl, Tungdil se

nezdržoval. Bez otálenì kráčel cestou dál. „Dělejte, dělejte,“ pobìzel je ke

230

spěchu. „Myslete na váš krásný palác, který bude ležet v troskách a popelu,

jestliže budeme přìliš pomalì.“

„Něco takového… přece nemůže existovat,“ pronesl uchvácený Sisaroth.

„Vidìš, jak jsou ty věže vysoké? A jak hrubé majì zdi, že se nepodlomì?“

Natáhl ruku a chtěl k sobě přitáhnout Esmonäe, vzpamatoval se však

a předstìral, že si odstraňuje z prstů špìnu. Tirîgon si toho dobře všiml.

Alfka klopýtala vpřed s očima upřenýma na stavby před sebou. „Kdo mu

s tìm pomáhal? A kde bydlì jeho otroci?“

Tirîgon popošel k nì a prohlìžel si obdělávaná pole. Dokonale udržovaná.

Nemajì nedostatek potravy. „Asi žijì ve věžìch.“

„Můj mistr dává přednost tomu, aby kolem sebe neměl moc bytostì, a žije

v ústranì, vysoko nad všemi.“ Tungdil ukázal na věže. „Sìdlì v té zadnì.

Ukážu vám rozdìly na jednotlivých stavbách pro přìpad, že byste na něho

jednoho dne chtěli zaútočit,“ pronesl s posměšným smìchem. „Tři zbylé věže

rozdělil. Napravo od něj žije jeden óarco, který má vìc rozumu než kdejaké

černoočko. Před nìm sìdlì tvor, který mi připadá přìliš záhadný na to, abych

ho dokázal pojmenovat, a vlevo vedle něj bydlì Dlouhý. Vy byste ho asi

nazývali barbar.“

Esmonäe si dala doušek z vaku s vodou. „A proč tady žijì? Jsou to jeho

spojenci?“

Podzemšťan smìchy zakloktal. „Ne. Mistr nemá spojence. Jenom otroky,

kteřì mu sloužì, nebo stvůry, které od něj dostávajì plat a chléb. Ti tři jsou

žoldnéři. Ve věžìch žijì mistrovy armády. Pro každou jeskyni, pro jakékoliv

prostředì, má připravenou odpovìdajìcì výstroj. Vlastnì dokonce i flotilu,

s nìž podnikl celé námořnì cesty. Lodě jsou rozložené a uskladněné ve

věžìch.“

Přiblìžili se k objektu na vzdálenost několika málo mil, dìky čemuž

vypadaly čtyři věže ještě impozantněji.

A já jsem chtěl vymýšlet plány, jak to tu dobýt. Tirîgon si neuměl

představit, jak by bylo možné stavbu obsadit. Bez pomoci magie

a Bezectných tady nedokážeme uspět.

Věže Gålrana žadára by ze svých útrob vyplivly tisìce a dalšì a dalšì tisìce

válečnìků. Zcela jistě tu majì stáje, kovárny a dìlny, v nichž sestavujì

dobývacì stroje.

Tirîgonovy oddìly nynì čìtaly jedenkrát čtyři sta alfů, kteřì pěšky nebo na

konìch vyráželi do boje. Do té doby, než se v jejich pevnosti objevil Tungdil,

považoval Marandëi za rozhodujìcì výhodu.

Proti tady těm jsme přìmo směšnì. Nelìbilo se mu, že byl nucen pohřbìt

svou vizi Phondrasônu, který by patřil pouze jemu a jeho sourozencům.

„Úplně dole v základech budovy žijì otroci, kteřì vykonávajì podřadné

práce. Ve druhém bloku,“ vyprávěl Tungdil nezúčastněně, „přebývajì prostì

231

válečnìci, kterých je třeba, když mistr chce ovládnout nějakou dalšì jeskyni,

vedle nich jsou dìlny a stáje. Třetì blok je vyhrazen lepšìm jednotkám. Až

nahoře sìdlì pánové. Jsou rádi, když majì kolem sebe dost prostoru.“

Sisaroth pohlédl na bratra. „Od začátku jsem ti řìkal, že bychom měli

z Phondrasônu vypadnout.“ Ukazováčkem namìřil na kolosálnì věže, kolem

nichž kroužila hejna ptáků. Mlha, která se zvedala z luk, zahalila spodnì

segmenty, hornì části věžì se nad nì vznášely, jako by nebyly skutečné.

„Proti tomu jsou naši bojovnìci bezmocnì.“

Chceš mě očernit před Esmonäe? „A kolik cest do Dsônu jsi už našel?“

odsekl kousavě a vnořil se do chladného oparu. „Kdo z nás dosáhl většìch

úspěchů v tom, co dělal?“

Sisaroth otevřel ústa a chystal se odpovědět, raději ale mlčel.

Nenapadlo ho nic, v čem by se ve srovnánì se mnou jevil jako lepšì. Pod

ochranou mlhy se snažil nahmatat Esmonäeinu ruku, našel ji a pevně ji

stiskl.

Ještě chvìli pokračovali v chůzi, potom je Tungdil zavedl do vnitřku jedné

věže. Nastoupili do velkého výtahu a otrok, který ho obsluhoval, je vyvezl

nahoru.

Lana se s hlasitým svistem namotávala, vysoká rychlost donutila Tirîgona

setrvačnostì podklesnout v kolenou. Určitě použìvajì stejnou mechaniku jako

kabinkové gondoly v Dsônu.

Konečně zastavili, vystoupili a zbytek cesty museli jìt pěšky.

Schody byly široké, bez zábradlì nebo stěny, které by se mohli přidržet,

a vedly přìmo nad výtahovou šachtou. Kdo ze schodů spadl, ať už doprava

nebo doleva, padal do tmavé, hluboké šachty.

Na konci schodiště je čekal průchod zajištěný bránou tlustou jako dospělý

barbar. Zde opět při otevřenì zafungovala Tungdilova ruka, již podzemšťan

přiložil k magickým runám.

Tirîgonova nálada se propadala do stále většìch hloubek. Pokud v něm na

počátku cesty doutnala jiskřička naděje, že se mohou s Gålranem žadárem

dát do války a zvìtězit, změnila se tato naděje v hromádku popela.

Podzemšťan je zavedl do mìstnosti, rozkládajìcì se u vnějšì zdi čtvrtého

bloku. „Tady počkáte. Já se vrátìm s mistrem.“ Tungdil vyšel druhými

dveřmi ven.

Tirîgonova sklìčenost však neměla dlouhého trvánì. Vyhlédl

obloukovitým oknem ven. Rozumem zkoumal všechno, co viděl, a hledal

slabá mìsta. V Tungdilovi bychom mohli najìt ochotného a prospěšného

idiota, který by mohl mistra zradit a otevřìt nám brány. A potřebujeme

mnohem vìce alfů. Naše vojsko musì narůst, aby nás bylo aspoň tisìc. Pak

bychom mohli mìt úspěch, kdybychom ho nečekaně přepadli.

232

Cìtil na sobě bratrův pohled. Podìval se na Sisarotha, který naznačil

nesouhlasné potřesenì hlavou. Zná mě až moc dobře. Ušetřil si odpověď,

protože se dveře rozlétly a Tungdil se vrátil. S doprovodem.

Vedle podzemšťana stál Gålran žadár. Podsaditá postava byla mimořádně

svalnatá, široká předloktì prozrazovala, že jsou zvyklá na těžkou práci. Tělo

chránil hrudnì pancìř z tmavě rudého kovu se zářivě bìlými intarsiemi

z palladia, bylo vidět, že si s nìm někdo dal důkladnou práci. Pod pancìřem

měl černý prošìvaný kabátec, který nositele chránil před chladem a údery

zbranì.

„Mì hosté,“ pozdravil je hlubokým hlasem, který si nijak nezadal

s hlasem dospělého trola. Krátké černé vlasy se třpytily, jako by byly pečlivě

navoskované, dlouhé kotlety mu spadaly až na hruď. Obličej byl ještě

vrásčitějšì než Tungdilův, což nedokázala zakrýt ani čelenka z naleštěného

střìbra, posázená diamanty. Přátelsky na ně pohlédl. „Rychle projednáme

pracovnì věci. Čeká na mě jìdlo a vy se jistě chcete brzy vrátit domů.“

Ukázal na volné židle a posadil se do čela stolu. V levici držel koženou

tašku, na nìž ležel jeden popsaný papìr. Tungdil zůstal stát vedle dveřì.

Jak ho oslovovat? Na to jsme se zapomněli zeptat. Tirîgon ucìtil vůni

kořeněné voňavky, vycházejìcì ze žadára. Připomìnala mu domov, otce

a kadidlo, které spalovali na počest Bezectných a Inàste.

Esmonäe ho předešla. Vrhla na Gålrana žadára půvabný pohled. Na

zkoušku. „Promiňte nám, že jsme se před vámi neobjevili tak, jak by se

slušelo a patřilo. Ale váš posel nás protáhl těmi nejšpinavějšìmi chodbami,

jaké našel.“

„To také měl udělat,“ odvětil Gålran žadár a položil ruce dlaněmi na stůl.

Byly hladké, pěstěné, jako kdyby patřily pìsaři, a ne někomu, kdo dokáže

silou svých svalů uškrtit ogra. Počkal, až se všichni posadì, pak se ještě

jednou na každého podìval. „Tak tady je máme, trojčata, která si nejsou až

tak podobná, jak jsem se domnìval.“

Tušil jsem, že se nenechá zmást. Proč jsem s návrhem těch dvou

souhlasil? Tirîgon se ovládl. Ještě nenì pozdě, můžeme mu to nějak vysvětlit.

Považoval za lepšì, aby Gålrana žadára neprovokovali hned od začátku.

„Vìte…“

Sisaroth však přikývl. „Vìte, můj bratr a já jsme zdědili veškerou podobu.

U Firûshi se bohové omezili na to, že ji obdařili krásou.“

Esmonäe se usmála svůdněji než kdykoliv předtìm.

Tirîgon skousl zuby. Nynì byla lež vyřčená a nebylo možné omluvit ji

nějakými věrohodnými důvody. „Co jste se vlastně o nás trojčatech

doslechl?“

Gålran žadár seděl vzpřìmeně, pronikavý pohled upìral na Tirîgona. „Ţe

jste si na jednom ostrově vytvořili malou řìši a kolem sebe shromažďujete

233

všechny alfy z celého Phondrasônu. Udivilo mne, za jak krátkou dobu se

vám podařilo ovládnout okolnì jeskyně a udržet je.“ Uznale pokýval hlavou,

diamanty na čelence se zatřpytily v chladném ohni. „Mimochodem, dávám

přednost oslovenì mistře. “

„Děkuji. To bylo dìlo mého bratra,“ zdůraznil Sisaroth. „Já pouze kreslìm

mapy.“

„Výborně. A Firûsha má na starosti zpěv, který dodává jednotkám dobrou

náladu, jak jsem slyšel. Je to tak?“ Gålran žadár otevřel koženou tašku, v nì

se objevilo několik listů. „Nechal jsem udělat seznam, který by vám mohl

být k užitku.“ Podal ho Tirîgonovi. „Tìmhle vás budu zásobovat.“

Alf zmateně přeletěl pohledem seznamy zásob, jìzdnìch zvìřat, zbranì

a výstrojnìch součástek. „Co s tìm budeme dělat? To všechno už máme.“

„Prosìm tě, alfe!“ Ţadár na něj soucitně pohlédl. „Vaši vazalové vám

neodevzdávajì v poplatcìch to nejlepšì. Protože vy ten rozdìl nepoznáte nebo

ho ani nemůžete znát, necháváte se už dlouho vodit za nos. Naproti tomu ode

mne dostanete nejlepšì materiál. Měli byste nosit nejstabilnějšì zbroje

a nejostřejšì zbraně. Vaše malé vojsko pak bude mnohem obtìžnějšì zastavit

než předtìm. Je to i moje vojsko, protože podléháte mně.“ Palcem ukázal za

sebe na Tungdila. „On je můj kovářský mistr. Nikdo neumì spojit kovy tak

dokonale jako on. Kdybyste chtěli, bude vám k dispozici. Můžu ho teď jistou

dobu postrádat.“

Tirîgon si připadal, jako když dva rovnoprávnì partneři vyjednávajì

o uzavřenì spojenectvì −kdyby nebylo oné jemné, ale rozhodujìcì poznámky,

že mu podléhajì. Vyčkej a pokračuj v jeho hře. Možná prozradì něco

důležitého. „To by nám vyhovovalo.“

„Jste přìliš laskavý, mistře,“ prohodila Esmonäe.

„Ne, to nejsem. Zeptejte se Tungdila,“ odvětil Gålran žadár

a nezúčastněně se pousmál. „Kdybych byl dobrosrdečný, nechal bych vás tři

na pokoji. Opomněli jste přijìt ke mně a vyžádat si ode mne souhlas ohledně

nároku na jeskyně, které jste mezitìm ovládli.“ Vytáhl z tašky dalšì listy.

„Tady je zase seznam toho, co jste dobyli, aniž jste k tomu měli svolenì.“

Ohlédl se přes rameno. „Řekni jim, co následuje, když se někdo svým

jednánìm provinì proti mým přìkazům, Tungdile.“

„Bude zlikvidován, mistře,“ pravil podzemšťan lhostejně.

„Nebo se vykoupì.“ Gålran žadár jednou tleskl do dlanì. „Nuže, jistě

chápete, že vaše činy hodně zavážily. Už dlouho se zdržujete v mé řìši

a platby, které mi dlužìte, dosáhly včetně úroků značné výše. Nebudete

schopni si je dovolit splatit.“ Se lstivým úsměvem po chvilce dodal: „Ne

penězi nebo poklady. Ale bude to možné odčinit službami, které pro mě

vykonáte.“

234

Alfové na sebe pohlédli. Sisaroth byl průběhem jejich rozhovoru přìliš

zmatený, Esmonäe vypadala nejistě.

Blìžìme se k podstatě věci. „Neumìm si představit, že existuje něco, co

sám nedokážete vyřìdit,“ odvětil Tirîgon nakonec. „Viděli jsme moc, která

se rozpoutala, když magickým způsobem explodovala ta brož.“

Gålran žadár poklepal ukazováčkem na stůl a uvažoval. „Nechci popìrat,

že jsem schopen mnoha věcì. Ale tu a tam potřebuji kováře, jako je Tungdil,

abych vytvořil dokonalou zbraň. Nebo alfa, aby vyřìdil věci, při nichž by

vojsko vyvolalo přìliš velkou pozornost. Ach ano, a zpěvu vašeho národa se

nic nevyrovná.“ Usmál se. „Chápete, co tìm myslìm.“

„Ještě ne zcela.“ Sisaroth se předklonil. „Máme někoho zabìt?“

„Vy se plìžìte ve stìnech, přivoláváte temnotu a vyvoláváte strach. Umìte

se přikrást k různým stvůrám a tiše je zabìt. Nezanecháváte po sobě stopy,

a když nechcete, nikdo vás neuvidì,“ potvrdil žadár. „Pokud budete bez

odmlouvánì plnit úkoly, které vám třem uložìm, můžete si tu svoji krásnou

alfskou řìši dále ponechat. Dodávky, které vám budu posìlat, samozřejmě

zaplatìte.“

V Tirîgonovi se vzedmula neuvážená pýcha. Nikdo se nikdy neodvážil

hovořit s nìm takovým tónem a ponìžit ho na úroveň vazala! Všechny bitvy,

které vybojoval, všichni pobitì nepřátelé, všechno, co dobyli, nic z toho

nehrálo u toho Gålrana žadára roli. Horké stahy mu prozradily, že mu na

obličeji vyvstaly linky vzteku.

„Než někdo z vás pronese něco nemoudrého, protože se cìtì ponìžen,“

pronesl Gålran žadár mile, „ať to raději sežvýká, spolkne a zapomene.“

„Věci se majì tak, že…“ nadechl se Sisaroth.

„Nenacházìte se v nějakém Dsônu, ale v mojì řìši! Vaši Nesmrtelnì

přivedli svou bezmeznou chamtivostì k zániku jak vlastnì řìši, tak polovinu

Ishìm Voróo. Proto nedovolìm, aby někdy měl ve Phondrasônu alf

rozhodujìcì slovo.“ Gålranovi žadárovi spadla z obličeje přátelská maska

a pod nì se objevil zřetelný výraz nechuti a odporu. „Jste nafoukanì jako

všichni z vašì rasy, chamtivě toužìte po moci, chcete každému a všemu

vládnout. Dìvejte se, kam vás to přivedlo.“

„Tebe přivedla na trůn stejná touha po moci a udělala z tebe pána tohoto

podsvětì,“ odvážila se Esmonäe rozčìleně odporovat. „Proč bys měl být lepšì

než my?“

Ţadár vyskočil a udeřil oběma dlaněmi do stolu. Čelenka zajiskřila,

z břìšek žadárových prstů vylétly blesky a udeřily do kamene. Energie

přeskočila desku stolu a vjela do alfky.

Esmonäe polekaně zaječela a zvedla ruce, aby se bránila. Nic se jì však

nestalo.

235

„Stejnou magii můžu na tebe seslat takovou silou, že z tebe nezbude nic

než hromádka popela,“ zaduněl žadár. „Nestrpìm žádné nesmyslné

a nerozumné odmlouvánì! Já jsem vládce, vy jste moji poddanì. Moji

vazalové. Závislì na mojì milosti. Na mistrově milosti,“ vmetl jim Gålran

žadár do tváře. „Služte mi věrně a dobře, splňte své úkoly, a já vám možná

dokonce i ukážu cestu ven z tohoto labyrintu. Až si to odpracujete.“ Posadil

se a čekal na reakci.

Tirîgon podepřel svou družku a ustaraně se na ni podìval. „Jak…“

„Mně je dobře,“ vydechla Esmonäe a pokusila se nedat na sobě nic znát.

V narudlých hnědých očìch se jì však usadil strach.

Sisaroth si odkašlal. „Promiňte, ale… vy znáte cestu ven?“

„Ano.“

„A přesto jste pořád ještě tady?“

„Já tady chci být. Všechno, co potřebuji, mám kolem sebe. Ty a tvoji

sourozenci jste nepoznali, jak je to tu krásné. Jakmile splnìte mé úkoly,

dopravìm vás do Dsôn Sòmranu. Nebo do Tark Draanu. Jak se vám zlìbì.“

„Mohl by si každý z nás zvolit vlastnì cìl?“ dorážel Sisaroth nadšeně.

„Zajisté.“

Co to tu řìká? Tirîgon se otočil k bratrovi. „Co to má znamenat?“

„Jenom jsem to chtěl vědět,“ bránil se Sisaroth. „Byl to jen takový

nápad.“

„Každý z vás třì si může vybrat vlastnì cìl mimo Phondrasôn a vzìt si

s sebou tolik společnìků, kolik bude chtìt.“ Gålran žadár přiložil ruku ke

zbroji ve výši srdce na znamenì právě složené přìsahy.

„Ujednáno,“ souhlasil Sisaroth. „Tenhle obchod platì.“

Tirîgon měl pocit, že ho oba zbývajìcì alfové opomenuli, a nadechl se

k protestu.

„To nenì žádný obchod. To je milostivý přìdavek k tomu, co od vás

očekávám.“ Ţadár vyskočil ze židle. „Zatìmco teď budu pospìchat k jìdlu,

splnìte můj prvnì úkol. Tungdil vás zavede na mìsto, kde se vyspìte,

a všechno vám vysvětlì. Uvidìme se, jakmile se vrátìte. Ach ano, pak mě

budete všichni oslovovat mistře. Tentokrát vám to ještě odpustìm.“ Gålran

žadár rychle vyšel dveřmi ven, aniž by dbal Tirîgonových protestů.

„Tak, tak, z pyšných černooček se stali sluhové.“ Tungdil se k nim blìžil

a tiše se smál. „Jaký máte pocit, když musìte polykat pýchu a ta vás škrábe

v krku?“

„Jaký pocit jsi měl při tom ty?“ opáčil Tirîgon. Mizerný bastard.

„Pro mě to bylo snadné,“ odpověděl podzemšťan a ztlumil hluboký hlas

na tichý šepot, „protože jsem svému mistru němě přìsahal, že ho zabiju,

jakmile se mi k tomu naskytne přìležitost. Taky to jednou zkuste. Taková

myšlenka je hotový balzám.“

236

Vraždychtivost, kterou mu vidìm v očìch, nenì hraná. Nynì si byl Tirîgon

absolutně jistý, že v Tungdilovi budou mìt spojence. Já Gålrana žadára

zabiju. A převezmu jeho řìši. To přìsahám navìc.

* * *

Phondrasôn

Firûsha si vzala z komory velký stojan na svìce. Těžkou nohu stojanu

vláčela s sebou a otìrala se jì o kameny, zatìmco se vyhladovělá vyčerpaně

ploužila chodbami. Řinčenì kovu nevnìmala. Kráčela jako ve snách.

Firûsha už ani nemohla mluvit, jenom sìpala. Přestala volat o pomoc.

Nikdo mě nenajde. Ta lebka mě předtìm, než jsem ji rozbila, určitě zaklela.

Tu a tam si dopřála malý doušek, napila se vody, která stékala na jednom

mìstě po zdi. Bylo jì jedno, odkud pocházì. Měla pachuť tlejìcì trávy

a břidlice, ale zahnala žìzeň.

Nepamatovala si, kdy přesně zazněl z Marandëiných úst vzteklý, zoufalý

výkřik. Cîanai v té době určitě objevila rozdrcenou lebku.

To je fuk. S tou už nám nemůže nic udělat. Firûsha znovu narazila do zdi,

spodnì část stojanu se s cinkotem ulomila. Alespoň bratrům už nic neudělá.

Ze mě se asi stane nový duch tohoto paláce.

„Je tam někdo?“ zaslechla alfský hlas z druhé strany zdi.

„Ano.“ Firûsha musela polknout, aby si svlažila hrdlo. „Ano,“ opakovala

hlasitěji. „Kdo je tam?“

„Tossàlor. A kdo je uvězněný za zdì?“

„Firûsha! Firûsha! Musìš vybourat zeď, slyšìš?“ Opřela se o kameny

a tiše plakala úlevou. Slzy se perlily na zdi a malovaly na nì tmavé linky.

„Dělej rychle. Musìm z tohohle vězenì uniknout. Prosìm! Najdi moje

bratry…“

„Oni tu nejsou. Půjdu přivést Crotàgona. Jemu se to povede,“ odvětil

Tossàlor kvapně.

Čekánì v naprostém tichu začalo.

Našli mě. Konečně mě našli. Firûsha klesla k zemi a upadla do dřìmot,

zničený svìcen jì vypadl z prstů.

Probudila se teprve tehdy, když se ozval hlasitý rachot. Vedle nì se ve zdi

udělala dìra, kterou sáhly dovnitř dvě mocné paže, popadly ji a zvedly ze

země. Uložily ji na lehátko, na němž se vyčerpaně rozhlìžela kolem sebe.

Firûsha se zřejmě ocitla v Tossàlorově ateliéru, který si umělec před

návštěvnìky přìsně střežil. Takhle jsem se poprvé dostala do jeho kovárny na

kosti.

237

Tossàlor a Crotàgon stáli přìmo před nì a měřili si ji udivenými,

ustaranými pohledy. Jejì učitel šermu, oblečený do černé tuniky, jì podal

pohár s vodou a pak i prkýnko s chlebem, sýrem, ovocem a vařeným masem,

natřeným vonìcìmi bylinkami.

Ach, všechno hned snìm. Až do poslednìho sousta! Firûsha hbitě uchopila

pohár a napila se, potom do sebe nacpala jìdlo. Na mluvenì bude dost času

později. Nejdřìve musela nabrat trochu sìly.

Ani Tossàlor, oděný do purpurové róby, ani Crotàgon na ni netlačili

a trpělivě čekali, válečnìk na ni položil deku. Stav, v jakém se alfka objevila,

mluvil sám za sebe.

Mìstnost byla zaplněná nesčetnými regály, v nichž byly uložené

nejrůznějšì kosti, které umělec nasbìral na cestách se Sisarothem. Pečlivě

uspořádané podle velikosti, kvality, dokonce i podle barvy. Kromě regálů

tam měl i jednu skřìň s nápisem „zuby“ a druhou s označenìm „vlasy“.

Firûsha si uvědomila, že Tossàlor zřejmě kosti nebarvil, ale že objevil ve

Phondrasônu rasy, jejichž kosti se dìky rozličné stravě zabarvily samy. Od

Sisarotha dostal svolenì využìt několik cel v pevnosti k tomu, aby v nich

umìstil zajatce a krmil je tam nezvyklým jìdlem. Řasy, rostliny a chitinové

hmyzì kostry drtil na prášek a dodával jim ho do jìdla. Když Tossàlor dospěl

k názoru, že nastala ta správná doba, zabil zajatce a vylámal z nich

různobarevné kosti. Pro svá umělecká dìla.

Firûsha začala žvýkat pomaleji, podìvala se na bylinky. Nebarvì zrovna

teď i moje kosti?

Tossàlor se specializoval na řezbářské práce. Občas předvedl Tirîgonovi,

jak se do kostì dajì vyrýt i nejtenčì jemné rytiny tak, aby se kost neroztřepila

nebo neroztřìštila. Na stěnách visely nástroje, jejichž smysl jì nebyl vždycky

jasný.

„Tady má někdo pořádný hlad,“ prohodil Tossàlor do ticha a uhladil si

špinavé vlasy. Přešel k dìře ve zdi, opatrně jì protáhl hlavu a podìval se do

chodby. „Teď bych rád slyšel dobré vysvětlenì, jak ses dostala za zeď,“

pronesl rozvážně a vrátil se k jejìmu lehátku. „Chodba za zdì nevypadá, jako

by vznikla náhodou.“ Oči se mu zúžily. „Vìm, že mě nemáš ráda. Kvůli

mým činům, které mě přivedly do Phondrasônu. Chtělas mě špehovat? Aby

ses ujistila, že jsem se k nim nevrátil?“

„Co?“ Firûsha spláchla poslednì sousto hltem vody. Jedla přìliš rychle.

Bolel ji žaludek, cìtila však, jak se jì do těla vracì energie. Opět byla schopná

myslet. „Já… jsem se tam dostala náhodou. Stavitelé paláce vybudovali za

zdmi druhý palác.“ Nechtěla oběma alfům nic prozradit o tom, co spatřila

v komůrce s oltářem, dokud se nevrátì Sisaroth a Tirîgon. Nemusì vědět

všechno. „Děkuju. Kdybys mě nezaslechl, určitě bych tam umřela hlady.

238

Jeden by se mohl zbláznit, když cìtì vůně z kuchyně a nemá nic k jìdlu.“

Vděčně se na oba usmála.

Přitom Firûshu mimoděk napadlo, že právě Tossàlor mohl opracovat

zvětralou lebku z oltáře. Takové mistrovské práce by byl určitě schopen.

Vděčnost, kterou cìtila, se ocitla na vahách. Neuzavřel třeba s Marandëi

nějaký pakt? Nebo nevěděl, co dělá, když ho poprosila o laskavost?

Crotàgon jì smetl ze šatů špìnu a pavučiny. „Měla by ses dát do pořádku.

Já si prohlédnu ten druhý svět, co se skrývá za zdmi.“

„Ne. Ty by ses tam neprotáhl. Na mnoha mìstech je mezera mezi zdmi

hrozně úzká a ty máš přìliš mohutné svaly a jsi moc velký.“ Firûsha si hned

představila, jak statný alf někde uvìzl nebo že ležì v některé z nastražených

pastì. „Chtěla bych o tom řìct bratrům. Kam šli?“

„Přišel sem posel a vzal je s sebou.“ Tossàlor se posadil do rozviklaného

křesla, Crotàgon se opìral o stůl, na němž se kupily navrtané lebky. Vznikla

z nich zvonkohra, jakou mìvali v oblibě vojáci. Firûsha ji znala: pomalovali

kosti, připevnili k nim zvonivé kousìčky střìbra a navzájem je svázali

tenkými vlasy.

„Jaký posel?“ Dìvala se střìdavě hned na jednoho, hned na druhého.

Crotàgon jì povyprávěl, co se během jejì nedobrovolné nepřìtomnosti

přihodilo. „Chápu. Někdo si nárokuje vládu nad celým Phondrasônem.“

„Přinejmenšìm nad tou částì, v nìž se nacházìme.“ Tossàlor si pravou

rukou podepřel hlavu, vypadal znepokojeně. „Doufám, že tvoji bratři jsou

natolik rozvážnì, že nás nevyšlou do války proti Gålranovi žadárovi? Neměli

bychom naději na úspěch.“ Uchopil napolo opracovanou kost a pohrával si

s nì. „Marandëi má uložené knihy, které popisujì, co je Gålran žadár zač.

Četl jsem ty záznamy. Nepřìjemný národ.“

„Ta detonace, která nám vyhodila do vzduchu bránu, bude znamenat

spoustu práce.“ Crotàgon se podìval z okna ven. „Byly poškozené části

mostu a musìme vchod do paláce hlìdat vojáky, dokud nebude nová

brána…“ zarazil se v řeči a zvolna se vzpřìmil. Světle hnědé oči, které upìral

ven, byly naplněné nevìrou a úžasem. „U všech Bezectných! Ono ztuhlo!“

Tossàlor otočil hlavu a i on se podìval ven.

Je to možné? Firûsha vstala z lehátka, aby se mohla podìvat z okna.

Bouřìcì vlny tekutého skla se zdánlivě proměnily v led. Povrch pod

mostem byl hladký, rudý svit pohasl.

Ţár prosakuje do hlubin země. „Je to snad dalšì žadárovo dìlo, kterým

nám chce předvést svou moc?“ Firûsha postřehla, že k nim po cestě

z pevnosti běžì gardista. Určitě chtěl ohlásit onen podivný fenomén. Na

ochozech postávaly stráže a pozorně sledovaly nepochopitelné divadlo.

„Je možné, že podzemnì oheň, který udržoval sklo v tekutém stavu,

vyhasl,“ domnìval se Tossàlor. „Zatraceně! Kdybych to věděl, udělal bych si

239

zásobu skleněných kostì. Jsou nádherné a moc oblìbené. Nejen u našich

lidì.“ Ukázal ven. „Když to ztuhlo, už s tìm nic nenadělám.“

„Mně dělá mnohem většì starosti to, že ostrov je najednou ze všech stran

dostupný a nikdo nenì odkázaný na mosty. Ty nejhloupějšì stvůry to můžou

považovat za výzvu, aby si vyzkoušely, jestli budou mìt v boji s námi dost

štěstì.“ Crotàgon začal okamžitě uvažovat ve vojenských měřìtcìch. „Kdyby

povrch skla natolik vychladl, že na ně bude možné vstoupit, přijdeme

o nejlepšì ochranu před něčìm útokem.“

„Ale my tu máme na ostrově pevnost.“ Firûsha pohlédla na svého

mentora. Mohla by to být hřìčka přìrody, která zase přejde.

„Pevnost odolá prvnìmu útoku. Ale uvědom si, jaké zrůdy se ve

Phondrasônu vyskytujì.“ Crotàgon zkřìžil paže na prsou a podìval se na ni.

„Co budeme dělat, Firûsho?“

Alfka si s trochou hrůzy uvědomila, že dìky nepřìtomnosti obou bratrů na

ni přešlo velenì. Stala se z nì sice dobrá válečnice, ale neodvážila by se sama

organizovat obranu ostrova v přìpadě útoku. Jenže co jiného mi zbývá? Kde

jsou mì bratři, když je potřebuji? Zdálo se jì, že se stává jejìm osudem

jednat, když je odkázaná jenom sama na sebe.

„Útok hordy nestvůr by mi přišel vhod. Pro své budoucì dìlo potřebuju

dlouhé, velké stehennì kosti a obávám se, že mi došly zásoby.“ Tossàlor

vstal, přešel k velké polici a prohlìžel si jednotlivé přihrádky. V duchu se

zase ponořil do svého uměnì.

Já to dokážu. Já unesu odpovědnost. „Začneme tìm, že všechny brány

budou zavřené a posádku na severu ztrojnásobìme,“ pravila Firûsha po

krátké úvaze a postřehla spokojený výraz v obličeji obrovitého alfa. „To by

pro začátek mělo stačit.“

„Moudré rozhodnutì, taky to tak vidìm.“ Crotàgon přikývl na souhlas.

„Pospìšìm si a zařìdìm, aby byl rozkaz vykonán. Ach ano, dnes po tobě

nebudu chtìt, abys mi zazpìvala, Firûsho. Odpočiň si po těch…“

Dveře ateliéru se rozrazily.

Přes práh vešla Marandëi, v pravé ruce držela hůl, levou měla plnou

úlomků, které mrštila Firûshi pod nohy. Když dopadly na zem, zvedl se

obláček prachu. „Tos byla ty,“ zaječela. Na šedohnědých šatech jì ulpěla

špìna ze skrytých chodeb. „Tys mi ho vzala!“ Bělavé, slzami zalité oči

vrhaly po mladé alfce nenávist a opovrženì. „Kdyby nebylo smrtelné kletby,

přìsahám při Samusinovi a Bezectných, že bych tě zabila!“

„Tady nebude nikdo z nás zabitý.“ Crotàgon si stoupl před Firûshu, aby ji

chránil, pod pravou nohou se mu rozlomil kousek kosti. „Vysvětli mi tenhle

výstup,“ požádal klidně, ale zřetelně.

Marandëi postřehla dìru ve zdi. „Aha, tudy jsi unikla po svém činu.“

Střìbrný hrot hůlky ukázal na Firûshu. „Nemáš nejmenšì představu, jaké

240

následky to pro nás všechny bude mìt. Jezero úplně ztuhne, vyjde z něho

všechen žár. Nic tu nezůstane, ani z tohoto paláce, ani z jeskyně!“ Namìřila

na mladou alfku ukazováčkem, aby bylo jasné, komu to klade za vinu.

„Jenom tvoje oběť může všechno napravit.“ Cîanai se otočila, a spìše než

vyšla, tak se z mìstnosti jenom vypotácela.

Crotàgon se otočil k Firûshi. „Marandëi o těch chodbách věděla? “

„Ano,“ doznala alfka zaraženě. Co jim můžu prozradit? Vykrucovala se,

aby se vyhnula přesnějšìm informacìm.

Jejì učitel však pokračoval ve vyptávánì. „Měla tam uložené něco, cos

našla a zničila?“

Tossàlor se ohnul a pozorně si prohlìžel úlomky, otáčel je a převracel,

prohlìžel si rozpoznatelné vzory a tvary, přehraboval se v hromádce úlomků

a vybìral z nì perly. „Tohle znám jenom z vyprávěnì!“ nadšeně se zadìval na

Firûshu. „Měla ta lebka nezvyklý tvar, plochý nebo dlouhý?“

„Obojì,“ zašeptala alfka. On vì, co to je!

„Obojì!“ opakoval Tossàlor vzrušeně a zároveň s výrazem utrpenì. „Ach,

Bezectnì! Ta lebka měla obojì, a teď…“ Pustil úlomky na zem. „Zničená.“

„Co to bylo?“ Crotàgon začìnal být netrpělivý. „Proč měly staré kosti

takovou moc, že vytvořily skleněné jezero?“

Firûsha se skoro bála odpovědi, k nìž se Tossàlor nadechl. Přesto si

nedávala žádnou vinu. Ta věc mě chtěla zabìt nebo dohnat ke stejnému

šìlenstvì, k jakému dohnala Marandëi.

„Tohle,“ pravil řezbář významně a rukou přehraboval zbytky kostì, „byla

kdysi lebka jednoho Bezectného.“

241

IV.

Oheň

donutím vyhasnout.

Srdce

donutím zůstat stát.

Ale cit

mě připravuje o klid.

Kdo má větší moc?

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

242

Phondrasôn

Tirîgon se probudil ze stejného důvodu, jako když cestou odpočìvali:

Esmonäe neležela vedle něho. Už zase.

Nadzvedl se a rozhlédl se po mìstnosti, kterou jim podzemšťan vykázal.

Ţadár, jak mu řìkali mìsto nenáviděného titulu mistr, jim poskytl možnost

prospat se a odpočinout si, než budou muset splnit svůj prvnì úkol. Úkol,

který jim Tungdil vysvětlil, zněl velice snadno. Podezřele snadno.

Ale to nebyla věc, která by právě teď působila Tirîgonovi starosti.

Kde je? V nejskrytějšìm koutku mozku znal odpověď na tuto otázku, ale

nechtěl nikoho přìliš rychle odsoudit. K tomu, aby vyšla z mìstnosti, mohla

mìt nejeden důvod. Prozkoumává pevnost?

Navzdory pevnému předsevzetì, že počká, ho city a žárlivost donutily

vyhrabat se z pohodlné postele a podìvat se po nì. Strategické myšlenì

podlehlo. Zase.

Tirîgon přes sebe něco přehodil a vyšel ze dveřì.

Nikde neviděl nikoho, kdo by je hlìdal. Zdálo se, že žadár učinil

k ochraně své pevnosti jiná opatřenì, která jim na druhé straně dovolovala,

aby se všude volně pohybovali. To, že se alfů ani trochu nebojì, jim mělo

zřetelně dokázat jeho moc.

Plìžil se chodbou kolem vnějšìch oken, jimiž viděl na celou obrovskou

jeskyni. Na osvětlených polìch nynì dřeli otroci, starali se o zavodňovánì,

sklìzeli ovoce a hnali stádo dobytka přes louku k lesìku.

I když nechtěl, aby se jeho obavy potvrdily, zůstal stát před mìstnostì,

v nìž byl ubytovaný Sisaroth.

Váhavě položil ruku na kliku, svaly se napnuly.

Když otevřu dveře a najdu ji u něho, změnì se můj život k horšìmu,

přemìtal. Musel bych jì začìt opovrhovat a svým bratrem také. Musel bych

opustit palác nebo je oba vyhnat pryč a naše alfská řìše by se kvůli tomuto

sporu rozpadla. Tirîgon pohlédl na prsty svìrajìcì kliku. Co má většì váhu?

Potom ruku rozevřel a pomalu ji stáhl zpátky. Nevstoupil dovnitř, aby

nabyl jistoty.

V duchu šel dokonce ještě o krok dál: od této chvìle hodlal přehlìžet

jakýkoliv náznak podvodu, pokud se ho nedopustì jemu přìmo na očìch.

Protože se ho Esmonäe nevzdala, nehodlal jì ani on dát volnost. Na to po nì

přìliš toužil.

To je nejlepšì řešenì. Kdybych udělal něco jiného, zničilo by to můj sen.

Otočil se a odešel chodbou do svého pokoje, zavřel dveře a uložil se ke

spánku.

Přesto se mu nedařilo upadnout do dřìmot, zůstal vzhůru a jenom ležel,

dokud nepřišel Tungdil.

243

„Půl přesýpacìch hodin uplynulo,“ zakřičel podzemšťan hlasitě do

mìstnosti. „Vstávej, černoočko! Ostatnì už jsou hotovì.“

Tirîgon pružně vyskočil z postele, navlékl si zbroj a vyšel z pokoje.

Teoreticky tìm zìskal důkaz, že Esmonäe byla v noci u bratra. Nebo taky ne.

Neviděl jsem ji v posteli vedle něho, napomenul se.

Esmonäe a Sisaroth stáli přede dveřmi, připraveni k odchodu a ozbrojeni.

„Ejhle, ten ospalec, který si řìká můj bratr,“ uculoval se Sisaroth vesele.

„Firûsha a já jsme se domlouvali, jak postupovat, abychom žadárovu misi

úspěšně zvládli.“

„Vìtej v zástupu nedobrovolných sluhů,“ pronesl podzemšťan s hořkým

podtónem v hlase. „Ale vyplatì se vám to, protože ode mě dostanete

nejdokonalejšì zbraně a zbroje, jaké si dovedete představit. My trpaslìci jsme

a vždycky budeme nejlepšì kováři.“ Vyrazil a trojice alfů ho následovala

k výtahu.

„Ty sis vyrobili svoji vlastnì zbroj?“ vyptával se Tirîgon, Esmonäe se na

něj láskyplně usmála. I on se na ni usmál a předstìral, že si nevšiml, že

v noci opustila jeho postel.

„Samozřejmě. Právě teď pracuji na svém asi nejlepšìm dìle,“ odpověděl

Tungdil. „Mistr mě vzal do učenì a ukázal mi magické rituály a vzorce, jimiž

se dajì zesìlit zbroje. Během samotného kovánì. Tu techniku si ještě musìm

lìp osvojit, ale leccos už umìm.“ Vešel do kabinky a čekal, dokud všichni

nenastoupì, pak s nimi sjel dolů. „Mistr si sice myslì, že si moji práci

ponechá, ale z toho nic nebude. Ať si sám vyková vlastnì zbroj a potì se

u výhně. Času má na to dost.“

Tirîgonovi stejně jako v předchozìch momentech připadalo podivné, že

podzemšťan s nimi tak otevřeně hovořì o odmìtánì poslušnosti a rebelovánì.

„Nebojìš se, že tě zabije, když mu budeš odporovat?“

„Ne. On mě pořád potřebuje. Stejně jako potřebuje vás. V jistých věcech

nad nìm máme převahu.“

Dorazili na zem a vystoupili, přešli pole a prodìrali se prašnou hlìnou

k druhé bráně.

Tirîgon se občas otočil. Ne proto, aby pozoroval Sisarotha a Esmonäe, ale

aby si z této strany pozorněji prohlédl věže pevnosti. Podzemšťan nebyl

jediný, komu se v hlavě honily myšlenky na vzpouru. Ale ne hned teď.

Takový kousek si vyžaduje důkladnou přìpravu.

Prošli hradbami a Tungdil je vedl druhou stranou k dalšìmu tunelu. „Tìm

půjdete pořád rovně. Vìte, co máte dělat.“ Chtěl je opustit.

Sisaroth ho však chytil za ruku. „Ne tak rychle. Jak se při návratu

dostaneme dovnitř?“

„My si vás všimneme.“ Tungdil upřel vážný pohled hnědého oka na

alfovu ruku. „A podruhé se mě nedotýkej, černoočko, jinak ti Krvežìznivec

244

rozsekne ruku od malìčku až k rameni. Musìme sice sloužit žadárovi, ale to

z nás nedělá přátele. Nenávidìm váš lid, protože vìm, čeho jste se v minulosti

dopustili a co byste znovu napáchali, kdyby se vám to dovolilo.“ Potom

odešel.

Tomu řìkám přìmočarý a zatvrzelý. Tirîgon se podìval na bratra.

„Prozraďte mi, co jste vy dva vymysleli, zatìmco jsem spal.“

„To, co nám uložil, je obyčejná zkouška odvahy, nic jiného,“ máchl

Sisaroth rukou. „Nepotřebujeme žádný důkladný plán.“

„Vplìžìme se do mìstnosti, pronikneme liniemi obránců a ukradneme

náčelnìkovi barbarů řetěz,“ řekla Esmonäe. „Ten přineseme žadárovi

a snadno mu tìm dokážeme, že jsme dost dobřì.“

Tirîgon pracně vyloudil na tváři úsměv. Nic jste nevymysleli, jenom jste se

dotýkali jeden druhého, našeptávala mu žárlivost. „Kvůli tomu jste vstali tak

brzy? Řekl bych, že to bylo kvůli té spoustě podrobnostì, které jste

vydumali,“ pokusil se o žert, který se mu přìliš nepovedl. Nynì, když byl

Tungdil pryč, nemohl jinak: popošel o krok blìž ke své družce, sevřel ji

v pažìch a jemně ji polìbil na ústa. „Chybělas mi, když jsem se probudil,“

povzdechl si a omotal si kolem prstu pramìnek jejìch vlasů.

„Nebyla jsem pryč dlouho,“ odvětila Esmonäe a přitiskla se k němu.

„A teď bychom měli jìt. Čìm rychleji ten úkol zvládneme, tìm většì dojem

uděláme na žadára.“ Rozběhla se.

Tirîgon se na bratra schválně nedìval, aby mu nemusel čìst z očì, co cìtì.

Netoužil ani po nepřìmých důkazech podvodu. „Považuje celou tuhle misi za

legraci.“

„Já taky. Co je to za velkou výzvu? Barbaři nevědì, že přijdeme.“ Sisaroth

vykročil. „Bude to úplně jednoduché.“

„Co vìme o řetězu, který máme žadárovi přinést?“ Tirîgon přemìtal,

v čem by se mohl skrývat háček. „Tungdil si dával pozor a nic nám o něm

neprozradil.“

„Prostě řetěz,“ prohodila Esmonäe bezstarostně. „Bude to cetka nějakého

jejich boha. Nebo dárek. Nelámej si s tìm hlavu.“ Přejela si rukou po

hrudnìm pancìři. „Možná mi ho žadár daruje, když ho o něj hezky

poprosìm?“

Sisaroth se zasmál a připojil se k nì, rukou ji přitom nenápadně pohladil

po lokti.

Tirîgon měl o žadárovi jiné mìněnì. Bude k tomu mìt nějaký pádný důvod.

Řetěz je něco vìc než kousek veteše. Samozvaný pán Phondrasônu měl

v oblibě podlé skutky, byl krutý, udržoval si vojsko, které potlačilo

sebemenšì náznak odporu, a nutil ostatnì, aby mu sloužili. Kdyby ten řetěz

bezpodmìnečně chtěl, mohl vyslat vojáky nebo poslat barbarům magické

spony, které by jim tam explodovaly. To by bylo bezpečné. Ale ne, on nic

245

takového neudělal a vysìlá tam tři alfy. Myslìm, že na tomto úkolu nenì něco

v pořádku. Tirîgon si přìsahal, že si bude na všechno dávat velký pozor.

„Můj názor je, že potřebujeme mìt plán. Nejdřìve se podìváme, jak to tam

vypadá.“

Dlouhou dobu kráčeli vpřed, klouzali na přìkrých srázech, vyšlapali po

schodišti, které mělo tisìc schodů, až se dostali do široké chodby, která se

před nimi asi tak na dostřel šìpu stáčela doprava.

Ještě než se dostali do samotného ohybu, zaslechli mužské hlasy, které se

klidným tónem mezi sebou bavily.

„Stráže,“ zašeptala Esmonäe.

Sisaroth se připlìžil až k rohu, aby obhlédl situaci, pak k sobě mávnutìm

ruky přivolal ostatnì. „To je hrozně divné,“ zašeptal jim.

Tossàlor by z toho měl radost. Tirîgon uviděl, že před primitivnì mřìžì

postává pět barbarů, každý z nich po zuby ozbrojený. Jedinou výjimku

představovaly jejich hlavy. Kruhový, tuhý lìmec sahal až k nosu, ale oči

a hornì část lebky zbroj nechránila.

Zato se muži sami oskalpovali! Od ušì nahoru byla lebečnì kost úplně

holá. Nějakým způsobem se jim podařilo odstranit kůži a zabránit, aby na

jejìm mìstě narostla nová.

Možná se jim to povedlo nějakou alchymistickou tinkturou. Tirîgon

zahlédl na některých mìstech lebky vyryté symboly, zasazené kousky železa

a barevné pomalovánì, to všechno pravděpodobně něco vypovìdalo o muži,

který se těmito ozdobami pyšnil. Tetovánì znám, ale tenhle druh okrasy

hlavy musì být phondrasônský vynález.

„Dobře, že tu s námi nenì Tossàlor. On by se k nim okamžitě přihnal

a chtěl by si je všechny odvést domů, aby je prozkoumal a vyptal se, jak se

jim to skalpovánì podařilo.“ Sisaroth upìral pohled na zbroje. „Jednoduchá

práce. Bronz, pokud správně vidìm. Měkký. Snadno se prorazì.“ Podìval se

na ostatnì. „Kdo se toho ujme?“

„Nechte mě, ať vám ukážu, co umìm!“ Esmonäe vyjmula z úchytu na

zádech obě dýky, přikrčila se, rozběhla podél skalnì stěny a okamžitě se

zahalila temnotou.

Barbaři se opìrali o oštěpy, tiše spolu hovořili a nedávali přìliš pozor na

okolì.

Právě ve chvìli, kdy jeden z nich něco povìdal a mohutně přitom

gestikuloval, vymrštila se Esmonäe od stěny a přiblìžila se k barbarovi, který

stál kousek stranou od ostatnìch. Na Tirîgona to působilo dojmem, jako by se

alfka vynořila z černé vody, jejìž perličky po nì zvolna stékaly a neochotně

se jì vzdávaly.

246

Jednomu strážci vrazila čepel vodorovně do zátylku, zároveň dalšìmu

zabodla druhou dýku do ucha. Okamžitě rukojeti pustila a střelhbitě vytáhla

oběma padajìcìm mužům z pochev jejich vlastnì dýky.

S úsměvem popošla dopředu a zastavila se mezi třemi zbylými barbary:

jednomu rozřìzla obě oči, druhému vrazila dýku do úst, která muž právě

otvìral, a třetìho kopla do hrudi a odmrštila ke stěně. Teprve potom zabila

barbara, který ztratil zrak. Hrotem dýky mu na boku probodla šev zbroje.

Nakonec Esmonäe zvedla oštěp a vrhla jìm po poslednìm žijìcìm

protivnìkovi.

Zbraň prorazila železný lìmec a mrtvý barbar se zhroutil k zemi.

Neuvěřitelné. Celé se to událo takovou rychlostì, že Tirîgon

zapochyboval, jestli by se s nì dokázal měřit. Ani Sisarothovi by se to

nepodařilo. Neuvěřitelné a dosud nevìdané. Ţádný z mužů nedostal

přìležitost zakřičet. Přìpadné dalšì strážce mohlo varovat nanejvýš řinčenì

zbrojì.

Bratři pospìchali k alfce.

Esmonäe vytáhla dýky z mrtvých těl a otřela o jejich šaty krev, která na

zbranìch ulpěla. Zároveň oběti prošacovala. „Jste se mnou spokojenì?“

Šťastně se zasmála, v očìch měla nenasytný výraz, vyvolaný spáchanými

vraždami. Jejì duše toužila prolìt ještě vìce krve a vidět dalšì smrt.

„Velice,“ odpověděl Sisaroth a letmo ji polìbil na vlasy. „Jsi moc dobrá

sestra. “ Oba se společně zasmáli.

Tu chválu jsem měl vyslovit já. A polibek taky patřil mně. „Dobrá práce,“

zamumlal Tirîgon. Zachmuřeně pohlédl skrz mřìž. Za nì se rozkládal dalšì

úsek chodby, vedoucì do jasně osvětlené jeskyně.

Otevřel dvìřka a přikradl se k východu z chodby.

Po tak dlouhé době, jakou nynì ve Phondrasônu strávil, si myslel, že viděl

už všechny možné jeskyně, kaverny, prolákliny, štoly, tunely i dìry, jaké si

jen mohl či nemohl představit.

Pohled, který se mu naskytl, ho však poučil o něčem jiném.

Nerovná půda byla plná jamek a proláklin, tvořily ji hranaté čedičové

bloky, naskládané jako mozaika těsně vedle sebe. Spáry mezi nimi byly na

pohled tenké jako koňské žìně. Vyšlapaná stopa na kamenech ukazovala,

jakou cestou barbaři zpravidla chodili, když měli namìřeno k mřìži.

Na mnoha mìstech se povalovala zdechlá zvìřata, na jiných hnijìcì

mrtvoly barbarů. Uprostřed, na nejhlubšìm mìstě jeskyně, se hromadily

rozkládajìcì se zbytky těl, z nichž se šìřil nasládlý, hnilobný zápach. O mrtvé

se nikdo nestaral.

Na opačné straně, ve vzdálenosti dobré půl mìle od vchodu do jeskyně, se

po stěně vinuly serpentiny směřujìcì nahoru k nevelké vesnici. Alf postřehl

několik domů, všechny byly postavené z kamene.

247

Pro tu svoji osadu nemajì jinou ochranu než mřìž? Tirîgon se velice

podivil. Usoudil, že hromady mrtvol měly sloužit k tomu, aby odradily

přìpadné útočnìky od útoku na vesnici.

„Ohó, co to tady máme?“ Připojil se k němu Sisaroth. „Dalšì mrtvoly,

které by bylo třeba vykostit. Inu, teď už je to jisté: kdyby nás doprovázel

Tossàlor, měl by z téhle výpravy ohromnou radost.“

Došla k nim Esmonäe a zadìvala se na mělkou kotlinu, potom na

serpentiny. „Nikde nejsou vidět dalšì hlìdky. Oni si ani nevšimnou, když

k nim jde někdo na návštěvu. Co myslìte: máme je všechny pobìt? Nejsou

sice stařì, ale i tak bychom se pěkně pobavili.“

Co to má společného s tìm, jak jsou protivnìci stařì? „To nenì našìm

úkolem,“ odporoval Tirîgon a položil jì ruku na boky.

„Ale až ten řetěz ukradneme, nebudeme se muset bát, že by nás někdo

pronásledoval,“ podotkl Sisaroth rozvážně. „Myslìm si, že to nenì špatný

návrh.“

„A já řìkám, že uděláme to, co nám bylo uloženo: ukradneme náčelnìkovi

řetěz a vrátìme se.“ Tirîgonovi připadala celá kotlina nějak podivná. „Nic vìc

neuděláme. A kdyby jeden z vás uvažoval o něčem jiném, budu mu v tom

muset zabránit. Těchto pronásledovatelů se nemusìme bát.“

Esmonäe se mu vymanila, chvìli mlčela a pak jim ukázala prasečì

měchýř. „To jsem našla u těch barbarů. Měli to zavěšené v pytlìku

u opasku.“

„Vůbec nechci vědět, co s tìm dělajì.“ Sisaroth uchopil měchýř

a okamžitě ho odhodil. „Ukládajì si tam nějaké odporné svinstvo, které pak

s chutì snědì. Nebo ne?“

Tirîgon měchýř zachytil a osahal si ho. Páchl alkoholem a pryskyřicì, byl

pokrytý tenkou vrstvou mastku, aby se neslepil. Dřevěná trubička

prozrazovala, kde je v měchýři dìra, kterou se naplňuje. Vodou? Vzduchem?

K čemu?

Esmonäe již byla na cestě kotlinou, stìn, kterým se obestřela, jì skýtal

ochranu před skrytými zvědy v osadě, kteřì mohli střežit jak kotlinu, tak

i serpentiny.

Tirîgonovi se nelìbil výraz ve tváři jeho družky. Ona se určitě vzepře

žadárovým pokynům. „Musìme jì zabránit v bezuzdném vražděnì,“ řekl

Sisarothovi.

Bratr přikývl. „Měli bychom si pospìšit, ať jsme u nì dřìve, než dorazì do

vesnice a udělá tam masakr.“ Vešel do kotliny, jeho postava potemněla.

Stejně jako alfka se zahalil stìny, než začal postupovat vpřed. Přitom se mu

na závěsnìku uvolnil řemen, meč sjel dolů a dotkl se čediče.

Ze spáry mezi kameny zazněl tichý sykot.

„Slyšels to taky?“ Sisaroth pohlédl na Tirîgona.

248

„Ano. Plyn?“ Klekl na koleno a opatrně nasál vzduch. „Nic, co by

smrdělo, necìtìm žádný zápach.“ Jednou zvláštnostì jeho národa bylo, že

alfové po sobě nezanechávali stopy, když si při plìženì na tom dávali záležet.

Dokázali přejìt dokonce i snìh, aniž by v něm zůstaly otisky − jedině když

nesli přìliš velký náklad. Nebo když něco spadlo na zem, jako napřìklad teď

ten meč. To mohlo uvolnit mechanismus skrytý pod kameny.

Tirîgon prsty stlačil černý kámen a sykot neustával. Teprve když zvedl

ruku, syčenì přestalo. Pocìtil mìrnou závrať. Přece jen plyn!

„Rozumìm,“ řekl Sisaroth. „Jakmile někdo stoupne na kameny, past

zaklapne.“

„Myslìm, že plyn je spìš přirozeného původu.“ Tirîgon se rychle narovnal

a nadechl se čerstvého vzduchu. V levé ruce držel prasečì měchýř. Oni ho

napumpujì a dýchajì z něho, aby se dostali na druhou stranu nìžiny. Jinak by

zemřeli. Jako ti nic netušìcì nepřátelé a hloupá zvìřata. Esmonäe byla před

smrtì chráněná, pokud jì nic z výstroje nespadne na zem. „Proto nás sem

žadár poslal. My se můžeme dostat do osady, aniž by nám hrozilo

nebezpečì.“

„Proč by toho žadár nebyl sám schopen? S těmito měchýři může přejìt na

druhou stranu každý normálnì člověk. Řekl bych, že ten úkol má nějaký jiný

smysl.“ Sisaroth si upevnil opasek k tělu a pospìchal vpřed.

„Neřìkal, že jde o to, abychom vzbudili co nejmenšì rozruch? Vojsko by

ho určitě udělalo.“ Tirîgon uschoval prázdný měchýř a rozběhl se za

bratrem.

„Mrtvì vždycky budì pozornost,“ poznamenal Sisaroth.

Dorazili do serpentin bez toho, že by znovu zazněl sykot.

Esmonäe se mezitìm již hnala cestou nad nimi a měla naspěch. Ať se

Sisaroth s Tirîgonem snažili sebevìc, nepodařilo se jim ji dohnat. Alfku, na

nìž bylo vidět, jak moc toužì po dalšìch vraždách, zadrželo až tiché zavolánì.

Stručně jì vysvětlili, co se za čedičovými balvany skrývá.

Společně vnikli do vesnice. Nikde nebylo vidět nikoho z mìstnìch

obyvatel.

Tirîgon si domyslel, že většina spì. To je dobře. Už tak je to pro Esmonäe

až moc velké pokušenì.

Alfové pod ochranou stìnů proklouzli kolem několika málo bdělých

barbarů. Mìjeli šeredné muže a ženy s hrubými obličeji. Zdálo se, že

Esmonäe svádì boj sama se sebou, aby se ovládla a nevytasila meč. Zabìt

překvapené protivnìky by bylo velice snadné.

Nehlučně dorazili doprostřed vesnice, kde stála velká budova. Nápisy

a ozdoby, které na nì spatřili, je vedly k závěru, že tady bydlì náčelnìk.

Rychle to zjistìme a vyřìdìme náš úkol. Tirîgon se obával, že na ně v domě

čeká nějaké nové překvapenì.

249

Pod jeho vedenìm vlezli přivřeným oknem dovnitř a v mìstnosti našli

čtyři spìcì děti. Dospělì chodili ve vedlejšì mìstnosti.

„Kde je řetěz?“ zeptal se Sisaroth ostatnìch. „Co ten podzemšťan ještě

řìkal? Kde ho máme hledat?“

Toho necháš! Tirîgon popadl Esmonäe za ruku a přitáhl ji k sobě.

Postřehl, jak se pomalu sune k postelìm barbarských mláďat. „Ţádné mrtvé!“

zašeptal ostře. „Jedině kdybychom se museli bránit.“ Ukázal nahoru, aby

udal směr. „V hornìm patře. Tam, kde se náčelnìk vesnice scházì s cechy.“

Vyplìžili se po schodech nahoru a prohledali mìstnosti.

Tìm, kdo při hledánì uspěl a přivolal ostatnì, byla Esmonäe. „To snad

žadár nemohl myslet vážně?“ procedila zaraženě, jako by do nì uhodil blesk,

a ustoupila stranou, aby to viděli i oba bratři.

V mìstnosti, v nìž stál velký stůl obklopený židlemi, visel ze střešnìho

trámu dlouhý řetěz. Byl z ryzìho zlata a jednotlivé články byly široké jako

prst! Na konci řetězu se houpal meč, jehož jìlec byl pevně spojený

s poslednìm článkem.

Bratři se na sebe podìvali, protože si rázem uvědomili, co to znamená:

těžkou kořist musejì tahat všichni tři, aby s nì vůbec dokázali pohnout.

Tìm se zvýšì jejich váha, čedičové kameny pod nimi povolì a uvolnì plyn,

který je bude chtìt připravit o život.

„Ten žadár je ale…“ Sisaroth sevřel ruce v pěst. „Zrovna tak nás mohl

rovnou zabìt.“

Je to něco vìc než pouhá zkouška odvahy. Chtěl zjistit, jestli jsme dost

chytřì. Tirîgon se podìval na schodiště. Barbaři byli pořád ještě ve spodnì

mìstnosti, a podle toho, že se odtamtud šìřil stále stejný hluk, se tam zřejmě

hodlali nějakou dobu zdržet.

Na dlouhém stole ležely listiny. Na poslednìm papìru se skvělo vìce než

třicet podpisů a různé voskové pečeti. To je nějaký výnos? Nebo smlouva?

Ne čem se asi tak dohodli?

Z neurčitého popudu si řádky přečetl a narazil na nich na označenì

černoočka.

Je to něco proti nám? To musìm vědět přesněji. Zasunul listy pod zbroj.

„Co teď budeme dělat?“ vyptávala se Esmonäe.

„Nechce nás zabìt,“ navázal Tirîgon na bratrovu domněnku. „Chce zjistit,

jestli se s tìm úkolem dokážeme vyrovnat.“

„Ohó, to určitě dokážeme.“ Esmonäe skočila na stůl a uvolnila hák, na

němž byl zavěšen řetěz. „Ale chci se i pobavit s těmi barbary!“

Meč sklouzl na stůl a mezi jejìma nohama se hrotem zabořil do pracovnì

desky, řetěz ho s hlasitým řinčenìm následoval.

Esmonäe se ušklìbla, bylo vidět, že má radost. Nebylo pochyb o tom, že si

přála, aby řetěz způsobil pořádný hluk.

250

Z mìstnosti pod nimi zazněly hlasité výkřiky. Dveře se rozrazily a na

dřevěné podlaze v chodbě zarachotily kroky.

Tirîgon se na družku vztekle podìval: alfové nynì budou muset bojovat.

* * *

Phondrasôn

Firûsha, Crotàgon a Tossàlor seděli u stolu v prosté jìdelně přìmo proti

Marandëi. Mìsto bylo zvoleno záměrně: tady nebyl žádný průchod do

chodeb za zdmi. Takže se odsud nedalo rychle uniknout.

„Jakou hru jsi s námi hrála?“ Firûsha ukazováčkem prohrábla hromádku

úlomků, ležìcìch mezi nimi. Bylo to všechno, co zbylo z lebky, která údajně

patřila jednomu z Bezectných.

Artefakt, který má nevýslovnou moc, a já ho zničila obyčejným svìcnem.

Firûsha chtěla nejdřìve počkat, dokud se nevrátì oba bratři, ale s ohledem

na dramatické okolnosti bylo nutně zapotřebì podrobného vysvětlenì. Nynì

byla šťastná, že na všech spočìvá smrtelná kletba. Byla nejlepšì ochranou

proti kouzlům této cîanai, žádný meč nebo štìt nedokázal kletbu porušit.

Crotàgon s Tossàlorem jì měli v pravém slova smyslu krýt záda a ukázat

Marandëi, že se dostala do izolace. Na jejì straně nikdo nestál.

Cîanai se dìvala na úlomky. „Nic jste nepochopili,“ zabručela.

„Postavilas tu věž proto, abys do nì chytala alfy?“ zeptala se Firûsha.

„Proč se s tou lebkou skrýváš za zdmi paláce?“ Jediným pohybem ruky

smetla ze stolu kosti, perličky, úlomky lìstkového zlata a střìbrné kuličky.

Věci s tupým řinkotem dopadly na holou kamennou podlahu a vytvořily

zmatený vzor. „Mluv!“

Marandëi pomalu zvedla hlavu, bìlé oči probodly Firûshu smrtelným

chladem a nenávistì. „Zničila jsi lebku Shëidogîse, největšìho z Bezectných.

On chránil palác, byl srdcem, které bilo za jeho hradbami, štìtem proti

jakémukoliv nebezpečì. Našla jsem ho a starala se o něj, modlila se k němu

a slìbila jsem mu odměnu.“

„Ţivoty alfů,“ vyplivla Firûsha. Skutečně to byla ona.

„Proč jsi nám tu lebku zamlčela?“ otázal se Tossàlor. „Vždyť my se

rovněž modlìme k Bezectným.“

„Poprosila jsem ho o radu, jestli smìm do věci někoho z vás zasvětit, ale

Shëidogîs si to nepřál. Zatìm prý k tomu nedozrál čas.“

Crotàgon si odfrkl. „Já jsem na Bezectné nikdy nevěřil, mnohem většì

cenu pro mě měla moc Nesmrtelných, přestože jsem neschvaloval všechno,

co nařizovali nebo činili. Ale představa, že Bezectnì majì fyzickou podobu,

dokonce i tělo, jehož zbytky je možné zničit, je mnohem

251

nepravděpodobnějšì.“ Ukázal na úlomky. „Proč si tìm jsi tak jistá? Nemohl

to být nějaký démon, který nad tebou zìskal moc?“

Opovrženì vystřìdalo u Marandëi pobouřenì. „Démon? Nikdy! Shëidogîs

byl jednìm z Bezectných!“

„Jakou cestou se dostal do Phondrasônu a kdo umìstil jeho hlavu za

zdmi?“ Zdálo se, že se Tossàlor náramně bavì. Bylo vidět, že cîanai nevěřì

ani slovo.

Marandëi vyčerpaně vydechla. „Moc pochybujete. A kdyby byla lebka

neporušená, mohla bych vám to snadno dokázat.“ Krátce pohlédla na

Firûshu. „Bez jeho vlivu na jezero, na lávu, která je pod nìm, a na

neviditelná magická pole, která v jeskyni vládla, budeme muset palác

opustit. Rovnováhu mezi těmito prvky udržoval svou mocì právě Shëidogîs.“

„O tom určitě nerozhodneš ty,“ umravnila ji Firûsha.

„Závory na branách se nedajì zavřìt, magie se z nich stáhla pryč. Stačì,

aby na ně sáhla dětská ruka,“ odsekla Marandëi ostře. „Zničilas toho

mnohem vìc než jenom jeden artefakt a duši Bezectného. Zpečetila jsi, že

nynì je s řìšì alfů ve Phondrasônu konec! To ti tvoji bratři neodpustì. O to se

postarám.“

To se jì nepodařì. „Ta lebka, démon nebo co to vlastně bylo, se mě

pokusila obrat o rozum!“ vykřikla Firûsha na svou obranu.

„Nesmysl. Chtěl tě zahnat pryč, abys nevypátrala vìce, než kolik dokážeš

snést. Sloužil ti k ochraně. Ale ty jsi ve své omezenosti a hlouposti všechno

zničila. Veškeré moje úsilì, všechny naděje,“ odvětila Marandëi střìzlivě.

„Chtěla jsem do toho zasvětit Sisarotha, hned jak se vrátì, a dokončit jeho

vzdělánì, aby se z něho mohl stát kněz Bezectných. To už teď nebude

možné. Dìky tobě a tvojì ustrašené dušičce, malá hloupá alfko!“

Firûsha si zřetelně uvědomovala, že se cîanai snažì odvrátit od sebe

pozornost. Důvod, proč byla věž postavená, zůstal neobjasněn. Co s nì mám

udělat? Jak můžu cîanai proti jejì vůli spoutat? Stačì přìsaha, kterou

Sisarothovi složila? „Máš pravdu. Ať moji bratři rozhodnou, co v této situaci

uděláme. Do té doby tě prosìm, aby ses zdržovala jenom ve své komnatě.“

Marandëi na ni lhostejně pohlédla. „To budu. Alespoň do té doby, než

zatoužìm po něčem jiném. Nezmizìm odsud, protože jsem v Sisarothových

službách a jenom on mě z nich může propustit. Ale od tebe nemusìm

přijìmat žádné rozkazy.“ Rychle se zadìvala na Crotàgona a Tossàlora. „To

nemusì nikdo z nás. Myslete na to.“

Myslela jsem si, že bude dělat potìže. Firûsha vypadala bezradně.

Představa, že se cîanai bude po paláci volně pohybovat, procházet svými

tajnými chodbami a nadále každého špehovat, se jì absolutně nelìbila.

„To je možná pravda. Ale stejně tak si ani já nenechám od tebe něco

nařizovat.“ Crotàgon jednìm rychlým krokem popošel dopředu, přitom se

252

rozmáchl a udeřil Marandëi pěstì do spánku, až alfka v bezvědomì sklouzla

ze židle a zůstala ležet na podlaze, obklopená zbytky lebky. „Navrhuji,

abychom jì dali nějaký uklidňujìcì nápoj,“ řekl, zvedl cîanai a přehodil si ji

přes rameno. „Pro naše bezpečì to bude nejlepšì řešenì. Kdo vì, jaká kouzla

a čáry by na nás seslala, kdyby se k tomu zničehonic rozhodla?“

„Máš takový nápoj?“ Firûsha byla svému učiteli vděčná za jeho svévolný

zákrok.

„Já ne. Ale ona ano.“ Alf se ušklìbl. „Byl připravený pro spánek, při němž

se zraněnì vyléčì z ran a nebudou přitom trpět bolestmi. Bude se výborně

hodit k tomu, aby se Marandëi odebrala do řìše snů.“ Crotàgon zamìřil ke

dveřìm. „Doufám, že se tvoji bratři brzy vrátì. Už jì tam toho nápoje moc

nezbylo.“ Potom s alfkou vyšel z mìstnosti.

Tossàlor se sehnul, pečlivě sesbìral všechny kousky kostì a vložil je do

šátku, který vytáhl z kapsy.

„Co máš v úmyslu?“

„Složit to,“ odpověděl lakonicky.

Firûsha se děsila představy, že by se musela ještě jednou podìvat na

prázdné, děsivé očnì jamky. „Ne.“

Tossàlor nerušeně pokračoval. „Chtěl bych zjistit, kolik z toho, co nám

Marandëi navyprávěla, odpovìdá pravdě.“ Prsty osahával podlahu, jestli

náhodou nějaký úlomek nepřehlédl, poté učinil to samé na stole. „Na

artefaktu se dajì rozeznat symboly a kresby. Chtěl bych je vidět v celku

a rozluštit jejich význam.“

„Odkdy je z tebe učenec?“ podivila se Firûsha.

„Jsem sochař, kovář, který pracuje s kostmi, alf, jenž se upsal uměnì. Jak

dobrý bych asi byl, kdybych se nevyznal v nákresech, runách a starých

spisech?“ pousmál se Tossàlor a ve škvìře našel ještě jeden maličký

fragment, který palcem a ukazováčkem vydoloval ven. „Složìm lebku,

potom budeme moct řìct něco vìc. Marandëina historka by nakonec mohla

být pravdivá a my bychom tu měli co do činěnì s opravdovým

Shëidogîsem.“

„Co nám to přinese? Já jsem duši toho Bezectného přece rozbila.“ Alfka

pohlédla na kousky lebky, slyšela, jak skřìpajì, když se navzájem dotýkajì.

Nechci, aby to udělal. Dostala strach a bála se, že se jì ta bytost bude chtìt

pomstìt.

„Mně ani tak nejde o mystično jako spìš o znaky vyryté do kostì,“

upřesnil Tossàlor. „Slibuji si od nich, že nám toho hodně vysvětlì. Věř mi, že

to bude tvoje bratry zajìmat.“ Zvedl ruku a naznačil pozdrav. „Omluv mě.

Někdo čeká na chvìli, kdy mu bude vrácena hlava. A nebude to nic jiného

než lebka s krásnými obrázky. Nemusìš se bát.“ Vyšel z mìstnosti.

253

Firûsha se opřela o opěradlo židle, zápěstì si opřela o stůl. Opustit palác?

Snažila se vyhnout pocitům viny. Kdyby nám Marandëi o Shëidogîsovi

předem řekla, dopadlo by všechno jinak. Ona i teď skrývá pravdu a prozradì

ji nanejvýš Sisarothovi. On jì to může nařìdit. Jenom on, nikdo jiný.

Zvedla se a prohrábla si vlasy, stočila je do copu a podìvala se oknem

ven, kde se gardisté a stavitelé snažili překlenout dìru na poškozeném mostě.

Na ztvrdlém, vychladlém skle si mezitìm připravili vzpěry, které budou

podepìrat nový přechod.

Ţe se tak dřou. Nehrálo žádnou roli, jestli most majì, nebo ne. Nepřátelé

mohli jednoduše přejìt jezero a zaútočit ze všech stran najednou.

Firûsha pociťovala neuvěřitelný smutek, stýskalo se jì po domově. Chybì

mi Dsôn, chybì mi matka. Doufám, že se má dobře.

254

V.

Kdo se ptá

na smysl našeho nesmrtelného bytí,

uslyší mnoho odpovědí.

Jedni tomu říkají nabývání moci,

druzí to nazývají získáváním dalších poznatků,

leckteří uvádějí zdokonalování všeho, co vytváříme,

mnozí zmiňují touhu po lásce.

Co si však počít s hledáním moci, poznatků,

dokonalosti a lásky,

když jsem nikdy nežil?

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

255

Phondrasôn

Tirîgon přeskočil zábradlì v prvnìm patře, přistál na ramenou

překvapeného barbara a krutě ho srazil k zemi, zatìmco mečem zároveň

rozetnul druhému nepřìteli hlavu od ucha k uchu. Poté vrazil muži, jenž ležel

pod nìm, čepel do zad a přesekl mu páteř.

„Pojďte sem!“ zakřičel nahoru.

Když ho společnìci nenásledovali, vyběhl několik schodů zpátky, aby se

po nich nahoře poohlédl. Možná byla kořist pro oba dva přìliš těžká

a potřebovali, aby jim pomohl.

Podìval se přes roh schodiště − a uviděl, jak se Esmonäe a Sisaroth

vášnivě lìbajì.

To ne! Jak jste jenom mohli? Tirîgon jen s námahou potlačil pobouřený

výkřik, stahy v obličeji oznamovaly, že si rozbouřené city našly linkami

vzteku cestu, jak se projevit. Nynì zìskal jednoznačný důkaz.

Jistota, po nìž nikdy netoužil, jìm hluboce otřásla. Obrala ho o rozum

a zanechala mu uprostřed těla žhnoucì prázdnotu. Jako by mu někdo vyrval

z těla útroby a po nich tam zůstal jen prázdný kráter podobně jako u vyhaslé

sopky.

Ti šìlenci! Vždyť všechno zničì! Tirîgon nebyl schopen jasně uvažovat.

Ustoupil o dva kroky dozadu a zakopl.

Sisaroth a Esmonäe nepostřehli, že je při jejich počìnánì pozoroval.

Nakonec ho následovali i s řetězem a mečem. Bylo neobvyklé, že podrážky

alfských bot působì hluk a nutì prkna, po nichž běželi, aby pod jejich tìhou

skřìpěla. Oba měli s kořistì plno práce. Museli několikrát změnit způsob, jak

ji drželi, prsty se jim pod obrovskou tìhou samy rozevìraly.

Tirîgon překonal vnitřnì ochromenì. Zase dokázal strategicky myslet

a potlačil šok, který v něm nenadálý objev vyvolal. Budeme si muset často

udělat přestávku.

Na to, jak se dostanou přes pole, raději vůbec nemyslel. Máme jenom

jeden měchýř, jehož obsah musì vystačit pro všechny.

Tirîgon přešel ke dveřìm, pootevřel je a vykoukl ven.

Prostranstvì před domem bylo prázdné.

„Ven,“ zašeptal a šel jako prvnì, zahalil se do stìnů a plìžil se podél zdi

budovy. Při každém zaskřìpěnì prken mu záda zalil studený pot, řinčenì

a cinkánì článků řetězu mu připadalo přìliš hlasité. V duchu už viděl, jak se

za nimi žene celá vesnice.

Pomalá chůze vesnicì mu působila hotová muka. Nakonec se kořisti

chopili oba bratři, protože Esmonäe už ji nedokázala déle nést.

256

„Pořád si myslìm, že bychom měli všechny barbary pobìt,“ řekla alfka

tiše. „Potřebujeme moc času. Ale když je všechny zabijeme, budeme před

nimi v bezpečì.“

Esmonäe si stěžuje, protože jejì prvnì pokus vyvolat boj neuspěl. Ani

Tirîgon, ani Sisaroth neodpověděli a znovu na chvìli odložili kořist na zem.

Už ani ne dvacet kroků, a dostanou se do serpentin dolů do údolì.

„Nenávidìm žadára,“ procedil Sisaroth a držel se za záda.

„Měl by sis o tom popovìdat s podzemšťanem. Možná se vám podařì

podnìtit nějaké spiknutì,“ poradila Esmonäe bez váhánì. „Já bych byla hned

pro.“

„Já taky. Ale někdy později.“ Tirîgon dal Sisarothovi znamenì, aby mu

pomohl řetěz a meč zase zvednout. „Jdeme dál. Sklouzneme se po svahu

dolů. Ve vesnici nebude hluk slyšet. Tìm ušetřìme sìly, které budeme nutně

potřebovat dole v údolì.“

Vlekli kořist dál, Esmonäe je zajišťovala.

Když dorazili k poslednìmu domku před serpentinami, otevřely se v něm

dveře.

Vyšlo z nich pět barbarů ozbrojených oštěpy, kteřì se zřejmě zrovna

chystali na cestu k mřìži, aby tam vystřìdali stráže.

To je ten nejnevhodnějšì okamžik, kdy mohli začìt konat povinnost.

Tirîgon pohlédl na Esmonäe, která se okamžitě přikrčila a vytasila dýky, aby

mohla v mžiku zaútočit. Ještě ne! Počkej, až si budeme jistì, že jich je jenom

pět…

Alfka se vrhla mezi vojáky jako černý stìn. Čepele se mìhaly s nesmìrnou

přesnostì, zabodávaly se do krků a pronikaly škvìrami ve zbrojìch až k srdci.

Vypadalo to, jako by všichni barbaři najednou popadali na dřevěné zápražì,

aniž by jedinému z nich přešlo přes masité rty hlasité slůvko.

Esmonäe se k nim otočila, v obličeji měla pobavený škleb − a utržila do

levého boku prudkou ránu mečem, která poničila zbroj tak důkladně, až z nì

některé části odpadly, a z rány vytryskla krev. Alfka se zapotácela, ustoupila

stranou a podklesla v kolenou.

„Ne!“ zaryčel Sisaroth a pustil řetěz. Vytasil meč a rozběhl se k nì.

Tirîgon se zadostiučiněnìm pozoroval bratrovo chovánì. Bránit Esmonäe

bylo ve skutečnosti jeho povinnostì.

Ale ona tě zradila a podvedla, našeptávalo mu právě zadostiučiněnì.

Vidìš, co z toho má. Po podvodu hned následoval trest.

Ze dveřì vyšel tvor se šesti rukama, jehož podsaditá postava připomìnala

žadára. Bledou nažloutlou kůži chránila hrubá železná zbroj, pichlavé zelené

oči byly upřené na Sisarotha a Esmonäe.

„Nevěřìm tomu, co vidìm!“ vykřikl nově přìchozì šťastně a namìřil

zakrvavenou čepel na zraněnou alfku. „Přijdeme do týhle bezútěšný vesnice,

257

protože hledáme spojence, se kterýma bysme vytvořili vojsko, co by se

pustilo do boje s vašì koloniì, a najednou najdeme vůdce tý vašì kolonie

zrovna tady. U mých přátel. Co jste tu chtěli?“ Ústa, která jako by neměla

rty, se během řeči téměř nepohybovala. Tvor vytasil meč a čtyři dýky.

„Chtěli jste se vzdát?“

Karderijec! Tirîgon věděl, co před nìm stojì. Firûsha jim vyprávěla

o srážce s jednìm podobným tvorem. Tossàlor je nazýval Riconijci. Tu a tam

měl s touto rasou něco do činěnì a uzavìral s nì obchody, které nebyly přìliš

důstojné povahy. Takže on je ten, kdo za tìm vězì. Chce nás svrhnout kvůli

našì vrozené magii a využìt k tomu barbary.

„To se už nedovìš.“ Sisaroth na Karderijce zaútočil a narazil na stěnu

vìřìcìch čepelì, od nìž se odrážely rány, které mu chtěl mečem zasadit.

Tirîgon až po chvìli přiskočil bratrovi na pomoc. Krvácejìcì, sténajìcì

Esmonäe mu nestála za pohled.

Protivnìka ostřìleného z mnoha dřìvějšìch bojů, který zarytě šermoval,

přivedli společným úsilìm do úzkých. Pootevřená ústa se prudce

nadechovala a vydechovala, po špičatých zubech stékaly nepřìteli sliny.

„Ještě jeden! Výborně!“ zakřičel Karderijec hlasitě, aby se vesnice

probudila. „Přenecháte mi pěknou porci tý vašì magie. Abysem ochutnal to,

co zìskáme, až dobudeme vaši řìši!“ Ubránil se Tirîgonovu útoku, pustil

jednu z dýk na zem a popadl Sisarotha za zápěstì. „Jak se cìtìš při tomhle? “

Alf pronikavě zaječel. V obličeji mu zaplály linky vzteku, oči zčernaly.

„Pusť ho!“ Tirîgon probodl Karderijcovo předloktì a mezerou, která se na

okamžik objevila ve stěně bránìcìch čepelì, bodl nepřìtele do podpaždì. Když

vytáhl meč zpátky, vyvalila se z rány bledá, nažloutlá tekutina připomìnajìcì

zkyslé mléko.

Karderijec zaúpěl a zhroutil se na zem, vìčka se mu zavřela. Tirîgon mu

pro jistotu oddělil hlavu od trupu.

Bylo slyšet hlasité výkřiky. Vesnice zaslechla Karderijcův ryk a hluk

boje.

„Jdeme dál!“ Tirîgon se podìval na bratra, který si třel mìsto, za něž ho

držely protivnìkovy prsty. „Ten řetěz!“ Esmonäe si musì sama poradit s tìm,

jak se odsud dostat.

Sisaroth však alfce pomáhal na nohy, podepřel ji a prosebně se podìval na

bratra, aby mu pomohl. „Ona má takové bolesti, že sama nemůže jìt.“

„Musì. My dva vezmeme řetěz.“ Tirîgon se pokusil zvednout řetěz sám,

ale měl co dělat, aby ho unesl. Vìc než dva kroky s nìm neujde.

„Nech ten řetěz tady. Nejdřìve odvedeme Esmonäe do bezpečì a pak se

pro něho vrátìme.“ Alfka vděčně položila Sisarothovi ruku na prsa.

Tak se všechno měnì. Teď na ni musì dávat pozor on − než se Esmonäe

vydá za někým jiným, kdo jì bude připadat výhodnějšì. „Barbaři vědì, proč

258

jsme sem přišli. Myslìš, že nám dovolì tu věc ještě jednou ukrást?“ Tirîgon

odvlekl řetěz a meč ke kraji svahu a shodil je z něho dolů. Já jsem jì skočil

na lep, teď je na řadě bratr.

„To ti je jedno, co se s Esmonäe stane?“ Sisaroth to nedokázal pochopit.

„A co znamená pro tebe?“ utrhl se na něj Tirîgon zlostně. „Protože teď

s nì sdìlìš lože ty, je na tobě, abys ji zachránil. Já dávám přednost žadárově

přìzni.“ Skočil ze srázu dolů.

Zbroj na něm několikrát zařinčela, než doklouzal k úpatì, tam

napumpoval do páchnoucìho prasečìho měchýře tolik vzduchu, kolik mu

plìce dovolily, a sevřel dřevěnou trubičku v ústech. Jestli je Sisaroth chytrý,

sebere z mrtvol barbarů dalšì měchýře.

Tirîgon za sebou vlekl řetěz i meč a vešel do kotliny plné čedičových

kamenů, které se pod tìhou těžkých předmětů okamžitě ponořovaly. Přestože

nikde nic nepáchlo, z půdy se s tichým sykotem uvolňoval smrtelný plyn.

Tirîgon cìtil, jak mu stoupá po tvářìch. Dýchal pouze vzduch z měchýře.

Pustil se na cestu kotlinou a brzy se námahou celý zpotil.

Navìc musel začìt hospodařit s obsahem měchýře. Právě ve chvìli, kdy

dorazil do poloviny údolì, poznal, že mu zásoba vzduchu nebude stačit.

Rychle však vymyslel nový plán. Musìm nechat kořist tady, doběhnout na

druhou stranu, tam měchýř znovu naplnit a vrátit se.

Přesně tak to také udělal.

Když se vrátil k řetězu a meči, nebylo po bratrovi ani po Esmonäe nadále

nikde ani stopy. Stál v údolì sám.

Ucházejìcì plyn se zvolna kalil a vytvářel mlhu, takže vesnice vypadala

jako schovaná za vějìřem. K tomu se najednou přidružil zápach shnilých

vajec, plyn mu dráždil oči, které začaly slzet. Kdyby neměl prasečì měchýř

plný vzduchu, byl by už dávno mrtvý.

Sisaroth se pokusì rozpoutat dalšì boj. Takže Esmonäe přece jen prosadì

svou vůli. Odvlekl kořist až na druhou stranu kotliny k mřìži, vytáhl ji do

svahu a s roztřesenýma nohama se na chvìli posadil. Douškem vody

z cestovnìho vaku si svlažil vyprahlé hrdlo.

Sirný zápach se téměř nedal vydržet, dokonce ani tady, kam mlha

nepronikla. Prouděnì vzduchu v údolì zanášelo smrtonosné obláčky nahoru

k domům ve vesnici.

To se na to podìvejme. Tirîgon se neradostně usmál. Kdybychom to věděli

dřìv, mohli jsme si ušetřit kus práce. Předevšìm ale poznánì pravdy o mé

družce.

Bylo by pro ně hračkou přivalit do údolì těžké balvany, které by na čedič

trvale vyvìjely tlak, při němž by unikal plyn. Smrt by dostihla barbary ve

spánku.

259

„Tirîgone! Pomoz nám!“ dolehlo mu k uchu bratrovo volánì. Vycházelo

z oblaků mlhy přìmo uprostřed údolì.

Oni to zvládnou. Tirîgon nevěděl, jestli se má radovat či ne. Bolest,

kterou mu způsobila alfčina zrada, se do něj hluboko zahryzla, nechtěl už

Esmonäe znovu vidět. Jì kladl největšì vinu. Sisaroth je jejì obětì. Stejně jako

já. A přesto měl na bratra vztek. „Tady jsem,“ pronesl normálnìm hlasem.

„Tady je východ.“

Zařinčely meče, ozval se smrtelný výkřik jednoho z barbarů.

„Tirîgone, kde vězìš?“

Dal si ještě jeden doušek vody. „Pojď sem. Už brzo to zvládneš,“ pronesl

klidným hlasem. „Řiď se zvukem.“ Udeřil mečem do řetězu, kov zvonivě

zacinkal.

Někde v mlze se znovu rozpoutal boj. Zemřel dalšì barbar, tentokrát jeho

smrt doprovázelo hlasitě zachroptěnì.

„Umřeme, jestli nás nezachránìš!“ Sisaroth se rozkašlal. „Prosìm!

Bratře!“

Tirîgon si připomněl přìsahu, že se z Phondrasônu vrátì všichni tři

společně. Mohl by předstoupit před Firûshu, matku a otce s vědomìm, že

nechal Sisarotha bìdně zahynout v sirných výparech?

Proklìnám moment, kdy jsem poprvé potkal Esmonäe! Tirîgon se zvedl,

nafoukl prasečì měchýř a přivázal ke zlatému řetězu konec provazu, který

měl s sebou. Zbylé klubko držel volně v ruce, aby se mohlo odvìjet. Provaz

a křìda byly součástì základnìho vybavenì pro pobyt ve Phondrasônu.

Tirîgon se vydal do mezitìm již sytě žluté mlhy a uslyšel, jak nedaleko od

něj někdo vleče po zemi něčì tělo.

Poté se před nìm vynořila bratrova záda. Sisaroth se potácel, prasečì

měchýř před ústy se mu smrskl do velikosti pěsti. Jednou rukou vlekl za paži

Esmonäe, ve druhé svìral zakrvácený meč.

Jak dlouho už alfka dýchala smrtelnou směsku?

To nemohla přežìt! Tirîgon se lehce dotkl bratrova ramene a vtiskl mu do

ruky klubko provazu, pak si přehodil Esmonäe přes rameno. Vzal alfku

s sebou, protože se obával, že by ho bratr jinak odmìtl následovat.

Společně vyšplhali po svahu nahoru a unikli oblakům sirných výparů.

Sisaroth zahodil měchýř a lapal po vzduchu. Svalil se na zem a chtěl

bratrovi něco řìct. To se mu ale nepodařilo.

Tirîgon položil Esmonäe na zem. Oči měla široce vytřeštěné, pohled

prázdný. Opatrně jì přiložil k tepně na krku ukazováček a prostřednìček. „Je

mrtvá,“ konstatoval. Pocìtil jak zadostiučiněnì, tak i smutek, obojì najednou

ho velice zmátlo. Teď jsme ji oba ztratili.

„Umřela…“ zaúpěl Sisaroth v slzách, „protože… jsi nám… nepomohl!“

260

„Zemřela, protože se na mně dopustila zrady, i když jsem pro ni dělal

všechno možné,“ odporoval bratr slabě. „Ve vesnici bych za ni položil život,

kdybych si byl jistý jejì láskou.“ Pohled ocelově modrých očì ulpěl na

Sisarothovi. Všechno je jasné. Průzračně jasné jako diamant. Byl jsem

zamilovaný, slepý blázen. A ty taky. „Hrála s námi dvojì hru. Milovala jenom

sama sebe, bratře.“

Když smutek zvìtězil nad pocitem zadostiučiněnì, nedokázal Tirîgon déle

potlačit vzlyk a zhroutil se na zem vedle alfky. Polìbil ji na čelo a stlačil jì

vìčka. Proč jsme museli přijìt na toto mìsto? Proč jsi mi připravila takové

utrpenì? Ztratil jsem tě hned dvakrát.

V témže okamžiku odpřisáhl žadárovi smrt bez ohledu na to, co všechno

jim naslibuje a jakou podporu jim poskytne. Ţadárovi a všem těm, kdo ho

následujì. Kdyby nebylo úkolu, který jim uložil, mohla Esmonäe ještě žìt

a Tirîgon by neměl jistotu, jestli ho podvádì.

* * *

Phondrasôn

„Ohó, vy jste to zvládli? A byli jste rychlì!“ Gålran žadár vešel do

mìstnosti, v nìž je už jednou přijal, v patách mu kráčel Tungdil. Ţadár se

podìval na zlatý meč a řetěz, které alfové hodili na stůl. Zničili tìm povrch

stolu, dřevo bylo beznadějně podřené. „Představoval jsem si, že to je něco

velkolepějšìho. Lidé z Wolraku to uctìvajì jako svátost. Podle mě to vypadá

jako obyčejný zlatý řetěz, ke kterému je připevněný meč.“ Obrátil se

k podzemšťanovi. „Roztav tu veteš, a jestli chceš, udělej si z toho nějaký

šperk.“

„Jste až moc laskavý, mistře,“ odvětil Tungdil bez náznaku vděčnosti.

„Cože?“ Sisaroth se vztyčil. „My jsme nasadili životy…“

„Já vìm,“ přerušil ho žadár s úšklebkem a přejel si rukou po černých

kotletách. „Měla to být zkouška, jestli obstojìte jako moji spojenci. Ukázali

jste, že svému řemeslu rozumìte. Nepočìtal jsem s tìm, že se vrátì dva z vás.“

Ukázal na zlato. „O to se mi nejednalo. Zkoumal jsem vašeho ducha

a nápaditost. Pokladů mám vìc než dost. Ztratili jste tu alfku?“ Bratři

přikývli. „To je politovánìhodné. Povězte mi, co se přihodilo.“

Zatìmco si žadár sedal, pustil se Tirîgon do vyprávěnì a musel se

přemáhat, aby nedal přìliš okatě najevo zatrpklost, která se v něm vzmáhala.

Čìm dřìv umřeš, tìm lìp.

Cìtil na sobě Tungdilův pohled. Podzemšťan přesně vytušil, jak se cìtì.

Alf ke konci bolestivě pociťoval smutek nad smrtì Esmonäe, navzdory

ranám, které mu svým chovánìm uštědřila. Navzdory poznánì, že si alfka se

261

všemi jen pohrávala. Pocity, které v něm bouřily, měly za následek, že nad

sebou začìnal ztrácet kontrolu. Pevně skousl zuby.

„Výborně, výborně. Takže dìky tomu by měla přestat existovat celá

vesnice.“ Ţadár se zvedl a odkráčel ke dveřìm, jimiž vstoupil dovnitř. „Sirné

výpary je nejspìš pozabìjely a ta hrstka idiotů, kteřì snad přežili, taky moc

dlouho nevydržì. Na to je Phondrasôn přìliš krutý. Ach ano, na vašem mìstě

bych byl rychlejšì než Karderijci. Nepotřebujì magickou energii jenom pro

svoje triky, aby snadno měnili postavu, ale i kvůli samotnému přežitì. Jejich

záměr přimět ostatnì, aby se s nimi proti vám spojili, je důmyslná věc.

V žádném přìpadě byste je neměli podcenit.“ Poté vyšel z mìstnosti.

Tungdil pohlédl na zamlklé bratry. „Tady vidìte, jak moc mu takové věci

ležì na srdci. Mìsto něho tam musì mìt kámen. Prosìm vás o prominutì, že

i můj soucit nepřekročì jisté meze. Alfové a trpaslìci se prostě nemajì rádi.“

Kývl na ně, aby ho následovali. „Už jsem pro vás nechal nachystat prvnì

dodávku nových zbranì a zbrojì. Bude stačit k tomu, aby se výrazně zvýšila

údernost vašich jednotek.“

„Jak to vypadá se zvìřaty pro jìzdu?“ vyptával se Tirîgon.

„Myslìš na upìry noci, mám pravdu?“ Tungdil se na něj široce zašklebil.

„Ne, ty nemá ani můj mistr. Těch pár exemplářů, které tu kdysi byly, je už

dávno po smrti a nikomu se nepodařilo zavést jejich chov.“ Doprovodil alfy

k výtahu a společně sjeli dolů do nìžiny, kde měl podzemšťan kovárnu.

„Mistr má pro vás dárek… no, původně to byly tři dárky, ale vy teď

potřebujete asi jenom dva.“

„Vezmeme si všechny tři,“ vyhrkl rychle Sisaroth. „Jeden přivezeme

sestře.“

„Copak ona nezemřela v čedičovém údolì?“ Tungdil se podìval na

Tirîgona a lehce přimhouřil oko. „Kdo z vás dvou hovořì pravdu?“ Potom se

dunivě rozesmál, protože prohlédl šarádu, ke které se alfové uchýlili. „To to

skvěle začìná! Podfoukli jste mého mistra hned při prvnìm setkánì. I když je

na vás vidět, že ze smrti nepravé sestry nemáte žádnou radost, tìm vìce je

nutné ocenit, že pravá sestra je ještě naživu.“

„S nì bychom se do téhle situace vůbec nedostali.“ Tirîgon si připomněl

sestřin zázračný, uchvacujìcì zpěv. Firûsha by si žadára omotala kolem

prstu, a rozehřála dokonce i jeho kamenné srdce. Stali bychom se nejlepšìmi

přáteli, a ne pouhými vazaly.

Došli do podzemšťanovy vyhřáté kovárny, v nìž plály tři výhně, v každé

z nich hořel jiný plamen.

Horký, téměř nesnesitelně těžký vzduch byl prosycen pachem

doutnajìcìho uhlì, na jazyku a na patře ulpìvala kovová pachuť, Bez ustánì tu

zaznìvaly údery kladiv, která na kovadlinách opracovávala železo. Ve

262

vzduchu se vznášely jiskřičky, v jednom kuse tu někdo ryčel různá varovánì

nebo rozkazy. Z kbelìků s vodou se se syčenìm zvedala oblaka páry.

V zadnì části kovárny se tovaryši činili u obrovských hruškovitých kotlů.

Dobývali z rudy železo a ocel, které pak v dalšìch kotlech mìsili s jinými

kovy a vytvářeli různé druhy legovánì, jak Tungdil alfům vysvětlil během

prohlìdky kovárny.

„Tak to mám rád,“ prohlásil podzemšťan. „Když se k tomu navìc přidá

špetka magie, vzniknou mimořádné výtvory, které představujì v boji o přežitì

obrovskou výhodu.“

Odporné mìsto. Tirîgon všude viděl nepořádek a špìnu. Drsnì, urostlì

barbaři, kteřì zde pracovali, byli zmáčenì potem a pokrytì koptem. Kůži měli

posetou drobnými popáleninami, žádný z nich se nedokázal držet zpřìma.

Jejich těla, která byla sama o sobě na pohled šeredná, se pracì ještě vìc

změnila k horšìmu.

Znal kovárny v Dsônu, které se s touto nedaly srovnat. Alfové ve své

vlasti použìvali železo a kovadliny, taveniny i úplně stejná zařìzenì jako ta,

která zde měl žadár nebo s jakými pracovali podzemšťané. V kovárnách alfů

však bylo mnohem méně špìny, protože jednotlivé procesy byly řìzené zcela

jinak. To byl ten jemný rozdìl mezi jejich rasami.

Tungdil zavedl bratry do klidnějšìho kouta.

Zde visela menšì kladiva s dřevěnými hlavami a nezvyklými tvary, malá

dláta a kleště, nářadì bylo určeno pro jemnou práci.

Na dlouhém stole ležely téměř hotové části zbrojì z oceli a tionia, které

když se složily, mohly chránit trup, paže i stehna.

„Vyšetřil jsem tady mìsto na alfské runy,“ vysvětloval Tungdil a kráčel

podél stolu. Mozolnatýma rukama, o nichž by nikdo nevěřil, že jsou schopné

jemné kovářské práce, zvedal jednotlivé části zbrojì. „Ovládám sice vaše

pìsmo dost dobře, ale předpokládal jsem, že si je tam budete chtìt umìstit

sami, abyste zbroje se sebou ještě lìp svázali.“ Popadl části třetì zbroje

a strčil je do nevelké truhly. „Prvnì zbroj patřì Sisarothovi, druhá Tirîgonovi.

A tahle je pro vaši sestru.“

Bratři pečlivě zkoumali jednotlivá dìla.

Tirîgon si přiložil k tělu chrániče pažì. „Sedì přìmo dokonale!“ pronesl

zmateně. „Kdy sis nás změřil?“ Ten scvrklý bastard je opravdu moc dobrý.

Podzemšťan ukázal na své pravé oko. „Viděl jsem vás a vìm, jakou majì

alfové postavu, protože jsem dost z nich zabil. Takže jsem spojil obojì

dohromady. V konečném doladěnì určitě budu muset tu a tam něco

poopravit.“

Tirîgon původně neměl v úmyslu přijmout žadárův dar. Nynì však, když

viděl kvalitu práce, vlastnosti a opracovánì zbrojì, změnil názor. „Zabudoval

jsi do nich nějaká slabá mìsta?“ zeptal se přesto Tungdila.

263

„Kdybych to udělal, neřekl bych ti to. A ty bys je nenašel, dokud by tě do

nich soupeř nezasáhl,“ odvětil podzemšťan. „Přìsahám při svých i tvých

bozìch, že jsem na zbrojìch pracoval s takovou pečlivostì, jako kdyby na

nich závisel život nějakého trpaslìka.“ Zmizel ve dveřìch a po chvilce se

vrátil se třemi dosud jen zčásti opracovanými meči. „Vykoval jsem je

nahrubo a chtěl bych vědět, jaký jim mám dát tvar.“

„Musì být dlouhé. Skoro stejně dlouhé jako já, a k tomu perfektně

vyvážené. Ostřejšì než tvůj Krvežìznivec a zároveň stejně lehké jako

jednoručnì meč,“ vylétlo Sisarothovi z úst.

„A já bych chtěl dýku s dvěma čepelemi, obě ostřì by měla ležet paralelně

vedle sebe,“ rychle dodal Tirîgon.

Podzemšťan přikývl, vzal si list papìru a kousek uhlì a dělal si poznámky

a nákresy přesně podle požadavků obou bratrů. Alfové měli o svých zbranìch

zcela jasnou představu, Sisaroth si navìc vyžádal vrhacì kotoučky.

„Co byste řekli na to,“ pronesl Tungdil zamyšleně, „kdybych udělal

křìžové záštity mnohem delšì? Mohly by sloužit jako zbraň nebo by se za ně

mohl chytit meč při obzvláště tvrdé ráně.“ Alfové s návrhem ochotně

souhlasili. „Dohodnuto. Takže se pustìm do práce. Jakmile dostanete od

mistra prvnì opravdový úkol, budu mìt meče hotové a předám vám je.“

Uklonil se. „Přeji vám hodně štěstì v tom, co máte v plánu,“ zašeptal. „Máte

na to, abyste zvìtězili. Ale postupujte velice rozvážně.“

Už dávno prokoukl, co máme za lubem. „To znì, jako bys tu už nechtěl

moc dlouho pobývat, je to tak?“ Tirîgon zneklidněl. Potřebovali bychom ho.

„Chce tě poslat do nějaké jiné jeskyně?“

Sisaroth otočil hrudnì pancìř a zabušil do něj pěstì. Ozval se hutný,

kovový zvuk. „Nebo se dáš s jeho vojskem někam na pochod?“

Tungdil se vychytrale ušklìbl. „Ne, to se nestane. Ale představte si,

kdybych našel cestu ven a vykradl se z jeho služeb? Co myslìte, jak by se na

to asi tvářil?“ Tiše se zasmál. „Aha, asi by to nevypadalo o moc jinak, než

jak se teď tvářìte vy. A teď si vyzkoušìme, jak vám padnou zbroje.“

Přestože se oba bratři ze všech sil snažili vypáčit z něj dalšì podrobnosti,

ničeho nedosáhli.

Než je Tungdil později nechal odejìt, slìbil jim, že než zmizì, vyrobì jim

ještě meče a vrhacì kotoučky. Navìc jim přenechal hrubě načrtnutý plánek,

jak se ze žadárovy pevnosti dostanou domů. „To, že se chodby ve

Phondrasônu různě přesunujì, neplatì pro všechny,“ znělo trpaslìkovo

vysvětlenì.

Poté se Sisaroth s Tirîgonem vydali na cestu zpátky do paláce. Vybavenì

novými zbrojemi, které jim přilnuly k tělu jako druhá kůže a neomezovaly je

v pohybu, a obohacenì o zkušenosti, bez nichž by se rádi obešli.

264

„Musìm tě poprosit o odpuštěnì,“ prohlásil Sisaroth cestou. „Já… jsem

věděl, že Esmonäe je tvoje družka, a přesto jsem ji neodmìtl. Byla to moje

chyba. Ale ona na mě tak dotìrala a sváděla mě, že pro mě bylo těžké odolat

jì. Přemýšlel jsem o slovech, která jsi o nì pronesl, když jsme se vraceli

z čedičového údolì, a dospěl jsem k závěru, žes měl pravdu. Ona by mě

pravděpodobně brzy vyměnila za někoho jiného, kdyby se jì to hodilo.

Vždyť jsem sám viděl, jak lichotila mnoha dalšìm alfům a jak v nich budila

naděje.“ Ztěžka si povzdechl. „A přesto jsem z toho celý sklìčený. Vìce než

sklìčený. Ať mi hlava nařizuje, co chce, moje srdce se kvůli nì rmoutì.“

Tirîgon si s úlevou vyslechl bratrovu řeč. „Dìky, bratře. Co bylo, bylo.

Nemám chuť plýtvat na Esmonäe a jejì pikle dalšìmi slovy. Všechno je to

ještě přìliš čerstvé a přìliš…“ Kromě toho nevìm, jak upřìmně to se svým

pokánìm myslìš. To se ukáže až časem.

„Bolestné,“ dodal Sisaroth šeptem. „Přál bych si, abych ji nechal doma.

Ale opravdu se mi to jevilo jako dobrý způsob a… já… jsem ji chtěl mìt

u sebe a…“ Rychle si z tváře setřel slzu a odmlčel se.

„Všechno už bylo řečeno.“ Aby přivedl bratra i sám sebe na jiné

myšlenky, vytáhl Tirîgon z kapsy papìry, které ukradli Wolrakům, a začal je

luštit. „Poslechni si, co jsem během našeho výletu objevil.“

Ruka, která jen málokdy použìvala pero a inkoust, sepsala velice prostým

barbarským pìsmem smlouvu, že osada Wolraků a veškeré dalšì vesnice,

celkem asi čtyřicet, podpořì Karderijce v jejich úsilì dobýt pevnost

černooček v jeskyni s tekutým sklem. Za pomoc pak obdržì jeskyně

Okmainů a Smahuů, které nynì patřì k řìši černooček.

„Bohužel z téhle smlouvy nevyplývá, kolik spojenců ty šestiruké malé vši

proti nám zverbovaly,“ pronesl zamyšleně. „Protože jedovaté výpary celou

vesnici zničily, můžeme doufat, že při tom zemřeli i zástupci ostatnìch

vesnic.“ Tirîgon spočìtal podpisy. „Podle počtu by to vcelku souhlasilo.“

„Ten Karderijec ale mohl přijet do vesnice úplně nakonec, aby tu zìskal

jejich podpis. Potom by proti nám pořád ještě zbývalo devětatřicet vesnic.

Spolu s dalšìmi Karderijci,“ dal jeho bratr na uváženou. Ochotně přivìtal

změnu tématu. „Je dobře, že se nám ta smlouva dostala do rukou.“

„Takže žadárova nesmyslná zkouška měla přece jen jistý smysl, i když

zrovna toto nebylo jeho cìlem.“ A draze jsme za ni zaplatili. Tirîgon se

pokusil odhadnout počet protivnìků, kteřì jim hrozì z řad barbarů žijìcìch ve

vesnicìch, jež smlouvu podepsaly. Pokud jsou ostatnì vesnice přibližně

stejně velké jako tahle, žije v nich asi dvacet tisìc barbarů. Odhadoval, že

zhruba třetina z nich je schopná ohánět se zbranì.

„Měli bychom rychle zjistit, kdo se už připojil k tomu spolčenì proti nám

a co majì v plánu.“ Sisaroth si přehodil přes rameno batoh s proviantem.

265

Vypadá staršì. Alfčina smrt na něm zanechala stopy. I na mně? „Možná

budou mìt ostatnì nějaký návrh co dělat.“ Tirîgon se vzpamatoval. Soustřeď

se na svou řìši, ne na srdce, jinak se řìše zhroutì. Uklidňovalo ho, že během

jejich nepřìtomnosti nemohlo dojìt k žádnému útoku na palác. Dokud majì

Karderijci plno práce s formovánìm vojska, jsme v bezpečì.

„Co myslìš: uvidìme ještě někdy toho podzemšťana a dostaneme od něho

slìbené zbraně, nebo se vypařì ještě dřìv, než nám je dodá?“ Zdálo se, že se

Sisaroth chce důkladněji zabývat myšlenkami na útěk. „Jak to chce udělat?

Jak to, že najednou zná cestu ven? Bude chtìt žadára ohrozit?“

Stejně jako předtìm chce odsud vypadnout. Tirîgon pokrčil rameny. „Jeho

zbroje nám dokonale padnou. Byla by škoda, kdybychom meče nedostali, ale

nebudeme ho moci nijak zadržet.“ I když se to nabìzelo, rozhodně nehodlal

podzemšťana zradit a prozradit mistrovi, co má Tungdil v úmyslu. Právě

naopak. Přál podzemšťanovi, aby měl úspěch. Jeho nepřìtomnost žadára

oslabì. Dobýt jeho pevnosti pak sice bude mnohem těžšì, ale něco mě určitě

napadne.

Ale předtìm, než Tirîgon začne vymýšlet plány na zdařilý útok na hradby

a čtyři věže, měla přednost obrana před blìžìcìm se přepadem vlastnìho

paláce.

„Právě mě napadlo, že bude stačit, když vypátráme mìsta, kde se majì

Karderijci spojit se svými slaboduchými spojenci, a pošleme proti nim

Marandëi,“ přemìtal Sisaroth nahlas. „To by byl obrovský úder, který by

dokonale rozvrátil jejich morálku.“

Ke Karderijcům by se už nikdy nikdo nepřipojil. A my bychom mohli

převzìt jejich řìše. Tirîgon souhlasil s bratrem. „Takže musìme zformovat

naše jednotky a propátrat jeskyně.“ Vzpomněl si, že jim nedošly poplatky

z provinčnì jeskyně Efrigûr. „Myslìš, že bychom v Efrigûru mohli zjistit

něco vìc?“

„Myslìš, že odmìtajì platit, protože už podepsali smlouvu s Karderijci

a spoléhajì na jejich pomoc?“ Sisaroth se pousmál. „Dobrá myšlenka.

Osobně se na to podìvám.“ Položil bratrovi ruku na rameno.

Stará důvěra, která mezi námi vládla, se opět vracì. Naše spojenì bude

brzy zase tak pevné jako dřìv. Tirîgona bratrovo gesto potěšilo. Pozorněji se

zadìval na runy nakreslené pod podpisy jednotlivých vesnic. „Můžu se mýlit,

ale trochu mi připomìnajì pìsmena našeho národa.“ Ukázal papìr bratrovi.

Sisaroth si zadumaně prohlìžel rozmáchlé linky. „Já nevìm… nemáš

pocit, že si to jenom namlouváš?“

„To je možné. Tossàlor to dokáže posoudit lìp než já.“ Tirîgon zahýbal

pažemi. Nic ho nedřelo, nikde nic neskřìpělo. Ten scvrklý bastard odvedl

vynikajìcì práci. „Sedì ti zbroj stejně dobře jako mně?“

266

„Ano. Podzemšťan rozumì svému řemeslu. Kdyby stál na doslech, nikdy

bych to neřekl, ale myslìm si, že je přinejmenšìm stejně dobrý jako naši

nejlepšì kováři.“ Z tónu jeho řeči prosvìtalo, že si ve skutečnosti cenì

Tungdilovy zručnosti ještě mnohem vìc. „Jsem hrozně zvědavý na ty meče,

které nám dodá.“ Zalapal po dechu, dutě a hluboce si odkašlal. Vyplivl

hustý, narudlý hlen. „Následky jedovatých výparů,“ okomentoval své

trápenì.

„Už je ti lìp?“

„Doufám, že ano. Mám pocit, že se mi plìce scvrkly a teď jsou tak

maličké jako u nějakého novorozeněte. Dech mi chrastì, chůze mě namáhá.“

Sisaroth si ještě jednou odplivl. „Vyléčì mě dobrý vzduch v našem paláci.“

Zasmál se. „Nejpozději v okamžiku, kdy Firûsha pozvedne hlas, vyženou mi

jejì tóny z těla všechno, co mě trápì, a odletì s tìm pryč.“

„Přál bych nám to. Potřebuji tě.“ Tirîgon myslel tato slova zcela vážně.

„Máme rozdìlné názory, když se jedná o Phondrasôn a naši nejbližšì

budoucnost. Ale oba chceme totéž, stejně jako naše sestra: chceme se vrátit

domů. Do Dsônu. K našim rodičům. A chceme povolat k odpovědnosti ty,

kteřì vás falešně obvinili.“

„Jak řìkáš. A já ti musìm poblahopřát ke tvé prozìravosti. Vybudovat

pevnost a vytvořit řìši bylo velice moudré.“ Sisaroth pohlédl na plánek a dál

je vedl chodbami. „Kdybychom neměli takové mìsto, kam se můžeme

vždycky stáhnout, mohli by nás Karderijci honit z jedné jeskyně do druhé, až

by nás nakonec zahnali do úzkých a možná i porazili. Tomu jsi zabránil.“

Tirîgon byl dojat, protože v bratrových modrých očìch spatřoval

upřìmnost. „Změnìm svoji strategii,“ rozhodl se ustoupit. „Moje úsilì se ve

většì mìře zaměřì na hledánì cesty ven. Láká mě myšlenka, že bychom mohli

použìt obyvatele našich vazalských jeskynì jako pátracì čety. Hned jak

porazìme Karderijce a jejich spojence.“

Sisaroth mlčel.

Nad čìm přemýšlì? „Myslel jsem, že budeš mìt radost, nebo ne?“

„Napadlo mě, že Firûsha řekla, že Karderijci jsou schopnì měnit podobu.“

Sisaroth protáhl ústa, potlačil kašel. „Jak zjistìme, jestli už nejsou mezi

námi? Jako palácový gardista, jako voják v pevnosti nebo jako stráž

u brány?“

„U všech Bezectných!“ Na tuto myšlenku, která se sama nabìzela, Tirîgon

vůbec nepřišel, což ho mimořádně hnětlo. Přitom by to pro ně bylo hrozně

jednoduché. Přijali jsme spoustu nových alfů. „Máš pravdu! Už dávno se

mohli mezi nás vloudit.“ Trojčata kolem sebe shromáždila zhruba osm set

alfů. Jak zjistìme, jestli to skutečně jsou přìslušnìci našeho národa?

Proklatě, jak jsem mohl toto nebezpečì přehlédnout? „Zeptáme se Marandëi.

267

Snad bude znát kouzlo, kterým by se dali Karderijci odhalit, a kdyby ne, tak

si nějaké vymyslì,“ zadoufal.

„Možná by stačilo, kdybychom nechali jednotky nastoupit a předstìrali, že

jsme schopni odhalit maskované Karderijce. Takový falešný alf by pak třeba

ztratil nervy a prozradil se sám, co řìkáš?“ nadhodil Sisaroth. „To by mělo

být to prvnì, co uděláme, hned jak dorazìme do paláce.“ Zrychlil krok,

přestože jìm otřásal nový záchvat kašle.

Tirîgon rovněž zvýšil rychlost a za chůze uschoval smlouvu mezi

Karderijci a vesnicemi. Byl to neklamný důkaz, který ještě budou

potřebovat. Potom beze slova odebral bratrovi batoh s proviantem a vlekl ho

sám společně se svou i Firûshinou zbrojì. Za odměnu se mu opět dostalo

úsměvu. Upřìmného, srdečného úsměvu.

Muselo k tomu všemu dojìt? Uložil nám tuto zkoušku sám Samusin, aby

naši jednotu nemohl v budoucnu nikdo narušit? Tirîgon myslel na Esmonäe,

tentokrát při tom nepociťoval ani smutek, ani nenávist. Najednou uvěřil, že

pochopil smysl poslednìch událostì: jejì smrt byla obětì. Obětovala se pro něj

a pro Sisarotha. Obětovala se kvůli tomu, aby se bratři opět sjednotili.

Jejich spojenì bude nynì mnohem silnějšì, než jak tomu bývalo v Dsônu.

268

VI.

Když má někdo volit

mezi dvěma věcmi

a čeká se od něj rozhodnutí,

měl by se otočit, jít pryč

a nevolit.

To je největší svoboda.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

269

Phondrasôn

Firûsha byla vìce než šťastná, když jì stráže u brány ohlásily návrat obou

bratrů. Jako by to tušila, měla na sobě jedny z nejhezčìch šatů, černozelené

s bìlými výšivkami a zapuštěnými střìbrnými vlákny.

Spěchala jim v ústrety, s bouřlivým nadšenìm je přivìtala na mostě

a doprovázela je branami pevnosti a vnitřnìmi dvory až do paláce. Cestou

jim do nejmenšìch podrobnostì vylìčila všechno, co se během Sisarothovy

a Tirîgonovy nepřìtomnosti přihodilo. Byla vzrušenìm celá bez sebe,

nesmìrně se jì ulevilo, že se bratři vrátili, takže si zpočátku vůbec nevšimla,

že Esmonäe chybì.

Bratři jì nakonec povyprávěli, co se jim stalo cestou k žadárovi a jak přišli

o alfku.

Ani jeden z nich nepůsobil dojmem, že by ztrátou přìliš trpěl, což Firûshu

velice udivilo. Zdálo se, že mezi bratry znovu zavládla svornost. Silnějšì,

ničìm nezatìžená, bez trhlin a prasklin. Ten zážitek je ještě vìce sblìžil.

Zároveň věděla, že vnějšì dojem může klamat. Předevšìm Tirîgon uměl

velice dobře potlačit bolest, u něj dominovalo taktické myšlenì, které

odsouvalo city do pozadì. Firûsha proseděla v Dsônu mnoho nocì u bratrovy

postele, protože mu bolest na duši nedopřávala klidu, a zpěvem mu

pomáhala usnout. Když ho však někdo potkal během dne, nepostřehl nic

z útrap, které vyčerpávaly jeho nitro. Proto se dál nevyptávala. Jestli si to

bude přát, dokážu ho uklidnit.

Když došli do paláce, zašli do Marandëiny komnaty, kde cîanai spala na

posteli, strážená dvěma gardisty.

Tirîgon poslal strážce ven, potom Marandëi probudili tìm, že jì mocně

zatřásli ramenem a vchrstli jì do tváře trochu studené vody z karafy, stojìcì

na stolku vedle lůžka.

Cîanai rozevřela oči a udiveně se rozhlédla po mìstnosti. Usmála se

teprve ve chvìli, kdy vedle svého lůžka objevila Sisarotha. „Bylo velice

ohleduplné, že jste mě po té ráně do hlavy uvedli do léčivého spánku,“

prohodila hořce. „Je krásné, že jsem se probudila bez rozbolavělé dolnì

čelisti.“

„Sestra nám vyprávěla, co se stalo,“ řekl Sisaroth, ale nijak se neměl

k tomu, aby se svou podřìzenou zacházel přìliš přìsně. „Chtěl bych slyšet

tvoji verzi. A nařizuji ti, abys neřìkala nic než pravdu.“

Co uslyšìme? Firûsha byla zvědavá, jestli jì cîanai během výslechu

nelhala. Ke své velké úlevě však slyšela to samé, přestože jì neuniklo, že

Marandëi stále ještě zamlčuje smysl a účel věže. „Zeptej se jì na to,“

poprosila Sisarotha a bratr tlumočil alfce sestřin dotaz.

270

„Vybudovala jsem ji, abych do nì chytala alfy,“ vyklouzlo Marandëi

zdráhavě přes rty. „Požadoval to po mně Bezectný.“

Sourozenci se podìvali jeden na druhého.

Prolhaná potvora! „Takže jsi nás nejdřìve chtěla ukolébat představou, že

jsme v bezpečì, a pak nás zabìt, jakmile si to ten Shëidogîs vyžádá!“ vykřikla

Firûsha rozhněvaně. „Čìm vìc alfů se v pevnosti shromáždilo, tìm vìc se ti to

lìbilo. Našìm osudem bylo stát se obětnìmi beránky. Nenì tomu tak?“

Tirîgon zvedl ruku. „Počkej, počkej, nejmilejšì sestro. Musì přece

existovat nějaké vysvětlenì, proč Bezectný toužì po mrtvých z řad národa,

který ho uctìvá jako boha.“

„Mně ostatně nenì o takovém Shëidogîsově kultu nic známo,“ dodal

Sisaroth. „Ani otec, ani matka neřìkali nic o tom, že by některý z Bezectných

pro sebe vyžadoval alfské duše.“

Firûshi se nelìbil výraz v Sisarothově obličeji. V Dsônu se chtěl stát

knězem Bezectných. Bohové ho nadále fascinovali, přestože měl značný

talent pro válečnické řemeslo. Doufám, že ho ani nenapadne sdìlet cîanainy

kruté názory!

„Tento zvláštnì druh kultu zakázali Nesmrtelnì,“ vysvětlovala Marandëi.

„To je důvod, proč nám Bezectnì nynì nepomáhajì a nejsou pro nás oporou,

jakou nám bývali v minulosti. Nedostávajì od nás nic cenného.“

Tirîgon, který stejně jako bratr vypadal v nové zbroji velice impozantně,

zkřìžil ruce na prsou. „Vida, takže Bezectnì si kladou takové nároky? A co

modlitby a kouřové dary? Ty jim už nestačì?“

Marandëi na něj opovržlivě pohlédla. „Tebe snad nasytì slova a kouř?“

„Asi sotva,“ odvětil alf s úšklebkem.

„Tak proč by to mělo nasytit bohy?“ Cîanai si vyžádala něco na pitì

a Firûsha jì podala pohár s vodou. „Ve starých záznamech jsem objevila, že

dřìve jsme Bezectné uspokojovali oběťmi. Zajišťovali jsme si jejich přìzeň

tìm, že jsme jim každý rok obětovali devadesát alfů: třicet mužů, třicet žen

a třicet novorozenců.“

„U všech…“ Firûsha spolkla zbytek toho, co chtěla vyslovit. Tomu

nemůžu věřit.

„Nesmrtelnì zakázali oběti, protože měli pocit, že ohrožujì dalšì existenci

našeho národa,“ pokračovala Marandëi. „Byla to pouze záminka, nic jiného.

Ve skutečnosti žárlili na bohy a na zázraky, které mohl každý vidět na

vlastnì oči a jichž si alfové nesmìrně cenili. Navìc se považovalo za čest

odebrat se ve jménu Bezectných do konečna. Když Bezectnì přestali

dostávat oběti, ztratili samozřejmě důvod zahrnovat náš národ dobrodinìm

a tìm poklesla jejich vážnost ve prospěch Nesmrtelných.“

Firûsha si připomněla úděsný konec Dsôn Faïmonu. Nemohla vyloučit

možnost, že kdyby měli alfové přìzeň Bezectných, mohlo všechno

271

dopadnout jinak. Obětovat naše vlastnì soukmenovce by přesto nikdy

nepřicházelo v úvahu!

„K té pohromě na vysoké škole, o které jsi mi vyprávěla, tedy nedošlo

nešťastnou náhodou, ale úmyslně,“ vmetl Sisaroth Marandëi do očì.

„Ano. Zamaskovala jsem zánik školy jako tragickou nehodu, ale ve

skutečnosti jsem obětovala jejich duše Bezectným,“ přiznala se cîanai.

„Shëidogîsovu lebku jsem našla v rozbité skřìňce na relikvie ve sklepě školy.

Naši předchůdci se snažili zlikvidovat veškeré památky na Bezectné. Abych

ty rouhače potrestala, poslal jsem je na smrt. Shëidogîs mi k tomu propůjčil

zvláštnì sìly.“ Dopřála si ještě jeden doušek vody. „Pro Nesmrtelné nebylo

těžké dát si dvě a dvě dohromady a zjistit, co se ve skutečnosti stalo. Poštvali

na mě ostatnì cîanai. Phondrasôn se mi jevil jako nejbezpečnějšì útočiště.

Pro mě i pro Shëidogîse, dokud ho ta mladá alfka nerozmlátila svìcnem.“

Vrhla na Firûshu ledový pohled. „Takže všechno bylo nadarmo.“

„Pochopil jsem správně, žes chtěla nalákat alfy ve Phondrasônu do té

věže, tam je zavřìt a obětovat hlavě toho svého Bezectného?“ shrnul řečené

Tirîgon.

Marandëi neodpověděla.

„Odpověz mému bratrovi,“ nařìdil jì Sisaroth. „A pověz mu pravdu stejně

jako mně.“

„Ano,“ odpověděla cîanai bez dalšìho otálenì podrážděně. „To bylo mým

záměrem. Moje vlastnì hloupost mi to znemožnila.“

Ona se zbláznila! Je šìlená! Kvůli tomu Shëidogîsovi nebo… tomu…

démonovi by nás všechny pozabìjela, kdyby se jì jejì vlastnì dìlo nestalo

vězenìm. Firûsha se snažila zachytit Tirîgonův pohled, aby z něho vyčetla, co

si bratr myslì.

Tu se ozvalo zaklepánì na dveře.

Dveře se rozlétly a dovnitř vešli Tossàlor ve své purpurové róbě a hned za

nìm i ozbrojený Crotàgon.

„Doslechl jsem se, že se tu shromáždili naši velitelé v plném počtu.“

Umělec držel v pravé ruce polštář, který zakrýval sametový šátek. Co se pod

nìm skrývalo, se dalo s ohledem na neobvyklý tvar snadno uhádnout. „K této

zvláštnì přìležitosti přinášìm svůj nejnovějšì výtvor.“ Kývl na obrovitého

alfa, který vzletným gestem sundal šátek.

Objevila se složená a poslepovaná lebka. Trhliny byly zřetelně patrné,

nechyběl však jediný úlomek, ani kousìček lìstkového zlata, jediná perla

nebo střìbrná kulička.

Marandëin obličej se rozzářil radostì. Naproti tomu Firûsha strnula.

„Skutečně, toto se dá označit za mé mistrovské dìlo. Alespoň pokud se

jedná o skládánì zničených věcì,“ vysvětloval Tossàlor spokojeně. „Vytvořil

jsem si nesčetné úchyty s drobnými háčky a polštářky, aby se mi podařilo

272

složit tu spoustu drobných úlomků. Když jsem si byl jistý, že lepidlo držì,

nově jsem pospojoval jednotlivé kresby, které na nì předtìm byly

namalované, obnovil jsem intarsie a vyhladil každičký kaz, na který jsem

přišel.“ Ukázal jim lebku. „Dìky znakům a Marandëiným knihám jsem se

úspěšně vypořádal se všemi úlomky…“

Firûsha ho přestala poslouchat, protože cîanai jim mezitìm o Shëidogîsovi

řekla všechno, co věděla. Vyhýbala se pohledu na poslepovanou lebku. Měla

strach z prázdných očnìch jamek a s hrůzou čekala, kdy jì v ušìch zaznì hlas

Bezectného nebo nějakého jiného zlého ducha, který se v lebce skrývá.

„Já ty symboly poznávám,“ zaslechla Tirîgonův udivený hlas. „Tady na

boku a nahoře! Stejné znaky měly na skalpovaných lebkách stráže, které

barbaři rozestavili před Wolrakem. Jestli okolnì vesnice taky uctìvajì

Bezectné, mohla by to pro nás být výhoda. Mohli bychom obrátit role

a pomocì této relikvie poštvat barbary proti Karderijcům. Jsem si jistý, že se

Shëidogîsovi bude lìbit, když bude mìt vìce uctìvačů než jenom jednu

jedinou alfku. Pár barbarských dušì mu určitě udělá dobře.“

Firûsha se podìvala na Sisarotha a poznala, že bratr je zahloubaný

v myšlenkách. On snad nebude… Naklonila se k němu. „Bratře, uvaž, že jsi

naživu jenom proto, že se cîanai přepočìtala v zaklìnadlech, když stavěla tu

věž,“ zašeptala mu naléhavě. „Ona by tě předhodila té…“ otřásla se

odporem, „věci a ohlìžela se pouze na vlastnì výhody. Pro ni jsme jenom

obětnì dary.“ Tušila však, že mu jejì slova neproniknou až k srdci. Vidìm mu

to na očìch. Už se rozhodl.

Sisaroth opatrně uchopil lebku, několikrát jì otočil a pak ji podal

Tirîgonovi. „Tossàlore, patřì ti můj dìk. A ty, Marandëi, můžeš mi řìct, jestli

se po složenì vrátil do lebky i duch Bezectného?“

„To se dá zjistit obětì,“ odvětila cîanai mnohomluvně. „Můžeme se

pokusit přilákat ho do jeho starého domova…“

„A co bychom s nìm dělali?“ skočila jì Firûsha do řeči. „Přinášeli mu

oběti? Ţádný Bezectný nemůže stvořit tak velké zázraky, aby za to stály.

Očekáváme, že na nás každým okamžikem někdo zaútočì. Okolnì národy se

spolčujì, aby nás zničily kvůli našì magii. Potřebujeme každou pěst, která

udržì meč, a ty chceš obětovat životy našich vlastnìch válečnìků?“

„Pro začátek by stačil jeden život,“ prohlásila cîanai smìřlivě. „To snad

nenì tak moc, abychom se na oplátku mohli těšit ze zázraku?“

„Většina zdejšìch alfů jsou zločinci. Co je špatného na tom, když jednoho

z nich zabijeme?“ Bylo zřejmé, že se Sisaroth připojil k Marandëinu návrhu.

„Byl by to pouze spravedlivý trest.“ Natáhl ruku, aby mu Tirîgon mohl vrátit

holou lebku.

Bratr ji však nehodlal pustit. „Nejen my, ale všichni alfové v tomto paláci

složili přìsahu, která svazuje naše životy,“ připomněl Sisarothovi. „Jestli

273

jednoho z nich zabijeme, neodvratně to bude mìt za následek i smrt jeho

vraha. A Marandëi nás upozornila, že ani ona nemůže vlastnì kletbu zrušit.“

Samolibě se na cîanai usmál. „Zdá se, že dost často mìváš těžkosti udržet si

kontrolu nad věcmi, které jsi sama vytvořila. Nejdřìve nad věžì, teď nad tou

kletbou.“

„Já bych přesto byl pro, abychom to zkusili,“ oponoval Tossàlor.

„Tobě jde jenom o kosti oběti,“ vmetla mu do tváře Firûsha.

Umělec se hlasitě rozesmál. „Tos řekla moc hezky, mladá alfko. Bude na

tom trochu pravdy. Ale mě právě napadlo, jak bychom tu kletbu mohli

obejìt.“ Podìval se na Crotàgona. „Oprav mě, kdybych se mýlil, ale zatìmco

naše dobrá Marandëi podřimovala, připojili se k nám tři novì alfové. Protože

cîanai spala, nemohli se dosud svázat přìsahou. Takže by byli k dispozici.

K čemukoliv.“ Lstivě pohlédl na Sisarotha. „Je na tvém…“

„Je na našem rozhodnutì,“ přerušila ho Firûsha. Tohle nikdy nebylo

v sázce, Tossàlore. „Společně určìme, co se stane.“ Doufám, že Tirîgon bude

na mojì straně.

Tirîgon vyhodil lebku do vzduchu a zase ji chytil, což Marandëi

doprovázela zděšeným zaúpěnìm. „V principu nejsem zastáncem toho,

abychom začali snižovat naše vlastnì rezervy a počty vojáků a nazdařbůh

pořádali jakési obětnì rituály. Nemáme žádnou jistotu, že se Shëidogîs vrátì.“

Znovu vyhodil relikvii do vzduchu a chytil ji. „Jenže nelze jen tak mávnout

rukou nad tìm, že naše nejlepšì ochrana proti přesile, vroucì skleněné jezero,

se změnila, má nynì pevný povrch a útočnìci by nás mohli v mžiku obklìčit.

Zdi pevnosti odolajì prvnìmu útoku, ale když pomyslìm na to, kolik barbarů

se brzy vydá na cestu…“ Hodil lehoučkou lebku Marandëi, která ji

s potlačovaným zaúpěnìm zachytila a začala ji laskat. „Za těchto okolnostì

jsem pro, abychom to aspoň zkusili. Jedna oběť nijak nesnìžì naši údernost.“

„Ale o tom, co se stalo, by nemělo nic proniknout ven,“ nadhodil

Tossàlor. „Alf, kterého vybereme, by měl oficiálně zahynout v akci.

Napřìklad při průzkumu jeskynì.“

Jsou zajedno a netušì, co vyvolávajì. „Kdybyste na vlastnì kůži zažili, co

všechno ta lebka dokáže, nemohli byste se takhle rozhodnout!“ Firûsha

prohrála, ale nebyla ochotná se podřìdit. „Mìsto slìbených zázraků nám

nepřinese nic než zkázu.“

„Milá sestro, bez něho by nás ta zkáza dostihla mnohem dřìv.“ Tirîgon

k nì popošel a položil jì ruku na rameno. „Já ti rozumìm. Rozumìm ti

dokonce moc dobře. Ale v našì situaci…“

Nesmìm dopustit, abychom prolévali alfskou krev. Firûsha se skokem

vrhla vpřed a chňapla po lebce.

Marandëi s tìm musela počìtat a odsunula relikvii stranou, Sisaroth popadl

sestru za paži a tvrdě ji strhl dozadu.

274

Hodiny cvičenì s Crotàgonem se však vyplatily: krátký, úsporný pohyb,

a Firûsha se vymanila z bratrova sevřenì, vytasila meč a sekla jìm po lebce…

…jenže čepel narazila na Tirîgonovu ruku chráněnou důkladnou zbrojì

a zlomila se.

Alfka se nevěřìcně zadìvala na rukojeť, která jì nynì k ničemu nebyla,

a pustila ji na zem. Jìlec s rachotem dopadl bratrovi před nohy. „Dopouštìte

se strašné chyby.“ Pak se otočila a vyběhla ven. Copak jsem jediná, kdo si

zachoval rozum?

Vytanulo jì na mysli, co by mohla být dalšì věc, kterou udělá.

Firûsha běžela palácem tak rychle, jak jen dokázala, prolétla dvorem

a pádila k pevnosti, kde se nacházely ubikace mužstva. Přesně věděla, kde

jsou ubytovanì ti tři neznámì nováčci.

Jestli je přiměju k tomu, aby okamžitě vyrazili a zmizeli odsud, nebudou

se moci v tuto chvìli konat žádné oběti. Firûsha chtěla využìt času, který tìm

zìská, aby zapůsobila na bratry a přivedla je k rozumu.

* * *

Phondrasôn

Dostala jsem se až sem. Acòrhia zvedla lahvičku před lampu. Zadìvala se

na tekutinu, která uvnitř se šplouchánìm narážela na skleněnou stěnu. Stejně

tak se mi určitě podařì zvládnout i zbytek.

„Co to tam máš?“ Přistoupil k nì Bephaigòn, alf měl na sobě pouze

plandavé černé kalhoty. Tělo nebylo ničìm zakryté a i chodidla měl bosá. Po

kůži mu stékaly kapky vody, které si nesetřel ručnìkem.

„Památku na Dsôn,“ odsekla alfka a zasunula lahvičku do koženého

váčku. Klečela vedle svého batohu a znovu ho prohledávala. Ať se snažila,

jak chtěla, tohle byla jejì poslednì lahvička. Všechny ostatnì ležely prázdné

v chodbách a jeskynìch podzemnìho labyrintu. Při hledánì trojčat

spotřebovala antidotum téměř do poslednì kapky, a to přesto, že se zmocnila

lahviček ostatnìch spiklenců, které v průběhu cesty jednoho po druhém

zavraždila. Ţádnému z nás by nevystačily až do konce našì mise. Aïsolon nás

vědomě poslal na smrt.

Bephaigòn ji pozoroval a urovnával si mokré, tmavě hnědé vlasy. „A co

je uvnitř?“

„Slzy mé matky,“ odsekla vypravěčka. Tohoto alfa, který na ni v jednom

kuse zìral, neměla ráda. Vsadila by se o cokoliv, že si už hodně dlouho

s nikým neužìval radostì lásky. „Zmizni, zalez si zpátky na lůžko.“ Zvedla

se, urovnala si spodnì oděv a zbroj, kterou dostala mìsto starých, roztrhaných

šatů.

275

Bephaigòn couvl a lehl si na spodnì lůžko patrové postele.

Nad nìm seděla na matraci Iòsunta a listovala v knize, jejìž vazba byla

hodně osahaná a špinavá. Pocházela z Dsônu a představovala památku na

vlast. „Nenì důvod, aby ses k němu chovala tak nepřátelsky. Jenom se o tebe

zajìmal,“ prohodila alfka se špinavými blond vlasy a pomalu natočila hlavu

k Acòrhii. „Neměly bychom být na tomto opuštěném mìstě vděčné za trochu

náklonnosti a pozornosti?“

Acòrhia opovržlivě mávla rukou. „Já si vybìrám ty, jejichž náklonnost si

chci užìvat. V tomto ohledu nejsem ještě tak zoufalá jako ty.“ Položila ruku

na opasek, u něhož se houpal vedle staré dýky i jejì nový meč.

Iòsunta sklapla knihu a vyzývavě se na ni zadìvala, zatìmco se Bephaigòn

otočil na bok, aby snáze usnul. „Budu u trojčat dřìve než ty,“ pronesla alfka

tiše.

„Myslìš, že se ti to podařì?“ Acòrhia se opřela o patrovou postel. Jsem si

jistá, že pouze jedna z nás před ně předstoupì živá.

Iòsunta patřila k okruhu spiklenců, kteřì falešným svědectvìm obvinili

Sisarotha a Firûshu z vraždy Sémaininy rodiny. V Dsônu si vydělávala na

živobytì kuchařským uměnìm. Dokázala přeměnit i ty nejběžnějšì suroviny

v potěchu jazyka a pastvu pro oči. Nejmocnějšì alfové si u nì objednávali

přìpravu slavnostnìch jìdel a draze jì za ně platili. Dorazila do pevnosti

krátce po vypravěčce a stejně jako Acòrhii i ji utěšovali, že bude brzy

představena velitelům alfské kolonie. Bylo jì řečeno, že bratři jsou na

cestách a Firûsha má moc práce, takže teď nemá čas přijìmat nováčky.

Iòsunta se zapřìsahala, že jejì záležitost je nesmìrně důležitá, ale všechno

bylo marné. Později k nim přivedli ještě Bephaigòna. Tři nováčci, kteřì

doplnì malou armádu.

„Zajisté.“ Iòsunta odložila knihu. „Kolik jsi jich zabila, aby ti protijed

vystačil?“

Rusovlasá Acòrhia se usmála. „Všechny, kteřì ti unikli.“ Podìvala se na

alfa, který již zhluboka a dlouze dýchal, byly slyšet i prvnì náznaky

chrápánì. Až moc předstìrá, že spì. „Dotáhly jsme to daleko. Bezectnì byli

s námi.“

„Bohové se budou muset rozhodnout, kterou z nás majì raději.“ Iòsunta

ukázala na Acòrhiin batoh. „Taky už toho nemám vìc než ty. A to znamená,

že buď společně zemřeme…“ Natáhla nohy.

Chystá se k útoku? „Ohó, to se mýlìš. Zemřeš jenom ty.“

„Protože mě zabiješ?“ Iòsunta zůstala v klidu a pečlivě si urovnávala lem

šatů, které měla pod zbrojì.

„Ne. Protože znám rychlou cestu ven.“ To byla lež, ale jejì soupeřka

o tom neměla nejmenšì tušenì. „Pro mě za mě můžeš klidně dorazit

k Sisarothovi, Firûshi a Tirîgonovi ještě přede mnou, ale naši vlast už nikdy

276

nespatřìš. Já vyvedu trojčata během několika momentů do slunečnìho svitu

a ty zůstaneš ve Phondrasônu.“

Iòsunta svraštila čelo. „Co by mi mělo bránit v tom, abych odsud odešla

spolu s tebou?“

Acòrhia se zákeřně ušklìbla. „Viděla jsem, že v tvojì lahvičce je méně

protijedu než v mojì. Myslìš si, že zvolìm takovou trasu, abych ti umožnila

přežìt? Ne. S trojčaty se vrátìm já sama a nechám se Aïsolonem oslavovat.

Po tak dlouhé době mi k protijedu přidá jakoukoliv odměnu, o jakou si

řeknu. Nebo mi za námahu a ztracené momenty, které jsem vyplýtvala na

jejich hledánì, zaplatì trojčata.“ Zejména Tirîgon bude mìt radost, až mě

uvidì.

Iòsunta obratně sklouzla z matrace a nehlučně zůstala stát na zemi.

„Pochopila jsem, že nepřežiju, jestli ti dovolìm odejìt z této mìstnosti ven,“

zněl jejì závěr. Vytasila meč a dýku, které visely na konstrukci postele.

„Z toho pro mě vyplývá, že pokud chci žìt, zbývá mi jediná možnost, musìm

tě co nejdřìv zabìt, abych se dostala k tvému lektvaru a zajistila si tak

odměnu. Já totiž taky znám cestu na světlo.“

Alf něco zabručel, otočil se na bok a odvrátil od nich obličej. Zdálo se, že

upadl do požehnaného spánku. Jeho chrápánì začìnalo být nezvykle

nepřìjemné.

Acòrhia se zasmála. „Ty seš kuchařka. S čepelemi neumìš moc dobře

zacházet.“

„To se mýlìš. Můžu tě rozsekat na kusy a vyřìznout z tebe ty nejlepšì

kousky, které pak předhodìm bestiìm jako žrádlo. Měla bych se snad bát

nějaké vypravěčky báchorek?“ odsekla Iòsunta a pozvedla zbraně. „Jak jsme

zjistily, byli dosud Bezectnì nakloněni nám oběma. Uvidìme, jak to skončì!“

Iòsunta zaútočila.

Acòrhia se přikrčila, meč jì zasvištěl nad hlavou a trefil sloupek postele.

Ostřì se zaseklo do dřeva a uvìzlo v něm, ale Iòsunta okamžitě bodla dýkou

a zároveň zaútočila kolenem.

Vypravěčka se vyhnula hrotu meče, soupeřka ji však kopla. Náraz alfku

odmrštil dozadu na postel. Acòrhia se překulila na posteli a na opačné straně

se znovu zvedla na nohy, zatìmco se Iòsunta skokem přenesla přes druhou

postel a oběma nohama najednou se ji snažila zasáhnout do obličeje.

Pro Acòrhii to bylo překvapenì, něco takového nečekala. Iòsuntiny

podpatky se jì zaryly do tváře a odmrštily ji pryč. Vypravěčce explodovaly

před očima tisìce hvězdiček, slzy jì vhrkly do očì a stékaly po tvářìch,

v ústech ucìtila krev.

Kde se naučila takhle bojovat? Napolo v bezvědomì se vyhnula blìžìcìmu

se stìnu, zaslechla zabzučenì, po němž se letìcì dýka zabodla do země. Hned

poté utržila Acòrhia bodnou ránu, dýka nejdřìve sklouzla po zbroji, ale pak

277

se jì zavrtala do levé paže. Potlačila bolestný výkřik a vklouzla pod nejbližšì

postel, aby se vyhnula dalšìmu útoku.

Iòsunta bez okolků odsunula postel stranou a prudce kopla levou nohou.

„Dostanu tvůj protilék!“

Acòrhia zachytila jejì nohu a bleskurychle jì otočila kolem vlastnì osy, až

kotnìk s lupnutìm praskl. „Touhle nohou už mě podruhé nezasáhneš!“

Druhá alfka zaječela, uskočila dozadu a vytrhla meč ze sloupku postele.

Acòrhia se opřela o trám, pomalu se zvedla na nohy a konečně mohla

sáhnout po vlastnìch zbranìch. Zatìmco Iòsuntu začal v boji výrazně

omezovat zlomený kotnìk, Acòrhia viděla pouze na jedno oko, hlava jì

duněla, obrazy se rozmazávaly před očima nebo se rozdvojovaly. Alfky

čìhavě kroužily jedna kolem druhé, žádná z nich se neodvážila zaútočit jako

prvnì.

Bephaigòn si zakryl hlavu polštářem, zdálo se, že ho souboj vůbec

nezajìmá. Jako psanec dobře věděl, kdy se nemá do ničeho mìchat, pokud

chce ze souboje vyváznout bez nejmenšì újmy.

Acòrhia si přejela předloktìm po zmučeném obličeji a zaúpěla bolestì.

Spánky jì naběhly, měla pocit, že má nos nějak zešikma. Cìtila čìm dál většì

závrať, ve vnitřnostech se jì šìřila nevolnost. Jestli budu moc dlouho čekat,

jenom stěžì se dokážu ubránit. Odplivla si a zaútočila. Bezectnì, stůjte při

mně, zapřìsahala je němě. Daruji vám oběť, jestli mě necháte zvìtězit!

Iòsunta se snažila vyhnout následujìcìm prudkým útokům, zlomený

kotnìk jì však nesmìrně překážel. Prvnì úkrok stranou a obranná paráda se jì

podařily, ale pak se zdravou nohou zaklìnila o židli a zapotácela se.

Mám tě! Acòrhia pokračovala v boji, srazila nejdřìve dýku, kterou se

soupeřka bránila, potom i jejì meč a zešikma vrazila padajìcì Iòsuntě čepel

do zátylku. Alfka padla na zem, několikrát sebou škubla, z rány jì vytékala

krev.

„Předpovìdala jsem ti, že se do Dsônu nevrátìš živá.“ Acòrhia se pásla na

soupeřčině agonii a pomalu se šourala k jejìmu batohu, ležìcìmu vedle

postele. „Určitě dovolìš, abych si vzala tvůj protijed. Kořist patřì vìtězce.“

Klepánì špiček bot o prkna podlahy nebralo konce. Iòsuntin zápas se

smrtì se čìm dál vìc protahoval. Alfka se svìjela v křečìch, tělo se otřásalo,

oči měla široce vytřeštěné.

Ani mě nenapadne zbavit tě utrpenì. Acòrhia našla drahocennou lahvičku,

vytáhla ji z batohu a zasunula si ji pod zbroj.

Pohled jì padl na Bephaigòna na vedlejšì posteli, který se najednou zvedl.

Obličej měl ve stejné výšce jako ona. Pozorně se na ni dìval, v očìch se mu

opět objevil zvědavý, vyčkávavý výraz.

278

Myslela jsem si, že ten spánek jenom předstìrá. Bleskurychle jì vytanulo

na mysli, že ji bude chtìt vydìrat, jestli mu nebude po vůli. Představa, že by

mu výměnou za mlčenì musela ležet v náručì, v nì vzbudila odpor.

Rozhodnutì proto padlo velice rychle: bez varovánì na něho zaútočila

dýkou.

Bephaigòn se však útoku umně vyhnul a zasadil jì vražedný úder pěstì do

tváře, který ji odhodil dozadu. Narazila na okraj vedlejšì postele. „Ty seš

vražedkyně,“ prohlásil nezúčastněně. „Ale nechápu, proč jsi to udělala.“

Acòrhia skrz rudý závoj před očima viděla, jak se k nì blìžì. „Vysvětlìš mi

to? A co od tebe dostanu, když…“

V tom okamžiku se rozevřely dveře.

Dovnitř vstoupila mladá černovlasá alfka v černozelených šatech

posetých výšivkami − a při pohledu, který se jì naskytl, zděšeně ucouvla.

„On nás chce obě zabìt,“ sténala Acòrhia. Teprve v tu chvìli poznala, kdo

vstoupil dovnitř do mìstnosti. Aïsolonova dcera! „Firûsho! Já…“

Bephaigòn doslova vystřelil do výšky, vytrhl z úchytů na stěně oštěp

a vrhl se na neozbrojenou alfku, která se úhybným manévrem zachránila

před smrtì. „Bylo to jednoduššì, než jsem si myslel!“ jásal alf. „Zůstaň stát,

a hned bude po všem!“

Acòrhia se vyškrábala na nohy. Co to má znamenat? Chytila meč tak

pevně, jak ho jen dokázala udržet, a pomalými útoky se pustila do

Bephaigòna. Bylo nutné, aby mu zabránila v útocìch na Firûshu.

Bephaigòn zacházel s oštěpem doslova excelentně. Tupým koncem praštil

Acòrhii do hrudi, a navzdory ochranné zbroji jì vyrazil dech z plic. Plochou

stranou oštěpu udeřil Firûshu z otočky do hlavy, takže alfka padla k zemi.

Acòrhia lapala po dechu. Proč ji nezabil? Právě jì mohl rozpoltit lebku!

Bephaigòn následně udělal něco zcela nepochopitelného: položil prsty na

obličej mladé alfky, která hned poté pronikavě zaječela. V okamžiku jì

něžný obličej pokryly černé linky, oči zčernaly.

Acòrhia byla přìliš vyčerpaná, rány ji přìliš oslabily, přesto se odvážila na

Bephaigòna ještě jednou zaútočit.

Alf však viděl, jak se k němu blìžì. Jednou rukou se po nì tvrdě ohnal

oštěpem a tentokrát ji zasáhl ostřìm, které projelo zbrojì a ramenem. Tìmto

způsobem si ji držel daleko od těla, zhruba jako rybu na rožni.

Nedovolìm, abys mi překazil návrat do Dsônu! Acòrhia s úpěnìm

přerazila mečem oštěp, který se jì zabodl do těla, a pokračovala vpřed, i když

spìše spadla, než aby kráčela. Prakticky naslepo máchla mečem do mìst, kde

tušila, že by alf mohl být.

Utržila tvrdý úder do hlavy a Firûsha znovu zaječela…

279

* * *

„…přijde k sobě, všechno jì vysvětlìm,“ zaslechla hlas nějakého alfa.

Acòrhia zvedla vìčka a spatřila ozbrojeného Tirîgona, sedìcìho na židli

vedle jejì postele. Byla v jiné mìstnosti než v ubikaci mužstva, kolem nì

postávali dalšì alfové a dìvali se na ni. V jejich očìch četla obdiv. Já ještě

žiju! A našla jsem ho. „Co se stalo?“ vysoukala ze sebe nezřetelně. Otok se jì

rozšìřil od spánků na celou pravou polovinu obličeje. Vlastnì slova jì zněla

tupě, jako kdyby byla namol opilá.

„Vypadněte ven,“ řekl Tirîgon a udělal rukou velitelské gesto. Když

dveře zapadly do zámku, obrátil mladistvý obličej k vypravěčce. „To je ale

překvapenì,“ pronesl přátelsky. „S tebou bych ve Phondrasônu rozhodně

nepočìtal.“

„Já jsem taky nikdy nepočìtala s tìm, že bych skončila právě tady,“

odvětila Acòrhia . Dìky, Bezectnì! „Kde jsem? A… co dělal ten alf s tvojì

sestrou?“ Pokusila se zvednout, ale se zaúpěnìm se složila zpátky do

polštářů. „Jmenuje se Bephaigòn a…“

„Mám tě od nì pozdravovat a omluvit ji. Musì si nechat ošetřit rány stejně

jako ty. Ale potom sem přijde a osobně ti poděkuje.“ Tirîgon složil ruce do

klìna. „Mimochodem, ona tě nepoznala a myslì si, že jsi obyčejná alfka

z Dsônu, která spáchala nějaký zločin, kvůli němuž byla poslána do

vyhnanstvì.“

„Což taky jsem.“ Acòrhia se s námahou snažila zaostřit pohled. Jenom

o vlásek jsem unikla konečnu. „Ale nejdřìve bych se chtěla od tebe dovědět,

co měl Bephaigòn v úmyslu provést s tvojì sestrou?“

„Nebyl to alf, ale Karderijec. Vzal na sebe podobu alfa, na kterého

předtìm někde ve Phondrasônu narazil a jehož zabil. Karderijci se nás snažì

dostat kvůli našì vrozené magii. Sestavujì proti nám vojsko a já si myslìm, že

ho sem chtěli propašovat. Jako atentátnìka. Jako zvěda.“

„Nebo aby se vydával za někoho z vás.“ Acòrhia si vzpomněla na slova

falešného alfa a na to, co dělal. To je ono! Chtěl na sebe vzìt Firûshinu

podobu. „Nechci vůbec domýšlet, co všechno mohl napáchat.“

„Proto jsme ti moc vděčnì.“ Tirîgon se pousmál. „A teď k tobě. Co se

stalo, žes byla odsouzená do vyhnanstvì? Čeho se může dopustit vypravěčka

dávných přìběhů, aby ji můj otec kvůli tomu vyhodil z Dsônu?“

„Tvůj otec s matkou… vypátrali část pravdy o Sémainině vraždě. Nás

všechny, kteřì jsme lhali, poslal Aïsolon do Phondrasônu, abychom vás našli

a předali vám zprávu, že se smìte vrátit domů.“

Tirîgonovy oči se zúžily na tenoučké, výhružné čárky. „Co to znamená,

že znajì pravdu?“

280

„Vědì, že Sisaroth a Firûsha nebyli těmi, co zavraždili Sémainu a celou

jejì rodinu, ale že tu vraždu spáchal neznámý alf, po němž teď v Dsônu

pátrajì. Tvoje matka byla velice… tvrdošìjná.“

Mladý alf zbledl. „Tvrdošìjná?“

Ta zpráva se k nim dosud nedostala. „Pustila se do vlastnìho pátránì

a byla i u mě. Vyslýchala nás jednoho po druhém a… no ano. Pak byla

mrtvá.“

Tirîgon se nad nì prudce naklonil. „Mrtvá? Nějaká nehoda?“

Acòrhia potřásla hlavou, nakolik to jen šlo. „Předpokládá se, že to byl

najatý vrah. Musel se za nì štvát přes půlku Dsônu a zanechával po sobě

krvavou stopu. Nakonec dohonil tvoji matku v podkrovì jednoho domu a tam

ji ubodal. Pokusil se po sobě zahladit stopy, ale to se mu nepodařilo. Aïsolon

sám pokračoval ve vyšetřovánì, které tvoje matka započala. A… nakonec při

výslechu zlomil Wènelona. Ten mu prozradil, že mi jeden neznámý alf dal

pro nás všechny hromadu peněz a že nám hrozil smrtì, kdybychom něco

prozradili.“

Rysy v Tirîgonově obličeji strnuly. „Mrtvá,“ opakoval tiše.

Acòrhia litovala, že mu musela přinést tuto zprávu. Taky bych si přála,

abych ti mohla oznámit přìjemnějšì novinky. „Tvůj otec nám všem dal jed,

který dlouho působì, a špetku protijedu, aby měl jistotu, že budeme

pospìchat, abychom se spolu s vámi brzy vrátili,“ pokračovala vypravěčka

v lìčenì událostì. „Já jsem jediná, která dokázala dorazit až k vám. Iòsuntu

zabil ten Karderijec.“ Zvedla pravou ruku a pohladila ho po tváři. „Je mi lìto

toho, co potkalo tvoji matku.“

Tirîgon se pomalu a nejistě zvedl, jako by najednou výrazně zestárl.

„Našel se jejì vrah?“ pronesl tak tiše, že ho téměř neslyšela.

„Ne. Alespoň do doby, než jsme byli poslanì do vyhnanstvì, se jim ho

nepodařilo vypátrat.“

„Jak je to dlouho?“

„Ve Phondrasônu plynou momenty nekonečna jinak než v…“

„Jak je to dlouho, Acòrhie?“ rozkřikl se na ni Tirîgon, popadl ji za ramena

a zatřásl jì. „Vzpomeň si! Dva, čtyři nebo…“

Vlny bolesti se jì prohnaly hlavou, bála se, že se jì hlava nafoukne

a praskne. „Brzy poté, co jste odešli do vyhnanstvì,“ vychrlila ze sebe.

„Varovala jsem tvého otce i matku, aby nic nepodnikali.“

„U všech Bezectných!“ Tirîgon rozevřel prsty a sklesl na židli. „Co jsem

to udělal?“ Nepřìtomně se dìval na alfku, jako by ji vůbec nevnìmal. „Můj

plán…“

„Tvůj plán byl dobrý. Hodně alfů mělo radost ze Sémaininy smrti,“

snažila se ho Acòrhia povzbudit. „Nikdo nemohl tušit, že se tvoje matka

nenechá zaslepit důkazy a výpověďmi svědků.“

281

Alfův pohled se rozestřel, oči přeskakovaly sem tam. „Nechtěl jsem nic

jiného než dosáhnout v životě něčeho velkého. Spolu se sourozenci. Ve

Phondrasônu se z nás měli stát neomezenì vládci, a zpočátku všechno běželo

vìc než dobře,“ řìkal tupě jakoby sám pro sebe. „Měli jsme pevnost, vojsko,

dobývali jsme jiné jeskyně, ale potom… Karderijci, žadár… a teď,“ otočil

hlavu a pohlédl na Acòrhii, „jsi mi přinesla tu děsivou zprávu o smrti mojì

matky.“

„Já za to nemůžu.“ Lìtostivě se na něj podìvala.

„Kde jsem nabral tolik drzosti?“ vyrazil zoufale. „Jakým právem jsem

chtěl donutit sourozence pomocì zosnované vraždy a falešných svědků

k tomu, aby mě doprovodili do Phondrasônu? Měl jsem jìt sám. V naprosté

tajnosti. Potom,“ z očì se mu řinuly černé slzy, „by nebyla moje vina tak

velká a neodpustitelná.“

„Nebylo tvojì vinou, že matka…“

„Ale bylo. Opravdu, bylo to mojì vinou! Znal jsem ji a musel jsem vědět,

že nepovolì. Pojistka, již jsem vytvořil, abych se zabezpečil proti zrádným

svědkům, zafungovala a obrátila se proti těm, které miluji.“ Tirîgon si setřel

tmavé slzy. „Musìm se okamžitě vrátit do Dsônu.“

„To by mi přišlo velice vhod. Moje zásoby protijedu se blìžì ke konci.

Kromě toho je Phondrasôn opravdu hrozné mìsto. Jak jsi přišel na myšlenku,

že bys spolu se sourozenci vybudoval v těchhle jeskynìch novou řìši?“

„Čeho jsem tak mohl dosáhnout v Dsônu? V řìši, která čeká a pořád jen

čeká, až se něco stane? Já jsem se chtěl stát vládcem a podělit se o tuto moc

s bratrem a sestrou.“ Tirîgon se zvedl. „Byla to chyba. Celý plán byla hrozná

chyba. Musìm napravit, co se ještě napravit dá.“ Otočil se ke dveřìm.

„Myslìš, že tvůj otec ještě žije?“ vyklouzlo Acòrhii z úst.

Tirîgon strnul. „Neměl by?“

„Vzpomeň si na pokyn, který jsi vydal, aby ses pojistil. Kdyby ani

Aïsolon nepřestal pokračovat v pátránì, postihne ho stejný osud jako tvoji

matku.“ Acòrhia viděla, jak se alf otočil a vrátil se k jejì posteli. Má…

přìšerný pohled! Přepadl ji strach. „Nedávej mi za to vinu!“

„Ty jsi ho mohla zastavit!“

„Jak? Neřekl jsi mi, jak se jmenuje!“

„Protože já taky neznám ani jeho jméno, ani jeho tvář. Popsal jsem ti ale

prsten, který nosì, a způsob, jak můžeš jeho nositele najìt.“ Tirîgon se na ni

shora upřeně dìval. „To je jedno. Musìm se vrátit, abych otce zachránil.“

Vytrhl alfce zpod hlavy polštář. „Postarám se, aby se v Dsônu dozvěděli

o tvých hrdinských činech a jak jsi mé sestře zachránila život. Jiné přìběhy

budou vyprávět o dalšìch věcech, které jsi vykonala a jichž jsi ve svém

životě dosáhla, a udělajì z tebe legendu.“

282

„Co…“ Acòrhia se snažila vykroutit alfovi, který jì zakryl polštářem

obličej a pomalu na něj tlačil. „Ne, ne! Já jsem ti v tom tvém komplotu věrně

sloužila!“

„Já vìm, má milá. Doba, kterou jsme spolu prožili, byla moc hezká, ale

nemůžu si dovolit, aby ti z úst vyklouzlo nějaké neuvážené slůvko. Podlehla

jsi svým zraněnìm. To se občas stává. Bezectnì nebývajì milosrdnì.“ Tirîgon

přitlačil zraněné alfce hrubou látku na ústa a na nos. „Věř mi: já to skutečně

vìm až moc dobře.“

Ne! Ne! Acòrhia se ze všech sil, které jì ještě zbývaly, snažila bránit.

283

VII.

Měj na paměti, že světla je zapotřebí,

abychom se chránili před temnotou.

Ale co s těmi,

kteří jsou od narození slepí

a kteří se temnoty

neobávají?

Můžu ti prozradit, že:

to jsou ti nejnebezpečnější.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

284

Phondrasôn

Jsem hrozně zvědavý, jestli nám vyjde pokus s vyvolánìm ducha

z poslepované lebky. Sisaroth viděl, jak Tirîgon vycházì z ubikace pro

nemocné se zaraženým, sklìčeným výrazem ve tváři. „Právě jsem chtěl za

tebou zajìt. Přenesme Acòrhii nahoru do paláce, aby nám posloužila jako

oběť.“ Celé tělo ho svrbělo. Jeho vášnivá touha stát se knězem Bezectných

nabyla nenadále mnohem většìho významu. Cìtil se velkolepě. „Potom si

vymyslìme nějakou historku o jejì smrti. Jsou rány, které jsou mnohem

závažnějšì, než jak na prvnì pohled vypadajì.“

„Řekl jsi naprostou pravdu, bratře.“

„Ty myslìš…“ Jeho mysl se zřìtila z výšin do hlubokého údolì zklamánì.

„Ano. Přìmo před mýma očima podlehla svým zraněnìm. Nikdo tomu

nemohl zabránit, šlo to moc rychle.“ Tirîgon skutečně vypadal zaraženě

a nezvykle otřeseně. „A plně s tebou souhlasìm: nemáme ve Phondrasônu co

dělat. Acòrhia mi poslednìm dechem sdělila, že vaše vyhnanstvì je

definitivně zrušeno. V Dsônu je v plném chodu pátránì po Sémaininém

pravém vrahovi.“

Zrušeno? Sisarothův mozek se vznesl k novému letu do výšin, když

konečně pochopil vyřčená slova. „Je to pravda?“

„Tak jsem to pochopil. Prozradila mi, že za námi vyslali posly, ale pak

odešla do konečna a nic vìc mi už nestačila vysvětlit.“ Tirîgon si setřel z očì

slzy. „Postavìme se Karderijcům a vyhladìme je, aby nám při návratu

nemohli vpadnout do zad, a potom odsud zmizìme. Chci opět vidět otce.“

„Matku určitě taky.“ Sisaroth se divil, jak se jeho bratr, který jinak

vždycky jednal jenom podle toho, co mu napovìdalo strategické myšlenì,

najednou nechává řìdit city. Ta zpráva z Dsônu ho hrozně sebrala.

„Neočarovala tě Acòrhia?“

„Promiň, že se mnou tak cloumajì city.“ Tirîgon polkl, bojoval sám se

sebou, aby se ovládl. „Otevřela mi oči, abych viděl, co je skutečně důležité.

Ale myslìm si, že dobrá zpráva, kterou nám přinesla, vám docela vynahradì

ztrátu jedné oběti pro Shëidogîse.“

Společně kráčeli k paláci.

Přìštì alf, který k nám dorazì, nebude podléhat smrtelné kletbě.

„Prozradila ti cestu, kudy se dostaneme na povrch?“ zeptal se Sisaroth.

„Chceme se vrátit zpátky, já vìm. Ale aniž bychom znali cestu…“

„Ţadár jednu zná.“

„Alespoň to tvrdì.“

„Zeptáme se ho. Nebo ho donutìme, aby nám ji prozradil. Marandëi bude

konečně moct ukázat, čeho je schopná.“

285

Teď se Sisaroth ještě vìce podivil nad bratrovým chovánìm. Tirîgon byl

nečekaně připravený vyrazit bez otálenì a důkladného plánovánì proti

nepřìteli, který měl k dispozici nedobytnou pevnost a tisìckrát vìce vojáků

než oni. Co mu řekla, že je tak posedlý návratem, když předtìm tady chtěl za

každou cenu vládnout? „Co je s tebou?“ Zastavil se. „Co ti Acòrhia řekla, že

tě najednou vůbec nepoznávám?“

Tirîgon zpomalil krok.

„Promiňte,“ zaznělo jim najednou za zády. „Mám pro vás zprávu.“

Sisaroth uviděl, jak za nimi běžì po cestě gardista a v pravé ruce svìrá

nějakou ruličku. Vyšel mu vstřìc. „Kdo ti to dal?“

Alf mu ruličku okamžitě podal. „Ten samý podzemšťan, který vás už

jednou navštìvil. Řekl, že uvnitř je pokyn od jeho mistra a že vás mám od

něho naposledy pozdravovat, protože sem už znovu nepřijde.“

Přispěchal k nim Tirîgon. „Je už dlouho pryč?“ zeptal se rozčìleně. „Dal ti

naše meče?“

„Ne, žádné meče neměl. Potřeboval jsem nějakou dobu, než jsem od

brány došel až k vám dvěma.“

Takže ten malý horský červ dělá, co vyhlašoval. Sisaroth vytušil bratrovy

myšlenkové pochody. „Nech to tak. Podzemšťan by nás nikdy nevzal

s sebou. Nenáviděl sice svého mistra, ale nezavedl by nás ani do Dsônu, ani

do Tark Draanu, ale do zkázy. Jednoznačně prohlásil, že nás považuje za

nepřátele.“

Tirîgon procedil mezi rty kletbu. „Bylo by to až moc krásné,“ zahučel

a chtěl se rozběhnout. „Možná ho ještě dohonìm.“

„Počkej.“ Sisaroth otevřel uzávěr a vytřásl z ruličky vedle jedné spony do

šatů i pergamen, který rozložil a přelétl očima. Byl sepsaný jazykem alfů bez

jediné chybičky a nesl nadpis Mám k vám důvěru. Šperk neznamenal nic

jiného než připomìnku a zároveň i hrozbu.

Náš prvnì úkol. Přicházì v nevhodnou dobu. „Bratře, pojď. Čekajì nás

důležitějšì věci než Tungdil. Musìme se poradit s Firûshou.“ Sroloval list

a společně vešli do paláce.

Gardista zasalutoval a vrátil se na stanoviště.

Tirîgon rozladěně šlapal vedle bratra do schodů. „Navrhuji, abychom na

tu misi s sebou vzali i Marandëi. Bez ohledu na to, co máme pro žadára

vykonat, ona s tìm udělá krátký proces. Tìm dřìv se pak budeme moct

postarat o Karderijce a náš návrat.“

„Vždyť vůbec nevìš, co po nás žadár chce.“

„Neexistuje nic, co by cîanai nedokázala vyřešit. S výjimkou toho, že by

podle vlastnìch výpočtů stavěla věž,“ odvětil bratr suše.

„Ze které ji pak osvobodìm.“ Sisaroth se musel zasmát.

286

Svolali Firûshu, Crotàgona, Marandëi a Tossàlora a všichni se setkali

v knihovně.

Skutečnost, že Acòrhia zemřela, vyvolala obrovské zklamánì, zejména

cîanai měla pocit, jako by se jì zhroutil svět. Ale když jì Tirîgon vysvětlil, že

přìštì nováček se nedočká ochrany v podobě přìsahy a bude moci být

obětován, potěšeně se usmála. Uložila lebku do malé skřìňky vyložené

jemnými látkami a neustále ji nosila u sebe. S holì v ruce tak budila dojem,

jako by se neustále nacházela na cestách.

Firûsha zachovávala k těmto plánům mlčenì. Dokonce ani zpráva, že

jejich vyhnanstvì bylo zrušeno, jì na tváři nevyloudilo úsměv.

Ona se toho artefaktu pořád bojì. Sisaroth ji objal rukou kolem ramen.

„Uvidìš, že se Shëidogîs zanedlouho stane tvým přìtelem a rádcem.

Potřebujeme jeho ochranu, abychom přežili.“

Sestra hlavou ukázala na skřìňku. „Vezmeš ho s sebou do Dsônu?“

„Samozřejmě,“ odvětil bratr. „Bezectnì patřì k našemu národu!“

„Ale Nesmrtelnì je zakázali uctìvat tìm starým způsobem!“

„Neřìkali jste, že Nesmrtelnì jsou teď v Tark Draanu?“ nadhodila

Marandëi s rukou položenou na skřìňce. „A sice už hodně, hodně dlouhou

dobu? Možná budou mìt radost, když jim Shëidogîs bude chtìt pomoci?

Nebo v něm třeba najdou zalìbenì alfové v Dsôn Sòmranu, kdyby se pomocì

zázraků, které Bezectný vyvolá, výrazně zlepšila jejich situace.“

„Můžeme o tom rozhodovat v některém z pozdějšìch momentů?“ vmìsil

se jim mrzutě do řeči Tirîgon. „Chtěl bych vědět, co po nás ten bastard

chce.“ Vzal si od Sisarotha koženou ruličku a vytáhl z nì pokyny. „Ještě

jednou musìme předstìrat, že ho poslušně následujeme.“ Hlasitě přečetl, co

po nich žadár požaduje.

Mám k vám důvěru.

Posìlám vás do oblasti Cjash, do trojitých jeskynì Whifis.

V prostřednì jeskyni žije tvor, kterému jsem před dávnou dobou prokázal

laskavost a který mi dosud nesplatil dluh.

Jméno té stvůry je Veyn, ale dávejte si velký pozor na jeho špičatý jazyk.

Nenì to ani muž, ani žena, ráda řìká pravdu a snažì se vám proniknout do

myšlenek. Sami vìte, že by mnohdy bylo lepšì, kdyby pravda zůstala skryta

v hlavách.

Veyn nosì střìbrný náramek a čelenku z tionia, spojenou s řetìzkem

z palandia. Z těchto věcì čerpá svou sìlu, moc a převahu.

287

Vy jste mou prodlouženou pažì, která pro mě vybìrá dluhy: přineste mi

Veynův rouhavý jazyk a ten šperk. Buďte rychlì, nikde se nezdržujte

a rozhodně se nepouštějte do obchodů s obyvateli Whifisu.

Jedná se mi výlučně o ten náramek a čelenku.

Tungdil vám ukáže cestu.

Pospěšte si, přiblìžìte se tìm ke svému návratu do Dsônu nebo na

jakékoliv jiné mìsto mimo Phondrasôn.

Tirîgon hlasitě zaklel. „Podzemšťan měl být našìm průvodcem? A já jsem

ještě chtěl za nìm pospìchat, abych ho zadržel. Kéž bych to jen udělal!“

Odhodil list na stůl.

„Takže poputujeme nejdřìve k žadárovi a řekneme mu, že mu jeho malý

služebnìček vypověděl věrnost,“ odvodil si Crotàgon.

Sisaroth postřehl, že z ruličky vykukuje růžek dalšìho papìru. Zatahal za

něj a vylovil maličký lìstek, na němž byl nakreslený hrubý plánek a popis

cesty. To nenì žadárův rukopis. „Tungdil si přečetl, jaký úkol jsme dostali,

a nechal nám tu mapku,“ prohlásil s úlevou.

„Skvělé.“ Tirîgon se mezitìm zvedl. „Vyrazìme. Sisaroth, Marandëi a já,

to bude stačit. Zbytek zůstane tady a bude dávat pozor na palác a na pevnost.

Až se vrátìme, domluvìme se, jakým způsobem budeme pátrat po

shromaždištìch Karderijců a jak je zničìme dřìve, než na nás zaútočì.“ Bez

otálenì vyšel ven.

V knihovně nejdřìve zavládlo naprosté ticho.

Nakonec se ozval Crotàgon. „Jeden se nestačì divit, že teď rozhoduje

o všem sám.“

„Bylo by to i moje rozhodnutì,“ přispěchal Sisaroth bratrovi na pomoc

a také Firûsha přikývla na souhlas. „Odpusťte mu, že je tak rozrušený

a chová se trochu jako neotesanec. Ta zpráva z Dsônu ho hrozně vzala.“

„Neměl by se spìše radovat mìsto toho, aby se choval, jak se chová?“

Tossàlor zkoumavě držel před očima kousek kosti a tenkým perořìzkem z nì

odstraňoval vyčnìvajìcì hrbolek. Jen těžko se dokázal odloučit od práce. „Po

tom, co se stalo v ubikaci mužstva, je skoro k nepoznánì. Kde zůstala jeho

rozvaha?“

Jako kdybych to věděl! Sisaroth neměl na jeho otázku žádné vysvětlenì.

„Já si myslìm, že za to může skutečnost, že se s námi a kvůli nám

dobrovolně vydal do Phondrasônu a nynì konečně vidì toužebně očekávanou

možnost návratu,“ vmìsila se soucitně do hovoru Firûsha. „Stejně jako nám

i jemu moc chybì rodiče a přátelé.“ Šťastně se rozhlédla po přìtomných.

„Nenì nádherné, že se brzy všichni vrátìme domů?“ Přitom neodolala a vrhla

na skřìňku opovržlivý pohled.

288

„To určitě je,“ souhlasil Tossàlor. „Jsem zvědavý zejména na to, jak

přijmou mě.“

„Pochopil jsem tvoji narážku.“ Sisaroth se pousmál. „Jak jsem tebe

i Crotàgona ujistil, my tři zapůsobìme na otce, aby ti udělil milost. Budeme

opěvovat tvoje zásluhy. Nebude moct udělat nic jiného.“

Nikdy by nepřiznal, že v nitru cìtì pochybnosti. Umělcova podlá

zvrácenost, mìra jeho proviněnì a krutosti, to všechno mnohonásobně

převyšovalo činy obyčejného vraha. Otec to bude mìt těžké. Pro Tossàlora je

ve skutečnosti lepšì, když je tu ve vyhnanstvì. Čeká jenom na to, kdy dostane

kosti pro svoje výtvory, bez toho, že by se musel obávat důsledků kletby.

Zároveň věděl, že Crotàgon trvá na tom, aby vzali Tossàlora s sebou.

Válečnìk v něm našel zalìbenì, aniž by umělec jeho city opětoval. Protože

Crotàgon byl mezi ostatnìmi alfy velice oblìbený a dìvali se na něj jako na

tajného čtvrtého velitele, nemohla si trojčata dovolit obra rozhněvat.

„To platì pro všechny, kteřì nám ve Phondrasônu zachovávajì věrnost,“

dodala Firûsha.

Ostatnì přikývli a tiše jì zatleskali na souhlas.

„Myslìte, že vy tři zvládnete splnit žadárův úkol, nebo vás mám

doprovodit?“ Crotàgon předvedl hru svalů.

„Bude lepšì, když zůstaneš u bojovnìků s vědomìm, že máš po boku

Firûshu, která bude nás tři zastupovat. To pro přìpad, že by nečekaně udeřili

Karderijci,“ odvětil Sisaroth po krátké úvaze. „Tirîgon měl dobrý nápad,

když navrhl, aby nás doprovázela Marandëi. S jejì magiì se nemusìme bát

žádného protivnìka.“ Zvedl se. „Brzy se zase uvidìme.“ Objal sestru.

„Neudělej nám ostudu,“ prohodil s úšklebkem.

„Jak by mohla?“ podotkl Tossàlor a prstem třel kost, na nìž pracoval.

„V přìpadě útoku by nepřátele rozsekala na kusy a pak nám zazpìvá strhujìcì

pìseň o svém vìtězstvì.“

Alfové se rozesmáli. Sisaroth spolu s Marandëi vyšel z knihovny, aby si

sbalili na cestu pár věcì.

„Vezmu lebku s sebou,“ prozradila mu cîanai cestou.

„Ty Firûshi nevěřìš?“

„Už jednou ji rozbila a udělala by to znovu. Vidìm to na nì.“ Marandëi

pevně svìrala rukojeť, za kterou skřìňku nesla. „Je rozumné, abychom vzali

Shëidogîse s sebou. Představ si, že bychom cestou narazili na nějakého alfa,

kterého bychom mohli snadno postrádat.“ Na rtech jì pohrával radostný

úsměv. „Vìm, že se k nám Bezectný zase vrátì! Cìtìm to! Tossàlorovi

bychom měli za takovou mistrovskou práci postavit pomnìk.“

Sisaroth v duchu viděl sestřin vyděšený, ustrašený obličej. „Firûsha

nesdìlì tvoje nadšenì. Co přesně jì ta lebka provedla?“

289

„Nic. Jinak by byla mrtvá,“ odsekla cîanai suše. „Chtěla ji zahnat na útěk,

protože měla strach o svou existenci.“ Zastavila se a pohlédla alfovi do očì.

„Věř mi, Sisarothe. Shëidogîs je schopen vyvolat u kohokoliv šìlenstvì

a připravit ho o rozum. Právě to by se stalo Firûshiným osudem − kdyby

chtěl.“ Marandëi opět vykročila vpřed, střìbrný hrot jejì hole s rachotem

narážel o podlahu. „Chtěl by ses stát knězem?“

„Ano, to bych chtěl,“ vyhrkl alf rychle. „Já… jsem studoval všechny

rituály.“

Marandëi se přátelsky usmála. „Myslìš tìm modlitby, které Nesmrtelnì

povolili ještě předtìm, než ztratili vìru v Bezectné a zapověděli všechno, co

alfové činìvali na jejich počest.“ Zamávala skřìňkou. „Nedokážeš si vůbec

představit, jak velkou moc má Shëidogîs. Zázrak se skleněným jezerem je

jenom jednìm z mnoha, které ještě přijdou. Představ si moc Bezectného jako

nezkrotného upìra noci! Nádherný exemplář, plný sìly a vzteku, který

bezpečně nese svého jezdce bitvou a hravě drtì jeho nepřátele.“ V obličeji se

jì objevil smutek. „Výnosy Nesmrtelných spoutaly tohoto překrásného upìra

noci do řetězů, zavřely mu tlamu plnou ostrých tesáků, sebraly mu smrtelné

blesky, obklopujìcì jeho kopyta, a nenechaly mu nic než překrásnou srst.“

Poklepala hornìm koncem hole o skřìňku. „Alfům v Dsôn Sòmranu

vypadnou oči z důlků, až ho uvidì. Uvidìš, že s radostì přijmou jeho pomoc!“

Sisaroth se téměř nemohl dočkat obětnìho rituálu, jìmž by přivolali ducha

Bezectného zpátky do lebky. Vnìmal sice sestřin postoj a jejì káravý hlas,

který nemluvil o Shëidogîsovi, ale o duchu či rovnou o démonovi, ale

odsunul jejì námitky stranou. To, co tvrdila Marandëi, znělo velice

přesvědčivě. Obětuju mu ty, kteřì proti nám složili falešné svědectvì. Všechny

do jednoho! „Zasvětìš mě hlouběji do starých rituálů? Cesta k trojité jeskyni

nenì zrovna krátká a koně by ji zvládli stěžì. Mohla bys mě učit během

pochodu!“

„Má ty dobroto, Sisarothe! Připomìnáš mi moje rané části nekonečna, kdy

jsem plála vášnì k Shëidogîsovi.“ Marandëi na něj kývla. „Ale dobrá, budu

tě učit. Musìš se naučit, jak se k Bezectnému modlit a jak zpřetrhat řetězy,

které ho poutajì. My dva vrátìme našemu lidu pravou vìru.“ Zabočila do své

komnaty. „Na to, abych si sbalila věci, nebudu potřebovat moc času.

Setkáme se u brány.“

Sisaroth pokračoval v chůzi do odlehlejšì části paláce, která patřila jemu.

Co budou Nesmrtelnì řìkat na to, že přivedeme Bezectné zpátky? přemìtal.

Nevyvoláme tìm v našem národě spor, který by mohl vést až k jeho

rozštěpenì?

Vešel do prvnìho ze svých pokojů, odložil zbroj a svlékl si spodnì oděv.

Pak se umyl a oblékl si na cestu čisté šaty.

290

Neopouštěly ho nerozhodné myšlenky, a tak se rozhodl, že ze všeho

nejdřìv zjistì, jak je ve skutečnosti Shëidogîsova moc velká. Bezectný mě

musì nejdřìv přesvědčit.

* * *

Phondrasôn

Firûsha byla na strážnici. Od Karderijcova útoku nosila na sobě zbroj,

kterou jì podzemšťan vyrobil a věnoval. Plechy a plátky železa ji těsně

obepìnaly, ale nepůsobily žádný hluk, zčernalý kov mìsty zdobený

nenápadnými ozdobami byl mimořádně lehký.

Prohrabávala věci obou mrtvých alfek, Iòsunty a Acòrhie. Poháněla ji

zvědavost a naděje, že v batozìch najde něco, co by znamenalo dalšì

povzbudivé zprávy z Dsônu. Prosìm, nějaký lìstek nebo dopis… mapu

s trasou, kterou urazily.

Jenže znalost cesty ven zemřela s oběma alfkami. Kromě dvou lahviček

nebylo v batozìch nic nápadného. Zvláštnì bylo pouze to, že obě lahvičky

byly chráněné koženým pouzdrem.

Co může být uvnitř? Oba předměty našla u Acòrhie, jedna lahvička byla

schovaná pod zbrojì, druhá v batohu.

Firûsha odšroubovala uzávěr a opatrně přičichla k obsahu. Mìrně olejnaté,

s kalně zlatou barvou. Olej? Nechápala to.

Co ji přimělo k hlubšìm úvahám, byly droboučké skvrny uvnitř Iòsuntina

batohu a na jejìm lìmci, které značně připomìnaly neznámou kapalinu a měly

i stejnou barvu. Fiólu, která by k nim patřila, však nebylo nikde vidět.

Vzklìčilo v nì podezřenì, že si Acòrhia vzala Iòsuntinu fiólu. Před

zápasem s tìm Karderijcem? Ale k jakému účelu? Proč byla ta lahvička tak

důležitá? To stavělo hrdinnou alfku do zcela jiného světla. Kromě toho si

byla Firûsha jistá, že mrtvou již v Dsônu jednou viděla. Nebyla to nějaká

známá osobnost? Při jaké přìležitosti jsem se s nì potkala?

Dveře za nì se s lehkým zaskřìpěnìm otevřely.

„Promiň, že tě rušìm,“ pronesl Crotàgon, když se k němu otočila. „Ale

máme tady jednoho nováčka.“ V obličeji se mu zračil vnitřnì neklid

a starosti.

Nováček, který bude brzy obětován té lebce. Firûsha poznala, že se obrovi

honì v hlavě podobné myšlenky. „Myslìš, že bychom ho měli poslat pryč?“

Odmìtnout ve Phondrasônu přijetì přìslušnìkovi vlastnìho národa se jevilo

jako krutost, ale zachovalo by mu to život. Alespoň na přechodnou dobu.

„Měla by ses s nìm přinejmenšìm pobavit. On… přicházì z Dsônu, ale

nenì vyhnanec,“ odvětil alf.

291

„Jsi si jistý, že to nenì Karderijec?“

„Jenom kvůli tomu, aby nás zmátl, by si žádný tvor nezpůsobil takové

rány.“

„Potom otec možná vyslal dalšìho dobrovolnìka, aby nás hledal.“ Zvedla

se a odešla s Crotàgonem, který se vyhýbal jednoznačné odpovědi, ale něco

si nespokojeně bručel pod nos. „Nebo ne?“

„Ne. Ale to si musìš vyslechnout sama. Přivolal jsem k tomu i Tossàlora,

pokud ti to nevadì. Já vìm, že on…“ Crotàgon přemýšlel. „Vy všichni si

myslìte, že nenì k užitku, protože se odmìtá zapojit do strážnì služby nebo do

válčenì. Ale má velice bystrý mozek. Ostřejšì než nůž.“

Firûsha mu položila ruku na široká záda. „Ráda si vyslechnu jeho radu.“

Pokud mi nepůjde po kostech.

Znovu vešli do nemocničnìho křìdla, kde ležel v zakrvácené posteli alf.

Z prostěradla odkapávaly rudé kapky a vytvářely na podlaze malé loužičky.

Byl tak zmrzačený, že se brzy odebere do konečna, to alfka postřehla na

prvnì pohled. Obvazy byly prosáklé krvì, krvácenì se vůbec nedařilo

zastavit.

Když Firûsha spolu s obrovitým alfem dorazila k Draïlorovi

a Horogònovi, oba léčitelé se právě radili. Kožené zástěry měli nasáklé krvì,

pocházejìcì z těla nově přìchozìho.

„Dobře, že jsi přišla. Obávám se, že nebude dlouho při vědomì,“ prohlásil

Horogòn tlumeným hlasem. „Rány, které mu zasadili, pocházejì

z otrávených zbranì. Ani podvázánì tepny tlakovým obvazem nejspìš

nepovede k úspěchu. Podáváme mu nápoj, který tlumì bolest. Jestli se chceš

od něho něco dozvědět, musìš si pospìšit.“

Firûsha přistoupila k lůžku. Přitom musela projìt krvavými loužemi,

podrážky jejìch bot zanechávaly na kamenech rudé otisky. To určitě nenì

žádný karderijský zvěd.

Neznámý alf přišel o obě ruce, o jednu těsně pod loktem, o druhou

uprostřed nadloktì. Rána v levém stehně musela proniknout až ke kosti,

popáleniny ho připravily o oděv a kůži na pravé straně trupu. Obličej měl

zdeformovaný a nateklý, z hlavy mu vypadávaly celé chumáče šedivých

vlasů.

Zázrak, že ještě žije. „Statečný bojovnìku,“ pozdravila ho a kývla na něj,

„vìtej u nás. Já jsem Firûsha a spolu se svými bratry velìm této malé řìši

našeho národa. Ten, kdo ti to udělal, ať to byl, kdo to byl…“

„Ty jsi Firûsha?“ Alf na ni udiveně pohlédl. „Ach, kdyby se tak Aïsolon

dověděl, že jsem našel jeho dceru. Já se jmenuju Naïgonor. Patřil jsem

k mužstvu na hradbách a znal jsem tvého otce předtìm, než…“ Rozkašlal se

a prosebně na ni pohlédl. „Musìš zachránit ostatnì!“ zasìpal. Prostředek,

který mu léčitelé dali proti bolestem, přestával účinkovat.

292

„Ostatnì?“ Myslì ostatnì posly?

„Obyvatele Dsôn Sòmranu,“ vydechl. „Byli jsme…“ Přepadly ho křeče,

zoufalstvìm mu z očì vyhrkl proud žhavých slz.

Přestože by ho Firûsha nejraději popadla a pořádně jìm zatřásla, aby se

dozvěděla vìc, sedla si bez ohledu na krev na postel těsně vedle něho

a pohladila ho po slepených vlasech. Existuje jeden prostředek, který má

lepšì účinky. Opatrně pozvedla hlas a zazpìvala pìseň, kterou se naučila od

matky.

Tóny pìsně měly na Naïgonora uklidňujìcì účinek. Brzy začal dýchat

hlouběji. Z pohledu se mu vytratil smrtelný strach. Opět se mu vrátil jasný,

nezkalený rozum.

Firûsha zazpìvala dalšì dvě strofy, aby mu na delšì dobu vrátila klid. To

musì stačit. Už to déle nevydržìm. „A teď vyprávěj,“ požádala ho.

„Je to… už dávno. Chvìli poté, co jste vy tři odešli, zničilo část města

takové zemětřesenì, jaké tu nikdy předtìm nebylo. Strhlo v Dsônu vìce než

třetinu domů, pohřbilo obyvatele, kteřì v nich žili, i alfy, kteřì tou dobou byli

na ulicìch. Přitom se v severnì části hradeb vytvořila široká trhlina,“

vyprávěl Naïgonor. „Trosky hradeb, které spadly dovnitř, napáchaly dalšì

škody. Bylo to přìšerné!“

Matka! Firûsha byla jako opařená. Ruka, která až dosud hladila alfovu

zmučenou hlavu, se pohybovala čìm dál pomaleji.

„Ještě jsme měli plno práce, jak jsme v troskách a na dně kamenolomu

pátrali po těch, co snad přežili, když se tam najednou objevila obrovská

horda óarců a trolů. Slyšeli nebo viděli, co se stalo s našimi hradbami.“ Na

Naïgonorovi bylo vidět, jak při vyprávěnì trpì. „Nedokázali jsme tu širokou

trhlinu udržet proti takové mase bestiì. Přemohly nás a vpadly do Dsônu.

Nejdřìve jsme se snažili postavit v ulicìch a na náměstìch barikády. Jenže

nikdo nevěděl, kde vězì Aïsolon, jenom on by byl schopný zorganizovat

účinný odpor. Tak se boj převaloval z mìsta na mìsto, nepřátelé nás

rozprášili do jednotlivých ulic. Nakonec padlo rozhodnutì, že raději utečeme

do Phondrasônu a tam se shromáždìme, než aby nás bestie v Dsônu všechny

pozabìjely.“

Firûsha se roztřásla. Takové novinky jsem nechtěla slyšet. Otec určitě

ještě žije. On… „Takže takhle tě zřìdili trolové?“

„Ne. Odhaduju, že se nám podařilo shromáždit asi tak čtyři tisìcovky alfů.

Táhli jsme chodbami Phondrasônu. Dlouhou dobu nás nikdo neobtěžoval,

a když nás někdo napadl, vždycky jsme nepřátele zničili. Ale potom se mezi

nás vmìsili tvorové, kteřì nás zabìjeli pouhým dotykem a pak na sebe vzali

podobu zavražděných.“

Karderijci. Ach, Bezectnì, jak jste to jenom mohli dopustit? Firûsha

potlačila slzy. Měla pocit, že jì vnitřnosti ztuhly mrazem, ztratila cit

293

v prstech. Copak můj národ nemá vůbec žádnou naději? Kam se mám

s bratry vrátit? Vše je ztraceno!

„Zaujali mìsta našich velitelů a vlákali nás do pasti.“ Naïgonorovy oči se

úpěnlivě upřely na Firûshu. „Držì naše lidi namačkané v jakési ohradě jako

dobytek.“

V alfce vzklìčila naděje. „Je mezi nimi i můj otec?“ Firûsha pochopila, co

se přihodilo těm, kteřì přežili zničenì Dsônu. Karderijci natrefili na

nepřipravené protivnìky.

„Ne. Už jsem ho nikde neviděl. Naposledy v Dsônu.“

To neznamená, že je mrtvý. Zakázala si však cìtit přìliš velkou úlevu. Pro

svou vlastnì ochranu. „Kolik našich je ještě naživu?“

„Když jsem utekl, nebylo jich vìce než šest set.“ Naïgonor vyčerpaně

zavřel oči, krčnì tepna tepala čìm dál pomaleji. „Musìš je zachránit, nebo je

ty stvůry zabijì.“

„A co matka?“ Firûsha viděla, že alf přestává na jejì slova reagovat.

„Naïgonore! Co je s mou matkou?“

Alf však už vìčka nezvedl. Srdce se mu definitivně zastavilo.

Musìm zajatce zachránit. Firûsha zvolna vstala z postele, zbroj měla

potřìsněnou válečnìkovou krvì. Nečekaně na ni připadl obrovský úkol.

Pohlédla na Crotàgona. „Prozradil ti Naïgonor, kde naše lidi najdeme?“

Obrovitý alf přikývl. Zpráva, kterou se doslechl, jìm důkladně otřásla.

„Dal mi přibližný popis. Můžu to dohledat na Sisarothově mapě.“ Zdálo se,

že nenì jejìmi plány nijak nadšený. „Vìm, co bys chtěla podniknout. Ale je

nás přìliš málo, Firûsho. Kdyby na nás zaútočila armáda Karderijců…“

„…bezpodmìnečně a zcela nutně bychom potřebovali těch šest set alfů,

které držì v zajetì,“ skočila mu do řeči. Rozhodla se. Každé váhánì nás může

stát cenné alfské životy. „Dej mi padesát nejlepšìch. Ty zůstaneš tady a budeš

střežit pevnost.“

Pokud počìtala s tìm, že jejì učitel začne něco namìtat, překvapila ji jeho

reakce. Mìsto protestů pouze přiložil ruku k bradě a mnul si ji, přičemž si ji

měřil pronikavým pohledem. „Tvoji bratři mě zabijì, pokud se ti něco stane.

Takže tě ne zcela nesobecky prosìm, aby ses vrátila ve zdravì.“ Podìval se na

ni jako mistr na žáka, který se pouštì do poslednì rozhodujìcì zkoušky, než se

sám stane mistrem. „Jdu ti do mapy zakreslit trasu.“

Firûsha pohlédla na mrtvého, slyšela tiché odkapávánì, s nìmž dopadaly

poslednì zbytky krve z nasáklého prostěradla do loužičky na zemi.

„Neodešel jsi do konečna zbytečně. Dostali jsme tvoji zprávu a pomstìme

tě.“

Opustila nemocničnì křìdlo a snažila se uklidnit rozbouřené nitro. Na

prvnìm mìstě stála nutnost zachránit ty, co přežili. Někdo z nich jì určitě

bude schopen poskytnout přesnějšì informace o matce a otci.

294

Možná už jsem sirotek a nemám vlast, do nìž bych se mohla vrátit. Pořád

se ještě třásla, nečekaně se jì podlomila kolena. Poznánì ji zasáhlo

s prudkostì řìtìcì se skály. Rozvzlykala se a opřela se o zeď. Co budu dělat?

Co budeme dělat?

Firûsha se dìvala do prázdna.

Od okamžiku, kdy se ocitla ve vyhnanstvì, ji spalovala touha vrátit se do

Dsôn Sòmranu a sevřìt otce i matku v objetì. Jestli mi bohové odepřeli

přìzeň, nic mi nezbylo. Nic kromě bratrů.

Zničehonic se jì zvedl žaludek a několikrát se vyzvracela.

Firûshi bylo špatně, třásla se od hlavy k patě. Potřebovala nějakou dobu,

než se odlepila od zdi a dokázala položit nohu před nohu. Nepřìtomně jako

náměsìčnìk kráčela od strážnice k paláci.

Protože neměla odvahu přìliš dlouho přemýšlet o tom, co jim přinese

budoucnost, zapudila všechny plány sahajìcì dál než k osvobozenì zajatců.

Kromě toho si bude muset promluvit se Sisarothem a Tirîgonem. Budou

stejně šokovanì jako já.

Překvapilo ji, když zjistila, že je u vchodu do paláce již netrpělivě

očekávaná.

V hale stálo deset gardistů, kteřì obklopili dva špìnou pokryté, vychrtlé

nováčky. Mìřili na ně hroty oštěpů.

Firûsha se zastavila. „Co to má znamenat? Proč nebyli…“ Potom jednoho

z nich poznala. Spěchala k němu blìž. „Gàlaidone? Jsi to skutečně ty?“

Ve Firûshině nitru sváděly city mezi sebou krutý boj. Před nì stál prvnì

sytràp, který ji tehdy nemilosrdně odvedl z domu a hodil přes hradby.

Neprávem. Jeho přìchodem začala všechna ta hrůza.

Zároveň jì jeho přìtomnost přinášela jistou úlevu, protože byl dobrým

přìtelem jejìho milovaného otce. To, že se tu v tomto okamžiku objevil,

mohlo znamenat jenom dobré zprávy. Poslal ho, aby nás hledal? Už se ten

vražedný komplot vysvětlil?

„Jsem to já, kouzelné hrdélko,“ odpověděl plavovlasý alf radostně, i když

na něm bylo vidět, jak bojuje se slabostì. Pravou ruku měl omotanou

obvazem, z něhož prosakoval hnisavý výměšek. „Velebìm Inàste za to, že

jsem tě našel.“ Chtěl popojìt dopředu, ale hroty oštěpů se ani nehnuly.

„Dávej pozor, Firûsho,“ varoval ji jeden z gardistů. „Mysli na to, jak se

Karderijci umì proměňovat. Přivedli jsme je sem, protože on přìsahal, že

může dokázat, že je opravdu Gàlaidon, jakmile si bude moci promluvit

s některým z trojčat. Uvedl mnoho podrobnostì, které se nedajì zjistit tìm, že

někdo na sebe vezme podobu alfa. Ty a tvoji bratři ho znáte nejlìp. Ty to

dokážeš posoudit.“

To hned zvládnem. Firûsha pohlédla na Gàlaidona. „Když můj otec

oslavoval svou stou část nekonečna, kde jsem byla já?“

295

„V jedné kleci. V pevnosti,“ upřesnil Gàlaidon s úšklebkem.

„A proč?“

„Protože si chtěl ověřit, že se z nì nedá uniknout.“

„A k jakému účelu ta klec sloužila?“

Gàlaidon se zasmál. „K chycenì óarca. Chtěli jsme na něm vyzkoušet

nové hroty šìpů a prozkoumat rány, které železo v těle zanechává.“

Firûshu tìm téměř přesvědčil. „Jak mi řìkal?“

„Kromě oslovenì dcero a zlaté hrdélko? “

„Měl ještě jeden, zcela zvláštnì výraz.“

Gàlaidon se zeširoka usmál. „Moje hvězdička s modrýma očima.“

Je to on! Důvěrně známá něžná, lichotivá slova, která jì tak dlouho

chyběla, zapudila nepřìjemné pocity, které v nì mohla jeho přìtomnost

vyvolat, a připomněla jì skvělé, radostné vzpomìnky na domov. Firûsha

dovolila, aby v nì převládla radost nad tìmto setkánìm. Dala gardistům

znamenì, aby nechali alfa projìt, a sevřela ho v náručì. „Jsem ráda, že tě

vidìm. To, co jsi tehdy udělal, ti budiž odpuštěno. Naše odsouzenì byla

chyba, byl to komplot, na který otec naletěl. Nemohl jsi jinak než poslat nás

do vyhnanstvì,“ pronesla nahlas, aby rozehnala poslednì stìny pochybnostì.

„Doslechla jsem se o Dsônu přìšerné zprávy.“ Shrnula, co se dozvěděla od

Naïgonora. Gàlaidon tyto děsivé události jen potvrdil. Obávala se otázky,

kterou musela položit: „Kde je můj otec?“

„Naposledy jsem ho viděl v Dsônu na strážnici. Potom se utrhl svah

a sklouzl do údolì. Pevnost pod nìm byla z většì části úplně pohřbená.

Doufám,“ vyprávěl, „že unikl smrti. Dokud nebudeme stát před jeho

mrtvolou, neměli bychom s jistotou předpokládat, že je po smrti.“ Konejšivě

ji pohladil po černých vlasech.

„A moje matka?“

„Nevìm.“ Gàlaidon ukázal na neznámého alfa, jenž stále ještě stál

obklopený nabroušenými hroty oštěpů. Měl na sobě podobnou zbroj jako

prvnì sytràp, navìc měl na zádech velký batoh. Dlouhé, tmavě hnědé vlasy

působily nepěstěným dojmem. „To je alf, kterého jsem potkal cestou. Zbavil

mě dotěrných barbarů, kteřì byli velcì a širocì jako stromy a oblékali se do

zvìřecìch kůžì. Jejich zbraně připomìnaly kosy.“

Firûsha si důkladně prohlédla nováčka, který se jen s námahou držel

zpřìma. To má na levé ruce inkoust? „Nevypadá zrovna jako lepšì válečnìk

než ty.“ Přitáhla Gàlaidona k sobě, aby měl ucho přìmo u jejìch rtů. „Vìš, že

Karderijci ovládajì uměnì vzìt na sebe podobu toho, koho zabili?“

„Gardisté to naznačili.“

„Jak si můžeme být jistì, že to nenì špeh, který má u nás vyzvìdat? Teprve

přednedávnem jsme tu měli podobný přìpad s jednìm z nich.“ Firûshu

nenapadalo nic, čìm by mohli cizince prověřit, aby měli naprostou jistotu.

296

„Necháme ho za mřìžemi, dokud se moji bratři a já nevrátìme.“ Pohlédla na

Gàlaidonovu ovázanou ruku. „Nenì ta rána zanìcená?“

„Uzdravuje se, ale ještě je citlivá. Pro alfa, který dává přednost boji

pravou rukou, to nenì nic potěšitelného.“

„Máme tu dobré léčitele. Oni se o tebe postarajì.“ Firûsha se obrátila ke

gardistům. „Zaveďte toho alfa do…“

„Jmenuji se Carmondaj,“ přerušil ji neznámý. „Možná jsi o mně už

slyšela.“

„Ty?“ Firûsha tomu nedokázala uvěřit. Jak se sem dostal? On nežil

v Dsônu. Každý alf znal jméno mistra slovem i obrazem, který doprovázel

Sinthorasovo a Caphalorovo prvnì taženì do Tark Draanu. Měla ráda jeho

přìběhy o hrdinech a jejich bojìch. Nynì jsem sama v jednom takovém

přìběhu. „Tomu můžu jen stěžì uvěřit.“

Alf zakoulel očima. „Kterou ze svých básnì ti mám zpaměti přednést, co

ti mám povyprávět o Tark Draanu nebo co jiného bych měl udělat, abych po

svém dlouhém putovánì tìmto prokletým, magiì prosyceným mìstem plným

démonů neskončil ve vlhké cele?“

Firûsha udiveně sklopila hlavu. „Ty chceš opravdu být mistr obrazem

a slovem? Ten, kdo stvořil Dsôn Balsur? Alf, který se podìlel na prvnìm

taženì do Tark Draanu a zachoval ho pro budoucnost?“ Pochopila, co to

znamená, že se tady najednou objevil, odsud existuje cesta do Tark Draanu!

Můžeme se všichni vydat za Nesmrtelnými, pokud je to, co řìká, skutečně

pravda.

„Ne, já jìm nechci být. Já jìm jsem,“ odvětil Carmondaj. Do hlasu se mu

vloudily nevrlost a podrážděnì. „A rád bych si dopřál koupel.“

Neměla čas, aby se zdržovala dalšìmi průtahy. Ve hře jsou alfské životy.

Firûsha ohrnula rty. „Je mi lìto, ale budeš muset mìt strpenì. Je třeba

zachránit naše lidi.“ Firûsha nařìdila zavést Carmondaje do cely a Gàlaidona

do ubikacì. „Promluvìme si později,“ rozloučila se.

„Kde jsou tvoji bratři?“ zavolal za nì Gàlaidon, zatìmco si Carmondaj

hlasitě stěžoval na nepřátelské zacházenì. Hroty oštěpů však na něj

neúprosně dál mìřily.

„Brzy se vrátì.“ Firûsha pospìchala pryč. Crotàgon ji na nadcházejìcì

bitvu dokonale připravil. Je na čase, abych zabořila meč do těl našich

nepřátel!

Firûsha převzala od učitele mapu a vyrazila s padesáti nejlepšìmi

válečnìky a válečnicemi, aby osvobodili přìslušnìky vlastnìho národa.

Zabije přitom každého Karderijce i všechny ostatnì nepřátele, které cestou

potká. Jejich útok nesmì nikdo přežìt.

297

VIII.

Natři si čepel, až zčerná,

nebude vidět, jak se třpytí.

Pomaluj si obličej, až zčerná,

nebude vidět, jak září.

Nechť se tvá duše zbarví tak, až zčerná,

a tím, koho bude temnota poslouchat, budeš ty.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

298

Phondrasôn

„Whifis je skutečně peklo v samotném pekle.“ Tirîgon se zadìval na

kamenné útvary připomìnajìcì kokony, které se volně vznášely v obrovské

kaverně. Cìtil, jak se v nì zachvìvá vzduch, cìtil šimránì na kůži. Jsme

obklopenì magiì. „Jaký může mìt průměr?“

„Nejméně jednu mìli.“ Sisaroth vykoukl zpoza skalnìho výklenku, který

je chránil před nepřátelskými pohledy.

„Mně připomìná hnìzdo.“ Marandëi odložila skřìňku s lebkou na zem

a zahleděla se na jejich cìl, vzdálený od nich necelých sto kroků.

„Uvnitř se bude nacházet druhý kokon s Veynem, kterému máme

ukradnout ten šperk.“ Tirîgon zpozoroval točité schodiště, bez zábradlì

i středového sloupku, které se vinulo vzhůru jako vzpìnajìcì se had. Jeden

kamenný schod následoval za druhým a na každém kroku postával strážce se

štìtem a oštěpem v rukou.

Jeho myšlenky se nechtěně zatoulaly k Esmonäe. Chyběla mu. Sotva si

pomyslel, že by jim jako nadaná nájemná vražedkyně mohla nesmìrně

pomoci, okamžitě se v něm ozvaly i city, které k nì pociťoval. Přestože se

Tirîgon ze všech sil snažil zasypat hluboké brázdy, které v něm alfka a jejì

smrt vyryla, dařilo se mu to jen ztěžka. Jizvy se neustále znovu a znovu

rozevìraly. A krvácely.

Jediné, co mohl dělat, aby odvedl myšlenky jiným směrem, bylo předat

vládu nad mozkem strategickému myšlenì. Boj by byl hrozně namáhavý.

Trvalo by dlouho, než bychom se dostali až nahoru. Jenom bohové vědì,

kolik vojáků tam na nás může čìhat. Po očku pohlédl na cîanai. Štěstì, že

jsem trval na tom, abychom ji vzali s sebou. „Dokážeš zabìt strážce nějakým

kouzlem?“

Sisaroth se k nim přisunul blìž. „Bratře, nevìm, co v tobě Acòrhia

vyvolala, ale od té doby chceš být rychlejšì než severnì vìtr, který fouká

v Dsônu. Kde je tvoje rozvaha? Kde je tvá obezřetnost?“ Máchl rukou ke

vznášejìcìm se rozvětveným jeskynìm. „A co když jsou plné vojáků?“

„Myslìš, že mě nenapadlo totéž co tebe?“ V Tirîgonově pohledu se zračilo

pobavenì. „Teď má ta maličká lebka přìležitost dokázat, že je pozůstatkem

jednoho Bezectného.“ Nejsem o tom ještě ani zdaleka přesvědčený. Jeho

bratr a Marandëi dávali celou cestu hlavu dohromady a něco si mumlali,

nacvičovali si rukou vytvářené znaky a něco si prozpěvovali, až toho bylo na

něj vìc než dost.

Holá lebka k němu nevyzařovala nic zvláštnìho. Ani strach, ani moc nebo

magii. Ta rána nejspìš Shëidogîse zničila. Musel se ušklìbnout. Rána

svìcnem.

„Nemusìš se jì vysmìvat,“ prohodila Marandëi smìřlivě.

299

„Zatìm nic takového nedělám. Čekám na znamenì, které mě osvìtì,“

odsekl Tirîgon.

„Dočkáš se ho, až přinesu Shëidogîsovi oběť. Acòrhia bohužel zemřela

moc rychle, takže jsme mu nemohli poskytnout jejì životodárnou tekutinu

ani věčný život.“ Cîanai zachovávala v hlase přátelský tón. „Naštěstì dokážu

vyvolat dostatek magické sìly. Jsem si jistá, že jsme se dostali do středu

magického pole, ze kterého budu moci během kouzlenì čerpat sìlu.“

„Tak tedy začni.“ Tirîgon vytasil meč. „Možná máme věčný život, ale

přesto tu zbytečně ztrácìme čas.“

„Vypadá tvůj plán tak, že Marandëi pozabìjì stráže, my se vyřìtìme vpřed

a vyšplháme po schodech nahoru?“ Sisaroth nebyl takovou vyhlìdkou

nadšený. „To nenì ani promyšlené, ani hodné mého bratra.“

Tirîgon otočil hlavu, upřel pohled na dvojče a přitom si připadal, jako by

se dìval do zrcadla. „Taky by mi bylo milejšì, kdybychom měli mapu téhle

dvojité jeskyně, ale bohužel ji nemáme.“ Co si namlouvá? Ať vymyslì něco

lepšìho. „Proto vejdeme dovnitř a sami zjistìme, jak to tam vypadá,

a najdeme toho Veyna. Pro mě za mě si nakresli nějakou mapu, Sisarothe.

Pomůže ti asi tak jako mapa, která visì na stěnách knihovny, a přesto nás

nedokáže dovést domů!“ Neúmyslně zvýšil hlas. Velkou jeskynì se šìřila

ozvěna jeho hlasu. Dozvuky bolesti, kterou v něm zanechaly vzpomìnky na

Esmonäe, ho až přìliš rozptýlily a vyvedly z mìry. Nesprávný okamžik.

Absolutně nesprávný okamžik na to, aby se přestal ovládat.

Bratr mu zkoumavě pohlédl do obličeje. „Skoro tě nepoznávám. Kdybych

nevěděl co a jak, musel bych si myslet, že tvoji podobu vzal na sebe nějaký

Karderijec.“ I on vytasil meč. „Ale jak myslìš. Uděláme, co navrhuješ,

protože mě nic lepšìho nenapadá. Doufal jsem, že tvůj taktický mozek

vymyslì něco smysluplnějšìho.“ Kývl na Marandëi. „Slyšelas, co je nutné

udělat.“

Cîanai se zvedla, zatočila hůlkou a zakřičela několik zaklìnadel.

Před nohama se jim v kameni vytvořily tři jemné praskliny a jako šìp

vyrazily rovnou ke schodišti.

Strážnì je postřehli. Jeden za druhým se otočili k nim. Za hledìmi v jejich

helmách se rozlila zelená záře, každý z nich udeřil ocelovou pěstì do štìtu.

Vznikl tak táhlý, kovově dunivý rachot, který přehlušil Marandëin hlas.

Tirîgon si kladl otázku, čeho přesně mělo cîanaino kouzlo dosáhnout,

pokud se omezovalo pouze na zem. Vytvořila brázdy − to je všechno?

Spěchajìcì trhliny dorazily k prvnìm schodům, tam se zastavily a vyplivly

z čel brázd na strážce bouři prskajìcìch jisker. Jakmile žhnoucì, tančìcì tečky

zasáhly některého ozbrojence, zmizel dotyčný v oslnivě bìlé ohnivé kouli.

To je… velice působivé! Tirîgon napjatě pozoroval, co se s nepřáteli děje.

300

Z některých explodujìcìch obláčků odletovaly údy a chumáče popela,

utržené části zbrojì a občas i helmy. Tu a tam viděl, jak shora padajì dolů

lidské postavy, narážejì na spodnì schody a jako loutky vìřì ve vzduchu,

zatìmco ruce a nohy zaujìmajì při každém nárazu nepřirozené polohy.

A ještě jedné věci si všiml.

„Je čas zaútočit!“ Sisaroth vyskočil a chtěl se rozběhnout, ale Tirîgon ho

popadl za zbroj a stáhl k zemi. „Co? Nejdřìve ti nic nepřipadá dost rychlé,

a teď mě brzdìš?“

„Nařiď Marandëi, aby zničila schodiště.“

„Tomu nerozumìm.“ Sisaroth se přitiskl ke skále. „Tirîgone, jak se máme

dostat dovnitř a hledat toho Veyna, když…“

„Věř mi. Věř mému taktickému myšlenì, na které jsi předtìm apeloval,“

poprosil bratra. Měl radikálnì a zároveň nesmìrně jednoduchý plán. Pokud

mám pravdu, je to schodiště hlavnì oporou tohoto dvojìho světa a spočìvá na

magickém poli. „Vůbec se nemusìme šplhat nahoru k tomu tvorovi. On za

námi přijde sám.“

„Rozhodněte se!“ Marandëi upìrala pohled před sebe na dvojitou jeskyni.

„A udělejte to rychle.“

Sisaroth vydechl a dal cîanai znamenì, aby zničila vznášejìcì se schody.

Brzy pozná, co mám na mysli. Tirîgon se zvedl, vystrčil hlavu nad

skalnatý výčnělek, který je chránil, a rozhlìžel se, bratr si stoupl vedle něho.

Marandëi znovu vstoupila do akce. Udělala několik rozmáchlých gest

a zatočila holì jako koulì, zaznělo tupé duněnì. Z hornì části hole se začala

šìřit tlaková vlna, která odmršťovala kameny široko daleko.

Neviditelná stěna se valila ke schodišti. Zároveň se z otvorů začìnaly

hrnout dalšì stráže a stavět se proti útočnìkům.

Marandëino kouzlo narazilo na schody − a vybilo se v podobě

opalizujìcìho blesku, který alfy úplně oslepil.

Může to být všecko? Když se Tirîgonovi vrátil zrak, chyběla převážná část

vstupu. Ve schodišti zely obrovské dìry, v délce mnoha kroků nikde nebyl

jediný kámen, což znemožnilo jak výstup nahoru, tak sestup dolů.

Nepřátelštì vojáci se překvapeně zastavili a vypadalo to, že se radì.

Sisaroth se otočil k Tirîgonovi. „Co sis od toho sliboval?“

„Podìvej se před sebe,“ odpověděl druhý alf. „A poděkuj mému rozumu,

bratře.“

Vznášejìcì se dvojitá jeskyně klesala se zřetelně slyšitelným skřìpěnìm

a duněnìm dolů, jako kdyby se pod jejì tìhou drtily kameny. Přitom se

nakláněla na stranu a otáčela se, takže spodnì vchod pohltil vyčkávajìcì

stráže.

Vznášejìcì se, krvì potřìsněné schody praskaly a rozpadaly se pod tlakem,

který na ně dolehl. Na zem se snášely kusy mrtvol a trosky schodiště.

301

Sisaroth nedokázal od tohoto pohledu odvrátit oči stejně jako Tirîgon

a Marandëi. „Odkud jsi věděl, že se to stane?“

Doufal jsem, že k tomu dojde. Tirîgon otevřel ústa k odpovědi, když se

dvojitá koule náhle zřìtila k zemi, jako kdyby někdo najednou přesekl nosná

lana, která ji poutala ke stropu. Poslednì zbytky schodiště zmizely pod

zřìcenou koulì.

Kokonovitá skořápka dopadla tak prudce, že se celá jeskyně otřásla,

a rozbila se jako hliněný džbán. Okamžitě po dopadu se v nì vznesla rudá

a černá mračna zvìřeného prachu, která se valila na všechny strany, zatìmco

se velká jeskyně nadále otřásala.

Velké i menšì kusy kamene poletovaly vzduchem jako střely, rozbìjely se

i o skálu, za nìž se krčili Tirîgon a Sisaroth. Drobné úlomky jim hlasitě

bušily do helmy.

Proč tu pořád tak stojì? Tirîgon přitáhl Marandëi k sobě, aby i ona byla

chráněná.

Půda se jim zachvěla pod nohama, duněnì nebralo konce.

Je to ještě bouřlivějšì, než jak jsem si to představoval. Tirîgon pevně

zavřel oči a posadil se, aby ho tlaková vlna nestrhla na zem. Nebyl schopen

rozpoznat, kde je jeho bratr a kde se ukrývá cîanai.

Bylo slyšet obrovské duněnì.

Zdálo se, že jejich čin rozbouřil celý Phondrasôn, který se teď otřásal

vztekem. Od stropu se uvolňovaly dalšì kusy kamene a s tupým rámusem

padaly dolů, kde se rozbily a vystřelovaly do vzduchu drobné úlomky.

Když se hukot a závany větru poněkud utišily, otevřel Tirîgon vìčka

a rozhlédl se. Hledejme Veyna. Bude ležet někde v troskách Whifisu. „Vždyť

jsem vám řìkal, že ten tvor za námi sám přijde.“

Sisaroth již stál a skláněl se nad Marandëi. Cîanai ležela natažená na zemi

vedle skalnìho výběžku. Polovinu těla jì rozdrtil kus skály, který se uvolnil

ze stropu. Vedle nì ležela několikrát zlomená hůl, pouze skřìňka s lebkou

Bezectného zůstala nepoškozená.

To nebylo v plánu! Tirîgon vyskočil a spolu s bratrem se okamžitě opřel

do velkého balvanu, pod nìmž prosakovala krev a všudypřìtomným prachem

se táhla rudá cestička.

Cîanainy bìlé oči byly široce rozevřené, a přesto jako by nic neviděly.

Alfka otáčela hlavou sem a tam, jako kdyby pro ně hledala nějakou oporu.

„Mistryně!“ vykřikl Sisaroth vyděšeně. „Musìš se zachránit! Prosìm,

vyslov nějaké kouzlo! Prosìm!“

Tirîgon se vzdal snahy pohnout balvanem. Je moc těžký. Sáhl po kouscìch

hole a snažil se je provizorně pospojovat, ale neuspěl. Ne! Nemůžeme

potřebovat, aby teď vypadla ze hry. Pro náš návrat do Dsônu jsou jejì kouzla

životně důležitá. „Marandëi, seber všechen rozum a zachraň se! My to

302

nesvedeme!“ oslovil ji naléhavě. „Slyšìš mě? Prones nějaké kouzlo! Tvůj

národ tě potřebuje!“

„A kdo přivede Shëidogîse k nové slávě?“ dodal Sisaroth. Poklekl vedle

alfky a pevně sevřel zmìtajìcì se hlavu. „Marandëi! Marandëi, musìš se…“

Cîanai na něj upřela pohled. „Přiveď Bezectného zpátky,“ vydechla. Krev

se jì řinula z úst, s chroptěnìm nabìrala vzduch a kašlala. Sisarothův obličej

pokryly rudé tečky. „Slib mi, že se staneš jeho knězem.“

Alf potřásl hlavou. „Ne, to nemůžu. Moje vzdělánì… ty mě musìš…“

„V knihovně najdeš za palácovými zdmi tajnou chodbu. Ve druhé komoře

nalezneš bednu s mými poznámkami,“ vysvětlovala cîanai. „Studuj je, daruj

Shëidogîsovi jeho oběť, a on tě bude chránit a vést.“ Z úst se jì vyřinula dalšì

krev a stékala jì po tvářìch.

Řìdnoucìmi oblaky prachu a špìny k nim pronikaly různé zvuky. K úkrytu

alfů se blìžily vrávorajìcì, kašlajìcì postavy. Kovové cinkánì a řinčenì

kroužkových košil prozrazovalo, že část ozbrojenců přežila zánik dvojité

jeskyně.

Ti nebudou představovat pořádnou výzvu. Tirîgon vytasil meč. Nohou

odsunul skřìňku k Sisarothovi. Střìzlivý rozum mu vnukl dalšì nápad. „Mohl

bys obětovat ji. Cîanai tak jako tak zemře. Obstarám ti čas, který k tomu

budeš potřebovat.“

Tirîgon popošel několik kroků dopředu, obešel skalnì výběžek a zaútočil

na prvnì obrys, který mu přicházel vstřìc. Druhému probodl břicho a třetìmu

nepřìteli usekl ruku, která se právě zvedala k ráně. Těžce zraněného barbara

poslal kopancem k zemi a druhým, prudkým kopnutìm mu zlomil vaz.

Přicházìte mi právě vhod! Vaše smrt má jméno Tirîgon!

Alf se neomylně probìjel vpřed.

Mlha, která mu skřìpěla v zubech a měla pachuť pìsku, se rozplývala.

Tirîgon spatřil necelou třicìtku dalšìch potlučených nepřátel, kteřì

nesmyslně bloudili v troskách a lapali po dechu. Vy všichni jste tu jenom pro

mě. Mezi zbytky dutých koulì spatřil různě poškrábané, rozdrcené

a polámané ruce a nohy. Pohled mu připomìnal kamenné jezero, z jehož

strnulých vln vyčnìvaly topìcì se oběti, žadonìcì o pomoc.

Neměl s nimi soucit. Popìšu Tossàlorovi polohu jeskyně. Bude mìt radost,

že zìská nový materiál.

Jakmile se k němu nějaký ozbrojenec přìliš přiblìžil, srazil ho Tirîgon

tvrdými, přesnými údery k zemi. Nikdo z nepřátel se mu nemohl rovnat.

„Hledám Veyna,“ vykřikl hlasitě. „Vyslal nás sem Gålran žadár, vládce

Phondrasônu a majitel této jeskyně. Vyzývám Veyna, aby se nám vzdal, a ti,

co přežili, zůstanou naživu.“ Probodl jednoho zraněného muže, který mu

ležel u nohou. „V opačném přìpadě bude smrt často mìt moje jméno.“

303

Přiblìžil se k němu jeden barbar v zaprášené, vyboulené zbroji a padl před

nìm na kolena. „Smilujte se, veliteli stìnů. Ten, koho hledáte, je mrtvý.“

„Odkud to vìš?“

„Viděl jsem jeho mrtvolu.“ Barbar natáhl ruku a ukázal na jedno mìsto.

„Zavedu vás tam.“ Zvedl se a klopýtal polem trosek.

Tirîgon ho následoval a tentokrát neprobodl žádného zdravého ani

zraněného barbara, na které narazili. Na to mám ještě cestu zpátky.

Brzy stál před tvorem podobajìcìm se člověku, jehož lebku tvořila velká

hrouda neidentifikovatelné hmoty. Rozdrcené tělo neslo známky mnoha

těžkých zraněnì, která znemožnila odhadnout jeho původnì podobu. Dvě

ruce, dvě nohy, šlachovité tělo, na němž visely cáry zakrvácené látky, která

kdysi sloužila jako oděv. Ţadárem popsaný šperk se dal zřetelně rozpoznat.

Pocìtil prvnì nával úlevy. Je ten šperk nepoškozený? „Můžeš jìt,“ řekl

barbarovi a sklonil se nad mrtvolou.

Tirîgon mečem šťoural do zbytků hlavy, až našel jazyk a mohl ho

vyřìznout. S odporem zastrčil krvì zbrocený orgán do pytlìku, který našel

mezi kamenìm, popadl šperk a přihodil ho dovnitř. Poté se vrátil k bratrovi.

Zraněné ušetřil. Nikoliv proto, že by se chtěl ukázat z lepšì stránky, ale

protože se chtěl co nejrychleji vrátit k žadárovi.

Sisaroth seděl vedle mrtvé Marandëi, v jejìmž hrdle nynì zela široká rána.

Zdálo se, že se složená lebka doslova vykoupala v jejì krvi, rudá barva

pronikla do rytin a zaplnila je.

Ze zklamaných rysů bratrova obličeje Tirîgon vyčetl vše, co musel vědět.

Shëidogîs se nehodlal vrátit, i když mu bratr obětoval jeho nejvřelejšì

stoupenkyni. Významně pozvedl pytlìk. „Mám všechno. Pojďme. Až se

vrátìme, bude nás čekat spousta práce.“

Sisaroth zvedl hlavu a podìval se na něj. Jeden pohled − jediná němá

výčitka. Potom se mlčky zvedl, vložil krvì nasáklou lebku do skřìňky

a vykročil k východu z jeskyně.

Myslì si, že jsem odpovědný za jejì smrt? Tirîgon se obával, že ho čekajì

horšì věci než jeden vyčìtavý pohled.

Znovu obnovená jednota obou bratrů, o niž se postarala jedna mrtvá alfka,

se druhou mrtvou alfkou opět ocitla v nebezpečì.

* * *

Phondrasôn

Firûsha a jejì válečnìci našli bez dlouhého hledánì vstup do jeskyně, v nìž

čekali pochytanì alfové z Dsôn Sòmranu na svůj konec. Jak Crotàgonův

popis, tak i mapy byly naprosto přesné.

304

Hodil by se nám nějaký zázrak, který by nám pomohl. Bohové nás

skutečně hodně zkoušejì. Firûsha vyslala čtyři zvědy, kteřì měli obhlédnout

situaci. Před odchodem si s nimi domluvila hesla, aby si byli při návratu jistì,

že některého z nich nenahradil nepoznaný Karderijec. Ona sama a zbytek

jednotky zůstali přichystanì v úkrytu.

Brzy poté se jeden ze zvědů vrátil zpátky. „Našel jsem toho podzemšťana.

Ţadárova posla,“ vyprávěl. „Je hrozně zřìzený. Vypadá to, jako by bojoval

s neuvěřitelně mocným protivnìkem.“

S touto zprávou Firûsha nepočìtala. Svraštila čelo. Takže se při svém

pokusu o útěk moc daleko nedostal. „Kde ležì?“

„Plaval v jednom malém rybnìku, ve kterém střìká vodotrysk. Tam

naproti, vedle vchodu do jeskyně. Vytáhl jsem ho, protože jsem si myslel, že

by nám mohl být k užitku. Srdce mu ještě bije.“

On žije. A neřìkalo se, že zná cestu ven? „Zaveď mě k němu.“ Nařìdila

oddìlu, aby ustoupil o pár kroků dozadu, a pomalu vnikla do jeskyně.

Na kraji rybnìka ležela podzemšťanova podsaditá postava. Neměl na sobě

nic než bedernì roušku. Jeho tělo utrpělo kruté, těžké rány, které by nade všì

pochybnost zabily každého barbara, dokonce i óarca.

Firûsha se nad nìm sklonila. Tihle horštì červi majì opravdu tuhý kořìnek.

Určitě za to může to, že jim v žilách kolujì maličké částečky skály.

Klapka zakrývajìcì levé oko chyběla, na jejìm mìstě se nacházela prázdná

dutina, v nìž bylo vidět narůžovělé maso. Stará rána se dobře zhojila, svého

času se o to pečlivě postaral nějaký odborně zdatný léčitel.

Právě takového by potřeboval i teď, aby se vyléčil z nových ran. Tungdil

měl na čele stopy prudkého úderu, který mu roztrhl kůži a obnažil lebku.

Pokud se Firûsha pod tlustým nánosem špìny a zaschlé krve přìliš nemýlila,

postřehla v lebečnì kosti jemnou prasklinu. Nebezpečná rána se táhla od

pravého oka nahoru skrz hnědé vlasy, sahajìcì podzemšťanovi až po ramena,

a končila někde u zátylku.

Bohové podzemšťanů stáli při něm, jinak by ho nezachovali při životě.

Firûsha nařìdila, aby dva vojáci odnesli polomrtvého podzemšťana zpátky do

pevnosti, kde se mu mělo dostat jak péče, tak i pečlivého dozoru. Jeho rozum

nesmì utrpět, jinak by nám k ničemu nebyl. V opačném přìpadě by se

Tossàlor mohl potěšit jeho kostmi.

Ostatnì zvědové se vrátili a podali zprávy, k tomu nakreslili na kus papìru

přesnou polohu klecì a mìst, kde byly rozestavěné stráže.

Novinky zněly povzbudivě. Při pokusu o osvobozenì zajatých alfů bude

proti nim stát ani ne padesát barbarů, mezi nimi však je deset nepřirozeně

velkých a mimořádně dobře vyzbrojených protivnìků, kteřì se odìvali do

zvìřecìch kůžì. K nim bylo nutno připočìst dva Karderijce, kteřì se v táboře

pohybovali v původnì podobě se šesti pažemi.

305

To se dá provést. „Deset lukostřelců pobije na můj povel obry a oba

Karderijce, my se zatìm připlìžìme z různých směrů ke klecìm. Jakmile

vyletì prvnì šìpy, napadneme stráže,“ nařìdila Firûsha a rozdělila válečnìky

do skupin. Každý oddìl se měl postarat o klec, kterou mu přidělila. „Řekněte

lukostřelcům, že nejdůležitějšì je vyřìdit ty dva měňavce. Kdyby se

zamìchali mezi alfy, nevěděli bychom si rady, jak rozlišit přátele

a nepřátele.“

„S dovolenìm,“ ozval se jeden z jejìch sytràpů. „Kdybych já byl

Karderijec, už dávno bych se jako alf vmìsil mezi zajatce, abych zjistil, co

plánujì.“

Firûsha zamrkala. „To je… dobrá připomìnka.“ Proklatě! Co budeme

dělat? Jak to zjistìme, než je dovedeme do pevnosti?

Věřila, že Karderijci jsou schopnì použìt takovou strategii. Určitě zjistili,

že Naïgonor uprchl, takže měňavci mohli za jistých okolnostì počìtat

s útokem.

V žádném přìpadě kvůli tomu nesmìm zrušit pokus o jejich osvobozenì.

Firûsha civěla na načrtnutý plánek. Jak bych mohla…

Potom ji napadla spásná, i když ne zcela uspokojivá myšlenka.

„Vezmeme všechny alfy s sebou a zavedeme je do přìkopu mezi prvnì

a druhou hradbou pevnosti,“ rozhodla. „Tam alespoň budou v bezpečì před

Karderijci a my si můžeme vymyslet způsob, jak oddělit pravé alfy od

falešných.“ Firûsha sklidila úlevné pokývánì hlavami. „Úkoly jsou

rozděleny. Dejme se do toho.“

Alfové se rozptýlili.

Zatìmco lukostřelci zaujìmali výhodné palebné pozice, kruh kolem klecì

se postupně zužoval.

Firûsha vytasila meč a plìžila se se svou malou skupinkou blìže. Jak bylo

dohodnuto, postará se o ty, co byli uvězněni v největšì ze čtyř klecì.

Do nosu se jì sžìravě zadìral pach vykonávané potřeby. Za železnými

mřìžemi viděla vychrtlé alfy v roztrhaných šatech, věznitelé s nimi zacházeli

bez jakéhokoliv respektu.

Potom se do vzduchu vmìsil pach hniloby a rozkladu. Vedle jedné chatrče

se kupily mrtvoly. Ve vlhkém, teplém vzduchu, který v jeskyni vládl, se těla

rozkládala, nafoukla se a zčernala. Karderijci odebìrali alfům magii a potom

je zabìjeli. Neobtěžovali se ani s jejich pohřbenìm, ani se spalovánìm

ostatků.

Po mrtvých tělech lozil hmyz a uždiboval z nich kousky masa. Krysy

a jiná, psům podobná zvìřata se zakusovaly do mrtvol, praly se o ně a tahaly

údy, které ukořistily, co nejdále od ostatnìch.

306

Vy šestiruké bestie! Firûsha nedokázala zabránit tomu, aby jì obličej

pokryly linky vzteku. Přála si, aby šìpy lukostřelců minuly cìl a ona mohla

Karderijce vlastnoručně pozabìjet.

Jedna ze stvůr se podìvala k hlavnìmu vstupu do jeskyně a vyštěkla

rozkaz. Obrovitý barbar ve zbroji ověšené zvìřecìmi kůžemi a s rohatou

helmou poté zamìřil k nejbližšì kleci.

Zdá se, že je na řadě dalšì oběť. Firûsha pohlédla na své bojovnìky.

Každý z nich měl obličej zbrázděný černými linkami nenávisti a vzteku.

„Přineste jim smrt,“ zašeptala. „Zabìjejte je co nejmučivěji.“ Zhluboka se

nadechla a začala zpìvat pìseň, která se jemně nesla jeskynì. Byl to jejì

signál. To, co jedněm dodávalo naději, mělo druhým přinést smrt.

Jeskynì zasvištěly dlouhé černé šìpy, probodly impozantnì válečnìky

a poslaly je k zemi − až na toho jednoho, který mezitìm vstoupil do klece.

Dostal sice několik zásahů, ale jak se dalo poznat, zraněnì nebyla přìliš

vážná. Některé šìpy nedorazily k cìli a odrazily se od mřìžì, což ho

zachránilo.

Jednoho Karderijce zabily opeřené střely. Druhý se však střelhbitě vrhl do

úkrytu za hromadou mrtvol.

Dobrá. Toho si hned podám. Ale nejdřìve barbara! Firûsha běžela na čele

svého oddìlu a vyřìtila se na válečnìka, který právě popadl jednu alfku za krk

a smýkal jì před sebou jako štìtem.

Zajatci měli nohy přivázané koženými řemìnky k železným kruhům, aby

se nemohli volně pohybovat. To byl důvod, proč nikdo z nich nemohl

zasáhnout a nešťastnici pomoci.

„Pusť ji!“ Firûsha se pomalu blìžila, meč držela hrotem napřed. „Jinak tě

postihne stejný osud jako…“

Barbar stiskl ruku, páteř jeho oběti se s prasknutìm zlomila. Se smìchem

hodil mrtvou alfku po Firûshi.

Ta se vyhnula letìcì mrtvole, skočila vpřed, dopadla na záda jednoho ze

zajatců, od nichž se odrazila a vymrštila se k železným prutům mřìže.

Odtamtud se katapultovala, přeletěla nad protivnìkem a přistála mu za zády.

Jeho zbraň, která na pohled připomìnala kosu, jì se zabzučenìm prolétla

pod nohama.

Přestože ji barbar nezasáhl, neztlumil úder, s nenávistným úsměvem se

otočil kolem vlastnì osy a zajel zbranì do hloučku přivázaných alfů.

Zakřivené ostřì usekávalo hlavy, kusy těl i celé končetiny. Z mnoha hrdel

se vydraly bolestné výkřiky doprovázené fontánami krve, jimiž musela

Firûsha prolétnout. Barbarova kosa ukončila určitě nejméně sedm, osm

životů.

Ta nestvůra! Dìky tomu, že se barbar otočil, přistála Firûsha těsně vedle

něho. Sotva se podrážkami dotkla země, zasadila nepřìteli řadu rychlých ran

307

do trupu, které barbar zachytil a odvrátil masivnìm trnem. Byl obrovský, ale

ne nepohyblivý.

Firûsha se obratně překulila a obtočila se kolem něj, zvedla se na koleno

a zasadila mu prudkou, vodorovně vedenou ránu do zadnì části stehna.

Kovové kroužky a kůže neskýtaly dostatečný odpor. Jejì meč proťal svaly

i šlachy.

Barbar hlasitě zaryčel bolestì a klesl k zemi. Přitom se mu povedlo otočit

a udeřit kosou dozadu.

Klečìcì Firûsha stačila v poslednìm okamžiku pozvednout zbraň

a zabránit, aby se jì hrot kosy zabořil do těla. Rukama pevně svìrala jìlec.

Využila setrvačnosti rány, která s nì nechtěně smýkla, a překulila se přes

krvácejìcì alfy. Když se ocitla přìmo proti padlému nepřìteli, vymrštila se do

výšky a shora mu zarazila čepel do helmy.

Obr pìsklavě zaječel a zůstal nehybně ležet.

„Tvoje smrt má jméno Firûsha.“ Narovnala se a podìvala se na alfy, kteřì

přežili a ustrašeně se na ni dìvali. „Zůstaňte v klidu. Hned vás přijdeme

osvobodit, ale nejdřìve musìme zabìt Karderijce,“ vysvětlila jim bez dechu

a vyběhla z klece. Pak se vrhla do boje se zbylými strážci. Nepřátelé mezitìm

dostali od hlavnìho vchodu dalšì posily.

Avšak početnì převaha nepřátel ji nijak nezneklidňovala. Jeden alf se

snadno vypořádal s deseti i vìce barbary. Firûsha chvátala k hromadě

rozkládajìcìch se těl přìslušnìků jejìho národa, za nìž se ukryl Karderijec.

Oběma rukama pevně držela meč a byla připravená okamžitě seknout.

Opatrně se po špičkách plìžila kolem kupy mrtvých těl. Přitom se jì odporem

zvedal žaludek.

Měňavec však zmizel.

Toho jsem se bála. Najednou zaslechla z hromady mrtvol tiché sténánì.

Mezi mrtvolami se zvedla dětská ruka, po prstech jì stékala hnilobná

tekutina a stará, zpola zaschlá krev. „Pomoz mi,“ ozval se dětský hlásek.

„Vytáhni mě ven, než se ta nestvůra zase vrátì.“

Je to možné? Nenì to lest? Firûsha váhala, potom maličkou ručku popadla

a zatáhla za ni.

Z hromady se vysoukal chlapec starý asi tak jednu část nekonečna a klesl

před nì na kolena. Byl od hlavy k patě pokrytý zbytky tlejìcìch těl a přìšerně

páchl. Pod hrubým nánosem špìny se dalo jen stěžì vytušit, jestli má na sobě

nějaké šaty. „Děkuju,“ vykřikl radostně, zároveň však se slzami v očìch.

„Já…“ Vyděšeně se na ni zadìval, když mu ke krku přiložila meč. „Proč to

děláš?“

Je to měňavec? Snažì se mě obloudit? Firûshino srdce bušilo zuřivou

rychlostì, myšlenky se jì honily v hlavě jedna přes druhou. Cìtila rozklad,

viděla znetvořené alfy, cìtila touhu zabìt Karderijce a potrestat ho za jeho

308

činy − a přesto si nemohla být jistá, že chlapec je tìm, koho hledá. „Jak ses

dostal z klece?“ zeptala se ho zastřeným hlasem.

„Bylo tam jedno úzké mìsto,“ ukázal ke druhé kleci, „kterým jsem se

protáhl. Ostatnì chtěli, abych dozorci ukradl klìč a osvobodil je. Čekal jsem

u mrtvol na vhodnou přìležitost.“

„Sintholore! Můj chlapče!“ zakřičela za Firûshou z dálky alfka. „Vidìš?

Bezectnì jsou s námi! Zachránili nás!“

Hoch se neodvážil zvednout ruku a zamávat, jenom se dìval na meč. „Já

nejsem Karderijec. Ten zalezl do dìry.“

Firûsha postřehla ve skále otvor, který byl dost velký na to, aby jìm

šestiruká stvůra prolezla. To může být pravda. Nebo taky ne. Ve

světlemodrých očìch neviděla strach, chlapec se ani netřásl, ale ani nedával

najevo jiné emoce. To ji zarazilo. Může za to šok? Nebo čeká na to, až se

otočìm? „Kde jsi v Dsônu bydlel?“

Sintholor se na ni udiveně podìval, ale neodpověděl.

Firûsha zesìlila tlak a řìzla ho do krku. „Budu počìtat, a jestli mi přesně

nepopìšeš, ve kterém okruhu stál tvůj dům, useknu ti hlavu! Já znám všechny

ulice. Jedna…“

„Sintholore!“ Hubená světlovlasá alfka ve špinavých zbytcìch tmavě

zelených šatů se potácivě protáhla kolem nì, klesla na kolena a sevřela

chlapce v náručì. Meče si vůbec nevšìmala.

„Dvě…“ Firûshino srdce bilo ještě rychleji.

„Já… jsem ještě moc zmatený,“ vykoktal chlapec.

„Co po něm chceš?“ zeptala se alfka prosebně.

„Chce vědět, kde bydlìme, mami. Jestli jì to neřeknu, zabije mě, protože

si myslì, že jsem Karderijec.“ Sintholor se rozvzlykal.

Jeho matka otevřela ústa.

„Ne. Nechci to slyšet od tebe, ale od tvého syna,“ skočila jì Firûsha do

řeči. „Pokud to vůbec je tvůj syn.“ Ona by taky mohla být jednìm z nich.

Polkla. „Poslednì čìslo znì…“

Chlapec prudce vrazil do matky, která zavrávorala a narazila na čepel

meče. Na tváři se jì objevil hluboký řez, alfka se rukou chytila za zraněné

mìsto. Potom se Sintholor přehnal kolem Firûshi. „Ne!“ zakřičel.

Já si to myslela! „Neunikneš trestu!“ Dávala pozor. Nejdřìve ho kopla do

břicha, aby ho zastavila v běhu, pak mu zabodla meč do zad.

Ostřì proniklo páteřì. Sintholor se nehlučně zhroutil k zemi. Matka

ztrápeně vykřikla a vrhla se na něj, aby ho chránila před druhou ránou.

„Slez z něho! Je to Karderijec, který se za tvého syna jenom vydává.“

Firûsha čekala, kdy se stvůra při umìránì vrátì do původnì podoby.

To se však nestalo.

309

Firûshi se udělalo špatně. Bohové! Zìrala na mrtvého chlapce, nad nìmž

s pláčem dřepěla matka a zalévala ho slzami a krvì. Proč tedy… ?

Při varovném výkřiku sebou trhla.

Z dìry vylezl alf a rozběhl se kolem chatrče vzhůru po svahu k rybnìku,

ve kterém našli Tungdila.

Tam vězel. „Ne!“ zaryčela Firûsha na lukostřelce, kteřì sledovali, co se

děje, a chtěli prchajìcìho prošpikovat šìpy. „Ten patřì mně!“

Rozletěla se za nìm, aby dostihla protivnìka, který nesl vinu na chlapcově

smrti. Byla přesvědčená, že Karderijec schválně čekal tak dlouho, protože

přesně věděl, jak se zachová. Udělal ze mě vražedkyni nevinného dìtěte

a jenom se přitom šklebil!

Falešný alf doběhl na vrchol pahorku a zmizel.

Firûsha se hnala za nìm a viděla, jak skočil do rybnìka, z něhož vylovili

podzemšťana. Doufá, že mi tamtudy unikne?

Doběhla na břeh a udeřila mečem do vody. Rozčìsla vlny, voda

zašplouchala a vystřìkla na všechny strany. „Co teď? Změnìš se na rybu?“

vykřikla a nechala se strhnout, aby i ona vešla do vody, přitom neustále

bodala mečem pod hladinu. Vlhkost z nì alespoň smyla pach alfských mrtvol

a krev raněných.

Firûsha se brodila čìm dál hlouběji a zjistila, že se jì dno pod nohama

prudce svažuje. Na mìstě, kde voda bouřlivě klokotala a vìr ji stahoval dolů,

bylo dno rybnìka určitě důkladně obroušené a hodně hluboké. Tam se asi

ukrývá!

Ponořila se i se zbrojì a vìr ji okamžitě stáhl ke dnu.

Voda v rybnìku byla čirá, výhled jì kalily pouze vzduchové bubliny. Čistá

voda jì ochladila rozpálenou hlavu, nikoliv však nenávist ke Karderijci.

Za vìrem postřehla otvor.

Druhá jeskyně. Firûsha se pod vodou protáhla podél okraje jeskyně

dovnitř a pak hned nahoru a opatrně vystrčila hlavu nad hladinu.

Okamžitě se na ni vrhla šestiruká silueta, máchajìcì obuškem nebo něčìm

podobným, aby ji tìm ubila.

Jsi moc pomalý! Vyhnula se svištìcìmu předmětu a zabořila Karderijci

ostřì meče do nechráněného břicha, odrazila se a vyšvihla se z rybnìka na

břeh. Přitom protivnìka sunula před sebou, ten se s otevřenými ústy dìval

hned na meč, hned na ránu v břiše.

„Myslel sis, že tě nechám utéct?“ vmetla mu do tváře, vytrhla meč z rány

a tìmtéž pohybem mu usekla jednu končetinu. „Ne, ty budeš trpět, než ti

dovolìm umřìt! Postarám se, abychom si to pořádně užili!“

Tvrdé rány usekly zbývajìcìch pět končetin, jako by to byly hrubé větve,

zatìmco Karderijec před nì s hlasitým jekotem ustupoval čìm dál vìc dozadu.

Když přišel o poslednì paži, padl k zemi a vychrstl na alfku směsku slin

310

a krve. Při umìránì se převaloval z jedné strany na druhou a vydával

nesrozumitelné zvuky.

„Ţebráš, abych tě zbavila utrpenì?“ Firûsha se mu vysmála. „Já se

modlìm k Samusinovi, abys vydržel co nejdéle. Vychutnávám si tvojì bolest.

To je pomsta za to, co jsi provedl mým lidem. A mně.“ Vražedkyně. Nynì

jsem ve Phondrasônu plným právem.

Měňavcovy pohyby ochably. Nehybně ležel na zemi a lapal po dechu,

šeredná hlava se zvrátila dozadu. Rty se s náznakem úsměvu stáhly

a obnažily špičaté zuby. „Nikdy se tam nedostane…“ zachroptěl na prahu

smrti. „Tak jednoduchý. Tak jednoduchý… ten trpaslìk…“ Potom skonal.

Firûsha se dìvala na šeredné tělo, studené mrtvé oči a nenáviděnou tlamu.

Zvedla meč vysoko nad hlavu a se zaryčenìm bodla.

Ostřì meče projelo Karderijci lebkou a ve třetině se zlomilo, protože hrot

narazil na kámen ležìcì pod tělem mrtvého. Čepel rozpoltila mrtvolu a uvìzla

v hrudnì kosti.

Moc ráda bych tě mučila mnohem déle. Alfka pustila jìlec a skočila do

rybnìka, aby se vrátila k soukmenovcům. Musela je dovést do bezpečì za

hradbami pevnosti.

Meč zůstal, kde byl. Firûsha ho už nechtěla. Prolil nevinnou alfskou krev.

311

IX.

Ztráty, které Mladí bohové utrpěli,

se zdály nenahraditelné.

Esmonäe − mrtvá.

Marandëi − po smrti.

Navíc to neměli být

poslední přátelé,

které ztratili.

Osud však měl

pro Mladé bohy

připravené odškodnění.

Cena, kterou za ně měli zaplatit, však byla obludná.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

312

Phondrasôn

Tirîgon si nervózně pohrával s brkem, papìr, který ležel před nìm, byl

prázdný. Přitom se měl zaplnit poznámkami a různými podněty.

Od jednánì se sourozenci, s Crotàgonem, Tossàlorem, léčitelem

Horogònem a Gàlaidonem, kterého udělali sytràpem gardy, si sliboval, že se

pohnou někam dál. Ţe o něčem rozhodnou. Ţe posbìrajì odvahu a vìru,

přestože všem bylo viditelně zatěžko, aby sami věřili v lepšì budoucnost.

Všichni však seděli v knihovně se ztrápenými obličeji. Každý z nich se

oddával vlastnìm trudným myšlenkám.

Všechno je jinak, než jak jsem naplánoval. Jak ve Phondrasônu, tak

v Dsôn Sòmranu. Z podvědomì se mu vynořil obrázek Esmonäe, vlasy se jì

třpytily, jejì pohled byl jednou jedinou obžalobou. S nì to nemělo takhle

dopadnout. Když na ni pomyslel, byl vnitřně neuvěřitelně rozervaný, lpěl na

mrtvé, a zároveň ji nenáviděl za zradu, které se na něm dopustila. Aby

nemusel stejně nenávidět i bratra, snažil se cìtit k alfce dvojnásobný odpor.

Ale to se mu moc nedařilo.

„V jakém stavu je podzemšťan?“ obrátil se Sisaroth na léčitele, aby oživil

skomìrajìcì rozhovor.

„Doposud jsme s úspěchem zabránili tomu, aby zemřel, ale ničeho vìc

nejsme schopnì dosáhnout,“ odpověděl Horogòn, jenž měl na sobě bìlý oděv

s modrými a rudými ozdobami, představujìcìmi stylizované injekčnì

střìkačky. Symbol jeho cechu. „Povrchové rány se zavřely, několikrát dostal

lektvar, což mu vrátilo trochu sìly. Ale obávám se, že rána, kterou utrpěl do

čela a do hlavy, ho připravila o rozum. Podzemšťan ležì v posteli

s otevřenýma očima a civì do stropu.“ Sáhl po poháru a dopřál si doušek

vody. „Určitě nám nebude schopný řìct, kudy se z Phondrasônu dostaneme

ven.“ Horogòn pohlédl na Tossàlora. „Pro mě za mě si ho můžeš klidně vzìt.

Nemyslìm, že by nám ten horský červ mohl být k užitku.“

Řezbář se radostně ušklìbl.

To by se mu hodilo, pomyslel si Tirîgon. Nepsal, protože ho deptalo, že

neslyšì nic povzbudivého. O jednu naději méně.

„Počkejme, co přinese čas. Dokud nebude vyžadovat moc pozornosti,

nebudeme z něho dělat umělecké dìlo,“ zakročil Sisaroth. „Co dělajì ti, kteřì

přežili konec Dsônu?“

Horogòn vzal napomenutì na vědomì a naznačil omluvnou úklonu.

„Děláme všechno možné, aby zase nabrali sìly. Někteřì z nich jsou hrozně

slabì a nemajì daleko do konečna. Karderijci jim uloupili jenom část magie.

Mojì přátelé léčitelé a já se snažìme pochopit pochody v alfském těle, jemuž

byly násilně odebrány vrozené sìly a schopnosti.“ Bezradně pokrčil rameny.

313

„Promiň, že nejsme rychlejšì, ale něco tak neslýchaného se dosud nikdy

nestalo.“

„Kolik je jich takhle postižených?“ zeptala se Firûsha.

„V současnosti dvaatřicet, ale jejich počet se může zmenšit. Pět jich již

zemřelo, a to i když se jim dostalo nejlepšì péče. Se zbytkem si nemusìme

dělat starosti.“

„Problémem,“ nadhodil Gàlaidon, „jsou zásoby. Nebyli jsme připraveni

na to, že budeme muset nakrmit tolik úst. Podle Tirîgonova rozkazu byli sice

okamžitě vysláni bojovnìci, aby přivezli nové dávky, ale do té doby budeme

muset vydávat všechno na přìděl.“ Aïsolonův bývalý zástupce se rychle vžil

do nové situace a stal se důležitou oporou trojčat. Bral svou funkci vážně,

zapracoval se do chodu řìše a vypadalo to, jako kdyby u nich strávil už

několik částì nekonečna.

„Jak probìhajì výslechy?“ vyptával se Sisaroth.

Tirîgon se přemohl, ale zapisoval si průběh jednánì pouze v heslech. To,

co děláme, mi připadá nesmyslné. Stěžì se nám podařì odvrátit konec.

Poslednì alfové z Dsôn Faïmonu bìdně zhynou ve Phondrasônu.

Gàlaidon přikývl. „Dosud jsme mohli ve třech stech osmdesáti přìpadech

vyloučit, že před sebou máme Karderijce. Jedenapadesát přìpadů je nejistých

a u osmi jsme objevili velký potenciál pro podezřenì, že dotyčnì patřì

k nepřátelům.“ Pohled mu zvážněl. „Pokud trojčata dovolì, abychom použili

násilì, proniknu k pravdě rychleji.“

Firûsha okamžitě odmìtla, než se jejì bratři stačili vyjádřit. „Budeš se jich

dále vyptávat a pátrat. Slovnì nátlak mìsto ran. Nemůžeme dopustit,

abychom zranili nebo zmrzačili nevinné jenom proto, že ze strachu nebo

ochromenìm nemohou nebo nechtějì odpovìdat. Pro mnohé z nich bylo to, co

prožili, tvrdou zkouškou. Potřebujì čas, aby se jejich rozum z toho utrpenì

vzpamatoval.“

Trpì tìm, že omylem zabila malého chlapce. Tirîgon se stejně jako

Sisaroth a Crotàgon snažil vymluvit jì pocit viny, ona však trvala na svém.

Nikdo Firûshu z ničeho nevinil, ani matka mrtvého chlapce. Všichni věděli,

že to byla nehoda, souběh nešťastných okolnostì. Bylo to něco jiného než

u Esmonäe.

Gàlaidon přikývl. „Z těch, co přežili a které jsme vyslechli, jsme přijali

dvě stovky do našeho vojska, ale protože nám chybì zbraně, považuji za

moudřejšì, abychom je drželi tady v pevnosti nebo jich využili jako zvědů.“

Vojsko, které neexistuje. Tirîgon si začal kreslit maličké obrázky.

Nejdřìve maloval abstraktnì vzory, než si všiml, že kreslì předměty, které

patřily jeho matce. Povzdechl si, poškrtal nákresy a odložil pero. Poslal jsem

za nì smrt. Jestli teď i Sisaroth někoho zabije, stejně jako sestra a já, budeme

jako vrazi na tomto mìstě plným právem.

314

„Co je s Carmondajem?“ nanesl Crotàgon. „Je to skutečně on?“

„Poslechneme si ho později, až skončìme poradu,“ oznámil Sisaroth

a vrhl na Tirîgona tázavý pohled. Jak se zdálo, neuniklo mu, že bratr ztratil

o poradu zájem. „Jakmile se vrátì bojovnìci s proviantem, dáme zajistit

všechny přìstupy. Trojité hlìdky u bran a trvalá pohotovost na prvnì hradbě.“

Gàlaidon vypadal překvapeně. „Počìtáš s tìm, že by Karderijci mohli

opětovat útok? Tak brzy?“

Tirîgon zvedl hlavu. „Počìtá s tìm, že sem připochoduje žadár, jakmile se

dovì, jakým způsobem jsme zìskali Veynův šperk a jazyk. Určitě nebude

jásat radostì nad tìm, že ztratil trojitou jeskyni.“ Dalšì úvahy si ponechal pro

sebe. Proti jeho magii nic nesvedeme. Ztráta Marandëi se nedá ničìm

nahradit.

Když chtěl Sisaroth sáhnout po poháru, všiml si, že je prázdný.

„V principu se nemáme čeho obávat. Nedal nám výslovný rozkaz, že máme

ušetřit okolì mìsta, kde ta stvůra žila. Požadoval po nás jazyk a šperk, a obojì

jsme mu přinesli. Ţadár byl spokojený a propustil nás, abychom se vrátili

domů.“

„Pak ale budeme rychle potřebovat dobré zbraně,“ odhadoval Gàlaidon.

„Podle všeho, co jsem o něm slyšel, nenì žadár pověstný velkomyslnostì.“

„Potřebujeme najìt cestu ven,“ opravil ho Crotàgon. „Jenom tak unikneme

jeho zvůli. Na to, abychom se s nìm pustili do boje, jsme špatně vyzbrojeni.“

Firûsha dala gestem najevo souhlas.

Mluvì, jako by věděli, kudy se z labyrintu dostat ven. Tirîgon udeřil pěstì

do stolu. „A kam?“ vykřikl. „Kam půjdeme?“

Ostatnì rozpačitě seděli na mìstě, nikdo nepromluvil.

„Tady to máte. Sami si odpovìdáte,“ řekl sklìčeně a ukázal na mapu,

zabìrajìcì všechny stěny, podlahu i strop. „Hledáme a hledáme, ale motáme

se v kruhu nebo nacházìme pokaždé jen novou chodbu, novou jeskyni, nový

svět, které musìme dobýt. Ale kde se schovávajì východy? Kudy se alfové,

kteřì sem v minulosti přicházeli, aby se osvědčili jako válečnìci, vraceli

zpátky do Dsônu?“

„Do Dsôn Faïmonu,“ upřesnil Gàlaidon. „Domnìvám se, že tam

Phondrasôn vypadá úplně jinak než tady nebo na mìstě, kudy sem přišel

podzemšťan. V Černé soutěsce.“ Pohlédl na Sisarotha. „Tak tomu přece

řìkal, že ano?“ Mladý alf přikývl. „Nezbývá nám nic jiného než…“

„Než co? “ přerušil ho Tirîgon vyzývavě. Sotva sem přišel, už se naparuje.

„Řìkám vám, že nad hlavami nikdy neuvidìme zářit měsìc a hvězdy.“

„Bratře!“ zapřìsahala ho Firûsha. „Neklesej na mysli. Musìme být oporou

našeho těžce zkoušeného národa.“

„Jsme tři mladì alfové. Náš úkol by mohl převzìt kdokoliv z těch, co

přežili.“ Tirîgon vyskočil a ukázal na Crotàgona. „Proč nenecháme jeho, aby

315

rozhodoval? Nebo Tossàlora? Mohl by vraždit dle libosti, probìt se řadami

nepřátel i našimi vlastnìmi a udělat z nás všech řezbářské výtvory, jimiž by

se těšil, dokud se tu neobjevì žadár a nerozseká ho na kusy.“ Zoufalstvìm mu

přeskakoval hlas, sevřel ruce v pěst. „Copak to nevidìte? To, na čem se

dohodneme a co rozhodneme, nehraje žádnou roli. Náš zánik je dávno

zpečetěn. Je přìmo směšné, že nesmrtelnì hovořì o zìtřku, který nikdy

nepřijde. Možná se ho dočkajì alfové v Tark Draanu, ale my ne.“

„V Tark Draanu už žádnì alfové nejsou,“ zazněl od dveřì do knihovny

znělý hlas. Všichni přìtomnì otočili hlavy a uviděli na prahu Carmondaje,

doprovázeného dvěma gardisty. „Vy jste poslednì.“

Sisaroth se nevěřìcně zasmál. „To se mi snažil namluvit už Tungdil. I to,

že už nežijì ani Nesmrtelnì.“ Gàlaidon a Crotàgon se dali do smìchu,

Tossàlor se k nim po chvìli rovněž připojil. „Podzemšťan dokonce nosì

zbraň, které řìká Krvežìznivec a jež prý kdysi byla mečem našeho vládce.“

Pokynul gardistům, aby nechali vypravěče přistoupit blìž. „Pojď sem

a objasni nám to.“

„Nebo nás pobav. To by můj bratr Tirîgon dost potřeboval,“ dodala

Firûsha.

U stolu zavládl tichý šum.

Tirîgon se zahleděl na slavného alfa, když kráčel ke stolu. Každý

samozřejmě věděl, o koho se jedná, když se řekne Carmondaj, slovutný mistr

obrazem i slovem, jehož lìčenì prvnìho taženì do Tark Draanu bylo známé

v celém Dsôn Faïmonu.

Carmondaj patřil k těm, kteřì se nevrátili, ale zůstali na druhé straně

Kamenného průsmyku, aby tam alfům vybudovali novou řìši. Než byl

kontakt s druhou stranou přetržen a podzemšťané dobyli průsmyk zpátky,

kolovaly dokonce jisté zvěsti, že on sám byl tìm, kdo navrhl v Tark Draanu

nový Dsôn nebo měl alespoň rozhodujìcì vliv na jeho podobu.

Ještě vìce špatných zpráv. Tirîgon by nejraději vyskočil a odešel pryč.

Pryč od všì té bìdy a viny, která ho všude pronásledovala. Už neexistuje

žádný bůh, který by se o alfy zasazoval. Ani Tion, ani Inàste a ani Bezectnì.

Má se stát našìm osudem, abychom zmizeli z povrchu země?

Carmondaj zůstal stát u stolu, pohledem přelétl všechny přìtomné. Dostal

nový, prostý oděv, a přesto v něm vypadal vznešeně a důstojně. Dlouhé

tmavohnědé vlasy mu spadaly na ramena. „Zdravìm vás,“ oslovil je vzletně.

„Nedokázal jsem déle čekat v cele a požádal jsem stráže, aby mě k vám

dovedly o něco dřìve a neobjevily se až ve chvìli, kdy mě sami zavoláte.“

Uklonil se. „Hovořìm pravdu a i ten podzemšťan mluvì pravdu.

V poslednìch částech nekonečna se v Tark Draanu přihodilo mnoho věcì.

Poslechněte si, co se událo a jak jste vzácnì.“

316

Ještě vìce mrtvých alfů, ještě vìce zoufalstvì. Tirîgon zpočátku naslouchal

zcela bez zájmu. Vypravěč však dosáhl toho, že se mu v duchu objevily před

očima nejtřpytivějšì i nejchmurnějšì obrazy. Nedokázal se ubránit kouzlu

jeho vyprávěnì.

Carmondaj hovořil o nesmìrných úspěšìch Nesmrtelných, o pronikánì

Mrtvé země, o zániku řìšì elfů, o kráse alfské řìše Dsôn Balsur, o eoîlovi,

o zoufalých bojìch se sjednoceným vojskem celého Tark Draanu, o konci

nové řìše alfů, o Kamenu zkoušky, který zničujìcì zářì vyhubil většinu óarců,

trolů, bestiì i alfů, o pokusu Nesmrtelných strhnout na sebe moc. A o jejich

smrti.

„Trpaslìk, který u vás ležì v nemocničnìm traktu, je největšì hrdina Tark

Draanu. Jemu vděčì lidé a elfové za záchranu. A on je ten, kdo spolu se

svými přáteli zabil Nesmrtelné. Zbraň, kterou nosì, v minulosti skutečně

patřila našemu vládci,“ zakončil Carmondaj svůj dech beroucì kaleidoskop

přìběhů. Požádal o trochu vody a Gàlaidon mu ji podal. „Vy a ti, co přežili

a nynì jsou u vás v pevnosti, jste poslednì alfové v Ishìm Voróo i v Tark

Draanu. Vašì povinnostì a úkolem je zajistit přežitì našeho národa.“

Tirîgon několikrát zamrkal, aby si svlažil suché oči. Musel jsem mu viset

na rtech. Neměl představu, kolik času uplynulo, ale podle hladu poznal, že

Carmondajovo vyprávěnì zabralo hodně dlouhou dobu.

„Jak je možné,“ nadechl se Sisaroth roztřeseně a zhluboka se nadechl, „že

ty jsi ten Kámen zkoušky přežil?“

Firûshiny tváře skropily slzy. „Jak ses sem dostal? A vyvedeš nás ven?“

Tak takhle to vypadá s Tark Draanem, zemì bez nestvůr. V Tirîgonově

hlavě to jen vřelo. Vypravěč mu vrátil vìru v budoucnost a pomohl přivést

k životu plán, který nemohl být odvážnějšì. Záměr, který se jim skvěle hodil.

Podìval se na Crotàgona, který opětoval jeho pohled. Bývalý vzbouřenec

sdìlel jeho myšlenky. V Tark Draanu nikdo nepočìtá s tìm, že se vrátìme.

Myslì si, že jsou po Kameni zkoušky a smrti Nesmrtelných v bezpečì, takže je

dokonale překvapìme. A navìc máme ve svých řadách jejich největšìho

hrdinu.

Přìmo viděl, jak vzniká nová řìše alfů, v ponuré kráse a s většì slávou než

kterýkoliv Dsôn před nì.

K tomu nebude potřebovat žádné bohy, kteřì by je opět nechali na

holičkách. Kteřì neochránili jeho matku a nechali otce zemřìt v sutinách.

Kteřì přenechali jeho národ napospas Karderijcům. My se staneme svými

vlastnìmi bohy!

„V okamžiku, kdy se rozzářil Kámen zkoušky a jeho pronikavý svit

přinesl zemi zkázu, která smetla alfy a sežehla je na popel, jsem byl hluboko

pod zemì. Ve štolách jedné řìše podzemšťanů, kde jsem byl na výzvědách.

To mě zachránilo před smrtì. Podařilo se mi zjistit, co se přihodilo, a tak

317

jsem se rozhodl, že po smrti Nesmrtelných odejdu ze Skryté země… z Tark

Draanu a budu hledat ty, co přežili v Ishìm Voróo. Když jsem putoval

v horách, spadl jsem do jedné prolákliny a ocitl se ve Phondrasônu.“ Ukázal

na Gàlaidona. „Potkali jsme se a společně dorazili až sem. Ale tu proláklinu

nedokážu znovu najìt.“

Gàlaidon, jenž měl ještě i teď zavázanou pravou ruku, nabìdl

Carmondajovi své mìsto. „To bylo velice dojemné, mistře slovem i obrazem.

Já se tomu zcela jistě nevyrovnám, ale pokusìm se povyprávět ti, co se stalo

v Dsônu.“

Ne, znovu ne. To už asi nesnesu. Tentokrát Tirîgon sevřel obě ruce v pěst.

Nitro mu rozežìrala vina na matčině smrti.

Čìm déle Gàlaidon hovořil, tìm vìce v něm rostlo přánì vrazit otcovu

přìteli dýku do srdce, aby zlikvidoval děsivou pravdu, kterou znal pouze on

sám. To, že Firûsha vedle něj vzlykala a rozplakala se, jenom zvyšovalo jeho

muka. Odsoudil jsem sourozence k vyhnanstvì a matku na smrt. Jak bych

někdy mohl tu vinu ze sebe smýt?

„Aïsolon a já jsme seděli ve strážnici. Právě v naprosté tajnosti poslal

všechny spiklence do vyhnanstvì, aby vás hledali, když se nám hora vzepřela

a smetla naše domy ze svých zad,“ skončil Gàlaidon. „Zasypala nás lavina,

já jsem s ostatnìmi bojoval s bestiemi, které se do Dsônu nahrnuly a spolu

s nimi se dostal sem do bezpečì. Proto nevìm, jestli váš otec ještě žije.

S jistotou to nemůžu ani předpokládat, ani vyloučit.“ Pro Gàlaidona bylo

velice těžké hovořit o těchto událostech. Podìval se na svůj obvaz. „Chtěl

bych dodat ještě jedno: Carmondaj mi mluvì z duše. Máme povinnost

přežìt.“

„Musìme vìc než jen přežìt,“ vyrazil Crotàgon nadšeně. „Vtrhneme do

Tark Draanu, který si myslì, že je svobodný a že je před námi v bezpečì.

Dokonale je zaskočìme a pomstìme Nesmrtelné.“ Nadšeně pohlédl do tvářì

u stolu. „Co na to řìkáte?“

Nikdo mu neodpověděl.

Musìm mu pomoct. Tirîgon se zvedl. „Máme snad strávit zbytek

nekonečna tìm, že se budeme snažit obstát před žadárem a sklánět před nìm

hlavy, dokud se mu neomrzìme? Ukažme Tark Draanu, že jeho pokus srazit

nás na kolena ztroskotal. Vymýtìme to elfské plémě. Jednou provždy!“

„Odvážil bych se vyjìt ven jenom tehdy, když budeme mìt bezpečný

průchod.“ Zdálo se, že Horogòn nenì zcela přesvědčen. „Máme mezi sebou

přìliš mnoho slabých alfů. A ty, u nichž si nejsme jistì, jestli to nejsou

Karderijci, bychom museli nechat tady.“

„Nebo zpracovat,“ nadhodil Tossàlor. „Měl bych pro ně využitì.“ Podìval

se na léčitele. „Prosìm, pochop mě správně. Samozřejmě přeju tvým

chráněncům jenom to nejlepšì, ale dej mi vědět, kdybys chtěl zbavit utrpenì

318

někoho, kdo je přìliš nemocný. Bylo by mi potěšenìm ujmout se tohoto

úkonu. Rád bych se pak ujal i jeho těla.“

Tirîgonovi se zdrženlivá reakce přìtomných přìliš nezamlouvala. Musìm

je nechat, aby na ně Carmondajova slova dostatečně zapůsobila, to teď

jasně vidìm. „Dobrá. Počkejme s tìmto rozhodnutìm.“

Firûsha vstala. „Půjdu s tebou,“ řekla Horogònovi. „Chtěl bych ty, co

přežili, potěšit pìsněmi z našì vlasti.“

„To by bylo od tebe ušlechtilé. Udělá jim to dobře na duši,“ opáčil léčitel.

Shromážděnì se váhavě rozcházelo, až v knihovně zůstali jen oba bratři.

Sisaroth se zvedl ze židle a zamyšleně přešel k mapě. „Všechna naše

práce,“ zamumlal. „Celé momenty nekonečna, které jsem strávil

s Tossàlorem prozkoumávánìm Phondrasônu, teď vypadajì jako…

promarněné.“

„I moje touha po dobývánì byla plýtvánìm. Nic nám nepřinesla, jenom

poplatky od barbarů.“ A ztrátu Esmonäe. Skutečným vládcem je tu ten

prokletý žadár. Tirîgon popošel k bratrovi. „Vidìm na tobě, že nad něčìm

uvažuješ.“

Sisaroth se pousmál. „Vytanulo mi na mysli, že k našemu návratu existujì

dva klìče, které nám odemknou vězenì jménem Phondrasôn,“ sdělil mu

výsledky svých úvah. „Jeden klìč, mimořádně živý, se nacházì tady.“ Vytasil

vrhacì dýku a mrštil jì, hrot se zabodl do mìsta na mapě označujìcì jeskyni,

v nìž sìdlil žadár. „Ţe by nám odemkl, považuji za čirý nesmysl. Já na jeho

sliby nedám.“

Takže je přece jen na mojì a Crotàgonově straně! Tirîgonovi se značně

ulevilo. „A ten druhý klìč?“

Sisaroth se zčásti obrátil k bratrovi. „Ležì v našì pevnosti a musìme ho

nutně opravit. Bez ohledu na to, co nás to bude stát.“ Poklepal mu na hruď.

„Myslìm, že nastal pravý čas.“ Potom se rychle protáhl kolem něj, popadl

z regálů dvě knihy a zmizel tajnými dveřmi ve stěně.

„K čemu nastal pravý čas?“ Tirîgon nic nechápal. Odkdy si libuje

v hádankách?

„Můžu s tebou na okamžik mluvit?“ řekl najednou těsně vedle něj

Gàlaidon. „Nenì to určeno pro oči a uši ostatnìch.“

Tirîgon se překvapeně otočil a uviděl, že zpoza jednoho regálu vycházì

sytràp. Copak vůbec neopustil mìstnost? „Zajisté.“ S narůstajìcìm údivem

sledoval, jak si Gàlaidon odmotává z pravé ruky obvaz. „Já nejsem dobrý

léčitel, pokud to měl být důvod, proč jsi chtěl se mnou mluvit.“

„Ne,“ odvětil sytràp chladně a kousek po kousku odstraňoval z ruky

roztřepený pruh látky.

Prsty, které se pod nì objevily, byly kupodivu bez jakéhokoliv zraněnì,

bez řezné rány, bez pohmožděnin. Mìsto toho se sytràpovi zaleskl na

319

ukazováčku podivný prsten z tionia a střìbra s kostnìmi intarsiemi a tmavě

fialovým kamenem.

Tirîgon si okamžitě uvědomil, koho má před sebou. Prsten tehdy v Dsônu

představoval poznávacì znak, umožňujìcì spojenì mezi zákaznìkem

a nájemným vrahem.

Gàlaidonova ruka spočinula na jìlci dýky. „Mám na mysli něco zcela

jiného.“

* * *

Phondrasôn

Sisaroth dokráčel do mìstnosti, v nìž uchovával lebku Bezectného,

a zapálil lampy. Potom odložil zbroj a vyměnil ji za tmavohnědou,

výšivkami zdobenou kněžskou róbu.

Protože věřil, že Firûsha by byla schopná artefakt znovu rozbìt, dobře ho

uschoval. Nikdo by lebku nenašel, pokud by ho neviděl, kam ji ukrývá.

Vystoupal na malý žebřìk, sáhl za volné obloženì stěny, které trhnutìm

odstranil, a vytáhl bedničku na světlo. Skokem se vrátil zpátky na zem.

Jak se ti dařì, Shëidogîsi? Otevřel skřìňku a s úctou vytáhl lebku ven.

Sisaroth artefakt považoval za Marandëin odkaz. Cîanai prohloubila

základnì znalosti mladého adepta na kněze. Navìc po jejì smrti neúnavně

studoval cîanainy poznámky o Bezectném, rituály a symboly, které se

musely použìt, aby si prosebnìk zìskal Shëidogîsovu přìzeň.

A přesto jsou všechny tyto vědomosti k ničemu, pokud se nepodařì nalákat

jeho ducha zpátky do lebky. Sisaroth se zadìval na opracované lebečnì kosti,

na nichž ulpěla Marandëina zaschlá krev a postupně se z nì sloupávala. Na

rozdìl od sestry neměl z černých, prázdných očnìch jamek strach. Proč jejì

oběť ničeho nedosáhla?

Tossàlorovo hlášenì mu vnuklo nápad. Nové pokusy o vyvolánì

Shëidogîsova ducha chtěl uskutečnit s pomocì alfů, jimž dle názoru léčitelů

nebylo možné zachránit život. Věřil, že záležì na množstvì darů: Shëidogîs

vyžadoval, aby mu bylo obětováno vìce krve, vìce sìly, až pak bude ochoten

se znovu ohlásit. Alespoň v to doufal.

V Marandëiných poznámkách se dočetl, že Bezectný konal zázraky.

A zázrakem by bylo, kdyby se podzemšťanovi vrátil rozum a on nás dovedl

do Tark Draanu. K tomu, aby mohli zapůsobit na trpaslìkův mozek, bylo

zapotřebì jistých přìprav, neboť jejich rasa měla pověst mimořádně

tvrdohlavých tvorů, kteřì se dali jen těžko ovlivnit.

Posadil se k psacìmu stolu a pohroužil se do poznámek.

320

Sisaroth měl v plánu vynutit si podzemšťanovo přátelstvì magickou

cestou. Cîanai si do knih zapsala recepty na lektvary, které měly za účel

změnit myšlenky a názory jiných živých tvorů. Natrvalo.

Ve spojenì s vhodnými runami vyřezanými do kůže, aby tak posìlil trvalé

účinky použitých kouzel, se bude podzemšťan od probuzenì až do konce

života považovat téměř za ztraceného bratra trojčat.

K tomu potřebuji Shëidogîse. Musì mi propůjčit moc, kterou předtìm

obdařil Marandëi. Sisaroth se přehraboval v ručně psaných poznámkách,

porovnával mezi sebou různé úseky, snažil se rozluštit i nečitelné stránky,

protože právě v nich se mohl ukrývat návod, který nutně potřeboval.

Svìce zaplápolaly v průvanu.

V úzkých komůrkách za zdmi paláce, v nichž občas pořádně táhlo, to

nebylo nic zvláštnìho.

Alf však měl najednou pocit, že ho někdo pozoruje…

Nebo si to jenom namlouvám? Sisaroth se zarazil a pomalu se otočil.

Krok za nìm stál Tossàlor, oděný do purpurově zbarveného hávu,

v obličeji mu pohrával chladný úsměv. Upìral pohled na lebku, v očìch měl

žádostivý, nadšený výraz.

Pro alfy z nejužšìho okruhu trojčat neplatil zákaz pohybovat se v tajných

chodbách, Sisaroth však považoval Tossàlorovo vniknutì do své komůrky

drzost a nepřìjemné vyrušenì. „Chtěl jsi se mnou mluvit?“

Tossàlor tajuplně potřásl hlavou, rty zůstaly zavřené.

„Hledáš některého z mých sourozenců?“

Opět odmìtavé kývnutì hlavou, zorničky se ani na okamžik neodvrátily od

relikvie.

Tossàlorovo chovánì připadalo Sisarothovi vìce než zvláštnì. „Potom tě

prosìm, aby ses vrátil do ateliéru a věnoval se svému vyřezávánì…“

„Od okamžiku, kdy jsem se ho směl dotknout a složit jej,“ zašeptal

Tossàlor blaženě, „mi nejde z mysli. Ta jeho struktura je přìmo… jedinečná!

Senzačnì! Úchvatná! Krásná. Nenì stvořený k tomu, aby stál zavřený

v komoře a byl určený jenom pro tvoje oči, Sisarothe.“

Tón umělcova hlasu Sisarotha varoval. Uvědomoval si, že se řezbář

dostal do stavu, v němž nebyl schopen jasně uvažovat. Je za tìm

Shëidogîsova moc, nebo jeho zvrácený mozek? „Musel jsem ho ukrýt před

sestrou, jinak by ho nejspìš znovu zničila.“

„Za to bych jì vyrval srdce z těla,“ odvětil Tossàlor bez váhánì. „Nikdo

mu nesmì nic udělat.“ Teprve teď se pohledem obrátil k alfovi. „Našel sis

pro něj dobrý úkryt. Já jsem ho nedokázal vypátrat, i když jsem cìtil

nezměrnou touhu.“

321

„Touhu?“ Sisaroth se obával, že lebka zmanipulovala umělcův rozum,

stejně jako to provedla s Firûshou − ale s naprosto opačným účinkem. Ta

relikvie ho hrozně přitahuje. Kolikrát tu už asi byl?

„Ano. Touhu.“ Tossàlor se přisunul blìž, nesměle natáhl ruku a něžně se

prsty dotkl lebky, pohladil lìstkové zlato a perly potažené jemným povlakem,

potom šťastně zavzdychal. Ruka zůstala tam, kde byla. „Marandëi mi

nedovolila, abych si ho půjčil. Nepomohlo žádné vyhrožovánì ani žebránì.“

„To ti nedovolìm ani já. Mohl by se poškodit.“ Umělcovo chovánì

vzbudilo v Sisarothovi nedůvěru a donutilo ho, aby si začal dávat pozor. Ona

mi o tom nic neřekla. Určitě nebrala jeho nadšenì vážně.

„Ale já bych mu přece nic neudělal,“ rozhořčoval se Tossàlor. „Bude mìt

svoje mìsto na jednom regále a bude se na mě dìvat, bude mě inspirovat

a stane se patronem mých nových děl. Na jeho počest použiju nejlepšì kosti

našeho národa a udělám mu z nich skřìňku. Shëidogîsovi se to bude lìbit.“

Pohladil hornì partii lebky, potom na ni položil prsty.

„Řekl jsem, že zůstane tady!“ Sisaroth ho popadl za zápěstì.

„Beze mě by z něho byly jenom střepy! Mám na to právo!“ Umělec

zlostně pohlédl na Sisarotha. „Dovol mi to. Prosìm.“

„Ne.“

„Musìš mi to dovolit! Vrátil jsem mu podobu a tvar! Volá mě k sobě!“

Sisaroth se zvedl, nepustil však Tossàlorovo zápěstì. „Tvoje chovánì

nemůžu déle akceptovat. Vìš, že moje slovo je tu zákonem.“

„Já jsem psanec, pro mě zákony neplatì,“ opáčil Tossàlor a upřel na něj

toužebný, naléhavý pohled. „Dej mi tu lebku! Poprosìm tě o to už jenom

jednou po…“ Rychle se kousl do rtů.

„Po dobrém? Ty mi vyhrožuješ? Kvůli tomuhle artefaktu?“ Sisaroth

zesìlil stisk zápěstì. „Jestli toho okamžitě nenecháš, zlomìm ti ruku a ty pak

už nikdy nic nevyřežeš. To by sis přál?“

„Za to by tě Crotàgon zabil, kdybych ho požádal,“ odsekl Tossàlor

jedovatě.

„A sám by kvůli té kletbě zemřel.“

„Stejně by to pro mě udělal. Mohlo by se ti přihodit nějaké neštěstì.

Pokud vìm, kletba nezahrnuje přìpady, kdy vlezeš do nějaké pasti.“

Prohnaný, všemi mastmi mazaný šìlenec! „Ty ho zneužìváš. Myslìš si, že

si toho nevšiml? Myslìš, že se mu to lìbì?“

Tossàlor se mu vysmál do obličeje. „A ty si myslìš, že mi na tom alfovi

záležì? V situacìch, jako je tahle, je docela užitečný.“ Podìval se dozadu za

Sisarotha a ušklìbl se. „Aha, tady seš. Zabij ho kvůli mně,“ nařìdil zdánlivě

do prázdna.

Proklatě! Sisaroth se v mžiku otočil, ruka sáhla po dýce a držela ji

připravenou bodnout.

322

Před nìm však nestál žádný Crotàgon.

Sisaroth mìsto toho utržil ránu do zad, po nìž za okamžik následovala

pálivá, žhavá bolest, která obrala jeho nohy o veškerou sìlu. Boky a stehna

mu zalévaly vlny horka. Zalapal po dechu, klesl na kolena a otočil se

k Tossàlorovi, který se otřásal smìchem.

„On mi na tu lest skutečně skočil.“ V ruce držel maličký řezbářský nůž,

který nepozorovaně vytáhl ze záhybů svého hávu. „Ty jsi mi pěkný válečnìk.

Měl bys pořád nosit zbroj. Kdybys ji měl na sobě, nemohl bych ti rozpárat

půlku zad.“ V druhé ruce držel lebku. „Kdybys mi ho dal, nic by se nestalo.

Lituji tvojì smrti, která ponese mé jméno, ale nemohl jsem jinak.“ Obrátil se

a chtěl odejìt.

„Počkej,“ poprosil ho Sisaroth a hlasitě zaúpěl. Takhle to nesmì skončit.

„Prosìm, aby moje smrt měla smysl. Obětuji svůj život Shëidogîsovi

a přivolám duši Bezectného zpátky k nám. Přìsahej, že od této chvìle budeš

jeho knězem právě ty. “

Tossàlor přemýšlel.

„Pospěš si,“ soukal ze sebe Sisaroth. Bolesti v zádech byly stále silnějšì,

ztrácel čìm dál vìc krve. „Vyprchává ze mě život. Bezectný nebude potěšen,

když dostane jenom polovinu životnì sìly svého kněze.“ Zavřel oči. „Většì

oběť mu nemůžu nabìdnout.“

„Nechť se tak stane. Shëidogîs bude mìt radost z toho, co všechno jsi

ochoten mu darovat.“ Sisaroth zaslechl šustot, když Tossàlor poklekl vedle

něj. „Co mám udělat?“

Sisaroth bleskurychle bodl, aniž by otevřel oči. Umělcův hlas mu

prozradil, kde ho musì jeho dýka zasáhnout.

Čepel s tupým zasvištěnìm prošla měkkou hmotou, která neskýtala skoro

žádný odpor, a Sisaroth zvedl vìčka. Bodl Tossàlora rovnou do hrudi. „Ty

musìš zemřìt pro Shëidogîse,“ zašeptal, v ústech ucìtil vlastnì krev.

Sisaroth vytrhl dýku, vzal umělci lebku a položil ji před přìval krve,

tryskajìcì z umělcova těla. To, že na sebe přivolal cîanainu kletbu, zcela

pozbylo na významu. Beztak umìral.

„Bezectný přijìmá tvou velkorysou oběť, Tossàlore.“ Sisaroth vyslovil

úslovì, které ho Marandëi naučila, zatìmco se stále vìce propadal do

bezvědomì. Rána, již utržil, byla přìliš vážná na to, aby přežil. Musel si

relikvii položit na hruď. Připadala mu těžšì než tisìc óarců.

Doufám, že mě Tirîgon najde dřìve než Firûsha. Bude vědět, co má

s lebkou udělat. Jeho největšì starostì nynì bylo, aby ho neobjevila sestra

a nezničila artefakt, až se do něj vrátì duše Bezectného. Potřebujì jeho moc,

aby dobyli Tark Draan.

323

Tossàlor s nesrozumitelným, chraptivým zvukem padl přìmo na něj,

z rány se vyřinulo ještě vìce krve, která se rozlila po lebce. Černé očnì jamky

se upřely na Sisarotha, potom se mu relikvie Bezectného odkutálela z hrudi.

Sisaroth ztratil vědomì.

* * *

Phondrasôn

Tirîgon zìral na prsten, třpytìcì se na Gàlaidonově prstu. Ten vrah! Je

možné, že se mi zjevuje právě tady?

V Dsônu vždy vyjednával s maskovaným alfem, který se prokazoval

Virssagònovým prstenem. Po dlouhém, opatrném pátránì se mu doneslo, jak

se může bez toho, aby vzbudil pozornost, setkat s placeným neznámým

nájemným vrahem. Pro obě strany bude lepšì, ujišťoval ho maskovaný alf

šeptem, když jeho obličej zůstane zahalený temnotou. V malém Dsônu by se

brzy znovu setkali. Nikdy bych si nemyslel, že to je právě on!

„Mým úkolem bylo splnit zadánì, které jsem od tebe obdržel,“ pronesl alf

lhostejně. „Zabránil jsem, aby vyšla na světlo pravda, jež se skrývá za

Sémaininou smrtì. Svědkové a zvědavci jsou mrtvì.“ Ruka výhružně

spočìvala na jìlci dýky. „Za to mi dlužìš odměnu.“

„Cože?“ Tirîgon měl pocit, jako by ho zavalil kus skály. Mìstnost se

s nìm zatočila, musel se posadit. „Ty jsi… zavraždil moji matku… a nynì

žádáš, abych ti za to…“

Světlovlasý alf pokrčil obočì, pohled jasně zelených očì se nezměnil.

„Držel jsem se toho, co mi bylo uloženo. Úkol zněl umlčet v Dsônu každého,

kdo by vynesl pravdu o tvém činu na světlo. Každého! To vedle tvých

koupených svědků zahrnovalo i alfy, kteřì se vydali po stopách toho, co se

ve skutečnosti přihodilo. Neobviňuj mě z toho, že jsem tě vzal za slovo,

Tirîgone. Věř mi, bylo mi lìto, že jsem musel Ranôrii zavraždit. Lituji i toho,

že jsem zabil tvého otce a jeho družku Cèlantru, i když si myslìm, že by oba

v té moréně stejně přišli o život. Ale jistota je jistota.“

On je… mrtvý? Taky zavražděný? Kvůli mému nesmyslně formulovanému

úkolu? Ve vzpomìnkách se mu vynořily výjevy z dětstvì, obrazy Aïsolona

a matčina tvář. Vzácné momenty plné tepla a lásky, plné dobrodružstvì

a pýchy. Tirîgon upřeně zìral na vraha. To je zlý sen. To, co vidìm a slyšìm, si

jenom namlouvám!

„Tvoje mlčenì může znamenat ledacos,“ prohodil Gàlaidon. „Pokud

přemýšlìš nad tìm, že bys mi zadal nějakou dalšì zakázku, prosìm, abys mi

nejdřìve vyplatil dlužnou odměnu, Tirîgone.“

„Dalšì…“ vykoktal Tirîgon chraptivě, selhal mu hlas.

324

„Inu, kdyby se mezi těmi, co přežili, našli nějacì dalšì pochybovači. Ve

Phondrasônu je však mnohem jednoduššì zamaskovat vraždy a odstranit

mrtvoly. Mohl bys to samozřejmě udělat i sám a ušetřit si tak vyplácenì

odměny. Rád si vymyslìm nějakou historku, kterou mi Aïsolon údajně

vyprávěl před smrtì. Můžu jeho jménem označit za vraha Sémainy jednoho

z těch, co tam zemřeli, a přišìt mu na vrub komplot proti Sisarothovi

a Firûshi. Pak se rychle na všechno zapomene.“

Tirîgon nedokázal stvořit kloudnou myšlenku. Nemohl dospět k žádnému

rozhodnutì, v hlavě se mu mìsily pocity viny se vzpomìnkami, s obrazy

z minulosti a možnými událostmi v budoucnosti. Nechal jsem zavraždit

vlastnìho otce i matku! Cìtil bolest na prsou, nemohl se pořádně nadechnout.

„Máš jiné plány?“ Gàlaidon pomalu ztrácel trpělivost, ruka pevněji

sevřela jìlec dýky. „Kdyby sis přál, aby zemřeli i tvoji sourozenci, vyřìdìm

tento úkol mìsto tebe. Rodinná krev se nedá tak snadno smýt z rukou.“

Vyzývavě natáhl dlaň. „Ale nejdřìve mou odměnu.“

„Nedostaneš ji,“ zašeptal Tirîgon.

„Jak prosìm?“

„Za to, žes ze mě a z mých sourozenců udělal sirotky, nic nedostaneš.“

Vrah se opovržlivě zasmál. „Je to snad pokus smýt ze sebe vinu? Řìkal

jsem ti, abys uvážil, jaké následky mohou z takového úkolu vyplynout.“

„Ale k nim nepatřila,“ vykřikl Tirîgon a vyskočil na nohy, „smrt mých

rodičů!“

„Nevyloučil jsi ji.“ Gàlaidon o dva kroky ucouvl. „Moje penìze. Nebo tě

zabiju a ani ti nebudu účtovat náklady!“

Musìm to udělat. To jim dlužìm. Tirîgon polkl a vytasil meč. „Nosìm tvoji

odměnu pořád u boku, vrahu.“

Gàlaidon se narovnal a vytáhl z úchytů na nohou nejdřìve jednu, pak

i druhou dýku. „Nemáš žádnou čest, mladý alfe. Jinak bys mi zaplatil a až

pak mě zabil.“ S těmito slovy kopl do židle, která stála u jeho pravé nohy,

a mrštil ji po Tirîgonovi.

Alf odrazil vykopnutý předmět chráničem předloktì a dostal ránu do

boku, která ho odhodila stranou. Zaznělo kovové cinknutì, následované

zvonivým zvukem, když na zem dopadla ulomená čepel. Vrahova dýka

ztroskotala na Tirîgonově zbroji. Podzemšťanova mistrovská práce mu

zachránila život.

Aniž by přesně věděl, kde se Gàlaidon nacházì, máchl Tirîgon mečem

kolem sebe, aby si udělal prostor, a přitom druhou rukou uchopil dýku.

Vrah couvl a zachránil se obrovským skokem na regál s knihami. Hned

pak do něj strčil, aby se zřìtil.

325

Na Tirîgona se snesla záplava knih. Uskočil stranou a těsně unikl těžkým

policìm, které se za nìm zřìtily na zem. Koutkem levého oka postřehl, jak se

protivnìk znovu vynořil, a zaklonil hlavu.

Mìhajìcì se ostřì o vlásek minulo jeho hrdlo, zato Tirîgon utržil kopanec

do břicha, který ho nadzvedl a odnesl dva kroky dozadu. S rachotem dopadl

na konferenčnì stůl.

„Nemůžeš se se mnou měřit.“ Vrah se okamžitě ocitl nad nìm, pevně mu

chytil ruku, aby ho Tirîgon nemohl bodnout dýkou, a hlavou ho udeřil do

nosu.

Alf začal ztrácet vědomì, před očima mu tančily třpytìcì se kruhy, do očì

mu vhrkly slzy a zastřely mu zrak. Ale na to, aby se vzdal, vůbec

nepomyslel. Instinktivně uhnul hlavou stranou.

Svištìcì dýka se zabořila do dřeva. Gàlaidon zaklel. „Děláš mi to těžšì než

tvůj otec!“

Tirîgonovi se podařilo zaklìnit kolena soupeři pod tělem a chtěl ho ze

sebe svalit.

Vrah obratnou otočkou odtlačil pokrčenou nohu stranou a znovu se na něj

vrhl − rovnou na Tirîgonův bleskurychle zvednutý meč. Soupeř se

setrvačnostì sám nabodl na nabroušený hrot meče, který mu zajel do těla asi

tak půl dlaně hluboko.

„Tvoje smrt,“ procedil alf chraplavě a chmurně, „má jméno Tirîgon!“

Kopl Gàlaidona, který odletěl několik kroků dozadu. Potom po něm mrštil

mečem, jako by to byl oštěp. Zbraň vraha probodla na stejném mìstě jako

předtìm, polovina čepele uvìzla v těle.

Tirîgon se odrazil od stolu a přešel ke Gàlaidonovi, jednou rukou ho

chytil za zátylek, druhou sevřel jìlec meče. „Tu máš svoji odměnu!“ Mocně

zarazil zbraň až po jìlec do těla a pak ho lhostejně odhodil jako zbytečný

krám.

Nechtěl se dìvat, jak vrah umìrá, a poslechnout si jeho poslednì slova.

Měl přìliš velký strach, že z vrahových úst uslyšì dalšì obviněnì.

Když si byl zcela jistý, že v Gàlaidonovi nezbyla ani kapka života, odtáhl

mrtvolu ke krbu a přenechal ji plamenům, aby ji sežehly k nepoznánì. Potom

přivolal stráže a ohlásil, že vypátral dalšìho Karderijce a zabil ho.

Neradostně si za svůj čin vyslechl slova chvály.

* * *

Phondrasôn

„Probuď se, Sisarothe!“

326

Uslyšel přátelský hlas a otevřel oči. Ležel v té samé mìstnosti, cìtil na

sobě tìhu Tossàlorovy mrtvoly a svalil ji ze sebe. S námahou se posadil.

Prvnì věc, kterou si uvědomil, bylo, že necìtì žádnou bolest.

Co se stalo? Sisaroth si osahal mìsto, kde mu čepel rozřìzla záda, cìtil na

prstech vlastnì vlhkou, teplou krev − ale nenahmatal ránu. Ať se snažil

sebevìc, žádné zraněnì tam nebylo. To udělal on? Jeho pohled padl na lebku,

která se vlhce třpytila.

„Přijal jsem oběť, kterou jsi mi přinesl,“ zaslechl tichý hlas. „To, že jsi

byl ochotný sám obětovat vlastnì život, na mě udělalo velký dojem.

Marandëi v tobě zvolila správného nástupce.“

Ani se tomu neodvážìm věřit. Sisaroth opatrně zvedl lebku. „Shëidogîsi?“

„Ano, to je mé jméno. Vrátil jsem se, abych ti pomohl a zavedl alfy do

Tark Draanu. Budou velebit Bezectné, budou se ke mně modlit a udělajì

z tebe nejmocnějšì postavu budoucì alfské řìše. Ty a tvoji sourozenci se

stanete bohy!“ zaševelil mu v hlavě hlas, zatìmco se prázdné očnì jamky

rozzářily tmavě rudou barvou. Perly a drahokamy se zatřpytily, jako by jim

vnitřnì oheň vdechl duši.

„Ty jsi… vyléčil moje rány!“ vykřikl Sisaroth udiveně.

„Poskytl jsem ti náznak své přìzně. To byl jen začátek, nic vìc,“ odvětil

Bezectný. „Budeme muset rychle a tvrdě pracovat na tom, aby ses dostal na

stejnou úroveň jako Marandëi. Máte ve Phondrasônu hodně nepřátel. Aby

tvůj národ přežil, potřebuje cîanoie, jako jsi ty. Jsi přece chytrý, mladý a máš

bystrý rozum. Snadno dokážeš sledovat mé pokyny a vysvětlenì. Marandëi

s tìm zpočátku mìvala potìže.“

„Jak to má…“

„Dávej pozor na můj hlas,“ zaslechl v myšlenkách.

Sisaroth poslouchal, čekal, poslouchal, čekal… „Pořád ještě nic

neslyšìm.“

Začalo to opakujìcìm se šepotem, který neustále nabìral na sìle a přerostl

v hlasitý řev, který alf nedokázal déle snášet. To je přìliš moc… přìliš

hlasité! Musel lebku odložit a přitiskl si ruce na uši − bez úspěchu.

Knihy v mìstnosti vyskočily z polic, stránky se samy od sebe začaly

obracet a způsobily průvan, který zhasl lampy. Ze stránek vyskočily třpytìcì

se věty, slova i pìsmena a pronikly Sisarothovi očima rovnou do hlavy.

Zhuštěné vědomosti mu duněly v hlavě, téměř ho připravily o rozum.

Tlak v hlavě narůstal, nesčetné stránky se nechtěly vměstnat dovnitř, tìsnily

se jedna přes druhou a tlačily mu na mozek.

Sisarothovi se z hrdla vydral hlasitý výkřik.

Potom bylo najednou po všem.

327

Dřepěl na zemi s rukama kolem hlavy, aby mu nepraskla, pak se pomalu

narovnal. V hlavě mu hučelo, svědily ho prsty a bylo mu horko. Horko, které

nebralo konce.

Ale cìtìm se… moc dobře. Sisaroth se zvedl ze země, zakrvácené šaty se

mu přilepily k tělu.

„Dal jsem ti ověřené znalosti, které si Marandëi zapsala. Jejì schopnosti

jsou nynì tvými. Pracuj na tom, aby sis osvojil dalšì, ale nejdřìve musìš

důkladně zvládnout to, co nynì znáš,“ pravila lebka. „Když mě budeš svìrat

v rukou, každé kouzlo se ti podařì.“

Sisaroth byl unesen, téměř pukal zvědavostì a štěstìm. Námaha se mi

vyplatila! Můžu… Pomyslel na svou učitelku, na sourozence a na

nadcházejìcì momenty nekonečna, které ho odškodnì za nesčetné chvìle

strádánì a utrpenì, jež během pobytu ve Phondrasônu zažil. Pozvedl holou

lebku. „Děkuji ti, Shëidogîsi!“

„Přijìmám tvůj dìk. Nynì si pospěš a začni zařizovat všechno, co tvůj

národ potřebuje, aby přežil, než vystoupì z hlubin a dočká se nového,

skvělého začátku.“

„To hned udělám!“ S lebkou v pravici vyšel alf z mìstnosti a zamìřil

k sourozencům, aby jim podal zprávu o nečekaném obratu.

Potom chtěl pospìchat za podzemšťanem.

Udělám z něho takového spojence, jakého svět ještě neviděl! Tark Draan

jej ani nás nedokáže zadržet.

To, že smrtelná kletba byla zrušena, si pro tuto chvìli ponechal pro sebe.

328

3. KNIHA

DOBYVATELÉ

329

Tak se stalo, že Mladì bohové

zìskali pomoc, a to hned ve vìcero podobách.

Shëidogîs, Bezectný, učil Sisarotha

magickému uměnì a školil ho.

Alf ve všì tajnosti obětoval lebce

zatoulané alfy, které vypátral v jeskynìch.

Jeho moc vzkvétala.

A touto mocì stvořil věrného přìtele i z podzemšťana,

jehož národ patřì ke smrtelným nepřátelům všech alfů.

Vyryl spìcìmu do kůže magické runy,

obestřel ho kouzly a podával mu lektvary,

jež podzemšťana zásadně změnily.

Když se podzemšťan zvedl z lože, považoval trojčata za přátele

a uvěřil vylhané historce, kterou mu navyprávěla.

Alfové ho od té chvìle nazývali Balodil a on se postavil na stranu alfů.

Balodil v kovárně nevěděl, co je únava.

Vyzbrojil alfy nejlepšìmi zbraněmi a zbrojemi,

takže se nemuseli obávat žádných nepřátel,

kteřì se jim postavì v boji.

Učili podzemšťana jazyku alfů

a ukázali mu magii,

již použìvajì cîanoiové,

aby byly zbroje ještě odolnějšì.

Balodil vytvořil spojenìm kovářského uměnì a magie

nejlepšì a nejsilnějšì zbroje.

Ţádná z nich se však nevyrovnala té,

kterou vykoval pro žadára

a již považoval za svou.

Mladì bohové neúnavně pracovali na tom,

jak odvést alfy do Tark Draanu.

Vysìlali zvědy,

přestali se starat o dobývánì dalšìch územì,

nezajìmaly je žadárovy rozkazy,

ale veškerou svou pozornost upřeli

na útěk z Phondrasônu.

330

Jenže aniž by si to přáli,

dodali svým chovánìm odvahu národům,

které se chtěly žadárovi postavit.

Reptánì nespokojenců

se rozléhalo Phondrasônem čìm dál hlasitěji.

Vypukla bouře,

vzepřela se žadárovým čtyřem věžìm,

odhodlaná rozkolìsat je a smést.

Firûsha, Sisaroth a Tirîgon

měli moc, kterou však nevyužili

a již ani nechtěli. Nezajìmala je válka,

která kolem nich zuřila.

Potom přišel jeden moment nekonečna,

který všechno změnil.

z eposu „Mladì bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

331

I.

Jen tomu, kdo je skutečně mrtvý,

se dostalo privilegia vědět,

jaké to je

zemřít.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

332

Phondrasôn

Firûsha stála u okna a pozorovala vlny, které vytvořilo tekuté sklo. Jsou

jedinečné a nádherné!

Se šplouchánìm narážely na mohutné mostnì pilìře, na nichž se v hornì

části vytvořil průsvitný povlak připomìnajìcì led nebo cukrovou polevu.

Sisaroth věřil, že se mu podařil zázrak přivést duši Bezectného zpátky do

lebky a znovu obnovit původnì stav v jeskyni. Stal se Shëidogîsovým

cîanoiem, sloužil a rozkazoval prastarému božstvu, které se zjevilo v té

odporné lebce.

Neváhala bych ani jediné nadechnutì a hned bych tu relikvii zase rozbila.

Ponechávala si tyto myšlenky pro sebe, zejména před bratry. Ani teď

nevěřila, že ten, kdo jim pomáhá, je jeden z Bezectných. Je to démon, děsivá

moc, již jsem pocìtila na vlastnì kůži. Obávala se, že se Shëidogîs nebo

prostě ten, kdo se v lebce skrývá, obrátì proti nì. V nějakém důležitém

okamžiku. V bitvě.

Firûsha tušila, že Sisaroth přinášì lebce oběti, a vůbec se jì to nelìbilo.

Naproti tomu Tirîgon tuto skutečnost přijal, protože v nì spatřoval předevšìm

výhody. Před nevýhodami zavìral oči. To jeho taktické myšlenì.

Jediný spojenec, kterého v paláci měla, byl Crotàgon. Smrt jeho tajné

lásky Tossàlora z něho udělala nesmiřitelného nepřìtele Bezectného.

Válečnìk věřil Sisarothovu lìčenì vražedného sporu o lebku, který se mezi

oběma alfy v mìstnosti rozhořel.

Crotàgon poté s kamenným výrazem ve tváři potvrdil, že si povšiml, jak

se Tossàlor změnil od okamžiku, kdy lebku slepil a pomohl jì k nové kráse.

Padlo i slovo posedlost.

Crotàgon následně požadoval, aby byl artefakt zničen, ale Sisaroth

s Tirîgonem jeho žádost zamìtli. Jeden z osobnìch, druhý ze strategických

důvodů. Na tom se nic nezměnilo.

Firûsha byla okouzlena pohledem na šplouchajìcì, narudlé a žluté vlny,

zároveň ji to i inspirovalo.

Pozvedla hlas a spontánně zazpìvala pìseň, k nìž vytvořila náhodné řádky

textu, které jì v tu chvìli vytanuly na mysli. Byla to óda na skleněné jezero,

jehož krása a nebezpečnost se navzájem prolìnaly. Stačil nejmenšì dotek,

abyste přišli o prst, končetinu nebo o život. Když se tělo dostalo do kontaktu

se žhavou tekutinou, nic z něho nezbylo. Přesto Firûshu dráždila představa,

jaké by to bylo, kdyby se v něm mohla vykoupat.

Pìseň byla u konce. Jejì myšlenky ne.

Jaký je to pocit, když vás omývá hebké sklo? Jaký tvor by toho byl

schopen? Já bych mu to hrozně záviděla! Opřela se o rám okna a užìvala si

tepla, které k nì proudilo do pokoje.

333

Někdo zaklepal.

„Dále.“

Dovnitř vstoupil Crotàgon, oděný pouze v lehkých šatech. Uklonil se, pak

k nì popošel blìž. „Je zase čas.“ V podlouhlém pytli nesl dřevěné meče.

Firûsha na něho udiveně pohlédla. „Už teď?“

„Stráže jsou rozdělené, zvědové se dosud nevrátili a brány jsou od doby,

kdy je Sisaroth zajistil magickou pojistkou, opět nedobytné. Co se tedy má

dìt?“ vysvětloval válečnìk, proč přišel tak brzy. Položil pytel na stůl,

rozvázal šňůrku a cvičné zbraně vytřásl. Dvě z nich vzal a hodil Firûshi, sám

si nechal jenom jednu. „Vìm, že už dalšì výcvik nepotřebuješ. Jsi

přinejmenšìm stejně dobrá jako já a mnohem, mnohem obratnějšì,“

poznamenal. „Teď už jde jenom o mě.“ Protáhl si svaly. „Rád se měřìm

s lepšìmi.“

Firûsha se musela dát do smìchu. „Ty mi lichotìš.“

„Ne, to rozhodně ne. Naposled jsi v souboji porazila Tirîgona. Nanejvýš

Sisaroth by ti tak ještě byl rovnocenným protivnìkem, ale ten bohužel trávì

všechny momenty nekonečna tìm, že se stará o lebku a na meč nemá ani

pomyšlenì.“ Zamìřil do středu mìstnosti a čekal na ni. „Vyzvi mě, Firûsho.“

Alfka měla na sobě pouze lehký oděv. Každá z jeho ran ji pořádně zabolì,

mohla by jì i zlomit kost. Ať žije výzva. Ušklìbla se. „Uvidìme, jak často tě

zasáhnu, můj milý Crotàgone.“ Firûshino tělo se napnulo, připravila se na

souboj.

Ode dveřì zaznělo tlumené odkašlánì, které ji přerušilo v přìpravách

k útoku.

Firûsha s Crotàgonem pohlédli ke vchodu, kde čekal Balodil.

„Cvičný souboj?“ Podzemšťan nesl dřevěnou bedýnku, za nìm stála

gardistka, která vlekla nesmìrně dlouhý meč. „Tak to přicházìm právě vhod,“

prohodil v dobré náladě a vešel dovnitř.

Vypadalo to, že k nim Balodil přišel rovnou z kovárny. Měl na sobě

kalhoty, na nichž bylo plno propálených mìst, a pod nimi vysoké boty. Tělo

mu zahalovala pouze kožená zástěra, která vypadala stejně opotřebovaně

jako kalhoty. Prázdná očnì jamka byla zakrytá zdobenou klapkou z ryzìho

zlata, kterou tenoučké plátky ušlechtilého kovu spojily s tkánì tak pevně, že

nepotřeboval žádný rušivý pásek.

„Ty jsi vždycky vìtán, Balodile,“ pronesla Firûsha, aniž by si to opravdu

myslela. Krátce se podìvala na Crotàgona, na němž bylo jasně vidět, jak se

mu toto vyrušenì nelìbì. Oba sdìleli obavy, že se podzemšťanovi v jednom

nečekaném momentu vrátì rozum a lektvary, kouzla i vytetované runy ztratì

účinek. Proto v něm stále budili dojem, že ho považujì za přìtele, ale ve

skutečnosti mu přìliš nedůvěřovali.

334

Když se pohyboval v jejich blìzkosti, vždycky si na něho dávali dobrý

pozor. Kdyby se znovu vynořilo jeho staré já, které slyšelo na jméno

Tungdil, a kdyby pochopilo, co mu Sisaroth provedl, podzemšťan by se

nepochybně přìšerně rozzuřil. Při tom, jak je silný, by to mělo hrůzostrašné

následky.

Balodil přikročil blìž a položil přinesenou bedničku na podlahu.

„Přepracoval jsem je,“ oznámil pyšně. Dlouhá jizva v obličeji a na hlavě

byla zřetelně vidět. Zahojila se, ale jak Horogòn s lìtostì přiznal, už se jì

nikdy nezbavì.

„Moje zbroj?“ nynì se Firûsha opravdu zaradovala. „Ach, to je báječné!

A to jsi stihl při všì té práci, kterou máš v kovárně!“

„Krátil jsem si čas, když jsem čekal, jestli mě nezavolá nějaký národ,

abych mu šel na pomoc. Samozřejmě jménem Mladých bohů, ale přesto

v naprosté tajnosti, ať nevyprovokuju žadára.“ Mlaskl a sklonil hnědou

hlavu. „Je mi ctì sloužit vám třem, a zároveň vás smět nazývat přáteli.“

Podzemšťan otevřel vìko bedničky.

Mladì bohové. Firûsha viděla symboly, které měl Balodil vyryté do kůže

a které se hrou svalů daly do pohybu a ožily. Sisaroth s Tirîgonem odvedli

pozoruhodnou práci a vyryli do podzemšťanovy hlavy výjevy a runy, jež ho

budou provázet do konce života. „Ten meč je taky pro mě?“

„Přesně tak,“ odpověděl Balodil a vyjmul části zbroje zabalené do kusů

látky. Opatrně je položil na stůl. „Výsledná podoba odpovìdá prvnìmu

návrhu, jenom je lìp vyvážená. Hrot je několikrát vytvrzený, nezlomì se,

nepraskne ani se neotupì.“ Narovnal se a kývnutìm k sobě přivolal gardistku.

„Má dlouhou křìžovou záštitu a dìky nì můžeš meč použìt, jako když skáčeš

do výšky. Já vìm, že vy alfové jìm prostě nebušìte jako barbaři, ale že v boji

rádi využìváte svoji obratnost.“ Poklepal na ocel. „S tìm by to mělo jìt ještě

lépe. A dávej pozor na konce záštity: jsou vybroušené.“

Firûsha vzala gardistce meč z rukou, ustoupila kousek dozadu

a několikrát zbranì máchla. Je perfektnì! „Ty jsi opravdový mistr oceli!“

vylétlo jì z úst. „Připadá mi to… jako by to byla moje prodloužená ruka.“

Podala meč Crotàgonovi, který pochvalně přikývl. „Vynikajìcì práce!“

„Mám radost, když tě vidìm šťastnou,“ odvětil Balodil s úsměvem

a rozbalil látky zakrývajìcì jednotlivé části zbroje.

Alfka si zbroj pozorně prohlédla. „Opravdu nám tak řìkajì? Mladì

bohové?“ Náš rychlý vzestup se nebude žadárovi lìbit. Myslìm si, že nechce,

abychom vypadali mocnějšì než on sám.

Balodil přikývl a ještě jednou přeleštil jednotlivé části zbroje, potom

průvodkyni nařìdil, aby přišla blìž a pomohla Firûshi navléct si zbroj. Na

prvnì pohled vypadala, jako by byla vyrobená z lesklé černé kůže. „Mnozì

vám tak řìkajì. Vy vzdorujete, zásobujete povstalce zbraněmi a… inu… tu

335

a tam je možné najìt v tom davu i mě, jak se snažìm obrat žadára o pár

spojenců. Samozřejmě vašìm jménem.“

„Tvoje nenávist k žadárovi nesmì vést k tomu, aby vyrazil proti nám,“

ozval se Crotàgon. „Máme sice Sisarothovu moc, která nám skýtá jistou

výhodu…“

„Já bych nikdy neudělal nic, co by mohlo ohrozit mé přátele,“ skočil mu

Balodil ostře do řeči.

Kolem klapky na oku se mu najednou objevily černé, tenoučké žilky

a jako pavučina mu pokryly celý vrásčitý obličej. Připomìnaly alfské linky

vzteku. To jsou účinky lektvarů a rituálu, které majì na svědomì moji bratři.

Podzemšťan se nadechl a přitiskl si dlaň ke klapce, čárky zmizely.

Stal se z něho polovičnì alf. Firûsha opět uchopila meč.

„Ţadár nemá žádné důkazy,“ pronesl pak Balodil klidněji a spustil ruku.

„Zbraně mohli vzbouřenci dostat odevšad.“

„Opatřené alfskými runami?“ Crotàgon nepůsobil spokojeným dojmem.

„Donesou se k němu řeči, že pocházejì z jednoho zaniklého alfského

městečka,“ odvětil Balodil a ještě vìce se uvolnil. „Bylo jich tu během

poslednìch cyklů hned několik.“

Musìme želet smrti přìliš mnoha mrtvých. A ze všech nejvìc otce a matky.

Pichlavá poznámka Firûshu zabolela, zatìmco se s pomocì gardistky soukala

do zbroje.

Balodil pomáhal, když bylo zapotřebì, pozorně ji při navlékánì zbroje

sledoval a zdálo se, že upìrá pozornost na přìpadná slabá mìsta.

„Je úzká,“ řekla Firûsha. „Moc úzká.“ Zbroj jì sice umožňovala dýchat,

přesto ji tìsnila na prsou jako šněrovačka.

„Záměrně jsem ji udělal úzkou a bez vyčnìvajìcìch lìmců nebo chráničů

ramen. To má předejìt tomu, abys někde uvìzla a nemohla se tak pružně

pohybovat,“ vysvětlil podzemšťan. „Ostatnì před sebou neuvidì hezkou

alfku, ale hrozivou válečnici. Přesto tvoji nepřátelé obdivem zatajì dech, až

tě spatřì.“ Balodil se rozhlédl a objevil v mìstnosti velké zrcadlo. „Počkej.“

Přešel k zrcadlu a postavil ho před Firûshu. „Sama se podìvej, abys věděla,

co tìm myslìm.“

Musela s podzemšťanem souhlasit. Plná zbroj zdůrazňovala jejì štìhlou

postavu, aniž by působila dráždivě. Alfské rytiny a intarsie odváděly pohledy

nahoru k jejìmu obličeji. Tmavá směs tionia a oceli vyzdvihovala jejì

souměrné rysy a obličej lemovaný dlouhými černými vlasy. Modré oči

přìmo zářily.

Crotàgon nalezl slova obdivu. „Každý tvor mužského pohlavì, který toužì

po ženě, při pohledu na tebe hned podlehne.“

Firûsha uchopila zbrusu nový meč a zadìvala se na sebe v zrcadlové

ploše, otáčela se ze strany na stranu. „A přijme z mých rukou smrt,“

336

prohodila spokojeně. Ve zbroji, která byla mnohem lehčì, než čekala, se

cìtila velice dobře. Podél páteře se táhl dodatečný železný hřeben, který ji tak

lépe chránil.

Balodil vylovil z bedny dvě dýky s dvojitými čepelemi a připevnil je

k sotva postřehnutelným úchytům na chráničìch stehen. „S tìm by měla být

tvoje zbroj perfektnì.“

Jako poslednì vytáhl z bedny rovněž dva železné kotoučky, velké jako

talìřky, jejichž vybroušené okraje se jasně třpytily. Bez velké námahy je

vtiskl do škvìr v kovových chráničìch pažì.

„Tvůj bratr mě požádal, abych ti vyrobil vrhacì kotouče, tak jsem nějaké

vymyslel. Budeš s tìm muset cvičit, ale zacházì se s nimi snadněji než

s dýkami. Majì výborné letové vlastnosti a dìky své váze i značnou

průraznost.“ Zbraně s kliknutìm zapadly na mìsto. Podzemšťan od nì

odstoupil, ve tváři se mu zračil obdiv. „Ano,“ prohodil nakonec po chvìli

spokojeně, „tak vypadá Mladá bohyně!“

„Se smrtonosným mečem a grandióznìm hlasem má hned dvě obrovské

zbraně,“ dodal Crotàgon. „Jsi velice půvabná, každý by před tebou poklekl.“

Firûsha se sama sobě také lìbila. Existujì horšì tituly než Mladá bohyně.

„Ţadár by z tebe měl strach,“ souhlasila gardistka. „Národy Phondrasônu

by tě následovaly do každé bitvy, bez ohledu na to, že by jim hrozila jistá

smrt.“

Balodil se tiše zasmál. „Ani nevìte, jakou má pravdu. A to se můj bývalý

mistr trojčat bál hned od začátku.“

Firûsha zasunula dlouhý meč do úchytu na zádech. „Proč by se nás měl

bát? Tenkrát jednal s mými bratry jako s prosebnìky, jako s vazaly, kteřì za

nic nestojì.“

Tentokrát projevil úžas Balodil. „Myslel jsem, že jsme o tom již mluvili,

nebo ne?“ Dotkl se jizvy na čele. „Nebo jsem si jenom namlouval, že jsme

o tom hovořili?“

Firûsha si vyměnila pohled s Crotàgonem, potom poslala gardistku ven.

„Ne, můj milý Balodile. O ničem takovém jsme nikdy nemluvili. Tvůj rozum

pořád ještě trpì tìm, jak se tě žadár pokusil zavraždit.“ Navlékla si železné

rukavice, které byly na pohled křehké a nepřìliš povedené.

I toto podzemšťanovo dìlo se k nì mazlivě přitisklo, přilnulo k prstům,

hřbetu ruky a k zápěstì jako druhá kůže. Na kloubech a prvnìch segmentech

byly maličké výčnělky, z nichž se až na druhý pohled vyklubala droboučká

ostřì. Úder pěstì by hned na několika mìstech pořezal nechráněný obličej

nebo jiné mìsto na těle. To je báječné!

Podzemšťan zabručel. „Ten prokletý bastard! Vezmu mu svoji zbroj

a zabiju ho! Mám k tomu nejeden důvod. Potom se staneme zdejšìmi

vládci.“ Pravé oko se zahledělo na jezero.

337

Firûsha viděla, jak se jeho oko měnì. Vytratila se z něho hnědá barva,

mìsto nì ho protkaly zelené kruhy, které hned poté vytlačily tmavě žluté

skvrny. Až pak se znovu prosadila původnì hnědá barva. Podzemšťanova

vnitřnì proměna pokračuje a bude trvat tak dlouho, dokud bude popìjet

lektvary, které mu Sisaroth připravil. Jako lék. „Balodile,“ poprosila ho tiše.

„Proč se nás žadár bojì?“

Podzemšťan nadále měl ve tváři zamyšlený výraz. „Zazpìvala bys mi

nějakou hezkou pìseň?“ zašeptal a pravá ruka se mu najednou roztřásla.

„Cìtìm hrozné bolesti, ale tvůj hlas je dokáže zmìrnit. Tvoje melodie

uklidňujì mého zraněného ducha.“

Firûsha potlačila soucit a lìtost, kterou k podzemšťanovi pocìtila.

Zachránili mu život. Může být rád, že dýchá. Udělala mu radost a znovu

zopakovala pìseň o skleněném jezeře.

Když dozněl poslednì tón, Balodil se s povzdechem narovnal. „Občas,“

prohodil tiše, „mìvám zvláštnì pocity. Jako by ve mně sìdlily dvě bytosti.

Jedna chce, abych vás opustil, považoval vás za nepřátele, a ta druhá… ta

druhá je mnohem silnějšì. Vìm, že jste moji přátelé. Moje rodina. Mì

spolubojovnìci, s nimiž po boku bych kdykoliv vytáhl do boje. Proti všemu,

proti všem.“ Podìval se na Firûshu. „Tvůj hlas ten vnitřnì boj pokaždé

ukončì a dodává mi jistotu, že jsem ve správných rukou. Na správném

mìstě.“ Slabě se pousmál. „Děkuju ti za to, Firûsho.“

Alfka přikývla, aby nemusela nic řìct a usvědčit se ze lži.

Balodil se vyhoupl na okennì parapet. Zdálo se, že mu pohled na skleněné

jezero učaroval. „Ţadár vì o jednom proroctvì, které se vás týká,“ dal se do

řeči. „Proto vás navnadil přìslibem, že až mu prokážete požadované služby,

ukáže vám východ z Phondrasônu. Potřebuje, abyste tu byli a abyste na něm

byli závislì.“

Firûshi se rozšìřily oči. „To proroctvì… co se v něm řìká?“

Podzemšťan si třel jizvu. „Na všechno si už nevzpomenu. Svého času žil

ve Phondrasônu věštec, jehož proroctvì pokaždé odpovìdala pravdě. Tu

a tam si museli jeho předpovědi teprve správně vyložit, ale co prohlásil, to se

také stalo. Ten věštec pravil, že přijdou tři, mladì prožitými cykly, ale přesto

mocnì, a budou mìt jednoho věrného spojence. Ti tři,“ pohlédl na Firûshu,

„dosáhnou něčeho, co nikdo jiný nedokázal a nedokáže. Dokonce ani žadár.

Tak znì proroctvì.“

To může znamenat všechno možné. Firûsha byla zklamaná. Přála si

jednoznačnějšì výrok. „Takhle tedy znì,“ pronesla sklesle. „To je všechno?“

„To je všechno?“ Balodil se tiše, chmurně zasmál. „Ţadár je to

nejmocnějšì, co ve Phondrasônu existuje. Nikdo ho nezadržì, nikdo ho

nemůže porazit.“ Ve tváři se mu objevil nadšený výraz. „Copak nechápeš?

Proroctvì by se dalo vyložit tak, že se vám ho podařì svrhnout.“

338

Firûshi přejela po zádech vlna horka.

„Proto jim řìkajì Mladì bohové? “ Crotàgona nakazilo podzemšťanovo

nadšenì.

„Samozřejmě. Ţadár držel to proroctvì dlouho pod pokličkou. Ale já jsem

se v bojìch postaral o to, aby se rozšìřilo,“ doznal Balodil se šibalským

úsměvem.

„Nebylo by pro žadára lepšì, kdyby nás zabil?“ Firûsha přešla ke stolu

a nalila si z karafy do poháru něco na pitì. „Od té doby, co jsme sem přišli,

jsme pro něho a jeho moc trvalou hrozbou.“

Podzemšťan odmìtavě potřásl hlavou. „Vy jste ale pro něho také

důležitým nástrojem. To proroctvì se dá stejně dobře chápat i tak, že on

s vašì pomocì dosáhne jakéhokoliv cìle, i takového, jaký by mu bez nì

připadal nemožný.“

„Neřìkals, že on je ze všech nejmocnějšì?“ Crotàgon si vzal pohár s pitìm,

který mu Firûsha nabìdla, také Balodil dostal jeden.

„On je nejmocnějšì instancì v této části Phondrasônu a hrozně rád o sobě

tvrdì, že mu všechno patřì.“ Podzemšťan ukázal na mapy na stěnách, na

stropě a na podlaze. „Tirîgon se Sisarothem pronikli daleko, ale stejně to je

jako…“ Rozhlédl se a položil dlaň na stůl. „ To je to, co jste prozkoumali, ale

zbytek povrchu stolu je vám zcela neznámý. Ani žadár nezná všechno.

Zdaleka ne všechno.“ Znovu si promnul jizvu. „Vyprávěl jsem vám

o obchodech, do kterých se pouštì?“

Alfové odmìtavě potřásli hlavami.

„Má zájem na tom, aby ve Phondrasônu nikdy nezavládl mìr, dokud se

nestane vládcem všech a všeho. Protože dodává zbraně každé bojujìcì straně.

Poskytuje jim zbraně i vojáky. Z nějakého důvodu ke mně to jeho zkažené

srdce přilnulo, proto mě naučil nové techniky, ukázal mi uměnì, jak vykovat

runy, aniž bych vládl magiì jako nějaký cîanoi,“ vyprávěl a znovu se podìval

ven na rudě žhnoucì jezero. „Viděl jsem, jak vyjednával s bestiemi, které

přišly z mìst ležìcìch daleko od těch, které Sisaroth s Tirîgonem zmapovali.

Ţadár s nimi obchoduje, zásobuje je zbraněmi a zbrojemi pro jejich vojáky,

někdy jsou ty věci kvalitnì, jindy horšì, tak aby žádný z nich nezìskal

jednoznačnou převahu. Ale on se nikdy nechtěl postavit do čela něčìho

vojska. Brzy mi začal důvěřovat a vysìlal mě, abych s nimi jeho jménem

vyjednával. Tak jsem se dostal i k vám, jestli si na to ještě pamatuješ.“

Pohlédl na Firûshu.

„Vzdávám dìky momentu, kdy jsme tě našli,“ řekla alfka a tentokrát úplně

nelhala. A budu velebit moment, kdy se tě budeme moct zbavit.

„Ani já si neumìm představit nic lepšìho. Bohužel mi chybějì přesné

vzpomìnky na mnohá z našich společných dobrodružstvì, o nichž mi tvì

bratři vyprávěli.“ Balodil toho očividně litoval. „Tak jako tak: já jsem žadára

339

potajì podváděl. Protože on nechtěl sloužit jako vojevůdce, dělal jsem ho

přìležitostně já. Jako ho nynì dělám pro vás. Aniž by si toho všiml, vytvořil

jsem si vlastnì řìši, abych se ho mohl ve vhodném okamžiku zbavit

a skoncovat s nìm. Znám mnohá z jeho tajemstvì.“ Svraštil čelo. „Je to

opravdu to, co jsem chtěl? Nebo…“ Pohled opět působil zamyšleně.

„Promiňte, občas jsem ze všeho zmatený a myslìm na podzemšťany, jejichž

obličeje mi nic neřìkajì.“

Firûsha doprovodila jeho vysvětlenì přátelským úsměvem. V hlavě se ti

potuluje duch starého Tungdila. „Pokračuj.“

„Poslouchaly mě tisìce vojáků, ale zároveň jsem narušoval žadárovy

obchody. Pak přišel okamžik, kdy jsem vykoval svou mistrovskou zbroj

a rozhodl se, že se potajì vytratìm do…“ Zase se zarazil, jako by nevěděl co

dál.

„Ale on si na tebe počìhal, myslel si, že jsi mrtvý, a ukradl ti zbroj,“

doplnila ho Firûsha. Předsevzala si, že musì Sisarothovi připomenout, aby

mu vařil silnějšì lektvary. Jakmile by se z podzemšťana vyloupl starý

Tungdil, nemohli by ho déle využìvat. Dotkla se zbroje. V neposlednì řadě

by byla škoda přijìt o tvou zručnost. „Ţadár je obchodnìk se zbraněmi

a podněcovač, který chce zìskat ve Phondrasônu absolutnì moc,“ shrnula.

„Ano. A k tomu vás potřebuje. Aby dosáhl vytouženého cìle.“ Balodil

sklopil hlavu a zadìval se k pevnosti. „Ale, dostaneme návštěvu! Zdá se, že

to je posel. Barbar, jak to tak vypadá. Určitě přišel pro mě. Někde potřebujì

vojevůdce.“ Zatleskal krátkoprstýma rukama. „Čas nudy a lenošenì je

u konce.“

„Ne tak rychle.“ Firûsha se rozhodla, že posla přijme ve své nové,

působivé zbroji. Chci si vyzkoušet, jaký bude mìt účinek. „Půjdeme mu

naproti. Chtěla bych slyšet, co chce.“

Společně vyšli z mìstnosti.

* * *

Phondrasôn

Tirîgon seděl naproti Carmondajovi, popìjel hořkosladký oltrûový čaj

a pročìtal si vypravěčovy poznámky. Byl to souhrn toho, co jim již vyprávěl,

nynì však bylo vše dokonale naformulováno a přizdobeno, takže text působil

dojemně, a zároveň tragicky.

Tak můj národ dvakrát zanikl, dokonce třikrát. Ţádná alfská řìše neměla

dlouhého trvánì. Tento poznatek se mu zadìral stále hlouběji do duše

a přidružil se k trýznivým výčitkám, které si dělal kvůli smrti obou rodičů.

340

Vinu na jejich skonu si v tomto životě nikdy neodpustì. Již se pomstil tìm,

že zabil jejich vraha. S nìm beze zbytku zemřela i pravda o tom, co se

v Dsônu ve skutečnosti událo. Nikdo nezapochyboval o tom, že Gàlaidon byl

mimořádně dobře maskovaný Karderijec. Tirîgon si byl jistý, že nikdo

nemůže nic objevit.

Ale ani tak nebyl šťastný. Esmonäeina zrada a jejì smrt doplňovaly těžké

břemeno, které si naložil na bedra a jež s sebou ponese po celé nekonečno.

Zatìmco Carmondaj plnil stránku za stránkou poznámkami, aby zachytil

své dojmy z řìše alfů ve Phondrasônu, přemìtal Tirîgon o pokánì.

Od mrtvých se už odpuštěnì nedočká, ani sourozencům se nemohl přiznat

ke svému činu, k intrikám, které je oloupily o normálnì život. Nehrálo roli,

že jim tìm zachránil život. Bylo mou povinnostì zeptat se jich, jestli se se

mnou vydajì do Phondrasônu, mìsto toho, abych jim způsobil utrpenì, jaké

museli zažìt.

Tirîgon se zadìval vzhůru, pohled se mu zatoulal.

Hlásil se v něm o slovo druhý hlas, který zmìrňoval bezprávì, kterého se

dopustil. Co by se stalo s mým národem, kdybychom zde nebyli a nenabìdli

jim naši řìši? Kde by byli bez našì ochrany a útočiště? Stali by se oběťmi

Karderijců, pobili by je óarci nebo jiné bestie, byli by uvězněnì

v Marandëině věži nebo se stali žadárovými poddanými. Takhle můj černý

skutek přece jen vedl ke správnému konci.

Když si Tirîgon uspořádával myšlenky, ochotně těmto slovům naslouchal.

Alfové měli právo na něco lepšìho než na řìši v hlubinách podsvětì,

obklopeni tou nejhoršì spodinou. Musìme znovu dobýt Tark Draan a pomstìt

se za Nesmrtelné. Budeme lidem vládnout železnou rukou a elfové se od nás

dočkajì odměny, jakou si zasloužì.

Tirîgon hořel nedočkavostì vyrazit s mečem v ruce do bitev a vrhnout se

na barbary jako ničivá magická bouře, jež mnohdy zuřì v jeskynìch.

Carmondaj jim zhotovil různé mapy Tark Draanu, nad nimiž osnovali

plány, jak zemi dobýt. Vypravěč se přitom projevil jako důležitý zdroj

informacì, popsal různá mìsta, krajiny, tvář země i jejì slabá mìsta.

Trojčata vypracovala několik scénářů, podle nichž hodlali postupovat:

přesuny vojsk, strategicky významné body, atentáty. Nitky byly spředeny

a jejich konce spočìvaly v prstech Mladých bohů.

Až na jednu věc, která se nedala předem zvážit: vše záviselo na tom, kde

v Tark Draanu vyjdou na povrch. Právě to byla nejméně jistá, nejtenčì nitka

v jejich předivu.

Tirîgon vzal do ruky podklady, na nichž velice dlouho pracovali, a posté

je přeletěl očima − a tentokrát ho něco napadlo.

341

To je jejich slabé mìsto: u všech Bezectných, v jejich jednotě je jedno

slabé mìsto! Tirîgon se překvapeně zadìval na Carmondaje. „Smìm tě

vyrušit?“

Carmondaj přestal psát. „Už jsi to učinil. Je to důležité?“

„Pověz mi, podzemšťani jsou jednotnì, s výjimkou kmene Třetìch?“

„Ano.“

„Na tom se nic nezměnilo? Ani dìky Tungdilovi Zlatorukému, který patřì

ke Třetìm, a zároveň je největšìm hrdinou celého Tark Draanu?“

„Mohl by ses zeptat jeho samotného.“

Tirîgon odmìtavě potřásl hlavou. „Ne. Dìky lektvarům a kouzlům se

považuje za Balodila. Nechci, aby si kvůli mým otázkám až moc vzpomněl

na svůj starý život.“

Carmondaj odložil tužku ze slisovaného uhelného prachu na stůl

a zvědavě se na Tirîgona podìval. „Co se ti honì hlavou?“

Tirîgon zvedl papìr s poznámkami o kmenech. „Jestli jsem to správně

četl, bránì podzemšťani Tark Draan navzdory všem neshodám, které mezi

nimi panujì. Poté co Kámen zkoušky zničil většinu nestvůr, a když už nežijì

ani Nesmrtelnì, zavládlo u průsmyků obdobì poklidu.“

„To předpokládám.“ Carmondaj naslouchal s maximálnì pozornostì.

„Podle toho by se podzemšťané mohli soustředit na obnovenì obchodnìch

styků.“ Tirîgon prstem obkroužil čtyři řìše podzemšťanů. „Byli bychom

blázni, kdybychom toho nevyužili. Třetì jsou nejlepšì válečnìci ze všech pěti

kmenů a nenávidì ostatnì.“

„To je pravda. Ale jejich nenávist se nevztahuje na ostatnì obyvatele

Skryté země. Jejich bůh Vraccas jim nařìdil, aby chránili lidi, kouzelnìky,

elfy a všechny ostatnì na straně dobra,“ namìtl Carmondaj skepticky.

„Nuže, já si myslìm, že se nám podařì nasměrovat údernost Třetìch tak,

abychom z nì měli prospěch,“ byl přesvědčen Tirîgon. „Porážka a svrženì

ostatnìch čtyř kmenů je ten největšì skutek, jaký si umì představit. Jakou

cenu by za to byli ochotni zaplatit?“

Carmondaj se zasmál. „Znáš podzemšťany moc špatně. Oni by nám

nikdy…“

„A ty,“ přerušil ho Tirîgon opovržlivě, „neznáš mě a moje sourozence.

Máme k dispozici pomoc Bezectného, můj bratr je cîanoi. Nabìdneme

Třetìm moc a výhody, jaké nedokážì odmìtnout.“

„Oni tak ale neuvažujì.“

Možná umì dobře vyprávět a zakládat města, ale jeho duch nenì přìstupný

něčemu vskutku velkolepému. Tirîgon se lstivě pousmál. „Nedáme jim na

výběr nic jiného, než aby začali takhle přemýšlet. Myslìš si, že se Tungdil

dobrovolně postavil na naši stranu, a dokonce nás považuje za přátele?“

„Vìm, že jste na něho uvrhli nějaké kouzlo.“

342

„To samé dokáže Sisaroth s pomocì Bezectného udělat i s náčelnìkem

Třetìch. Jakmile budeme mìt jeho přìslib, budou ho klany následovat −

protože jsou vázané přìsahou věrnosti.“ Tirîgon si opřel ruce o stůl, pravou

ruku položil na mapu. „Uvidìš, Carmondaji, že dokážeme podzemšťanů

využìt a vytvořìme s jejich pomocì řìši alfů.“ Tiše se zasmál. „To se mi bude

lìbit. Viděl jsi, jaké nádherné zbroje nám Balodil vyrobil? A vlastnì zbroj

vykoval z legovaného tionia, osázeného alfskými runami. Považuje se skoro

za jednoho z nás. Věřìm, že bratr dokáže uskutečnit stejný zázrak i s Třetìmi.

My, Carmondaji,“ na tváři se mu objevil vìtězoslavný výraz, „jsme pokušenì,

jakému nikdo neodolá.“

Dveře se bez varovánì rozlétly.

Do mìstnosti vklopýtal jeden gardista, uklouzl a před stolem upadl na

zem. „Já… my jsme nemohli nic…“ vyhrkl bez dechu a držel se za bok.

Carmondaj a Tirîgon vyskočili na nohy. Přede dveřmi uviděli na zemi tři

sražené strážné, v bezvědomì, nebo dokonce mrtvé.

Přes ležìcì těla vešel do mìstnosti Gålran žadár. Měl na sobě drahocennou

černou zbroj z tionia, v rukou držel dvě kladiva s krátkými topůrky, jejichž

hlavy se střìbřitě a zlatožlutě leskly. Diamanty a drahokamy, jimiž byla

kladiva osázená, odrážely světlo. Z kladiv vycházel tichý praskot, jako by se

z nich šìřily výboje nebo jako kdyby ležela v obrovském žáru.

To musì být zbroj, o nìž Tungdil hovořil a která je ve skutečnosti jeho.

Tirîgon doufal, že podzemšťan právě teď nevejde do dveřì. Zbroj ještě

nebyla na některých mìstech úplně hotová, co se týče intarsiì a run, ale těch

několik run, které bylo vidět, výhružně žhnulo. Vzduch, který s Gålranem

žadárem vnikl do mìstnosti, páchl horkým kovem a sežehnutým masem.

Co může chtìt? „Vìtej,“ řekl a sklonil hlavu. Teď je zapotřebì předvést

trochu herecké šikovnosti. Nevěřil, že ho chce Gålran žadár zabìt. Jinak bych

už byl mrtvý. Navìc ho zajìmalo, jak vnikl do paláce, aniž by vyvolal

obrovský poplach.

Gardista ležìcì na zemi se snažil zvednout na nohy, se zaúpěnìm se ale

znovu zhroutil a stejně jako předtìm se držel za bok.

„Řìkáš, vìtej? Tomu nevěřìm,“ odvětil žadár znělým hlasem, dlouhé černé

kotlety se mìrně zavlnily. „Já jsem jenom zřìdkakdy vìtaným hostem.

Dokonce ani u těch, co by mi měli sloužit.“ Tón jeho řeči výrazně nabral na

ostrosti. Ţadár zamìřil do středu mìstnosti, zadìval se nejdřìve na Tirîgona

a pak na Carmondaje. „Kde vězì tvoji sourozenci?“

„Majì na starost nějaké úkoly.“ Tirîgon se posunul před stůl a zaclonil

výhled na listy s kresbami Tark Draanu. „Vezmi zavděk mnou.“

Carmondaj se posadil, uchopil tužku a začal kreslit, přitom na pohled

mimoděk posbìral plány taženì do Tark Draanu a schoval je.

343

Ţadár pohodil kladivem do výšky, nechal ho rotovat kolem těžké hlavy

a pak ho chytil, jako by zbraň byla zhotovena pouze z měkkého dřeva. „Jak

vidìš, je pro mě hračkou dostat se do vašì pevnosti a proniknout až k tobě,“

prohlásil znuděně. „Stejně snadné by bylo zabìt tě i toho tvojeho pisálka.

Jako otravný hmyz.“ Zkoumavě potěžkal zbraň, popošel o krok dopředu

a udeřil.

Rána zasáhla alfa ležìcìho u Tirîgonových nohou.

Drahokamy na hlavě kladiva zazářily, a když plochá strana zbraně zasáhla

gardistovu helmu, ozvala se detonace doprovázená vlnou horka. Prudkost

rány zarazila helmu hluboko do lebky. Zásah odmrštil strážného o kus dál.

kde zůstal nehybně ležet. Pod rozdrceným obličejem se rozlévala krev

a stékala po kamenné mozaice na podlaze.

„Toho jsem si vědom a mám radost, že to neděláš.“ Tirîgon by se

nejraději na tu stvůru vrhl, ale to by nepřežil. Musìm zachovat klid, abych ho

dokázal při nějaké jiné přìležitosti porazit. „Co jsme provedli, že to vyvolalo

tvůj hněv?“

„Vypadám nahněvaně?“

„Trochu. Neznám nikoho, kdo by z přemìry radosti zabìjel strážné,“

odpověděl alf. „Myslìm, že jsem to měl pochopit jako varovánì.“

„Uvažuješ správně, Mladý bože.“ Ţadár se mu vysmìval. „Já jsem ve

Phondrasônu jediný, kdo si smì řìkat božský! Toho by ses neměl odvažovat

ani ty, ani tvoji sourozenci, jinak podrobìm vaše božstvì důkladné zkoušce.

Mimochodem jsem projevil téměř božské milosrdenstvì, když jsem vám

nechal projìt tu malou hřìčku s alfkou, kterou jste přede mnou vydávali za

Firûshu.“

„Za to ti děkujeme. Ale co se týká našeho domnělého povyšovánì, nevìm,

o čem mluvìš,“ odvětil Tirîgon, který se snažil ovládnout, jak to jen šlo.

„Pokojně si tu žijeme v našì malé řìši a staráme se pouze o přežitì našeho

národa. Nezajìmáme se o nic z toho, co se děje v okolnìch jeskynìch.“

Ţadár přimhouřil oči. „Zcela správně, nestaráte se. Ani o moje pokyny,

abyste pro mě podnikli dalšì mise.“ Udeřil zakrváceným kladivem do stolu,

kde zbraň zůstala ležet. „Právě to však pravì dohoda, o nìž jste prohlásili, že

s nì souhlasìte.“

„Odpusť nám. Museli jsme se postarat o náš lid. Alfy, kteřì žili za

hranicemi Phondrasônu, v Ishìm Voróo… v Šedých horách, postihlo hrozné

neštěstì. Museli jsme ty, co přežili, vysvobodit ze spárů Karderijců. Sám jsi

nám poradil, abychom těm šestirukým nestvůrám vyhlásili válku jako prvnì.

Jsme teď uprostřed přìprav.“ Tirîgon se znovu uklonil a předstìral co největšì

pokoru na samé hranici toho, co jeho pýcha dokázala snést. „Museli jsme

zachránit stovky životů. Jsme poslednì přìslušnìci našì rasy.“

344

„A ty si myslìš, že mě to obměkčì? Já jsem vyhladil tolik mìrumilovných

národů a spřátelených ras, že je nedokážu ani spočìtat. Proč by měl moje

srdce dojmout zrovna osud krutých stìnových válečnìků?“ Ţadár se hlasitě

zasmál.

Tirîgon dávno pochopil, že návštěvnìk přišel zasévat strach − nic vìc.

Stejně jako předtìm nás potřebuje. Kvůli tomu proroctvì. „Znovu prosìm

o odpuštěnì kvůli…“

Ţadár ho praštil pěstì do brady.

Tirîgon měl pocit, že dostal ránu železnou tyčì. Prudký úder ho vymrštil

vzhůru, až odletěl tři, čtyři kroky dozadu, kde narazil do police s nádobìm

a skleničkami.

Nebyl zcela při smyslech, přesto přistál na nohou, a i když se skokem

stranou dostal do bezpečì a vyhnul se padajìcìmu nábytku, celá mìstnost se

s nìm točila.

Druhou ránu vůbec neviděl přicházet.

Protivnìkovy klouby se mu zaryly do žaludku, Tirîgon se zkroutil

a málem začal zvracet. Dalšì dvě rány do kolen ho poslaly k zemi, dopadl

žadárovi před nohy. Ţadár si nedbale přehodil kladivo přes rameno a ukázal

mu holou ruku.

„Teď vidìš, malý mladý bože, jak rychle může krása pominout, když

narazì na starého boha,“ obořil se na alfa dunivým hlasem. „Ani nepotřebuju

svoje zbraně, abych tebe i tvoje sourozence zabil.“

„Ty jsi mě… překvapil,“ vysoukal ze sebe Tirîgon. Nedostávalo se mu

vzduchu. Jedno mìsto v útrobách ho hrozně bolelo, jako by v něm praskl

nějaký orgán.

„Já tě vždycky překvapìm. Dokonce i když útok předem ohlásìm,

nezastavìš mě. Vy alfové jste dobřì, obratnì a rychlì. Ale já vám rozkazuju.“

Ţadár pomalu skláněl kladivo k Tirîgonovi.

Alf cìtil žár, který z něho vycházel, a na rovné ploše postřehl vyryté

vzory. Neocejchuješ mě jako nějakého otroka! Vztekle se snažil zabránit

vypálenì značky.

Ţadár se smìchem zvedl kladivo. „Ještě jednou se mi vzepřete, Tirîgone,

a já pokryju vaše alfská těla ozdobami, které neodstranì žádná mast.“ Přešel

ke stolu a vzal si ze zničeného dřeva svou druhou zbraň.

Tirîgon cìtil stále silnějšì nutkánì ke zvracenì, žaludek mu hořel jako

oheň. Do krku mu stoupala chuť krve. Údery holou pěstì byly horšì než rány

obuškem. Je silnějšì než deset Crotàgonů. Pýcha ho donutila zvednout se na

nohy, ale trvalo mu dlouho, než na nich dokázal pevně stát. Způsob, jakým

se zvedal, byl nedůstojný a trapný.

Ţadár bez nejmenšì známky soucitu pozoroval jeho pohyby. „Řekneš

bratrovi a sestře, že od vás očekávám následujìcì: půjdete k mým jednotkám

345

do Sojólu, poloha jeskyně je vám známá. Velitel je zasvěcený a očekává váš

přìchod. Od něho dostanete dalšì pokyny, jak postupovat. Vašìm hlavnìm

úkolem bude vniknout do pevnosti, zlikvidovat vůdce odporu a postarat se,

aby na mém územì zavládl klid.“ Samolibě si uhladil kotlety. „Myslel jsem

si, že by bylo vhodné, kdyby Mladì bohové, které všichni obdivujì, na můj

povel skoncovali s tou vzpourou. To by jim mělo otevřìt oči, kdo tu má

rozhodujìcì slovo.“ Ţadár se otočil a vyšel ven.

Carmondaj se hlasitě nadechl. „A to jsem si myslel, že jsem toho viděl už

hodně,“ okomentoval situaci. „Jeho rychlost, magická aura, to je… nemá

daleko k Nesmrtelným!“

Neblìžì se jim ani v nejmenšìm. Tirîgon chtěl hlasitě zaprotestovat, ale

když otevřel ústa, vyzvracel plno krve.

346

II.

Ten, kdo zabije jiného tvora,

aniž by to bylo nutné,

dokáže tím jedno:

je toho schopen.

Tím snazší

pro něj bude udělat to,

až toho bude

zapotřebí.

Neboť váhání

nemá za následek nic jiného

než vlastní

smrt.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

347

Phondrasôn

Firûsha přecházela spolu s Balodilem a Crotàgonem přes dvůr a kráčela

k prvnìmu okruhu hradeb, kde garda barbara zadržela a odvedla ho do

jednacì mìstnosti vně pevnosti. Nikdo se nedostal dále než k vratům a tam

musel čekat, až si trojčata najdou pro vyslance nebo posla chvìli času.

Zatìmco Crotàgon zůstal u strážì, vešla Firûsha s podzemšťanem do

mìstnosti.

Uviděli před sebou ozbrojeného barbara, jehož obličej jì byl zcela

neznámý. Podìvala se na Balodila. Znajì se?

„To je Shucto,“ představil barbara podzemšťan. „Často jsme na něčem

spolupracovali a společně jsme bojovali v různých šarvátkách. Patřì ke

Shuctanidům, k národu, který je na straně povstalců proti žadárovi. On, jeho

otec a tři sestry vládnou pěti jeskynìm.“ Posadil se na židli naproti barbarovi

a zacouval s nì kousek dozadu, aby nebyl přìmo vedle alfky, ale kousek za

nì. Dobře znal své mìsto. „Zdravìm tě.“ Firûsha se nemusela přehnaně snažit,

aby na barbara zapůsobila. Dokázala mu vyčìst z očì, z tváře i z řeči celého

těla, co se mu právě honì hlavou: údiv, obdiv a fascinace, přesahujìcì

obyčejný chtìč. Dìvá se na mě, jako bych sestoupila z hvězd. „Co tu hledáš?“

Shucto na ni mlčky zìral, ústa měl mìrně pootevřená, takže vypadal trochu

vìc než jen poněkud přihlouple.

„ Co hledáš?“ zkusila to Firûsha znovu a založila ruce v bok. Zaznělo

kovové cinknutì, když prsty železných rukavic zavadily o hrudnì pancìř.

Barbar nebyl schopen odtrhnout pohled a dál na ni upřeně zìral. Rty se

mu začaly hýbat, ale nevyšlo z nich nic než koktavé zvuky.

Balodil kopl do židle. „Hej! Prober se!“

Shucto sebou škubl, vyskočil na nohy, strhl z hlavy čepici, potom před

alfkou rychle poklekl nejdřìve na jedno koleno, pak na obě. Nakonec sklopil

pohled k zemi. „Vzdávám vám nejpoddanějšì pozdrav,“ vyhrkl. „Děkuji, že

jste se přede mnou objevila, abyste shlédla na bezvýznamného člověka,

jakým jsem, a vyslechla si mé přánì. Jak jsem mohl počìtat s tìm, že vy,

Firûsha, jedna z Mladých bohů, ke mně osobně přijdete?“ Nevěděl, jak

zamaskovat zmatené city.

Balodil se ušklìbl, ale nic neřìkal.

Čtyři gardisté, kteřì zaujali pozice v rozìch mìstnosti, měli na tvářìch

sotva postřehnutelný úsměv.

Firûsha však pochopila, že i oni se dìvajì na svou velitelku s uznánìm

a úctou. Nepůsobìm na ně o nic méně. „Můžeš se na mne dìvat, jestli chceš,“

dovolila barbarovi a zůstala stát dva kroky před nìm. „A nynì mi konečně

prozraď, co jsi chtěl.“

348

Shucto polkl, v rukou mačkal čepici, jako by ji chtěl vykroutit. „Chtěl

jsem Balodila požádat, ať se za mě přimluvì, abych směl promluvit před

Mladými bohy,“ odpověděl. „Mám… jednu žádost.“

„Na to, abychom plnili něčì žádosti, nejsme ti pravì. Jak Balodil podotkl,

musìš s tìm jìt za žadárem.“

„Ne, ne, mladá bohyně. Vy… vaši bratři… vy jste mnohem vìc těmi, co

nám můžou pomoct,“ vyprávěl barbar rozčìleně a úpěnlivě k nì vztáhl ruce.

„Trpìme pod žadárem a jeho vojskem. Brzy se u nás objevì žoldáci. Majì

leženì v Sojólu a odtamtud…“

„Mě se to netýká,“ přerušila Firûsha jeho vysvětlovánì a obrátila se

k odchodu.

„Ale Mladì bohové nám ukázali, že je možné se žadárovi vzepřìt. Jste

našimi vzory, ke kterým se modlìme, než zalehneme do postele,“ vykřikl

Shucto zděšeně.

„My jsme vás o to neprosili,“ odvětila chladně, ale přátelsky. „Takový

osud jste si sami vybrali.“ Kývla na Balodila, který se zvedal, aby se k nì

připojil. „Nemůžeme nic udělat.“

„Zapřìsahám vás!“

Firûsha neodpověděla. Jsou nejlepšìm způsobem, jak odvést pozornost od

našich plánů, jaký si jenom můžeme přát. Jen ať si na žadárovi vylámou zuby

a zaměstnajì jeho myšlenky.

„Tak mě přece vyslechněte až do konce! Nabìzìme vám zvláštnì odměnu,

po které už dlouho…“

„Odměnu? Odměnu bohům?“ Firûsha se zasmála. „To je absurdnì.“

„Doslechli jsme se, že Mladì bohové hledajì cestu na povrch,“ pronesl

Shucto váhavě.

Dalšì z těch, co si myslì, že znajì postrannì cestičku. „Copak ji ve

Phondrasônu nehledajì všichni?“ Firûsha se zastavila, nehodlala se ale

k barbarovi otočit.

„My ne. Moje rodina a já jsme… bychom byli ve Phondrasônu moc

spokojenì, kdybychom nemuseli dále trpět pod žadárovým jařmem.“

Shuctovi zazněl v hlase záblesk naděje. „Ţijeme v těchhle jeskynìch od

doby, co pamatuju. Moji předkové, prapředkové i jejich předchůdci tu

vždycky sìdlili. Ale tvůj národ, mladá bohyně, sem k nám a do tohoto světa

nepatřì.“

„Chceš mi řìct, že opravdu znáš průchod, který by mě vyvedl ven?“

Firûsha si už ani nepamatovala, kolikrát tyto prázdné sliby slyšela. Dokonce

i od bratrů.

„Ano, znám,“ odpověděl promptně Shucto. „Ale on se brzy uzavře.

Musìte jednat rychle.“

„A kam by měl ten východ ústit?“

349

„Do malého jezìrka, kterému elfové řìkajì Suamotîl. Znamená to něco

jako Měsìčnì rybnìk.“

Firûshi přejel mráz po zádech, jemné chloupky v zátylku se jì zježily. „Co

to tu řìkáš? Jak to, že rozumìš řeči elfů?“

„Moje rodina zachránila život jednomu z nich, co omylem zabloudil do

Phondrasônu. Nepatřil k elfům, kteřì putovali na létajìcìch lodìch, a nechtěl

s nimi mìt nic společného. Naučil nás ta nejjednoduššì slova. Proto poznám

elfské pìsmo, když ho vidìm, mladá bohyně,“ vysvětlil Shucto plaše. „Vìm,

že elfové jsou vaši smrtelnì nepřátelé a usilujete o jejich zničenì stejně jako

oni o vaše.“

„Je dotyčný elf mrtvý?“

„Ano. Zemřel, když nám pomáhal v boji s tlupou óarců, mladá bohyně.“

Škoda. Moc ráda bych ho vyslechla. Firûsha se otočila a upřela pohled

modrých očì na barbara. „Řìkal jsi, že ta cesta ústì do nějakého rybnìka?“

Shucto přikývl. „Proč se má ten přìtok zavřìt?“

„Vznikl magickou cestou. Vždyť znáte výboje magie, které nám všem

ztrpčujì život. Takový výboj zasáhl tok jedné řeky, mladá bohyně,“ objasnil

barbar spěšně a čìm vìce začìnal věřit v úspěch, tìm usilovněji mačkal čepici.

„Tìm výbojem se změnil jejì tok. Mìsto aby odsávala vodu z rybnìka,

pumpuje ji nahoru. Směr toku se v pravidelných intervalech střìdá, ale

odstupy mezi nimi se čìm dál vìc prodlužujì. V mých očìch to znamená

jediné: účinky magie slábnou.“

Firûsha se k němu vrátila a podìvala se na něj. „Dále.“

„Když se ten tok obrátil, byl jsem zrovna v člunu. Přìsahám při

dokonalosti vašì tváře, mladá bohyně, že mě vodnì vìr vynesl nahoru! Ocitl

jsem se ve vlnách, obklopený rybami a raky, a vynořil jsem se v Měsìčnìm

rybnìku. Připlaval jsem na břeh a dostal se do blìzkosti jedné osady elfů.“

„Jak ses vrátil zpátky, když se, jak jsi řìkal, tok řeky obrátil?“ namìtla

Firûsha.

„A jak se ti podařilo, že ses neudusil?“ dodal Balodil. „Voda se určitě

nezměnila tak, aby se dala dýchat, že ne?“

„Čekal jsem. Jakmile se směr změnil, dostal jsem se zpátky. A co se týká

dýchánì…“ Shucto si rukou opatrně odhrnul vlasy a ukázal žábry, které měl

na pravé straně krku. „Magie změnila i nás. Můžeme žìt jak na vzduchu, tak

i ve vodě. Alespoň nějakou dobu.“

„Tak to je?“ zabručel Balodil. „To nenì nic pro mě. Já vìm, že v řece

zahynu stejně jako každý obyčejný tvor, kterému nenì předurčeno žìt ve

vlnách. Bojìm se hněvu jedné bohyně, jmenuje se Elria.“

Firûsha uvažovala. „My nejsme napůl ryby jako Shuctanidé,“ pronesla

zklamaně. „Dá se to vyřešit nějak jinak?“

Shuctův obličej vypadal bezradně. „Ne, mladá bohyně.“

350

„Jak dlouho jsi byl pod vodou, než ses dostal nad hladinu?“

„Odhaduju, že to trvalo tak sedm set úderů srdce.“

Na tak dlouho se nikdy nedokážu potopit. Firûsha se dopracovala

nanejvýš na čtyři sta úderů.

Najednou ji napadla událost, o nìž jì vyprávěl Tirîgon.

Trik s prasečìm měchýřem! Vzduch v něm vystačì, aby se dostali až

k Měsìčnìmu rybnìku − pokud se nejednalo o nějakou past na trojčata, aby

je, a s nimi všechny ostatnì alfy, snadno zabili.

To však po krátké úvaze připadalo Firûshi vìce než nepravděpodobné.

Shucto otevřeně přiznal, že on a jeho rodina měli s elfy již něco do činěnì.

Kdyby se s elfy spojil nebo plánoval nějakou jinou zákeřnost, nepochybně

by tuto okolnost zamlčel. A také by od Mladých bohů nepožadoval

protislužbu. Nebo je to Karderijec? „Rozuměla jsem ti dobře, když jsi mi

navrhl nějaký obchod?“

Shucto si stoupl a couvl o krok dozadu. „Je to rozhodnutì našì rodiny,“

prohlásil. „Jsme už tak zoufalì, že jsme si dodali odvahy, abychom vás

požádali o laskavost.“

„Abyste nás k nì donutili,“ nazvala alfka věc pravým jménem.

Shucto pokorně sklonil hlavu. Zdálo se, že se v roli vyjednávače cìtì stále

nepohodlněji. „My jsme…“

„…zoufalì, to vìm.“ Firûsha ho obešla kolem dokola. Přece nemůže být

na škodu, když si jeho nabìdku vyslechnu? „Poslouchám.“

„Já… žadár vede se svými vojáky ofenzivu proti povstalcům. Obklìčil je

u Sojólu a obléhá tamnì pevnost. Nejvyššì velitel žadárových lidì se jmenuje

Korhnoj. Předpokládáme, že brzy zahájì útok.“

„No a?“ zeptala se alfka vyzývavě.

„To… tomu byste mohli zabránit. Když vyřadìte z boje důstojnìky

žadárových oddìlů.“

Firûsha se podìvala na Balodila, který pokyvoval hlavou sem a tam. „Jaký

máš na to názor?“

„To nenì špatný tah. Znám Korhnoje. Je to chytrá hlava a určitě se mu

podařì pevnost brzy dobýt. Má schopný štáb, na který se může spolehnout.

Bez velenì nebude vojsko vědět, co má dělat.“ Pohledem však Firûshi

naznačoval, že si to tak úplně nemyslì. Jak se zdálo, nechtěl před Shuctem

mluvit zcela otevřeně.

„Právě na to spoléháme,“ vyhrkl Shuctanida vzrušeně. „Jakmile

dostaneme znamenì, že jsou důstojnìci zabiti, podniknou vzbouřenci výpad

a vojsko zničì. Potom budeme pokračovat v pochodu k žadárovi a donutìme

ho, aby se vzdal.“ Balodil se burácivě rozchechtal, což barbara znejistilo.

„My to zvládneme,“ trval si se železným odhodlánìm na svém.

351

„Čìm to, že si jsi tak jistý?“ Firûsha zůstala stát za Shuctovými zády. „Já

žadára znám, znám jeho čtyři věže, hradby a druh magie, kterou použìvá.

Kvůli takovému vojsku, jako je to vaše, se ani nezačne potit.“

„My… nám se to podařì,“ zopakoval Shucto a nedařilo se mu zakrýt, že

něco tajì. Alfka stojìcì těsně vedle něho mu nadělala v citech pořádný

zmatek. Znejistěl, byl jì uchvácen, jedno se mìsilo s druhým. „Je to tak.“

Balodil přimhouřil oko. „Ty nám ale něco zamlčuješ, že ano?“

„Ne! Nikdy!“

„Ale ano. Já poznám, když někdo lže,“ zahřměl podzemšťan.

„Existuje jedna věc, kterou žadár ne…“ Shucto zavřel oči, ve tváři se mu

objevil úpěnlivý výraz. „Prosìm, už se nevyptávejte. Potřebujeme jenom

skoncovat s jeho veliteli. Vůbec se z toho nemá stát vaše válka, vy byste se

mohli se svými lidmi v klidu vrátit do Skryté země. To, jestli nad žadárem

zvìtězìme a budeme dále žìt, vůbec nebude vaše starost.“

I když nám něco zatajuje, tak na tom možná něco je. Nenì těžké vzìt život

několika barbarům. Copak neporoučìm stìnům? „Jsme dohodnuti,“

souhlasila Firûsha, „ale nejdřìve bych si chtěla ověřit, jestli ten průchod

skutečně existuje a jestli opravdu ústì do Měsìčnìho rybnìka.“ Stoupla si před

Shuctanidu, jenž roztřeseně zvedl vìčka. „Doveď mě do Tark Draanu, abych

si mohla být jistá, že mě nepodvádìš. Pokud hovořìš pravdu, slibuju ti, že já

a mì bratři splnìme, oč žádáš.“

Shucto se střìdavě dìval hned na ni, hned na Balodila, zvažoval jejì slova,

bojoval sám se sebou − a svolil. „Dovedu vás k řece. Třeba hned teď, jestli si

to přejete.“

„Je to moudrý nápad?“ namìtl podzemšťan.

„Ano.“ Je to opravdu moudré? Firûsha nařìdila jednomu gardistovi, aby jì

přinesl vak na vodu, do něhož si chtěla nabrat vzduch. Pravděpodobně to

nenì moc dobrý nápad, ale já to chci vědět. Musìm! „Půjdu se Shuctou sama.

Kdyby to byla past a já se nevrátila,“ zněl jejì přìkaz Balodilovi, „zajdeš za

mými bratry. Oni pak vyrazì,“ pohlédla na Shucta, „do pěti jeskynì a zabijì

každého živého tvora, kterého tam najdou. Má smrt přinese tisìcinásobnou

zkázu. Toho si buď vědom, Shucto z rodu Shuctanidů.“

Barbar přikývl a koktavě ji znovu a znovu ujišťoval, že mluvil pravdu.

To nebyl jediný důvod, proč Firûsha odjela s barbarem sama.

Předpokládala, že by jì Tirîgon se Sisarothem bez okolků zakázali vyzkoušet

si cestu rozbouřeným vodopádem. Bylo to nebezpečné, velice nebezpečné.

Moji bratři by tam nejdřìve nepochybně poslali některého gardistu. To jì

ale nestačilo. Vrátil by se, kdyby našel cestu ven? Asi sotva. I ona sama se

chtěla dostat do Tark Draanu. Když se odtamtud vrátìm živá, uvěřì mi.

A kdybych se nevrátila, pohlédla na zamyšleně vypadajìcìho podzemšťana,

tak mě pomstì.

352

Přede dveřmi vypukl zmatek a shon.

Jeden z gardistů otevřel dveře a podìval se dovnitř. „Ţadár,“ zavolal do

mìstnosti. „Jde s eskortou našich vojáků nahoru do paláce.“

Shucto zbledl. „On to vì,“ zakňoural. „Ach, já to tušil! On vì, že ho

chceme podvést a porazit! On…“

Firûsha se na něho podìvala, usmála se − a barbar se uklidnil a zmlkl.

„Nedělej si starosti. Kdyby žadár věděl, že jsi tu, už by tu dávno stál a zabil

tě,“ konejšila ho. „Tady jsi v bezpečì.“

Přesto se obávala, že sem žadár přišel s úkolem, který budou moci

trojčata jen stěžì odmìtnout. To, že se tu objevil on sám, bylo neklamným

znamenìm, že žadár ztratil trpělivost s jejich nečinnostì.

Nestarala se o Tirîgona a Sisarotha ani o jejich blaho, ale o svou cestu do

Tark Draanu. Jakmile žadár zmizì, bratři pro ni pošlou. Do té doby už musìm

být na cestě. Teď, nebo nikdy! „Veď mě, Shucto!“

Muž přikývl a vyšel ven, Firûsha kráčela za nìm. Na prahu se otočila

k Balodilovi.

„Já raději počkám, až mistr zmizì,“ řekl Balodil, vzal džbánek s vodou

a nalil si do poháru. Zároveň si odepnul od opasku malou fiólu a nalil si z nì

do vody několik kapek. Přìpravek, který dostal od Sisarotha. Jak mu řekli,

pomáhá proti bolestem hlavy. „Kdyby mě tu mistr u vás našel, určitě by se

rozzuřil. Měl by takový vztek, že by se zapomněl, a navzdory proroctvì by

vás všechny zabil. Dokud si myslì, že jsem mezi mrtvými, je to pro všechny

mnohem lepšì.“

Firûsha s nìm souhlasila. „Vìš, co máš dělat, kdybych se nevrátila.“

„To vìm, milá přìtelkyně,“ odvětil podzemšťan. „Dávej na sebe pozor.

A přines mi něco hezkého,“ dodal s úšklebkem. „Proti soudku černého piva

bych nic nenamìtal.“

„Uvidìm, co elfové skladujì ve spìžìch.“ Firûsha zvedla ruku na pozdrav

a zavřela za sebou dveře. Zatìmco ji Shucto doprovázel přes most, šìřilo se jì

tělem neznámé vzrušenì. Tark Draan.

Země, kterou znala jenom z vyprávěnì.

Země, kterou mohli dobýt.

Země, k nìž se obracely všechny naděje jejìho národa.

Cìtila, že toho od nì hodně očekává a že by se nedokázala smìřit se

zklamánìm. Ten Měsìčnì rybnìk musì existovat! Modré oči se upìraly

Shuctovi do zátylku. Kdyby ji podvedl, zaživa ho vykostì.

Firûsha naslouchala vlastnìm pocitům a vedle vzrušenì a radostného

očekávánì v nich postřehla ještě jeden prvek: strach.

* * *

353

Phondrasôn

Sisaroth v pravé ruce držel zahnutý nůž a rozehřìval čepel ve výhni, až

začala rudě žhnout a vložené intarsie se žárem zeleně rozzářily. Tak teď.

Zároveň se pečlivě soustředil na zněnì kouzel, která mu vycházela z úst.

Nic se nesmělo odchýlit od daného rituálu, nic nesmělo znìt jinak, a musel

dodržet přesný rytmus, který ho Marandëi narychlo naučila v době, kterou

spolu strávili.

Okolì vůbec nevnìmal. Přestože nebyl v mìstnosti sám, měl pocit, jako by

se celý svět točil jenom kolem něho. I kdyby v tomto momentu vypukla

nejhoršì možná katastrofa, Sisaroth by nepřestal dále tvořit kouzlo. Dalšì

oběť, již mu přinášìm. Nebude poslednì.

Většina znalostì o starém jazyku a uctìvánì Bezectných, které mu

Shëidogîs onìm zvláštnìm způsobem vpravil do hlavy, pocházela z knih.

Sisaroth je zvládal tak dokonale, jako by se je učil po mnoho částì

nekonečna. S relikviì v ruce se mu všechno dařilo.

„Tak ti, Shëidogîsi, jenž jsi největšìm z Bezectných, věnuji tento

nekonečný život, tuto drahocennou krev,“ pronesl soustředěně.

Sisaroth pozvedl čepel, spočìvajìcì na lůžku ze žhavých uhlìků, a přiložil

ji k podbřišku alfa, který před nìm ležel nahý na kamenném stole. Bodl

a rozžhavené ostřì proniklo kůžì až po rukojeť. Skvěle.

Sisaroth mohutně zabral a jediným řezem otevřel alfův trup až po krk.

Nešťastnìkův zvìřecì řev skončil děsivým zachrčenìm. Po celé délce zejìcì

rány se z těla valila životodárná tekutina a stékala po kůži. Rudá krev

dopadala na kamenný stůl, slévala se do záchytného žlábku, protekla

odtokovou drážkou a shromažďovala se v mìse u nohy stolu.

Na dně mìsy ležela relikvie: Shëidogîsova lebka.

Krev se jako hustá šťáva řinula na střed lebky, zalévala rytiny a podle

přìsného vzoru se roztékala na nakreslené ornamenty, lìstkové zlato, perly

a střìbrné kuličky.

Zraněný alf však nadále žil!

„Vezmi si veškerou sìlu, která sìdlì v jeho nekonečném životě. Vezmi si

ji!“ Sisaroth odložil nůž zpátky do výhně, stoupl si vedle alfa a oběma

rukama zalovil v rozřìznutém trupu. Prohrabával se vnitřnostmi, až pod

hrudnìm košem nahmatal srdce.

Jediným škubnutìm vytrhl orgán z těla a hodil ho na rozžhavené uhlìky.

Alf na kamenném lůžku sebou trhal, jako by se nic nestalo. Prskal a frkal,

dokud mu z očì nevyprchal život.

Mìsa se dále plnila, zalila mezitìm artefakt do výše očnìch jamek.

354

Sisaroth opět uchopil nůž, přiložil ho k čelu nešťastné oběti a mocně jìm

obkroužil celou hlavu. Potom vzal od opasku střìbrnou sekeru a tvrdě jì sekl

do lebky.

Hornì část odlétla stranou, z hlavy vystřìkla mozková tekutina, která byla

žlábkem rovněž svedena do mìsy.

Jenom neudělat chybu. Sisarothovy rudé prsty vytrhly z hlavy mozek.

Přistál ve výhni vedle hořìcìho srdce.

„Vezmi si jeho rozum, který mu zachovával život. Vezmi si ho!“ vykřikl

a zvedl paže, zalité až po lokty krvì. „Shëidogîsi, zjev se v jeho krvi! Proto,

abys nás chránil! Proto, abys nás vedl!“

Lebka Bezectného se beze zbytku ponořila do směsi obou tekutin. Povrch

mìsy bublal, jako by se jejì obsah vařil, z praskajìcìch bublin stoupal bělavý

kouř.

Z mìsy najednou vytryskla fontána krve. Vyrazila vzhůru jako gejzìr,

v němž se zformovala vysoká silueta. Vytvořila zdánì, jako by na mìstě

vznikl krvì zalitý alf, jehož ústa se rozevřela a vycházel z nich černý dech.

Ano, ano, čekám na svoji odměnu! Tmavý oblak se přenesl přes

obětovaného alfa a nosem i ústy vnikl do Sisarothova těla.

Obličej mu okamžitě pokryly linky vzteku, z očì se staly černé dìry.

Všechno se v něm křečovitě sevřelo. Sisaroth zalapal po dechu a musel se

přidržet obětnìho stolu. Je to silnějšì než posledně… já… Sisaroth prosebně

natáhl ruce a hledal oporu.

V mžiku k němu přiběhl Tirîgon a přidržel ho.

Krvavá silueta zajiskřila, vzplála a rozpustila se na popel a kouř, lebka

Bezectného ležela v mìse naprosto čistá, jako by nikdy nepřišla do styku

s krvì.

„Dìky,“ zasténal Sisaroth. Přijetì propůjčené sìly byla mimořádně citlivá

záležitost. Cîanoiovo tělo se dlouhou dobu vypořádávalo se šokem, zatìmco

v sobě ukládalo nabytou sìlu. Pohled se mu postupně vyjasňoval, znovu si

začal plně uvědomovat mìstnost, v nìž se nacházel.

Jeho bratr, on sám a Balodil byli v největšì z Marandëiných tajných

mìstnostì, která se nacházela přìmo vedle krbu. Dìky komìnu bylo možné

provádět rituál, aniž by jim hrozila smrt udušenìm. Zápach škvařìcìho se

srdce a mozku stoupal k otvoru ve stěně a odtamtud komìnem ven.

Podzemšťan se ceremoniálu zúčastnil na vlastnì přánì. Počtvrté. Znaky,

které měl vytetované v kůži, měly za následek, že podléhal kouzlu

Bezectného, a podle všeho z něj vytvořily horlivého stoupence tohoto boha.

Ani slovo o Vraccasovi nebo o bozìch z Tark Draanu. Sisaroth nabral

dech a kývl na Balodila. Když přijde na jeho přeměnu, jednali jsme

s Tirîgonem vìce než důkladně. Zdálo se, že lektvarem, který sám vytvořil,

355

zlomili podzemšťanův duševnì odpor, aniž by si toho podzemšťan všiml.

Změna proběhla rychle, a dokonce nabìrala na intenzitě.

„Už to zase jde?“ zeptal se Tirîgon a odtáhl ruce.

„Ovšem.“ Sisaroth zahýbal prsty, na nichž lpěla krev obětovaného alfa.

„Potřebuju ještě něco.“ Opřel se o obětnì stůl. „Shëidogîs byl tentokrát velice

štědrý.“

Dìval se, jak jeho bratr spolu s Balodilem kladou mrtvolu do výhně a jak

se podzemšťan chápe kovářských měchů. Z navátého vzduchu, který tělo

obklopil, vystřelily jasné plameny a spustily spalovacì proces.

Když se to všechno sečetlo, byla to sedmnáctá oběť, již lebce přinesli.

Mezitìm se přestali toulat jeskyněmi a pátrat po zbloudilých alfech, ale

brali si ty, co přišli z Dsônu a u nichž nebylo možné jednoznačně zjistit, zda

se jedná o Karderijce, nebo ne.

Oficiálně probìhaly výslechy, z nichž se alfové nevraceli zpátky, což si

ostatnì vykládali jako doznánì viny. Nikdo nekladl otázky. O slovu trojčat se

nedalo pochybovat.

Balodil se s horlivostì dal do práce a nadšeně přihlìžel činìcìm se

plamenům. Mrtvola se v žáru smrskla. „Dosud jsme nerozpárali ani jednoho

Karderijce,“ prohodil s pochmurným úsměvem.

„No a co?“ odsekl Sisaroth. V žilách se mu střìdaly návaly horka

a chladu. Třel si paže, krev mu na nich vytvořila maličké hrudky. Je na čase

dát si koupel. „Bezectný vyžaduje výlučně alfy.“

Tirîgon zvedl mìsu s lebkou a podal mu ji. „Myslìš, že jsi dobře připraven

na to, co od nás žadár očekává?“

„Ano,“ odpověděl bratr. „Cìtìm se dost silný.“ Marandëi by na mě byla

pyšná.

„Výborně.“ Tirîgon se vyhnul páchnoucìm obláčkům kouře, které

nestačily rychle zmizet komìnem. „Měli bychom ale vyčkat, až se sestra

vrátì. Rád bych věděl, jak mohla jen tak sama odejìt s tìm Shuctem.“

„Proč by nešla?“ nadhodil Balodil. „Kouzelné hrdélko ovládá čepele lépe

než ty,“ poškádlil ho. „A pokud se Sisaroth ještě dlouho nebude věnovat

ničemu jinému než povinnostem cîanoie, brzy porazì i jeho. K tomu, aby

prozkoumala cestu do Tark Draanu, je ta pravá.“

Sisaroth při jeho slovech našpulil ústa. Ten malý horský červ si brzy bude

myslet, že je na stejné úrovni jako my. Ţe bychom s těmi lektvary odvedli až

moc dobrou práci?

„Shucto je barbar. A těm se nedá věřit,“ zavrčel Tirîgon mrzutě.

„Shucto je výjimka. Znám ho dlouho. Je zbabělec, to ano, ale nenì zrádce.

Neodvážil by se nastražit nám nějakou past, navìc je mu jasné, co by to

znamenalo, kdyby se Firûsha nevrátila. Jeho rodina, celý jeho národ, všichni

by byli ztraceni.“ Balodil neúnavně pumpoval měchy. Svaly na hrudi,

356

zádech a na pažìch mu naběhly a vypadaly jako malé hory. „Kromě toho

toužì po službách Mladých bohů.“ Zamrkal na ně pravým okem. „Mám

radost, že se vrátìm do vlasti. Spolu s vámi. Kdo by nás tak mohl zastavit?“

Sisaroth pohlédl na Tirîgona, jenž měl v obličeji široký úsměv. V tom řìká

pravdu. „Přesně tak,“ přitakal. „Kdo by nás tak mohl zastavit, Balodile?“

* * *

Tark Draan

Voda Firûshi sahala vysoko nad hlavu. Těžce se ve zbroji prodìrala po

dně černočerného rybnìka vpřed a pomalu se blìžila k hladině, která se

svůdně třpytila světle šedou barvou. Nad hladinou se vznášel měsìc

připomìnajìcì zdeformovaný kotouč a shora ji osvětloval.

Vak, do něhož si obvykle na cesty nabìrala vodu, se plně osvědčil, přečkal

namáhavou cestu a poskytl jì dostatek vzduchu, aby se tu a tam mohla

nadechnout. Bez dostatečné zásoby vzduchu bych se udusila. Odhadovala, že

než vyjde na břeh, zabere jì celá cesta zhruba osm set úderů srdce.

Pohled na měsìc, který jì tak dlouho chyběl, v nì vyvolával pocit štěstì.

Svět vypadal z této strany tajuplně, nad hlavou se jì vznášely leknìny

a klidně spočìvaly na hladině, hladké jako zrcadlo.

Dno se strmě zvedalo, voda byla čìm dál mělčì. Už jen výška zvednuté

paže ji dělila od chvìle, kdy se vynořì.

Je to Tark Draan, nebo nějaká jeskyně, která mě zavede na scestì?

Firûsha vyndala z úst růžek vaku a vytasila dýku, hlavou tiše prorazila

hladinu, ale jen tak, aby jì z nì vyčnìval pouze nos, jìmž bude nabìrat dech.

Ţáby tlumeně kvákaly, cvrčci cvrlikali. Nad vodou vanul mìrný západnì

vìtr a přinášel k nì vůni teplé trávy, vonìcìch květů a zralých třešnì. K uchu jì

dolehly tiché tóny loutny, něčì hlas k nim zpìval.

Bezectnì! Firûsha se úžasem a ohromenìm téměř nedokázala pohnout.

Vzhlédla nahoru k nočnì obloze, k měsìci a hvězdám, které na nì zářily

a zdravily ji střìbrným svitem. Jedna kometa s ohnivým ohonem jì na počest

prolétla oblohou a zhasla. Chladná voda jì s tichým šplouchánìm omývala

tělo.

Napětì a radost se vybily v záplavě horkých slz, které se prodraly vìčky

ven a skapávaly do rybnìka. Shucto hovořil pravdu.

Jsem v Tark Draanu, a ne v nějaké jiné jeskyni, přecpané bestiemi

a spoustou divných tvorů! Firûsha pomalu postupovala vpřed, aby způsobila

co nejméně hluku. Vyšla na břeh a vnořila se do přilehlého lesìka. Aby se

chránila před zvědavými pohledy.

357

O jejìm přìchodu se nesměl nikdo dovědět, což jì přišlo zatěžko: srdcem

toužila dát se radostì do zpěvu, hlasitě jásat a tančit. Našla cestu ven

z vyhnanstvì: jak z Phondrasônu, tak z Ishìm Voróo.

Kdo tady za této vlahé noci vyhrává? Firûsha nehlučně následovala tóny

hudebnìho nástroje a pod korunami stromů došla na okraj malé mýtinky.

Na nì seděl párek zamilovaných elfů. On brnkal do strun a jeho družka

pozvedla hlas. Měli na sobě šaty z tenoučké látky, byli pohrouženi sami do

sebe a do hudby.

Firûsha na oba chvìli zìrala. Smrtelnì nepřátelé. Takhle blìzko. Bez věcì

i bez zbrojì. Jejich osada odsud nemůže být daleko.

Nechtěla se tu dlouho zdržovat. Shucto jì řekl, že obracenì proudu

v jezìrku na sebe nikdy nenechá dlouho čekat. Pozná se to podle vìru, který

stahuje leknìny do středu jezìrka. Hladina se ale pohybuje jenom nepatrně, je

třeba soustředit se na listy, aby se změna vůbec dala postřehnout.

Útok na Tark Draan je pomalu na dosah. Firûsha dovolila oběma

zamilovaným elfům užìvat si ještě nějakou dobu života. Brzy se vrátìm.

Potom ponese vaše smrt moje jméno. Uložila si do paměti tváře svých

budoucìch obětì. Opatrně se stáhla zpátky.

Cestou k Měsìčnìmu rybnìku si vychutnávala náladu, vůni noci a svit

hvězd.

Zhluboka se nadechovala a sbìrala květiny, trávu a jiné důkazy, aby bratry

a ostatnì alfy přesvědčila o úspěchu své cesty. Nikdo nesměl pochybovat

o tom, že jejì boty vstoupily na půdu Tark Draanu a do háječku, v němž žili

elfové. Ze stojanu na břehu si vzala lucernu nesoucì elfské runy. Jako důkaz

to spolu s jejìm slovem bude muset stačit.

Firûsha se posadila do trávy těsně u břehu a dìvala se na jezìrko

rozkládajìcì se přìmo před nì. Hladina se ani nehnula. K tomu, abychom

vybudovali nový Dsôn, to je dobré mìsto, řìkala si v duchu. Potom budeme

Dsôn Aklán, bohové z Dsônu.

Když pomyslela na nadcházejìcì části nekonečna, lìtostivě se pousmála.

Začneme znovu, bez otce a matky, kteřì tak dlouho čekali na zprávu od

Nesmrtelných. Budeme pokračovat v jejich dědictvì a odkazu.

Po jejì levici něco zapraskalo.

Firûsha vytasila dlouhý meč, přikrčila se a čìhala. Jakoby mimoděk se

zároveň zahalila černotou, takže byla prakticky neviditelná.

Z lesa vystoupil statný bìlý kůň a asi pět kroků od nì došel k jezìrku.

Sklonil hlavu, aby se napil vody − a až teprve pak alfka pochopila, co před

sebou vidì.

Nejdřìve si myslela, že se dìvá na odraz na hladině, pak ale postřehla roh,

dlouhý skoro jako jejì ruka, který čněl zvìřeti na čele. Byl lehce zatočený

358

a měl čtyři drážky připomìnajìcì drážky na odváděnì krve, které se vkládaly

do čepelì mečů.

Jednorožec! Firûsha polkla. Jakmile mě objevì, hned na mě zaútočì.

Hlavou jì prolétla dalšì krkolomná myšlenka, která ji nechtěla opustit:

magický oř jì nabìzel přìležitost stvořit upìra noci!

Jenže ne tady, ne v Tark Draanu a na územì elfů, nýbrž ve Phondrasônu,

spolu s bratry a mocì Bezectného. Potom mi všichni uvěřì, že jsem tu byla.

Nejdřìve ale bylo nutné vyřešit otázku, jak dopravit živého jednorožce

podzemnìm kráterem do podsvětì. Když tvora pořádně vyplašì, podařì se jì

ho nahnat do jezera, ale bude proud dost silný, aby stáhl statné zvìře dolů?

Přežije sedm set úderů srdce bez dýchánì, nebo se udusì?

A i kdyby. Jestli při tom umře, bude o jednoho jednorožce méně. Firûsha

ho zezadu obešla a stoupla si za něj.

Magické stvořenì nemělo žádné podezřenì, pokojně tišilo žìzeň, pak

zvedlo širokou, mohutnou hlavu a hlasitě zaržálo.

Na jeho volánì okamžitě zazněla mnohohlasá odpověď z okolnìch lesů.

Dalšì jednorožci.

Leknìny! Voda je pohánì doprostřed jezìrka. Firûsha rozpustila čerň, která

ji obklopovala, a vrozenými silami vytvořila sìť strachu, již přehodila přes

jednorožce.

Tvor polekaně skočil dopředu do chladných, tmavých vod a otočil hlavu.

„Dělej! Jdi dál!“ Firûsha zavìřila mečem a zesìlila strach, nasadila veškeré

sìly, aby jednorožce hnala před sebou. Kdyby se stejnou silou obořila na

trola nebo na tlupu barbarů, puklo by jim srdce a beze známky života by

padli k zemi. Bělouš snesl mnohem, mnohem vìce špatnosti.

Jednorožec zafrkal a obrátil se na útěk, pádil do hloubky, poskakoval

a nakonec, když kopyty nenašel oporu, dál plaval.

„Divìš se, žes potkal alfku?“ Firûsha se hnala za nìm, zasunula meč do

pochvy a rychle nafoukla měch na vodu. Nechť je ti odpuštěno. Brzy k nám

budeš patřit. Zbroj ji táhla ke dnu, nad černými vlasy se jì zavřela hladina.

Viděla, jak se před nì třpytì jednorožcovo světlé tělo, postřehla kopajìcì,

cukajìcì kopyta, která šlapala vodu a zasvištěla jì nebezpečně blìzko nad

hlavou. Zároveň jì vìr začal stahovat nohy. V jezeře se obrátil proud.

Doprovodìš mě, nebo spolu se mnou zemřeš! Firûsha stiskla v zubech

měch se zásobou vzduchu, odrazila se a oběma rukama se chytila zadnìch

běhů jednorožce.

Bělouš vystupňoval své snahy udržet se nad hladinou, ale dodatečná zátěž

a stále silnějšì vìr mu nedaly přìležitost k útěku.

Alfka a jednorožec se propadli do hlubin.

359

III.

Měsíční rybník, Měsíční rybník!

Hladký jako zrcadlo,

ponurý jako bažina.

Měsíční rybník, Měsíční rybník!

Nikým neviděni,

valí se alfů lavina.

Měsíční rybník, Měsíční rybník!

Tvé tajemství nechť zavede nás

do srdce elfské říše.

Měsíční rybník, Měsíční rybník!

Neúprosně bojujeme, by stali se z nás hrdinové největší,

sobě na počest pak pozvedneme číše.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

360

Phondrasôn

„Vrátila se,“ pronikl Tirîgonův hlas dveřmi laboratoře, kterou si Sisaroth

zřìdil z bývalého Tossàlorova ateliéru. Hned poté se dveře rozrazily a bratr

strčil hlavu dovnitř. „Firûsha je tady! A nebudeš věřit, co sem z Tark Draanu

přinesla!“

Bezectnému budiž vzdán dìk! Sisaroth odložil stranou destilát, který pro

Balodila připravil z kostì obětovaných alfů. Udržoval podzemšťanův mozek

v jejich područì. „Ona byla nahoře?“ Jenže Tirîgon mezitìm zase zmizel.

„Bratře! Bratře, tak mi přece pověz…“ Sisaroth zaklel, otřel si ruce a vyběhl

ven.

Chvátal mìstnostmi, schodišti a chodbami, cestou se k němu připojili

Carmondaj s Crotàgonem. Posledně jmenovaný pozdrav pouze naznačil, od

doby, kdy lebka Bezectného přivodila umělcovu smrt, panovalo mezi nimi

napětì.

Moc rád by věděl, kde Shëidogîse uschovávám. Zničili by ho, přestože

jsme odkázanì na jeho milost. Sisaroth na obra také pouze kývl.

Přestože Marandëi již nebyla naživu a smrtelná kletba byla sňata, což

Sisaroth mezitìm oficiálně vyhlásil, zachovávali alfové mezi sebou mìr.

Vyhnanci a uprchlìci se kupodivu velice dobře doplňovali. Nedocházelo

mezi nimi ani k vraždám, ani k fyzickému násilì nebo nějakým jiným

sporům a třenicìm. Nebezpečì čìhajìcì ve Phondrasônu je stmelilo a přimělo

zapomenout na všechny předsudky a dřìvějšì prohřešky.

Spolu došli na dvůr a z dálky slyšeli vzteklé ržánì.

Klamou mě smysly? Zatemnily mi výpary mých lektvarů rozum? Sisaroth

spatřil jednorožce, který se navzdory zavázaným očìm s mohutným dupánìm

vzpìnal řetězům, jimiž měl svázané nohy, proti poutům však nic nesvedl. Na

širokou hlavu byl navlečený kožený postroj. Tvora drželo osm alfů, aby se

jim nevytrhl. To je překrásná hra svalů!

Roh na čele se při každé rychlé otočce mìhal jako meč. Byl tak dlouhý, že

by zvìře na něj mohlo jednìm rázem nabodnout i dva alfy.

„To je nepopsatelné! Ten může pocházet jenom z Tark Draanu!“

Carmondaj okamžitě rozevřel sešit, střìdavě psal a kreslil, aby zachytil prvnì

dojmy.

Firûsha stála vedle podzemšťana a jednoho barbara. Vypadala vyčerpaně,

ale přešťastně. „Je to dostatečný důkaz?“ zvolala a zalovila ve váčku,

z něhož hodila na zem mokré květiny, trávu a kousky větvì. „Byla jsem

v Tark Draanu, bratři! Viděla jsem hvězdy, stála jsem ve svitu měsìce a našla

jsem elfy, kteřì čekajì, až jim přineseme smrt.“ Vrhla se kolem krku nejdřìve

Tirîgonovi, potom i Sisarothovi. „Odejdeme z Phondrasônu a naplnìme osud

našeho národa…“

361

„…a ovládneme Tark Draan,“ dokončil Tirîgon započatou větu

a uvolněně se rozesmál. „Ty jsi nám přivedla jednorožce!“

Firûsha zamrkala. „To by mělo přesvědčit poslednì pochybovače. Větve,

tráva a květy by mohly pocházet z nějakého mìsta ve Phondrasônu, ale

jednorožci zde nežijì.“ Ukázala na barbara. „Shucto z rodu Shuctanidů

z jeskyně Sojól mi ukázal cestu.“

Rychle vysvětlila, co se stalo. Nezamlčela, že bylo nebezpečné použìt

vodnì tok jako dopravnì prostředek a že o magického bělouše málem přišla,

a nezapomněla se rovněž zmìnit o dohodě s barbarem.

Sisaroth s Tirîgonem se na sebe mlčky podìvali. To je v rozporu s úkolem,

který nám uložil žadár. Sisaroth k sobě mávnutìm ruky přivolal oba

sourozence. „Co nám bránì v tom, abychom se vydali k vodopádu bez

Shuctovy pomoci a doplavali do Měsìčnìho rybnìka?“ zamumlal polohlasem.

„Když mě tam vedl, zavázal mi oči. Podle zvuků, které jsem slyšela,

dokážu cestu odhadnout jen velice zhruba. Kromě toho jenom Shucto zná

časové rozpětì, v němž platì střìdánì proudu v té kaskádě. Rozhodně ho

nesmìme podvést, nebo jestli ano, tak až hodně pozdě,“ doporučila. „Proč

neuděláme, co po nás chce? Když zmizìme z Phondrasônu, může nám být

úplně jedno, co se stane, až zabijeme žadárovy velitele.“

„Protože žadár nám uložil právě opačný úkol,“ odpověděl Tirîgon

napjatě. „Nemůžeme si dovolit pohněvat si ho zrovna v tomhle okamžiku.

Musela bys vidět, čeho všeho je schopen. Kromě toho nás Balodil důrazně

varoval před tìm, abychom jeho bývalého mistra na sebe poštvali, jestli ho

hned poté nedokážeme zabìt.“

„Z toho vyplývá, že potřebujeme plán, který nám zajistì Shuctovy služby,

a zároveň zaměstná žadára po tak dlouhou dobu, abychom se Měsìčnìm

rybnìkem stačili dostat do Tark Draanu,“ zabručel Sisaroth a nemohl odvrátit

oči od jednorožce. Udělám z něho upìra noci.

Existoval rituál, jak z těchto tvorů dobra vytvořit zvìře, které žere maso

a s alfem na hřbetě uhánì jako vìtr − jenomže ho bohužel neznal. Aïsolon,

jeho otec, mu vyprávěl, jak si Caphalor vytvořil z jednorožce svého upìra

noci Sardaîe.

Bezectný to bude vědět a pomůže mi. Těšil se na vyděšené tváře elfů, až

na upìru noci vjede do jejich osady a bude v nì šìřit zkázu. Obětuji

Shëidogîsovi jejich nesmrtelné životy.

„Takový plán by byl nejlepšì,“ přitakala Firûsha. „Musìme zajistit, aby se

žadár nedověděl o našem záměru a neměl možnost následovat nás. Nechtěla

bych se spoléhat jenom na to, že nás před nìm ochránì nějaký vodopád.“

„Ten by ho taky nezadržel.“ Tirîgon se podìval na Sisarotha. „Už se ti

honì hlavou nějaké řešenì?“

„Ne, zeptám se Bezectného a obětuju mu jeden život…“

362

„Copak neumìš počìtat stejně jako já?“ Bratr mu položil ruku na rameno.

„Už nemáme žádné alfy, které bychom mohli obětovat. Poslednì podezřelé

přìpady, které jsme otipovali za možné Karderijce, už zemřely pod tvým

nožem.“

Spotřebovali jsme všechny podezřelé přìpady? „Máme v našich řadách

dostatek zločinců, kteřì si zasloužì smrt.“ Sisaroth se nehodlal s bratrovou

námitkou spokojit. Chtěl bych si v této věci vyslechnout Shëidogîsův názor.

„Kdysi to byli zločinci. Nynì to jsou poslednì z našeho národa, co ještě

přežili.“ Tirîgonovi se v obličeji objevil odmìtavý výraz. „Nemůžu ti dovolit

oslabit naši údernou sìlu tìm, že obětujeme gardisty, nebo že podkopeme

morálku našeho vojska. Jakmile se ocitneme v Tark Draanu, budeme

potřebovat každý meč. Překvapenì nás dlouho neochránì, potom bude na

prvnìm mìstě boj. Bezectný nedostane žádné dalšì životy. Utěšuj ho elfskou

krvì, ve které se bude moct koupat.“

Sisaroth si ušetřil dalšì námitky, protože věděl, jak hlubokou pravdu bratr

řekl.

„Proč neuděláme obě věci zároveň?“ Firûsha si přiložila ruku na čelo

a masìrovala si spánky. „Nejdřìve splnìme Shuctův požadavek a necháme

ho, aby odvedl náš lid ke kaskádě, zatìmco jeden z nás zůstane potajì

v Sojólu a vykoná to, co si přeje žadár.“ Usmála se. „Když se na věc pozorně

podìváme, žadár uložil likvidaci vůdců odporu vám dvěma, zatìmco já jsem

přijala barbarovu žádost.“

Tirîgon se ušklìbl. „Krásná slova, ale to nepřiměje žadára k tomu, aby

přehlédl smrt svých velitelů a smìřil se s nì. Shucto sice hovořil v tom

smyslu, že přenesou válku k věžìm pevnosti a že majì pro žadára v záloze

nějaké překvapenì, ale když pozabìjìš velitele Shuctanidů, nebudou našim

spojencům chybět?“

„Potřebovali bychom vìce času,“ prohodil Sisaroth nazlobeně.

Sourozenci mlčeli a přemýšleli, jak nalézt rychlé řešenì.

Jednorožec se uklidnil, tiše frkal a pátravě zaržál. Hledal někoho dalšìho

ze svého rodu, chtěl se dostat ke stádu nebo je poprosit o pomoc.

Tirîgon otočil hlavu a zadìval se na podzemšťana, který trpělivě čekal

stranou od nich a prohlìžel si bělouše. Tu a tam se pobaveně zahleděl na

trojčata. „Firûsho, neřìkalas, že se Balodil zdráhal vstoupit do řeky?“

„Ano. Dal velice zřetelně najevo, že do žádné vody nevstoupì. Zřejmě mu

v hlavě pevně uvìzl dávný strach z bohyně Elrie.“ Alfka kývla na

podzemšťana a on ji rovněž pozdravil.

„A nenávidì žadára, chyběl jen vlásek, a žadár by ho zabil.“ Tirîgon si

poklepal na úzkou bradu. „Proč ho tu nenecháme a nepoštveme ho proti

bývalému mistrovi?“

363

„Ne,“ ozvalo se Sisarothovi z úst. „Už jsi zapomněl, že to je největšì

hrdina Tark Draanu?“

„Nezapomněl jsem. Ale potřebujeme ho?“ oponoval bratr.

„Ano. Ty jsi navrhl plán, abychom si zìskali Třetì za spojence.“ Sisaroth

zabloudil pohledem k podzemšťanovi. S nìm na našì straně by to bylo

jednoduššì.

Carmondaj mezitìm postával na mìstě a fascinovaně kreslil. Nenechal se

trojčaty v ničem rušit.

„To je možné. Ale já jsem právě došel k pevnému přesvědčenì, že

bychom ho tu měli nechat.“ Tirîgon se obrátil k sourozencům. „Poslouchejte

mě, vyřadìme ze hry velitele obou stran a poskytneme tìm Balodilovi dvě

vojska bez velenì. Když je spojì, mohlo by se mu podařit svrhnout žadára,

zatìmco my se odsud vytratìme. Jestli ztroskotá, bude mu žadár klást za vinu

úplně všechno. Pokud Balodil zvìtězì, bude vládnout velké části

Phondrasônu a šìřit v něm vìru v Bezectného. Co na to řìkáte?“ Postřehl stìn,

který na ně padl. „Crotàgone! Stojìš tu už dlouho?“

Crotàgon se k nim nepozorovaně přiblìžil „To se mi dobře poslouchá.“

Když válečnìk přistoupil k Sisarothovi ještě blìž, měl z toho alf

nepřìjemný pocit. Tìm, jak byl Crotàgon velký, nemohl proniknout do

tajných chodeb za palácovými zdmi. O to vìc se snažil neustále se pohybovat

v blìzkosti trojčat. Špehuje mě a chce zìskat tu lebku!

Firûsha souhlasila s Tirîgonovým návrhem. „Někdo z vás by měl Balodila

zasvětit. Vy si s nìm rozumìte lìp než já.“

„Chceš řìct, že jsme přìliš důvěřivì a až moc věřìme v náš vlastnì výtvor,

z něhož se stal napůl trpaslìk a napůl alf?“ Sisaroth se usmál, aby dal najevo,

že jì nedůvěru odpouštì. „Já důvěřuju svým lektvarům a elixìrům. Vytvořily

z podzemšťana spolehlivého sluhu, který si nenì ani v nejmenšìm vědomý

vlastnì proměny.“

„Ta proměna skončì, když ho tu necháme samotného?“ Zdálo se, že

Crotàgon má jisté pochybnosti.

„Nechám mu tady pořádnou zásobu léku, ta mu vydržì hodně dlouho.

Navìc část jeho mozku se změnila tak, že to nelze vrátit. Dost dlouho jsme

ho školili v uměnì Bezectného, které se mu v hlavě spojilo se znalostmi

o žadárovi a kovářské práci.“ Sisaroth ukázal na podsaditou postavu. „To, co

tam vidìte, už nenì pravý podzemšťan. Je skrz naskrz prosáklý vlivem alfů.“

Mojì pracì.

„Dobrá. Takže je rozhodnuto.“ Tirîgon vykročil. „Promluvìm si s nìm

a Firûsha se dohodne se Shuctem o podrobnostech jejich žádosti.

Neprozradìme mu nic o misi, kterou po nás vyžaduje žadár.“

„Tak aspoň napálìme všechny stejně,“ prohodila sestra se smìchem. „Och,

už se nemůžu dočkat, až se vrátìm na břeh Měsìčnìho rybnìka! Ţivot elfa,

364

který hraje na loutnu, a jeho zbožňované družky patřì mně!“ Ukázala prstem

na Crotàgona, potom na Sisarotha. „Nebudete se se mnou o ně přìt!“

„Jak je mám ušetřit, když nevìm, jak vypadajì?“ podotkl obr.

„Nakreslìm vám je. Běda, jestli mě připravìte o kořist.“ Firûsha zašla za

barbarem a odvedla ho k bráně, aby se s nìm na strážnici domluvila na

dalšìm postupu.

Tirîgon a Balodil ve stejnou chvìli zmizeli v paláci. Podzemšťanův

vráskami protkaný obličej projevoval prvnì známky chmurného nadšenì.

„Co budeme dělat my? “ Crotàgon pohlédl na Sisarotha.

„Starat se o svoje záležitosti,“ opáčil alf. „V mém přìpadě to jsou elixìry,

které musìm Balodilovi připravit, a ty bys měl shromáždit válečnìky

a vysvětlit jim situaci. Oznam našemu národu našìm jménem, že Mladì

bohové se pustili do přìprav k návratu na povrch a dobytì řìše elfů.“ Otočil se

a chtěl odejìt. Jenom pryč od něj, dřìve než…

„Necháme Balodilovi tu lebku?“ zasáhla ho do zad válečnìkova otázka.

… položì otázky, které se mi nebudou lìbit. „Proč bychom měli? V Tark

Draanu budeme moc Bezectného určitě potřebovat.“

„Nebylo by mu lépe ve Phondrasônu?“

„Shëidogîs bude chtìt dostat krev elfů, a elfové jsou ve Phondrasônu

naneštěstì zřìdkakdy k mánì. Vycházìm dokonce z předpokladu, že jsme

svého času při dobývánì paláce zlikvidovali ty poslednì.“ Sisaroth kráčel dál

a nechal válečnìka stát. Ty zcela jistě nebudeš rozhodovat o tom, co udělám,

a co ne. „Lebka půjde s námi.“

Přistihl se při myšlence, že by Crotàgon měl skončit na kamenném

obětnìm stole. Obrovo tvrdošìjné slìděnì mu lezlo na nervy. Pronásleduje mě

a nedá si pokoj, dokud Shëidogîse nezničì. On ani Firûsha s tìm nikdy

neskončì.

Sisaroth se vrátil do laboratoře a dokončil započatou destilaci elixìru

z vývaru z alfských kostì, aniž by se na práci pořádně soustředil.

Svůdná představa, že by obra poslal za jeho tajnou láskou Tossàlorem,

mu nescházela z mysli. Rozhodně by však bylo mnohem těžšì vysvětlit

zmizenì alfa, kterého vojáci přìmo milovali. Předevšìm kvůli Firûshi. Ta by

hned přesně věděla, co jsem udělal.

Proto se snažil myšlenku zapudit a zabýval se mìsto toho přeměnou

jednorožce na upìra noci.

Shëidogîs mi musì pomoct. Nalákám ho na přìslib do budoucna. Sisaroth

spěchal dìrou ve zdi do úzkých chodeb, plìžil se, naslouchal a dával pozor na

sebemenšì závan vzduchu, než vyjmul artefakt z úkrytu.

Položil lebku před sebe na polštář na malém oltáři a podal jì zprávu, jako

kdyby hovořil s dobrým přìtelem.

365

Sisaroth lìčil vpád do Tark Draanu ve třpytivé temnotě, přìsahal, že tam

na ně čekajì hory elfů, které pobijì na počest Bezectného. „Nynì potřebuju

tvou pomoc. Firûsha nám přivedla jednoho jednorožce a já ho chci přeměnit

na upìra noci. Sestra ho dostane darem jako odměnu za odvahu. Co mám

udělat, aby se mi to podařilo?“

Shëidogîs mu přesně a podrobně vylìčil postup.

* * *

Phondrasôn

Tirîgon nalil Balodilovi vìno a připil si s nìm. Snese toho opravdu hodně.

Myslel jsem si, že je spìše na pivo. „Takže jsme domluveni?“

Podzemšťan uchopil pohár, otáčel ho v mozolnatých, krátkých prstech

a dìval se, jak nápoj šplouchá o okraje poháru.

„Jsem si tìm prakticky jistý,“ odpověděl rozvláčně. Alkoholem mu ztěžkl

jazyk a mozek pracoval pomaleji. Nabral vzduch, široký hrudnìk se mu

roztáhl. „Dřìmá ve mně touha vyrazit spolu s vámi do Tark Draanu. Jenže

já… bych si nikdy nevybral cestu, kterou půjdete.“ Vypadal nešťastně.

„Přišel jsem do Phondrasônu Černou soutěskou, a jak to vypadá, budu se

muset stejnou cestou i vrátit. Jednoho blìže neurčeného oběhu slunce

v jednom blìže neurčeném cyklu.“ Balodil přiložil pohár k ústům a napil se

vìna. „Je to snad zvrhlost, že jsem kvůli tomu smutný?“ pohlédl na Tirîgona

svým hnědým okem a usmál se. Vrásky v obličeji se mu prohloubily.

„Ztrácìm největšì oporu, milý přìteli. Zachránili jste mi život, pro vás jsem

vedl nejednu bitvu, i když ve skrytu.“ Zamyšleně vyprázdnil pohár. „Teď mě

opouštìte.“

„Nezapomìnej, co za to dostaneš. Ţadárovu smrt, a k tomu i milovanou

zbroj, kterou ti tvůj mistr ukradl. Země a jeskyně, jimž budeš panovat.

A můžeš šìřit vìru v Bezectného, který ti rovněž pomáhá.“ Tirîgon mu opět

dolil. „Důležité je, abys nadále bral elixìry, které ti Sisaroth uvařì. Ty zajistì,

aby se ti zotavil rozum a z hlavy zmizely i poslednì pozůstatky rány, kterou

jsi do nì dostal.“

Balodil něco temně zahučel, zvedl pohár a prohlìžel si na jejìm

naleštěném povrchu svou vlastnì podobu. Opatrně přejel ukazováčkem po

jizvě. „To je pravda,“ zašeptal. „Nemůžu odsud dřìve, než si se žadárem

vyrovnám účty. Nikdo se mě nepokusì beztrestně zabìt.“ Mìrně natočil hlavu

nejdřìve doprava, pak doleva, zkoumal zahojenou ránu a otok kolem nì.

„Vidìm to naprosto stejně.“ Tirîgon usrkl vìna. Konečně jsem tě navedl na

správnou stopu. Tak už se po nì pusť, ty stará rachotino. „Můžeš si být jistý

přìznì Bezectného. Vždy jsi byl jeho pevným a věrným vyznavačem

366

a pomáhal jsi cîanoiovi při rituálech. Dobře si tě pamatuje. Uvidìš, že tvoje

úspěchy překonajì žadárovy. A to stonásobně!“

„Jestli to je to, co musìm udělat, abych se mohl Černou soutěskou vrátit,

tak ať se to stane,“ zabručel Balodil a postavil pohár na stůl. Přiložil si ruku

k hrudi. „Cìtìm ho v sobě, Tirîgone.“

„Koho, co? Ţhavou touhu po odplatě?“

„Shëidogîse.“

On už blouznì. Tirîgon přikývl. „To jistě. On je v nás všech.“

„Ne, ne tak. Já ho opravdu cìtìm. Hovořì se mnou, jako by část z něho

sìdlila ve mně.“ Podzemšťan zalapal po dechu a držel se za očnì jamku

zakrytou páskou. „To je dar, který mi věnoval, milý přìteli. Většì ochranu si

nikdo nemůže přát.“

„Nechtěl bych ti protiřečit, ale to, co cìtìš, jsou možná následky lektvarů.“

„To jsem si taky myslel. Ale pak jsem si vzpomněl na jednu přìhodu.

Došlo k nì během předposlednìho rituálu. Ty jsi při něm chyběl,“

rozvykládal se Balodil. „Takže jsem měl vìce úkolů než obvykle. Obětovali

jsme jedno alfské dìtě, v tomto přìpadě nikdo nevěděl, kam se poděli jeho

rodiče. Když se chtěl Bezectný zjevit, zakymácela se mìsa, v nìž lebka

spočìvala. Sisaroth byl v transu, viděl jsem to na jeho černých očìch

a černých linkách na obličeji. Proto jsem zasáhl.“ Mimoděk se dotkl ruky se

zlatým znamìnkem.

Tirîgon pozorně sledoval jeho vyprávěnì. Co ten horský červ napáchal?

„Trošička krve alfského dìtěte mi ukápla na ruku a… krev se mi vsákla do

pórů, jako by moje ruka byla z papìru. Než jsem si ji stačil utřìt, pronikla…

do mě.“ Balodil ukázal alfovi ruku. „Já vìm, nic tady nenì vidět. Ale od té

doby je část Bezectného přìmo ve mně a vnikla mi do krve.“

„Můj bratr si ničeho nevšiml?“ Možná si to jenom namlouvá.

„Ne. Všechno probìhalo jako obvykle. Shëidogîs nabral podobu krvavé

postavy a propůjčil Sisarothovi černý obláček moci. Ale od té doby, když

kovám, dařì se mi práce lìp než dřìv a… snáze se mi také vyrývajì runy.

Vytvářìm zbroje, do nichž vnášìm kouzlo, aspoň myslìm.“ Povzdechl si.

„Neodvážil jsem se to přiznat Sisarothovi. Mám to napravit?“

„To bych nedělal.“ Tirîgonovi se podzemšťanovy přìležitostné křečovité

záchvaty a prvky alfské povahy, které se v nich daly postřehnout, najednou

jevily v jiném světle. Ze všeho nejvìc se obával, že by Sisaroth najednou

mohl dospět k názoru, že Balodila přece jen vezmou s sebou do Tark

Draanu, když v něm teď žije část Bezectného.

Opět se napil vìna. Nesmysl. Shëidogîs by mnohem spìš vnikl do mě nebo

do mého bratra, a ne do takového horského červa, přestože jsme ho

důkladně přetvořili. Tirîgon dospěl k přesvědčenì, že si podzemšťan všechno

jenom namlouvá.

367

„Dobře. Tak to budeme považovat za naše tajemstvì.“ Zdálo se, že se

Balodilovi po zpovědi poněkud ulevilo. „Kdy to vypukne? Chci vést vojsko

proti žadárovým věžìm a rozmlátit mu ksicht! Přeju si, abych ho mohl ubìt

jako psa a vzìt si jeho zbroj, která měla ve skutečnosti patřit mně.“

„Nebylo to tak, že si ji u tebe objednal?“

„Já jsem ji tvořil sám pro sebe a on pak, když viděl, jak skvěle mi padne,

hned tvrdil, že mi ji dal za úkol vyrobit.“ Kůže kolem Balodilových očì

ztmavla, stala se téměř černou a obličej mu protkaly černé linky. „Před

nedávnem, když vás navštìvil a procházel kolem strážnice, jsem našel

odvahu a pozorně si žadára prohlédl.“ Ruka pevně sevřela pohár a stiskla,

klouby na nì zbělaly. Kovový pohár se tlakem zdeformoval. „On na tom

mém mistrovském dìle dále pracoval! Představ si, že do kovu vyryl vlastnì

runy! Nepřipustìm, aby zničil moji práci.“

Zvenčì zazněl hlasitý výkřik, do něhož se mìsilo jednorožcovo ržánì.

„To byl Sisaroth! Přicházelo to z haly!“ Tirîgon vyskočil a vyběhl ven.

Těžkopádné kroky podnapilého podzemšťana zůstaly brzy daleko za nìm.

Alf uslyšel dupot kopyt a hlasité výkřiky, slyšel, jak zvìře ryčì a bušì do

zdì paláce. Něco zařinčelo a rozbilo se, dřevo praskalo, na zem padaly

kameny.

Utekl jim? Když Tirîgon doběhl na galerii, podìval se o dvě patra nìž.

Jednorožec splašeně a se zvednutým ocasem pobìhal halou, zadnìmi běhy

bušil do dveřì, ale nepodařilo se mu je prorazit. Vyhnul se Sisarothovi, který

v pravici svìral obětnì sekeru z ryzìho střìbra a tionia a úporně se snažil

zahnat magické zvìře do kouta. V levici svìral lebku Bezectného.

Bratrovi se právě podařilo vyhnout se útoku, při němž se ho jednorožec

pokusil přirazit ke zdi, jeho snaha však rovněž nevedla k cìli.

„Přišel jsi o rozum? On tě nabodne!“ zakřičel Tirîgon dolů a pospìchal po

schodech do haly. Ani na sobě nemá zbroj.

„Jen ať se o to pokusì. Na to právě čekám,“ odsekl Sisaroth a supěl

námahou. Z rány na paži a z druhé na boku se mu řinula krev a vsakovala do

tmavě hnědého kněžského hávu.

Tirîgon doběhl dolů a stoupl si vedle bratra. „Co chceš udělat?“

„Přeměnit ho v upìra noci,“ vyhrkl Sisaroth uštvaně. „Bezectný mi

prozradil jak.“

„Patřì k tomu, že se máš nechat tìm zvìřetem probodnout?“ Tirîgon

obdivoval eleganci, jaká provázela všechny jednorožcovy kroky. Byly silné,

přesně odměřené a neustále při nich upìral oči na alfy, aby mohl okamžitě

zareagovat.

Zvìřeti nevadilo, že se tam najednou objevil druhý protivnìk. Bojovně

zafrkalo a dunivě zařičelo. Bìlá hřìva zavlála, ocas s hlasitým svistem

bičoval vzduch.

368

Jednorožec se znovu otočil a postavil se přìmo proti alfům. Lehce sklonil

hlavu a chystal se k dalšìmu útoku.

Tirîgonovi neuniklo, že všechny dveře jsou zaklìněné hrubými fošnami.

Prorazilo by je nanejvýš tak pořádné beranidlo. Hala se změnila v arénu,

v nìž alf a jednorožec sváděli poslednì, rozhodujìcì souboj.

„Musìm mu,“ řekl Sisaroth, ale zároveň nespouštěl zvìře z očì, „uřìznout

roh a do pahýlu nakapat trochu své krve, naše magie potom z něho vyžene

dobro.“

„Nic vìc v tom nenì? Copak nám otec tehdy nevyprávěl, jak Caphalor…“

Sisaroth pozvedl rytinami zdobenou lebku mrtvého. „Shëidogîs mi napovì

správné zaklìnadlo, které při tom musìm řìct. Běž nahoru. Nemůžeš mi nijak

pomoct. Stoupni si na schody, abys ne… Pozor! Běžì!“

Tirîgon se neodvážil odvrátit hlavu a dìval se, jak se na ně jednorožec řìtì.

Kopyta dupala na kamennou mozaiku, vyrývala z nì maličké úlomky

a drtila je. Zvìře zlostně ržálo, když se k nim blìžilo, hrot rohu mìřil chvìli na

jednoho, chvìli na druhého bratra. Zdálo se, že se zvìře bavì tìm, že nechává

alfy v nejistotě, kterého z nich bude chtìt zasáhnout.

Tirîgona pohled na krásu smrtelného tvora uchvátil natolik, že se mu

nepodařilo včas uskočit stranou.

Vyhnul se sice rohu, ale srážka s krkem a bokem obrovitého zvìřete ho

odmrštila daleko dozadu.

To bylo těsné! Hrozně těsné! Tirîgon pokračoval v nechtěném letu, změnil

ho v kotoul a zastavil se − právě včas, aby se znovu vyhnul rohu, který mu

mìřil přìmo na tělo.

Zatraceně! Jak je ta potvora rychlá? Hrot rohu ho škrábl po zbroji

a zanechal v nì hlubokou rýhu. Náraz ho prudce odhodil dozadu, až si

vyrazil dech. Ţádná jiná zbroj by takovou ránu nevydržela.

Rozkašlal se, narazil zády o dveře a jen tak tak se natočil doprava, když se

jednorožcův roh zabořil těsně vedle něj do dřeva.

Tirîgon se na chvìli dìval jednorožci přìmo do oka, posetého rudými

žilkami. Vyčetl z něho nenávist a nezkrotnou vůli zabìt své mučitele. Ty

bestie! My tě zkrotìme!

Jednorožci znenadánì naběhly na krku mohutné svaly. Mìsto aby

vysoukal roh ze dveřì, prudce do nich vrazil a přerazil hrubé dveře po celé

jejich šìřce. Když pak zvedl hlavu, vytrhl ze zdi kousky kamenì a omìtky,

které spolu s prachem alfa zasypaly.

Je hrozně silný, je moc těžké ho zvládnout! Tirîgon skočil do úkrytu za

sloup, protože mu jemný prach z omìtky znemožnil něco vidět.

„Uhni!“ houkl na něj Sisaroth stojìcì někde stranou.

Tirîgona varovánì polekalo, rychle se přikrčil − a nad hlavou se mu do

mramoru zabořilo jednorožcovo kopyto. Mramor se rozlomil, jako kdyby na

369

něho dopadla střela z obléhacìho stroje. Zvìře se k němu natočilo a chtělo ho

tělem rozmačkat o sloup.

Tirîgon opět musel udělat kotoul, ucìtil průvan, jak ho těsně minuly

běloušovy zadnì běhy, a spěchal se ukrýt za dalšìm sloupem. Proč mě

nenávidì vìc než Sisarotha? Snažil se mělce dýchat, aby se neprozradil. Může

za to zbroj?

Dupot kopyt ho minul.

Tirîgon se zvedl z úkrytu a viděl, jak se před nìm vlnì zadek a zvednutý

ocas zvìřete, zatìmco Sisaroth poskakoval před schody z mìsta na mìsto, aby

jednorožce vydráždil k útoku. Jak ho chce zkrotit? Až mu urazì roh, bude

zvìře tak zuřit, že bude desetkrát silnějšì než teď. Viděl, jak je následkem

jednorožcova řáděnì hala zasypaná kamennou sutì. Ani kámen a hrubá prkna

ho nedokázaly zadržet.

Jednorožec se rozběhl k bratrovi, přitom hlasitě frkal a nadouval nozdry.

Potom zvedl hlavu, pohled bdělých očì klouzal z jedné strany na druhou, až

se zastavil u schodů.

Hledá si mìsto, kudy by uprchl. Tirîgon se připlìžil blìž, ale udržoval si od

zadnìch běhů zvìřete uctivý odstup. „Dávej pozor. Bude se chtìt přes tebe

přehnat a vyběhnout do hornìho patra.“

Jednorožec se vyřìtil vpřed, hlavu měl mìrně skloněnou k útoku.

„Tak už pojď!“ vykřikl Sisaroth se smìchem a nabìdl mu svou širokou

hruď. „Zabij mě, jestli to dokážeš!“ Odtančil stranou a uklouzl na loužičce

vlastnì krve. Cîanoi sice jenom klopýtl, ale chvilička nesoustředěnosti

stačila, aby přivodila katastrofu, kterou se jen stěžì podařì odvrátit.

Ne. Ty mě neoloupìš o bratra! Rozhodně ne takovou chvilku před taženìm

do Tark Draanu, ty jedna bestie! Tirîgon si odepnul závěsnìk a spolu

s dlouhým mečem ho hodil za hlavu. Mìřil na zadnì běhy pádìcìho

jednorožce, který hlasitě ržál a toužil po nepřìtelově smrti.

Opasek se omotal kolem kopyt, meč se zaklìnil mezi běhy.

Bělouš spadl a klouzal po zemi k Sisarothovi. Jednorožec a alf vytvořili

jedno velké klubko.

„Bratře!“ Tirîgon se rozběhl vpřed, z úchytů vytasil obě dýky s dvojitými

čepelemi. Ubodám ho, dokud ležì na zemi. Je mi jedno, jestli tìm přijdeme

o jednoho upìra noci. Sisarothův život je tisìckrát důležitějšì.

Když doběhl blìž, uviděl, že se jednorožcův roh celou délkou zabořil

Sisarothovi do břicha. Konec rohu mu čněl ze zad, krev se řinula všemi

čtyřmi drážkami z těla ven a rozlévala se na zničenou zem. Bratr chroptěl,

jak se snažil nabrat dech, zatìmco se jednorožec snažil přitáhnout nohy

a zvednout se.

Ne. Tirîgon zvedl dýky a zamìřil na týl bìlé hřìvy. „Ty mizerná…“

370

„Sekeru,“ zaúpěl Sisaroth. Prsty se mu rozevřely, zbraň se zařinčenìm

dopadla na zem. „Vezmi sekeru a usekni roh. Potom nakapeš na pahýl trochu

svojì krve a zopakuješ slova, která ti Shëidogîs našeptá.“

Tirîgonovi vhrkly do očì slzy. „Myslìš si, že bychom Firûsha nebo já sedli

na hřbet upìra noci, který za svůj život vděčì smrti našeho bratra?“ Zavěsil

jednu dýku na háček na stehně a uchopil sekeru. Zároveň rychle podrazil

jednorožci nohy, aby se nemohl zvednout. „Bude tě následovat do konečna.“

Tirîgon odhadl délku a směr − ale bratr se enormnì silou zvedl na nohy

a vstal, i když mu roh nadále vězel v břiše. Dìky tomu Tirîgonova rána

nezasáhla běloušovu páteř, ale roh těsně nad mìstem, kde vyrůstal z čela.

Hlava zvìřete se zbavila zátěže, bleskurychle se zvedla a srazila se

s Tirîgonovým tělem.

Náraz způsobil, že se alf řìzl dýkou do krku a cìtil, jak mu odtamtud

tryská krev. Rána byla hodně hluboká.

To neskončì dobře. Tirîgon se zapotácel a pustil zbraň, opřel se o zábradlì

schodiště a pokusil se ránu stlačit. Ţivotodárná tekutina se mu teple přelévala

přes prsty. Potřebuji léčitele. Teď, nebo…

Jednorožci se podařilo zvednout na roztřesených nohou. Děsivě ryčel,

zatìmco mu z pahýlu valila krev, stékala po lysině a po hlavě, bìlá srst se

rudě zbarvila.

„On nás neporazì.“ Sisaroth pořád ještě stál. Natáhl ruku k bratrovi.

Tirîgon si zpočátku myslel, že se ho chce chytit, ale bratr vytáhl z úchytu na

zbroji vrhacì kroužek a smočil ho nejdřìve ve svojì a pak i v Tirîgonově krvi.

„Nynì ho společně stvořìme.“ Poté kolečkem mrštil − a zasáhl pahýl.

Jednorožcova krev se smìsila s alfskou. Zasyčelo to, zabublalo, nad

okrajem rány se vytvořila černá pěna.

Zvìře se chovalo jako šìlené, vyhazovalo a skákalo v hale z mìsta na

mìsto. Všechno, co jeho kopyta zasáhla, se rozbilo na maličké kousìčky.

Jak může takovou ránu snést? Kdyby nebylo Bezectného, byl by už dávno

mrtvý. Tirîgon zaslechl tiché mumlánì, které spolu s krvì vycházelo

Sisarothovi z úst. Roh mu stále ještě čněl z břicha i ze zad.

Právě v tu chvìli se rozrazily dveře u hlavnìho vchodu.

Dovnitř vešel Balodil, oběma rukama pevně svìral Krvežìznivce.

Podzemšťan musel vyběhnout ven venkovnìm schodištěm. Okem postřehl

nastalou situaci, viděl oba bratry i v jakém jsou stavu. „U Bezectného!

Tirîgone! Sisarothe!“ Zarazil se, couvl před jednorožcem, jenž čìm dál

pronikavěji a nesnesitelněji řičel bolestì. „Musìme ven! Z paláce!“ zaryčel

podzemšťan do rámusu. Rozběhl se k oběma alfům. „Dělejte!“

Sisaroth padl na koleno a pokračoval v mumlánì, aby dokončil

jednorožcovu přeměnu v upìra noci. Pohled měl upřený na bělouše, jak je

spojovalo neviditelné pouto.

371

„Co se děje?“ zahuhňal Tirîgon nezřetelně. Krvácenì ustává. Bolesti ve

spodnì čelisti a v krku byly přìmo ďábelské.

„Jak může být ještě živý?“ Balodil se snažil Sisarotha zvednout, ale alf se

slabě bránil.

„Moc Bezectného,“ odpověděl Tirîgon jen zčásti srozumitelně a vyplivl

chumáč krve. Byl zmatený, nevěděl, co by měl dělat. „Co chceš?“

Podzemšťan ukázal mečem k vylomeným vratům. „Magické pole! Mìřì

rovnou na pevnost. Dva mosty už jsou těmi výboji…“

Nad hlavami se jim rozlehl pronikavý svist, doprovázený hromovými

ranami.

Střecha v mžiku zmizela v neuvěřitelné detonaci, která Tirîgona připravila

o sluch. Tlaková vlna ho odhodila na schodiště.

Teď jsme ztraceni. Zjistil, že jeho vnìmánì se podivně změnilo: padajìcì

kameny, Balodilův řev, ryčenì jednorožce, hroutìcì se sloupy a zborcené

balustrády vytvářely pouze neutuchajìcì, táhlý pìskot. Půda mu pod nohama

vibrovala pod tìžì padajìcìch zdì, neslyšel však žádný rachot, žádné řinčenì.

Jenom pronikavý, dotěrný tón, nic jiného.

Tirîgon měl pocit, jako by mu po kůži lezly stovky mravenců a kousaly

ho. Zahalila nás magická energie!

Na halu dopadaly dalšì výboje. Hala mezitìm kvůli obrovským škodám,

které energie napáchala, připomìnala spìše nekrytý dvůr. Horkým větrem

vonìcìm kořenìm se proháněla oblaka prachu. Ze země se zvedaly obrovské

kusy mramorových desek a vznášely se vzhůru, pak mizely alfovi z očì a vìtr

je unášel pryč, jako by to byly lehoučké listy.

Vysoko nad nìm pod stropem jeskyně tančily mezi pronikavě zářìcìmi

hvězdami malé, třpytivé balónky. Vytvářely vìr a táhly za sebou dlouhé

ocasy, z nichž dštily na zbytky paláce žhavé jiskřičky.

Horké jiskry dopadaly Tirîgonovi do tváře. Můj sen skomìrá. Tak blìzko

před návratem, tak blìzko od našeho triumfu. Přitom se zdálo, že se všechno

špatné obracì k dobrému.

Balodil se skláněl nad zraněným alfem a něco na něho křičel, jak Tirîgon

poznal podle vìnem prosyceného dechu, on však slyšel pouze pìskot. Za

podzemšťanem zahlédl jednorožce. Zvìře leželo na zemi a jeho srst nabìrala

černou barvu. Alespoň to se nám podařilo. Zemřeme s upìrem noci po boku.

Dvě hvězdy se navzájem srazily a způsobily explozi, kterou ovšem

v Tirîgonových ušìch nedoprovázel žádný hluk. Vytvořila se mihotavá stěna

narudlé energie, která se snesla dolů. Nad hlavami jim projel dalšì blesk

a ničivě se zabořil do mramorových desek, v nichž zanechal černou linku.

Výboj dorazil až k Balodilovi.

Tirîgon postřehl, jak zubatá čára zajela do zbroje, až se v nì rozzářily

všechny intarsie. Zlatá klapka přes oko se zevnitř rozsvìtila, jako by se za nì

372

skrývalo slunce, zatìmco se podzemšťanovi po obličeji proháněly linky

vzteku.

Potom se stalo něco, kvůli čemu začal Tirîgon pochybovat, jestli si

zachoval zdravý rozum: z jedné postavy se staly dvě!

Zdálo se mu, že paprsky porodily druhého Balodila, který vznikal

uprostřed spršky jisker jako imitace vedle originálu. Postoj, tělo, vlasy,

zbraně, každá maličkost se do nejmenšìch podrobnostì podobala vzoru.

Tirîgon s otevřenými ústy zìral na podzemšťanova dvojnìka − když ho

plnou silou dostihla stěna magické, narudlé energie a oslepila ho.

Svěděnì kůže přecházelo v bolest.

Tirîgon hlasitě zaječel a zaklel, když bolest rázem zmizela. Po několika

úderech srdce se mu dokonce postupně začal vracet i zrak a sluch.

Co… ta magie způsobila? Rána ho přestala bolet. Když si sáhl na zraněné

mìsto, nahmatal pouze hladkou, zahojenou kůži. Ona zmizela! Rozhlédl se

kolem sebe.

Sisaroth stál vedle něj, v ruce držel uražený roh a osahával si břicho.

„Já…“ Potom se podìval na lebku Bezectného, která mu ležela u nohou.

Nepoškozená.

„To byla magie?“ Tirîgon se zvedl a pohlédl na Balodila. Je jenom jeden.

Musel jsem se mýlit. Přisuzoval zrakový klam zrcadlenì vyvolanému výboji.

„Je ti dobře?“ Promnul si spánky, v nichž cìtil tupou bolest. Před očima se

mu mìhaly světélkujìcì body, které mu ztěžovaly viděnì.

Podzemšťan se otřepal jako pes, který vylezl z nenáviděné vody. „Ţe nás

to muselo postihnout právě teď,“ nadával. „Zrovna uprostřed přìprav na naše

výpravy.“ Balodil si promnul zátylek. „Cìtìm se, jako by mě óarcové

zvalchovali dubovými obušky.“ Podìval se na bratry. „Vaše rány! Zmizely!“

„Zázrak Bezectného,“ shledal Sisaroth, jenž nechtěl tento úspěch

připisovat magii. „Proměnil magickou sìlu na léčivé kouzlo.“

Odněkud bylo slyšet dunivé zaržánì.

Otočili hlavy.

Z jednoho rohu vyklusal upìr noci se žhnoucìma rudýma očima a srstì

tmavou jako nejčernějšì uhlì, která se přesto matně leskla. Když hřebec

odfrkl, byly vidět bìlé řezáky, které nebezpečně zasvìtily. Vypadal unaveně,

ale naprosto zdravě.

Překrásné stvořenì. A odteď patřì k nám. Tirîgon nemohl dojetìm ani

mluvit.

„Neřìkal jsem, že se nám to společně podařì?“ zašeptal Sisaroth

okouzleně. „Je překrásný. Firûsha bude mìt radost.“

Balodil k nim natočil hlavu. „Nejenom Firûsha,“ zněl jeho komentář.

Podzemšťan pomalu couval. „Doufám, že máme dost masa, abychom utišili

jejich hlad.“

373

Co to ten horský červ mele? Je to jenom jeden hřebec. Tirîgon si protřel

oči, aby zaplašil světélkujìcì body. Opakované a stále hlasitějšì frkánì sváděl

na své ztrápené uši − až uviděl to, co podzemšťan naznačoval.

Přicházeli k bratrům ze stìnů trosek, jako by je stìny právě v tomto

okamžiku pustily ven: upìři noci! Magická stěna zmnohonásobila jejich

prvnì výtvor.

Sisaroth pohladil lebku Bezectného. „Jsou prostě překrásnì!“

Balodil nespouštěl upìry noci z očì. „Já těm bestiìm nevěřìm, dokud je

někdo něčìm nenakrmì. Nejlepšì bude, když se nebudou chtìt krmit mnou.“

Je jich čìm dál vìc! U čtyřiceti exemplářů, které se jeden druhému

podobaly do poslednìho chlupu, přestal Tirîgon počìtat. „Jak to tak vypadá,

do Tark Draanu přijedeme,“ pronesl zmateně a pomalu kráčel ke stádu.

„Pojďme, najdeme sestru a zjistìme, co výboje ještě napáchaly.“ Doufám, že

jenom dobré věci.

To, že se s druhým Balodilem zřejmě přece jen nemýlil, odsunul prozatìm

stranou. Sestra byla důležitějšì.

Stejně tak zahnal z mysli otázku, jestli před nìm stojì podzemšťanův

originál, nebo jeho dvojče.

374

IV.

Myslíš si,

že smrt má vlastní pach?

Vlastní podobu?

Zbraň, kterou odnímá život?

Já si myslím,

že smrt nic z toho nemá.

Vězí v každém z nás a ve všem.

Od dýky,

kterou ti protne krk,

až po drobeček chleba,

který ti uvízne v krku.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

375

Phondrasôn

Firûsha se plazila pod troskami strážnice, která se nad nì zřìtila. To byl

žadárův útok? Mělo to být pro nás varovánì? Nebo nějaká obávaná magická

bouře? Jako had kličkovala dopředu, aby se dostala na svobodu.

Zbroj jì zachránila život, nebo ji přinejmenšìm ochránila před těžkým

zraněnìm. Nepodařilo se jì úplně uniknout krupobitì trámů, kamenů a cihel,

ale dìky vrozené obratnosti ji nic nerozdrtilo. Mìsta, kde ji zasáhly padajìcì

trosky, hodně bolela. Všudypřìtomný pach čerstvé krve jì prozradil, že ne

všichni, kteřì s nì byli na strážnici, měli takové štěstì.

Nemyslela bych si, že tyhle mohutné zdi podlehnou magii. Můžu být ráda,

že jsem to přežila.

Tlačila se dopředu, v tmavé spleti trosek, která se všude kolem nì tyčila,

spatřila jedno světlé mìsto a vysunula obě ruce, aby se zachytila okrajů

a vytáhla ven.

„Firûsho!“ Před nì se objevil Crotàgon a pomohl jì z nevelké kapsy, která

se kolem nì vytvořila. Stejně jako ona byl i on od hlavy k patě pokrytý

prachem a špìnou. „Je s tebou všechno v pořádku?“

Alfka přikývla. „Kde jsou moji bratři?“ Firûsha se zvedla a zadìvala se na

to, co z paláce a pevnosti zůstalo − a překvapenìm zalapala po dechu. To

nemohl být žadár! Takovou moc nemá.

Vedle zkázy se vlivem neovladatelných výbojů přihodilo ještě mnoho

jiných věcì: velké části pevnosti se zmnohonásobily a stály, jak je napadlo −

na různých mìstech ostrova. Včetně alfů, kteřì na nich v tu dobu byli!

Nynì do bývalé pevnosti vedlo sedm vstupnìch bran, okraje napravo

a nalevo vypadaly, jako by je něco odřìzlo. Cesty, jimiž se vcházelo dovnitř,

se zčásti ocitly v lese, jedna se právě potápěla do vln jezera, dalšì čněla

uprostřed paláce.

Na jiném mìstě trčely z půdy zdvojené kusy hradeb a tyčily se do výšky

několika kroků. Rozpadaly se na jednotlivé kameny, protože nebyly

konstruované tak, aby mohly stát na hraně.

To je úděsné! Firûsha se odvážila rozhlédnout kolem sebe. Stejně tak

utrpělo magickými útoky i naše sìdlo.

Dìky působenì magie nynì existovalo několik hlavnìch a vedlejšìch křìdel,

propletených navzájem jedno do druhého. Všechny části se tìm zároveň

značně poškodily. Některé trakty budov se zřìtily, na jiných mìstech se patra

kupila na sebe a drolily se z nich kameny.

Magický útok se navìc postaral o to, že se skleněné jezero vylilo z břehů

a zaplavilo třetinu ostrova žhnoucì, pomalu chladnoucì vrstvou skla.

Všechno, co se pod nì nacházelo, bylo buď spálené, nebo navěky

zakonzervované ve skleněné rakvi.

376

Nic nenì jako dřìv. Firûsha byla vděčná Inàste, že si spolu s bratry

nedávno vypracovali plán, jak z Phondrasônu uniknou. Největšì nebezpečì

nepředstavuje ani žadár, ani Karderijci: největšìm nebezpečìm, jež ohrožuje

naši existenci, je mìsto samotné.

Kdyby jim byl osud ještě o něco nepřìznivěji nakloněn, zalilo by jezero

vroucìho skla celou pevninu. Z jeskyně k nim vedl jediný most a i ten byl na

některých mìstech potažený pomalu se přelévajìcì, tuhnoucì skleněnou

hmotou.

Tìha, která na mostě ležì, musì být strašně velká. Doufám, že most vydržì,

než se všichni… Firûsha nevěřìcně civěla na zmrzačeného alfa, který se za

Crotàgonem s pronikavým řevem zvedal ze země. Chyběla mu pravá půlka

těla a kus hlavy. Stejně jako u pevnostnìch bran byly okraje hladce

odřìznuté, jasně byly vidět vnitřnì orgány, mozek, krev…

Rázem pochopila, že se nenamnožily pouze kameny.

Crotàgon se otočil a couvl o krok od stvůry, již magie zrodila. „U všech…

bohů!“ vyklouzlo mu zděšeně z úst.

Konce alfovy kopie se s tichým mlasknutìm rozestoupily a orgány se

vyhrnuly ven. Neúplný alf se zhroutil a zůstal bez hnutì ležet.

To je horšì než všechny nočnì můry, jimiž mě Phondrasôn dosud obdařil!

Firûsha všude kolem spatřila nedokonalé imitace vlastnìho národa.

Zmrzačenì se plazili po zemi a protahovali se mezi troskami. Někteřì

sténali, jinì řvali, jako by je na nože brali, a žadonili o pomoc.

Některým chyběly údy, jinì jich měli hned několik, leckteřì alfové měli

dvě hlavy, které v agonii pronikavě ječely.

Hrůzy nebraly konce: mnoho alfů vypadalo, jako by je někdo stáhl

z kůže, nebo jim neporušená, hladká kůže zakrývala obličej jako závoj,

jiným se u břicha houpala střeva, přìpadně je vlekli za sebou po zemi.

Crotàgon vytasil zbraň. Pohled na takovou scénu mu připadal přìliš

děsivý, přìliš nepřehledný. „Co se tady stalo?“ zeptal se tiše.

Firûsha objevila jiné přìslušnìky svého národa, kteřì se namnožili bez

jediné chyby. V okolì postávalo několik bezradných dvojčat, trojčat, čtyřčat

i paterčat. Mezi těmi, kteřì se zotavili z úžasu, vypukly spory, kdo je originál

a kdo kopie. Zbraně vylétly do vzduchu, alfové bojovali o to, kdo z nich je

jedinečný.

„Já nevìm,“ odpověděla alfka pomalu. Udělalo se jì špatně od žaludku.

Ne kvůli pohledu, jenž se jì naskytl, ale kvůli úvaze, které se nedokázala

ubránit. Jsem já… ta pravá Firûsha? Pohlédla na obra. Jak mám vědět, že to

je opravdu Crotàgon, a ne napodobenina?

Zaslechla důvěrně známý hlas.

To byl bratr. Firûsha otočila hlavu. „Sisarothe?“ Pospìchala přes trosky

k mìstu, odkud zaslechla jeho hlas.

377

Doběhla k němu. Půlka bratrova těla byla pohřbená pod zřìcenou zdì.

Sisaroth nesrozumitelně ryčel a ječel bolestì.

Vedle něho ležel druhý Sisaroth, kterému chyběly obě ruce.

Vedle nich byla vidět spodnì část jiného těla. Nebylo pochyb, že i to zcela

jednoznačně náležì Sisarothovi.

Napodobeniny! Podìvala se na zaklìněného. On taky? „Bratře,“ řekla mu

a uchopila ho za hlavu. Jak zjistìm pravdu? „Podìvej se mi do očì. Jsi to ty?“

Sisaroth na okamžik ztichl, zadìval se na ni, v obličeji se mu zračilo

poznánì. Otevřel ústa a ukázal jì nedokonalou řadu zubů. Jazyk chyběl.

Ne. Ty to nejsi. Firûsha ho pustila, uchopila dýku a probodla jì srdce

napodobeniny. Alf zděšeně zaprskal a zemřel. „Budeme hledat moje bratry,“

řekla Crotàgonovi a položila ruku do krve zabitého. Zvedla se a namalovala

obrovi na čele krvavou runu, potom ji udělala i na sobě. „Zabiješ každou

Firûshu, která nebude mìt tohle znamenì. A já udělám to samé se všemi

Crotàgony, které potkám.“

„To je dobrý nápad.“ Obr se na ni váhavě podìval, potom ukázal dolů na

Sisarothovy kopie. „Jak poznám ten rozdìl u tvých bratrů?“

Téhle otázky jsem se bála. Zhluboka se nadechla. „Nezbude nám nic

jiného než sehnat je na jedno mìsto, pak budeme přemýšlet, jak zjistìme,

kteřì jsou ti pravì.“ Firûsha se chtěla otočit a začìt s hledánìm, když uviděla,

jak se z brány zničeného paláce žene černý mrak a rozbìhá se na všechny

strany. Zaznělo tlumené duněnì kopyt, tu a tam bylo slyšet zafrkánì.

Nechtěla věřit vlastnìm očìm. Upìři noci?

Celé stádo magických černých zvìřat podobných konìm se tlačilo

z budovy ven. Mezi nimi kráčeli Sisaroth s Tirîgonem, následovanì

Balodilem.

Jsou to ti pravì? Firûsha jim pospìchala v ústrety, za chůze zvedla ze

země dlouhý oštěp pro přìpad, že by se musela bránit přìliš dotěrným upìrům

noci. Zvìřata alfy obvykle hned nenapadala, protože rozpoznala jejich

spřìzněnost, ale tyto exempláře vznikly magickou cestou. A určitě majì hlad.

Bratři směřovali rovnou k nì.

Krvavé stopy na Sisarothově oděvu a dìry, které na něm postřehla,

naznačovaly nelehká zraněnì, ale bratr kráčel, jako by se nic nedělo, a nijak

si nestěžoval. Usuzovala, že se vyléčil magickými formulemi. Oba měli ve

tvářìch zřetelně vepsán údiv nad tìm, co se přihodilo, ale když spatřili

Firûshu, hned se zaradovali.

„Velebìm Samusina, boha větru a rovnováhy, že vás zachoval při životě.“

Rychle jim povyprávěla, co se přihodilo a čeho si všimla.

Bratři se stejně jako Balodil označili na čele runou, aby předešli záměně

s kopiemi vzniklými v magické bouři.

378

Po krátké poradě se rozhodli zničit vlastnì napodobeniny, ale všechny

ostatnì magicky vzniklé kopie alfů zachovat, pokud neměly vadu. Vojsko

potřebovalo posìlit a nová dvojčata, trojčata a čtyřčata nahradila ztráty,

k nimž došlo. Dìky upìrům noci dostali darem jìzdu. Alfové se pouze museli

naučit s těmito čtyřnožci správně zacházet.

Přeživšì přìslušnìci národa alfů se postupně shromáždili kolem nich

a uctivě si od nich zachovávali odstup. Poznali velitele a slibovali si od nich

pomoc a pokyny. Tiše mezi sebou hovořili, něco si mumlali, došlo na různé

spekulace.

„Zmrzačené, kteřì jsou ještě naživu, přenechte mně. I naše kopie,“

Sisaroth, spìše než aby žádal, prostě vydal rozkaz. „Obětuji je Shëidogîsovi

a posìlìm jeho moc. Jeho zázraky budeme velice potřebovat.“ Rozhlédl se.

„Ještě štěstì, že Bezectný zařìdil, aby nám tato katastrofa nakonec byla ku

prospěchu.“ Sisaroth se tiše zasmál. „Bude to zvláštnì pocit, až budu

obětovat vaši nebo svoji napodobeninu.“

Tirîgon s Firûshou na sebe pohlédli, Balodil se nevěřìcně zasmál.

„Snad nechceš řìct, že máme být Shëidogîsovi za zničenì našeho sìdla

nakonec vděčnì?“ odvážila se Firûsha odporovat. Připisuje démonovi skoro

všechno dobré, co vidì. Jak moc je tìm tvorem zaslepený a unesený? „Jestli je

tak neuvěřitelně mocný, proč tomu neštěstì nezabránil?“

Crotàgon si prorazil cestu davem. Došel k trojčatům a zachytil alfčinu

poslednì větu. Nic neřìkal, ale z ponurého výrazu v jeho tváři se dalo snadno

vyčìst, co si o nedávných událostech myslì.

Sisarotha to nijak nevzrušovalo. Jednou rukou držel relikvii.

„Samozřejmě mu musìme být vděčnì! Magie by nás úplně vyhladila, ale

Bezectný změnil jejì následky a daroval nám stádo upìrů noci, a k nim navìc

i nové válečnìky, abychom mohli Tark Draan a elfy…“

„Nesmysl!“ vykřikl Crotàgon hlasitě. „Ta lebka nemá nic společného

s tìm, co se v jeskyni stalo, ani v nì nevězì duše některého Bezectného.“

Rázem se rozhostilo ticho. Alfové, kteřì je obklopovali, pozorně

naslouchali.

„Ty se odvažuješ…“ spustil Sisaroth ostře.

„Já se odvážìm všeho, protože tahle věc,“ obr ukázal na lebku, „mi vzala

to, co jsem nejvìce miloval. Je to démon, zlý duch, který v nì sìdlì a který tě

sevřel do svých spárů stejně pevně, jako svedl Marandëi. Je mu jedno, jestli

mu ke žrádlu předhodìš duše alfů, elfů, podzemšťanů nebo barbarů. Chce

jejich životnì energii, nic jiného.“

Crotàgon mluvil Firûshi z duše. Ale přicházì to v nevhodnou dobu.

„Mlč!“ Sisaroth popošel o krok dopředu a chtěl mu dát facku.

379

Crotàgon pozvedl oštěp, hrot mìřil na břicho blìžìcìho se alfa. „Ty se mi

budeš držet dále od těla, cîanoi. Dost dlouho jsem mlčel a smiřoval se

s oběťmi. Zabìjel jsi přìslušnìky našeho národa a…“

„Crotàgone, co to povìdáš?“ přerušil ho Tirîgon a vyvinul přitom co

největšì herecké uměnì, zatìmco alfové postávajìcì nedaleko od nich si začali

mezi sebou vzrušeně šeptat. „Jsi celý zmatený.“

„To je falešný Crotàgon,“ zavrčel Sisaroth. „Bylo by nejlepšì, kdybychom

tuhle napodobeninu zabili.“

Tak daleko nezajdete! „To je pravý Crotàgon.“ Firûsha si stoupla vedle

válečnìka.

„Ano, já jsem pravý Crotàgon,“ zdůraznil obr a nesklápěl oštěp. „Nejsem

nikomu ničìm zavázán, právě naopak! Zachránil jsem Firûshu, sloužil jsem

trojčatům jako válečnìk a velel jsem jednotkám v pevnosti. Ale mìra mé

trpělivosti přetekla! Nemůžu dále snášet, abychom se modlili k téhle lebce.

Přinesla nám jenom smrt a musì být zničena.“

Sisaroth vysoko zvedl relikvii, aby ji všichni viděli. Zlato se jasně

zalesklo, perly se třpytily jako naleštěné. „Toto je artefakt, v němž sìdlì duše

Shëidogîse, jednoho z Bezectných, jednoho z bohů našeho národa, kterého

uctìvali již naši předkové,“ pronesl zvučným hlasem. „Marandëi mě naučila

rituály a já se k tomu naučil starou řeč. Runy v lebce jsou jednoznačné

a vztahujì se k alfům, K ničemu jinému. Je zcela nemožné, aby v nì sìdlil

strašidelný duch. Nebo mi rovnou pověz, Crotàgone, co to podle tebe má být

za démona, který mě údajně ovládá?“

Crotàgon zachoval obdivuhodný klid. Firûsha v duchu počìtala s tìm, že

válečnìk mrštì oštěpem a bratra prostě zabije. „Já ti nemusìm řìkat vůbec

nic,“ odvětil válečnìk. „Je to tak, jak to je. Sloužìme nějaké modle, mìsto

abychom uctìvali Nesmrtelné nebo staré hodnoty našeho lidu.“

„Já jsem nově oživil staré tradice,“ trval Sisaroth na svém.

„I kdyby souhlasilo, že jsou na nì nakreslené staroalfské runy a že ses

naučil naši starou řeč, kdo nám potvrdì, že to, co tehdy naši předkové činili,

nebylo nesprávné? Musì existovat důvod, proč už Bezectné neuctìváme

krvavými oběťmi. A u toho bychom měli zůstat. Kdyby vás zajìmalo, co si

myslìm, démonovi v lebce neobětujme žádné dalšì životy. Ať se Sisaroth

obětuje sám, když mu ten domnělý Bezectný tolik ležì na srdci. Nebo ať

obětuje svoje sourozence. Kdyby nás ten bůh chtěl ochraňovat, nevypadal by

náš ostrov tak zpustošeně. Opravdový Bezectný by nebezpečì odvrátil. Naši

bohové se jmenujì Inàste a Samusin!“

Ten buřič dělá to, co umì nejlìp a co ho tehdy přivedlo do Phondrasônu.

Firûsha se rozhlédla. Alfové kolem nì zůstávali němì, ale jejich oči zřetelně

prozrazovaly, že souhlasì s válečnìkovým názorem. Šok z toho, že jejich

velitelé potajì zabìjeli přìslušnìky vlastnìho národa, v nich seděl přìliš

380

hluboko. Sisaroth zabìjenì nepopřel. Můžeme být rádi, že tu nevypukla

vzpoura.

Tirîgon položil válečnìkovi ruku na rozložité rameno. „Už toho bylo

řečeno dost. Pochopili jsme tě i tvoji žádost. Zaměřme sìly na to, abychom

pečovali o ty, co přežili, a abychom se všichni shromáždili, než začneme

realizovat naše plány a vyrazìme do Tark Draanu,“ pronesl smìřlivě a potom

se obrátil na kolem stojìcì alfy. „Dávám vám všem slovo, že veškeré obětnì

rituály budou zastaveny. Jedině kdyby někdo nabìdl život dobrovolně.“

To je dobrý tah. Firûsha děkovala bohům, že Tirîgon dokáže uvažovat

věcněji než Sisaroth. To přinese klid.

Nikdo se nepohnul.

Crotàgon přikývl. „To přijìmám a zavážu tě k tomu tvým životem,

Tirîgone. Jestli někdo z nás zemře, aby nasytil démona, a neřekne předtìm

hlasitě a zřetelně, že tak činì ze svobodné vůle, budeš ho následovat.“ Zabodl

oštěp do země. „Pojďme uklìzet a sehnat upìry noci. Nemáme moc času,

jestli se chceme naučit, jak se na nich jezdì.“ Vykročil pryč.

Dav se po jeho slovech rozešel a alfové se pustili do práce.

Je u vojáků v oblibě a zůstane to tak i v budoucnu. Firûsha se dìvala, jak

Crotàgon rozděluje vojáky do skupin a přiděluje jim různé úkoly. Carmondaj

seděl na hromadě trosek a horlivě psal do sešitu. Byl pamětì alfů.

„Oni na něho dajì,“ pronesl zamyšleně Tirîgon stojìcì vedle nì. „Vypadá

to, jako by se počìtal k Mladým bohům.“

„Existujì tři Mladì bohové, nikdo dalšì,“ zavrčel Sisaroth a láskyplně

uschoval zdobenou lebku v podpažì.

Umìm si domyslet, co máte za lubem. „Bratři,“ zakročila Firûsha rychle,

protože dobře věděla, jaké plány již v myšlenkách kujì. „Prosìm, nejednejte

ukvapeně. Potřebujeme ho, dokud tady na ostrově panuje takový zmatek.

A ještě vìc ho budeme potřebovat, až potáhneme v Tark Draanu proti elfům.

Jeho sìla v boji a vážnost u vojáků nám rozhodnou bitvy. Nemůžeme se bez

něho obejìt.“

Sisaroth na ni opovržlivě pohlédl. „Kdybych nevěděl, co vìm, řekl bych,

že jste do sebe zamilovanì.“

„Nebuď dětina,“ odsekla sestra rozladěně.

„Já nejsem dětina, já jsem chytrý,“ odvětil Sisaroth. „Vìm, že i ty bys

stejně jako on byla moc ráda, kdyby byl artefakt zničený. Jste spojenci.

A právě se snažìš průhlednými argumenty zabránit, abychom se s Tirîgonem

zbavili někoho, kdo ohrožuje naši moc, a měli ho tak jednou provždy

z krku.“ Alf se vzpřìmil a předklonil se. „Dávej si pozor na to, s kým držìš,

sestřičko.“ Otočil se a vracel se k troskám paláce.

Firûsha se za nìm zmateně a ublìženě zadìvala. „On mi právě vyhrožoval,

Tirîgone?“ Vlastnì bratr mi usiluje o život!

381

„Vyznělo to tak, sestro. Ale nic si z toho nedělej. Právě utrpěl porážku,

kterou vidělo a slyšelo mnoho očì a ušì,“ odpověděl bratr. „On se

vzpamatuje a pochopì, že je důležité zachovat rozvahu a klid. Magická bouře

nás donutila provést změny v našich plánech a nezbývá nám moc času,

abychom se dostali průchodem k Měsìčnìmu rybnìku.“ Tirîgon ji jemně

polìbil na čelo. „Odpusť mu. Podepsalo se na něm napětì. Přivedu ho

k rozumu, jakmile z něho vyprchá vztek.“ Objal ji rukou kolem ramen

a stiskl. „Pojď, pomůžeme Crotàgonovi a ukážeme našim lidem, že jsme

Mladì bohové a on je jenom našìm pohůnkem.“

Firûsha se donutila přikývnout, ale nadále se dìvala za Sisarothem.

Crotàgon hovořil pravdu. Lebka musì zmizet. Zabránìm tomu, aby nás ten

tvor doprovázel do Tark Draanu. „Pusťme se do našich plánů,“ prohodila

dvojznačně a vykročila spolu s bratrem, aby pomohli nastolit pořádek.

* * *

Phondrasôn

Trojčata poprvé klusala na upìrech noci jeskyněmi a chodbami

Phondrasônu. V ušìch jim nezvykle zaznìval dusot kopyt, od černých

postrojů zvìřat s tichým syčenìm odletovaly maličké blesky.

Dosud jsem nikdy nejel tak, jak by odpovìdalo mému stavu. Tirîgon si

užìval jìzdy na hřebcově hřbetě. Na přechodnou dobu dostali od Shuctanidů

sedla a postroje, které si upravili tak, aby vyhovovaly upìrům noci.

Jìzdu zvládal celkem dobře, lépe než očekával. Tirîgon cìtil vranìkovy

pohyby, jeho sìlu a vytrvalost. Upìři noci se vždy postarali o to, aby se jezdci

cìtili v bezpečì. Nemůžu se dočkat chvìle, kdy tryskem vyrazìme po širém

poli!

Cesta je vedla do mìst, kde se zdržovalo žadárovo vojsko a obléhalo

pevnost povstalců.

Shucto s Balodilem je doprovázeli na nemotorném zvìřeti, připomìnajìcìm

křìžence obrovské žáby a koně. Shuctanidé využìvali těchto zvìřat, aby se

rychleji dostali vpřed, i když se ani zdaleka nemohli rovnat rychlosti upìrů

noci. Proto nejeli cvalem.

Tirîgon přemìtal, co se děje právě teď, když putujì jeskyněmi: alfské

vojsko, čìtajìcì mnoho set hlav, se touto dobou nacházelo pod Crotàgonovým

a Carmondajovým velenìm na cestě k vodopádu, jimž by se mělo dostat

nahoru do Měsìčnìho rybnìka a Tark Draanu.

Pouť pod hladinou by se měla zdařit. K dýchánì použijì prasečì měchýře

a kožené vaky. Pro upìry noci vyrobili speciálnì dýchacì vaky, spojené

s postroji. Přìpravy na dobytì Tark Draanu jsou u konce.

382

Poslednì rozhodujìcì mìle k vodopádu jim však Shucto ukáže teprve

tehdy, až Shuctanidovi předajì na důkaz splněnì úkolu hlavy žadárových

velitelů. Tak zněla dohoda. Budiž mu to přáno. Ale potom se bude divit.

Co nejpřesněji se domluvili s Balodilem, co se stane po předánì hlav −

tyto rozhodujìcì podrobnosti však Shuctanidovi neprozradili.

Kdyby o tom věděl, sotva by byl ochoten doprovodit nás k vodopádu.

Bude se moc divit, to je jisté. Tirîgon potlačil úšklebek.

Shucto vjel do extrémně nìzké štoly. Upìři noci a alfové museli sklonit

hlavy. Když se strop dále snižoval, zastavili a sesedli.

Balodil se na Tirîgona nechápavě podìval. „Proč prostě nevjedete

dovnitř? Ţadár vám uložil úkol, a pokud vìm, váš přìchod je napjatě

očekáván. Nebo se mýlìm?“

„Všechno má svůj čas.“ Tirîgon se na podzemšťana chlácholivě usmál.

„Nenì nutné vždycky dělat to, co bije do očì, jenom proto, že to všichni

očekávajì.“

„Kromě toho by se Shucto chtěl odsud shora dìvat na to, co podnikneme,“

dodala Firûsha.

„Nemůžu se toho dočkat,“ přitakal Shuctanida a jako prvnì vyšplhal

strmou šachtou nahoru. Navzdory zbroji, kterou měl na sobě, se pohyboval

velice obratně a naprosto bezpečně.

Po namáhavém výstupu se doplazili na skalnì plošinu a doklouzali

k okraji.

Několik mil velkou jeskyni, v nìž se nacházeli, ozařovalo světlo

nesčetných ohnišť. Pod balóny, velkými jako dospělì lidé, byla navìc

připevněna světla, která v nich ohřìvala vzduch, a balóny se dìky tomu

vznášely. Tenké provázky je udržovaly na mìstě, zešikma nastavená zrcadla

nasměrovala světlo jak na tábor na dně jeskyně, tak na obklìčenou pevnost.

Je tady tolik světla jako za nějakého zřìdkavého slunečného momentu

v Dsônu. Nikde tu nejsou stìny. Tirîgon postřehl, že se balóny vznášejì

v mìrném vánku. Bez provazu by je závany vzduchu odnesly k mìstu, odkud

se rozhlìželi. Když pohlédl na strmé skály nad sebou, spatřil tam několik

spálených zbytků. Naváté nánosy netradičnìho druhu.

V hvězdicovitě uspořádané hradbě povstalců nikde nebylo vidět světlo,

jako by se tak vzdorně snažili bojovat proti jasu, který je ozařoval zvenčì. Po

dvoře pobìhalo několik povstalců. Bylo na něm postaveno několik praků,

které povstalci právě nabìjeli, ale nic nenaznačovalo, že se hodlajì pokusit

o výpad nebo že by se obávali nadcházejìcìho útoku.

Tyhle vznášejìcì se lampy jsou velice mazaný nápad. Dìky nim se nikomu

nepodařì nepozorovaně vyklouznout z pevnosti. Tirîgon usoudil, že použili

vysušené a sešité kůže nebo střeva, aby se lucerny vznesly vzhůru. Pokusil

se podle počtu stanů rozbitých kolem hradeb odhadnout množstvì útočnìků.

383

„Vida, zdá se, že můj bývalý mistr má na povstalce pořádný vztek! Poslal

na ně celou posádku draibenské věže,“ zazněla informace od Balodila,

ležìcìho mezi trojčaty. „Tam dole vlaje jejich korouhev. Takže by tu mohlo

být včetně doprovodu dobrých osmdesát tisìc bojovnìků.“ Tiše zahvìzdal

mezi zuby. „Jen málokomu se podařì uvalit na sebe tak obrovský hněv.“

„A přesto se nedostane dovnitř. Potřebuje nás,“ dodal Sisaroth. Nevzal

s sebou Shëidogîsovu lebku a ani neprozradil, kde se v tomto okamžiku

nacházì. Ležela schovaná někde v průvodu alfů, postupujìcìch k vodopádu.

Choval vůči sestře a Crotàgonovi přìliš velkou nedůvěru. „Hvězdicovitě

uspořádané hradby umožňujì ostřelovat útočnìky ze dvou stran najednou.“

„Zbabělci,“ zamručel Balodil a odplivl si přes okraj. „Já vìm, jak se

správně útočì na hradby. S malou skupinkou trpaslìků bych zařìdil, aby se

hradby zřìtily.“

Ţadár si určitě myslì to samé. „To nejsou žádnì zbabělci, ale obezřetnì

vojevůdci,“ opravil ho Tirîgon a ukázal doprava k ohořelé části pevnosti.

„Hádám, že tam se o to pokusili.“ Při pečlivějšìm pohledu se dalo rozpoznat,

že černé body ležìcì před hradbami jsou mrtvoly. „Kolik jich asi je?“

„Kolem dvou tisìc,“ odvětil Balodil nevzrušeně. „To odpovìdá prvnì vlně,

již velitelé rádi nasazujì na zkoušku, aby mohli studovat reakce obránců. To

nejsou důkladně vycvičené jednotky, ale prasata, která se dopustila menšìch

prohřešků a dostala podmìnku.“ Zlomyslně se zasmál. „Tomu řìkám

milosrdenstvì.“

Trojčata s nìm souhlasila.

„Můj otec a nejvýznamnějšì hlavy odporu se shromáždili v pevnosti. Sešli

se tam na tajné poradě a někdo je zradil,“ vysvětloval Shucto pobaveným

tvářìm. „Ţadár udělá všechno možné, aby je dostal do rukou. Skutečnost, že

sem napochodoval s osmdesáti tisìci vojáky, mluvì za celé romány.“

„To, že nepřišel sám a nestrhl hradby magiì, mi řìká, že tu něco

nesouhlasì.“ Tirîgon nechápal, co žadára donutilo, aby se spolehl na své

muže a vystavil tak jejich životy nebezpečì. Musì to mìt něco společného

s pevnostì. Co ho mohlo zastrašit? Hrozně rád by vyslal špeha, aby zjistil

situaci − a rázem se mu v hlavě vynořila Esmonäe. K Tionovi s nì! Copak se

jì nikdy nezbavìm?

„Možná prostě neměl chuť,“ nadhodil Sisaroth. „Od něho se dá čekat

všechno možné.“

Tirîgon otočil hlavu a pozorně se na Shucta zadìval. „Můžeš nám k tomu

něco řìct?“

„To nehraje roli,“ snažil se Shuctanida vyhnout vysvětlovánì.

„Možná ano,“ nenechávala se odbýt Firûsha.

„Ne. Vy nemusìte jìt do pevnosti, ale máte vyřìdit velitele žadárova

vojska.“ Shucto zvedl nos nahoru. „Kdy udeřìte?“

384

Tajnůstkář. Tirîgon z tónu hlasu jasně poznal, že barbar nehodlá nic

prozradit.

Než stačil zahrnout Shucta vlnami strachu, popadl ho Balodil za zátylek

a zatřásl jìm. „Tak povìš nám, co v tom vězì? Jinak sám najdu Mladým

bohům cestu ke kaskádě a ty se tady naučìš lìtat! Přesně tak, jak lìtajì

kameny!“

„Nenì to nic důležitého,“ trval Shucto na svém a visel v podzemšťanově

sevřenì jako králìk. „Já vám to přece povìm, já vám to přece povìm!“ Balodil

ho pustil. „Uvnitř pevnosti je magické pole, které nemizì a… my řìkáme, že

žárlì. Na každý magický impuls zareaguje protiútokem.“

„To znamená, že jakmile žadár mrštì proti pevnosti nějaké kouzlo…“

nadechl se Sisaroth.

„…vrátì se s trojnásobnou silou zpátky.“ Shucto ukázal na armádu. „Proto

potřebuje válečnìky, a ne magii.“

A protože to věděl, chtěl tam poslat nás, aby se vyhnul dlouhému

obléhánì. Tirîgon si odhrnul z obličeje pramìnek černých vlasů. „Máš

pravdu, Shucto. Dobře že nemusìme dovnitř.“

Balodil lehce plácl jejich průvodce po zátylku. „My oba, kamarádìčku, si

ještě užijeme spoustu legrace. Do budoucna si zapamatuj, že mi musìš řìct

všechno, co vìš. Nemám rád překvapenì, a Mladì bohové ještě mnohem

mìň.“

Barbar něco zakoktal na souhlas a několikrát se omluvil, i když na něm

bylo vidět, že je stejně jako předtìm přesvědčený, že byl v právu.

Firûsha pozornými pohledy studovala jeskyni. „Nikde nenì stìn,“

zamumlala. „Každý koutek je dokonale osvětlený.“ Ocelově modré oči se

upřely na balóny. „To je chytře vymyšlené zařìzenì.“

Leženì najednou oživlo.

Zazněly signálnì fanfáry a vojáci v plných zbrojìch vybìhali ze stanů.

Jednotlivé oddìly se připravovaly k boji, vojáci táhli vozìky s dobývacìmi

žebřìky, které se pomocì kliky daly bleskurychle vysunout nahoru. Útočnìci

očividně nepočìtali s použitìm beranidel a praků.

Tirîgon napočìtal nejméně sto deset vozìků. S nimi se jim klidně může

podařit dostat se na jednom nebo hned na několika mìstech nahoru na

hradby.

Shucta nedokázal ovládnout vzrušenì. „Ţadár ztratil trpělivost! Ach,

pospěšte si!“ tlačil na ně a byl by se zvedl, kdyby ho Balodil nepopadl

a nepřitiskl zpátky ke skále. „Jděte dolů a zabijte velitele! Jděte, nebo je

všechno ztraceno.“ Barbar odvinul od boku šerpu, z nìž se vyklubala

korouhev. „To je erb našeho rodu. Položte ji k mrtvým, aby všichni věděli,

že povstalci jsou silnějšì než žadár.“

385

„Já vìm, kde najdete velitele.“ Podzemšťan postupně kývl na každé

z trojčat.

Dáme se do našeho plánu. Tirîgon se těšil a cìtil neklid. Jedna chybička,

jediný mizerný neúspěch mohl vyvolat celý řetěz událostì, které by vedly ke

konci řìše alfů.

Zatìmco Shucto zůstal na skále a čekal, plazili se sourozenci s Balodilem

zpátky a vrátili se k upìrům noci. Než vyjeli do jeskyně, strčili podzemšťana

spolu s korouhvì do pytle, který přivázali za Firûshino sedlo. Dìrou v látce se

mohl dìvat ven.

Na této lsti Tirîgon trval. Oni neměli nejmenšì důvod skrývat se před

zraky barbarů, kteřì žadárovi sloužili. Jejich přìchod byl očekáván. Ale

protože nevěděli, co vešlo ve známost o Balodilově zmizenì, zatajili, že je

podzemšťan doprovázì. Prozatìm.

Když se objevili na upìrech noci před strážemi u vstupu do jeskyně,

vojáci před nimi nejdřìve couvli. Obrovitì hřebci s krvavě rudýma očima

a zuby ostrými jako čepel nože jim naháněli strach.

„Zdravìm vás,“ řekl jeden ze strážných a zachovával uctivý odstup.

„Očekávali jsme váš přìchod už dřìv.“

„Dřìve to nešlo,“ odvětil Sisaroth ledabyle. „Kde najdu vaše velitele?

Ţadár nám řekl, že máme vyhledat Korhnoje.“

„Ten rozkaz se změnil,“ oponoval voják. „Máte projet nejkratšì cestou

táborem až k nejčelnějšìmu stanu, kde na vás čeká žadárův důvěrnìk. Jak mi

bylo oznámeno, mìsto od Korhnoje dostanete přesné pokyny od něho. Náš

velitel je právě na poradě a nemá čas.“

Tirîgon v duchu zaklel. Předpokládali jsme, že se dostaneme k velitelům

celého vojska.

Sourozenci se dorozuměli němými pohledy, projeli kolem strážì a vyrazili

vpřed.

„Přesto zajedeme ke Korhnojovi,“ rozhodl Tirîgon. Vždycky se můžeme

vymluvit a obvinit vojáka, že nám předal špatnou informaci. „Balodile, veď

nás.“

Ostře zabočili a podzemšťanovy pokyny je vedly uličkami stanů až

k velkému přìstřešku z tyčì a tmavě žluté látky. Podle nenápadné korouhve

by jinak ani netušili, že se uvnitř shromáždili velitelé.

Stráže couvly před upìry noci, kteřì na ně vycenili zuby, a zvedly štìty,

aby se bránily.

„Zdravìm vás,“ prohlásil Tirîgon a seskočil ze sedla. Dobře věděl, jaký

dojem na ně ve svých černých zbrojìch dělajì. „Posìlá nás žadár.“ Přešel

k Firûshinu upìru noci a přehodil si přes rameno vak, v němž se skrýval

Balodil. S tìm nám nebudou moct odmìtnout vstup. „Přinášìme od něho dárek

a pak se hned v pevnosti dáme do práce.“

386

Vojáci znejistěli. „Pánové a panì, oni se právě teď radì o nadcházejìcìm

útoku,“ odpověděl jeden ze strážných. „Vy byste měli…“

„…prostě vejìt dovnitř a ještě vìc zlepšit dobrou náladu, která pramenì

z blìžìcìho se jistého vìtězstvì.“ Sisaroth šel jako prvnì, za nìm následoval

Tirîgon, zatìmco Firûsha uzavìrala malý průvod.

Jeden ze strážných cìtil povinnost alespoň náznakem splnit rozkaz. Natáhl

ruku a chytil alfku za paži. „Stát! Nebudete…“

Firûsha se napolo otočila, zvedla ruku a udeřila loktem v železné zbroji

barbara do obličeje. Nos a lìcnì kost se s tichým lupnutìm zlomily, z rány

vystřìkla krev. Muž se v bezvědomì zřìtil kumpánovi k nohám.

„Kdyby se ještě jeden z vás odvážil,“ pronesla chladně, „dotknout se mě,

použiju meč. Poslal nás žadár a jenom on nás zadržì.“ Firûsha se otočila

a zvedla hlas. „Uskutečňujeme jeho vůli, chamradi! Buďte rádi, že nám

neuložil, abychom vám setnuli hlavy.“

Tirîgon na sestru uznale kývl. Občas zapomìnám, že Kouzelné hrdélko

dospělo.

Neohlášeni vstoupili do rozlehlého stanu, v němž převládal pach sena,

potu a lojových svìček. Velitelé vojska moc nedbali na čistotu, čehož Tirîgon

velice litoval.

Obrátilo se k nim čtyřicet převážně mužských hlav, žen mezi nimi nebylo

vìce než deset. Ţádná z nich nebyla hezká.

Hrubé obličeje, rozcuchané vousy a nepěstěné vlasy představovaly pro

alfské oči vyslovenou urážku. Už kvůli tomu je musìme zabìt.

Náčelnìci se tìsnili kolem stolu, na němž se nacházel malý model

pevnosti. Mnozì z přìtomných popìjeli vìno, jinì pojìdali ovoce nebo si brali

z jìdel, ležìcìch na mìsách vedle modelu.

Na Tirîgona to působilo dojmem přátelského setkánì nebo kochánì se

vzpomìnkami, rozhodně ne jako přìprava na bitvu.

Jeden holohlavý barbar v hrubé, prošìvané zbroji držel v ruce ukazovátko

a podle všeho se plně pohroužil do vysvětlovánì útoku. Svraštil čelo a změřil

si trojčata pohledem. „Koho to tady máme? Mistrovy stìnový psy!“

„A koho tu máme my? Stan plný bláznů,“ opáčil Sisaroth arogantně.

Okamžitě zazněl rozčilený šum. „Jenom tak si umìm vysvětlit, že nám bylo

odepřeno zasloužené přivìtánì.“

„Já jsem naučila slušnému chovánì už i jiné: na kolena!“ nařìdila Firûsha

a natáhla ruku, ukazováček mìřil k zemi. Na jejì zbroji byla zřetelně vidět

čerstvá krev. „Jménem žadára!“

V tichu, které ve stanu zavládlo, se jedna žena hlasitě nadechla, potom

plivla Tirîgonovi rovnou na botu. „Ţadár nám možná slušně platì za to,

abysme poslouchali jeho rozkazy,“ pravila vyzývavě, „ale jeho pohůnkům

nic nedlužìme.“

387

Tirîgon se podìval na ženinu koženou zbroj, osázenou kovovými plátky.

Uchytily se na nì zbytky vìna a jìdla. „Utři to, a umìránì tě nebude tolik

bolet,“ řekl a postavil pytel s podzemšťanem na zem.

„V mojem stanu nikdo nikoho nezabije,“ vmìsil se do řeči barbar

v třpytivé zbroji. „Já jsem Korhnoj, vojevůdce, a pokud vìm, vy tři jste

neměli jìt sem, ale k Ehiowovi. Jděte za nìm, uklidněte ho, ať nenì nervóznì,

a vyřiďte mu, že odvolávám útok. Třikrát zdar tomu, že jste konečně přišli,“

dodal Korhnoj posměšně. „Jeho stan najdete…“

Ozvalo se kovové cinknutì.

Korhnoj se zarazil v řeči a podìval se na sebe, pak klepl ukazováčkem na

vrhacì kotouč, který se mu do dvou třetin zabořil do zbroje přìmo u srdce.

„Co…“ zapotácel se, upadl zády na stůl a pohřbil pod sebou model pevnosti.

Firûsha sklopila ruku, která pořád ještě mìřila na Korhnoje. Hodila

a zasáhla. „Když chceme, aby nám pakáž naslouchala, vezmeme jì toho, kdo

si nejvìce otvìrá hubu,“ pronesla lìbezně a zároveň naprosto chladně.

Plynulým pohybem vytáhla z úchytu na paži druhý vrhacì kotouč a mrštila

jìm po barbarce, která plivla bratrovi na nohu.

Ostřì prořìzlo nechráněný krk a zabořilo se do hlasivek, aby jì zabránilo

křičet.

Déle bych ani já nechtěl čekat. Ten smrad v tomhle stanu se nedá vydržet.

Tirîgon se Sisarothem až dávno vytasili meče a vrhli se na zaskočené

velitele.

Bez váhánì a bez otálenì. Tirîgon se pustil do protivnìků na pravé straně.

Nejdůležitějšì bylo, aby nikdo neunikl ze stanu a nevyvolal poplach. Kdyby

se to stalo, mohlo by to nesmìrně ztìžit zbytek jejich plánu, proto muselo

všechno proběhnout co nejrychleji a s co nejmenšìm hlukem.

Dvěma barbarům urazil hlavu ještě dřìv, než stačili odložit poháry, vìno,

které měli v ústech, jim mìsto do žaludku teklo po uťatém hrdle.

Tirîgon se rozběhl, přeskočil padajìcì oběti, uhnul dvěma seknutìm

a levou rukou se chytil hrubé vzpěry stanu. Setrvačnostì se kolem nì otočil

a natáhl přitom ruku, v nìž svìral meč. Jediným mocným máchnutìm kolem

dokola srazila jeho čepel deset barbarů a barbarek.

Když se po něm vrhli dalšì čtyři protivnìci, poslal i ty mečem k zemi.

Čepel s hravou lehkostì protìnala články řetězů, meče i zbroje. Když

podzemšťan vykoval tenhle meč, odvedl vynikajìcì práci!

Tirîgon se třikrát otočil kolem stanové tyče, pak se pustil a v podřepu

přistál před prchajìcì barbarkou. Mečem jì přesekl kotnìky, žena spadla na

zem vedle něho a přišla o hlavu dřìve, než stačila vykřiknout.

Balodil se osvobodil z pytle a oháněl se Krvežìznivcem tak obratně, že

byla radost se na něj dìvat. S nìm velitelé nepočìtali a soustředili se na

388

trojčata. I stráže, které stály před vchodem do stanu a chtěly se podìvat, jestli

je vše v pořádku, brzy padly.

Dosud nikdo hlasitě nezakřičel a nevyvolal poplach. Velitelé umìrali

rychlostì blesku a bez jakéhokoliv hluku. Zvuk padajìcìch těl, uťatých údů

a hlav bylo to jediné, co bylo možné zaslechnout. Někde se rozbila židle,

jinde spadl svìcen. Ale neozvalo se jediné varovné volánì.

Tirîgon viděl, že sourozenci byli se svými nepřáteli hotovi stejně rychle

jako on. Aha, tady ještě někdo je!

Jedné z žen, která předstìrala, že je mrtvá, se podařilo Firûshi za zády

plazit pryč a sunout se k plátěné stěně. Sečná rána v hrudi, kterou předtìm

utržila, jì znemožňovala nabrat dech a křičet.

Nenì to ta žena s velkou hubou? Tirîgon se zvedl a pospìchal za nì.

Jakmile k nì dorazil, poznal, že se mýlil. Nebyla to ta barbarka. Podle

něho vypadala každá šeredná žena stejně, jenom stěžì na nich nacházel

rozdìly. „Počkej, prosìm,“ řekl a botou ji otočil na záda. „Ještě ti dám něco

na cestu.“

Když barbarku otáčel, pokusila se ho zasáhnout krátkou sekerou, kterou

schovávala pod tělem.

Nechejme ji, ať si to zkusì. Tirîgon se spolehl na Balodilovo kovářské

uměnì.

Úder byl bolestivý, ale ne nebezpečný. Ostřì sekery se odrazilo od

chrániče nohy a zanechalo na něm sotva postřehnutelný škrábanec.

„Chápeš nynì, že pravdě nelze uniknout? Posmìvali jste se nám

a neprojevili jste nám úctu, jak by bylo správné.“ Pozvedl meč a vyměřil si

ránu, zatìmco upìral pohled do jejìch očì naplněných strachem. Nechci

propást okamžik, v němž jejì duše vstoupì do konečna. „Protože jak pravil

můj bratr, stan plný bláznů.“

Zbraň pronikla zrezivělými kovovými kroužky drátěné košile, některá

tenoučká kovová kolečka se přitom uvolnila a zajela barbarce do těla.

Zemřela během jediného výdechu, hlava jì bezvládně padla stranou.

Šlo to moc rychle. „Proklatě! Teď jsem to pořádně neviděl!“ Tirîgon se

hněval a rozhlìžel se kolem sebe. „Ještě jste mi někoho nechali?“

Balodil postával nad bezvědomým strážným a chránil ho vlastnìm tělem.

„Na to zapomeň, přìteli. Tenhle je jediný, komu ještě bije srdce. A tak to

musì zůstat. Neviděl mě zabìjet, takže z něho bude můj nejlepšì spojenec při

tom malém divadélku, které dám k lepšìmu, až odsud odjedete.“

„Jsi si jistý, že budeš působit naprosto přesvědčivě?“ vyptával se Tirîgon

a podìval se na sourozence, tyčìcì se v černých zbrojìch nad mrtvolami jako

bohové smrti. Tenhle obrázek by stál za to, aby ho někdo namaloval! Teď

bychom tu potřebovali Carmondaje.

389

„Učil jsem se u toho nejlepšìho. Jmenuje se… jmenoval se… neznělo

jeho jméno Rodario?“ Zdálo se, že si to Balodil už pořádně nepamatuje. „Ale

co má být, však já vojáky přesvědčìm. Jak jsme slyšeli, dostávajì zaplaceno

za to, co dělajì.“ Usekl jednomu z mrtvých velitelů hlavu. „Tak dělejte. Ještě

musìte useknout několik hlav a dodat je. Shucto čeká na důkaz a potom

můžete hned vyrazit vodopádem nahoru.“

„Čtyřicet lebek.“ Firûsha přemýšlela. „To je hodně. Má někdo nápad, jak

ty trofeje dostaneme nenápadně pryč?“

Tirîgon se podìval na pytel, z něhož vylezl podzemšťan. „Jedna možnost

mě napadá,“ prohodil v dobré náladě.

390

V.

Jmenuj mi tři věci,

které vzdorují smrti.

Umění,

píseň

a sláva.

Ale s klidem zapomeň na lásku.

Užívej si jí,

kochej se jí,

raduj se z ní.

Buď si však vědom, že

je pomíjivá

jako rozkvetlý květ v ledovém objetí.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

391

Phondrasôn

„Hned to bude hotové.“ Firûsha se dìvala škvìrou, kterou vyřìzla do stěny

stanu, a sledovala let poslednìho balìčku, který právě mizel ve výšce.

Obdivovala nápaditost svého bratra Tirîgona. Prostě jen tak vypochodoval

ze stanu a jménem Korhnoje nařìdil vojákům, aby jim k jednomu pokusu

přinesli vznášejìcì se lampy a tenké kožky: jestli jim budou okolnosti přát,

chtějì jimi způsobit v pevnosti požár.

Vojáci mu hned poté přinesli požadované lucerny a kůže. Ještě rychleji

byly všechny uražené hlavy nastrkané po jedné do přinesených kožek

a odeslané na balónech do výšky.

Firûsha pozorovala, jak se vznášejì vzhůru. Zmocnil se jich proud

vzduchu a odehnal je ke skalnì plošině, přesně jak Tirîgon předpověděl. Nad

mìstem, odkud Shucto pozoroval děnì v táboře, narážely na skalnì stěnu,

shořely a tìm samy shazovaly vaky s trofejemi dolů na plošinu.

Barbar je musì už jenom posbìrat. Jak Firûsha viděla, i poslednì vak

dosáhl cìle. „Můžete jìt,“ řekla bratrům. „Odveďte náš národ do Tark

Draanu.“ Oba je objala. „A neopovažujte se zabìt mi toho loutnistu a jeho

milou.“

Tirîgon se zasmál. „Ne, nezabijeme je. Jak jsme slìbili, ti dva patřì tobě.“

„Vyznačìme ti cestu ke kaskádě. Ale nezapomeň ta mìsta vyčistit, aby nás

nemohl nikdo sledovat,“ připomněl Sisaroth a snažil se nedávat přìliš okatě

najevo, jakou má o ni starost. „Opravdu to chceš udělat úplně sama?“

Firûsha přikývla. Musìm to udělat, abych sama sobě dokázala, že umìm

něco vìc než jen hezky zpìvat. Pohlédla na Balodila. „My dva nově přepìšeme

historii Phondrasônu.“

Podzemšťan přikývl a široce se ušklìbl. „Já jsem připraven.“ Potom se

stiskem ruky rozloučili se Sisarothem a Tirîgonem. „Zase se uvidìme.

V Tark Draanu, a běda vám, jestli tam do té doby nezačnete vládnout!

Přitáhnu s celým vojskem, abych vás vyzkoušel.“

Oba alfové se zasmáli a úspěšně předstìrali, že jsou s nìm spjati

opravdovým přátelstvìm. Firûsha jim záviděla jejich herecký talent. Když já

mám k něčemu odpor, nedokážu to tak dobře skrývat.

„Co budeš dělat, dokud nenajdeš východ Černou soutěskou?“ vyptával se

Sisaroth.

„Opravdu nechceš odejìt s námi?“ pokoušel se ho Tirîgon zdánlivě

přemluvit.

„Ne. Mě do toho vodopádu a rybnìka nic nedostane. Využiju čas

a udělám mezitìm v jeskynìch trochu pořádek,“ opáčil Balodil s potutelným

smìchem. „Někdo tu nosì zbroj, která mu nepatřì.“

392

„To si taky myslìm,“ přisadil si Sisaroth. „Ţadár to ale bude vnìmat

jinak.“

Podzemšťan vycenil zuby a dotkl se jizvy, potom i klapky zakrývajìcì

očnì jamku. „To doufám. Jinak by to bylo moc nudné.“ Potom zvážněl.

„Děkuju vám za všechno, co jste pro mě udělali. Dlužìm vám svůj život, své

vzpomìnky, tolik věcì, že vám to nikdy nebudu moct splatit.“

Bratři se na něho spokojeně dìvali.

Firûsha přesně věděla, co si myslì: odvedli jsme na něm dobrou práci.

Právě si v duchu navzájem blahopřáli ke svému výtvoru.

„Nezapomeň si brát ten lék,“ napomìnal Balodila Sisaroth. „Nachystal

jsem ti velkou zásobu a recept na něj najdeš v malé bedničce spolu se všemi

přìsadami. Vystačì ti pro několik přìštìch částì nekonečna.“

„Tak dlouho ho nebudu potřebovat, do té doby najdu východ,“ bránil se

Balodil. „Budeš mi moct uvařit čerstvý lektvar. Pokud ho vůbec ještě budu

potřebovat. Ţadárova smrt mě vyléčì ze všeho, co mi způsobil,“ dodal

chmurně.

Opět si podali ruce, potom Sisaroth s Tirîgonem odešli. Od stanu se

rychle vzdaloval dusot kopyt upìrů noci.

Teď je na řadě moje část plánu. Firûsha se bránila mìrné nevolnosti

v žaludku. Jednou věcì bylo obstát v boji s tlupou nepřátel. Ale to, co se od

nì vyžadovalo právě teď, překonávalo všechno ostatnì.

Balodil se dìval na mrtvoly barbarek a barbarů, povalujìcì se křìžem

krážem v celém stanu. Vytékala z nich krev a vsakovala do země. „Nikdo si

nevšimne, že stráže chybì, ale krev časem vsákne do stěn stanu a bude po

nich stoupat nahoru,“ odhadoval a očistil si Krvežìznivce o šaty jednoho

mrtvého. „Nejpozději v tu chvìli budou barbaři vědět, že tu něco nenì

v pořádku.“

To by bylo špatné. Potřebujeme mìt náskok, abychom měli jistotu.

„A nejpozději tou dobou nadejde čas pro tvůj výstup.“ Hodila mu pytel, ve

kterém ho přinesli. „Měl bys zase vlézt dovnitř, abys působil věrohodně.“

Firûsha očistila širokou čepel svého meče a znovu ji udivilo, jak snadno se

tou zbranì vládne. Dlouhé vybroušené křìžové záštity se ukázaly jako velice

vhodné a snadno využitelné, zejména v boji v těsné blìzkosti soupeře. Bylo

pro ni hračkou probodnout jimi zbroj chránìcì nepřìtelovu hruď. „To,“

pozvedla zbraň, „je opravdu perfektnì práce.“

Podzemšťan se na ni zašklebil. „Už jsem odvedl hodně perfektnìch pracì.

Vaše zbroje, meče, zbraně vašich alfů… a to nebude všechno. Já rád kovám.

Právě dìky znalosti magie a magických run, které k tomu můžu použìt,

i když nejsem kouzelnìk, vytvořìm ještě mnohem většì věci.“ Balodil přejel

rukou po svém podivném meči. „Kdybych tehdy tušil, že se alfové

a podzemšťani můžou stát přáteli, nikdy by mi nepřišlo na mysl bojovat

393

s vašìm panovnìkem. Už teď mi chybì hovory se Sisarothem a s Tirîgonem.

A to se nezlepšì.“

Bratři můžou být na sebe opravdu pyšnì. Firûsha přikývla. „Nepochybně

najdou přátele i u Třetìch v Tark Draanu,“ prohodila. „Tvůj a můj národ se

stanou spojenci.“

Balodil se na ni podìval. Zdálo se, že mu nějaká věc nedopřává klidu.

„Než se naše cesty rozejdou, Firûsho, vysvětli mi jedno: udělal jsem ti

něco?“

„Jak jsi na to přišel?“

„Na rozdìl od tvých bratrů ses ty vždycky držela ode mě dost daleko.

Málokdy jsme spolu promluvili a já měl neustále pocit, že mě nemáš ráda.

Proto jsem si lámal hlavu otázkou, co jsem provedl, že jsem si vysloužil tvoji

nepřìzeň.“

Firûsha se mìrně usmála. „To se ti jenom tak zdálo, Balodile. Byl jsi mi

stejně milý a drahý jako oběma bratrům. Já nemám tak srdečnou povahu

jako moji sourozenci,“ lhala a přinutila se položit mu ruku na rameno.

Rozhodně před nìm nepřizná, že mu nedůvěřuje a většinou počìtala s tìm, že

se mìsto něho může každým okamžikem objevit pravý Tungdil a bude je

chtìt zabìt. Kdyby měla odpovědět po pravdě, řekla by mu, že je ráda, že

zůstane ve Phondrasônu. Jakmile odsud zmizìm, můžeš být, čìm chceš.

„Dìky,“ odpověděl podzemšťan a ulehčeně vydechl. „Nechtěl jsem…“

Byly slyšet těžké kroky, které se blìžily ke stanu.

Ještě než Balodil stačil zmizet v pytli, otevřela se plachta u vchodu.

„U všech zrôlských démonů, co se tady děje? Proč alfové zase odjeli?“

vykřikl rozložitý válečnìk, když vešel do stanu. Udělal jeden krok, pak

spatřil mrtvé a zůstal stát. Pravá bota mu s mlasknutìm přistála v kaluži krve.

Zcela jistě měřil na výšku vìce než dva a půl kroku, přes zbroj si přehodil

šedou kožešinu a hlavu mu chránila helma s vystouplými rohy.

Muž rukou pevněji sevřel jìlec dlouhé zbraně připomìnajìcì kosu. Když

spatřil Balodila, objevil se mu v očìch údiv. „ Ty? “

Firûsha napìnala sluch, ale nikdo dalšì se k nim neblìžil. Přišel sám.

Výborně.

„To je ale nemilé překvapenì. To je Ehiow, který si myslel, že jsem přešel

do řìše mrtvých, a až doteď z toho měl velkou radost,“ představil ho Balodil

a škodolibě se ušklìbl. „Je to jeden ze žadárových důvěrných rádců, i když se

mu nikdy nedostalo takové přìzně jako mně. Myslìm, když mě žadár ještě

potřeboval. Ehiow usiloval o moji pozici, vymyslel si na mě hodně

zákeřných lstì, ale nikdy neuspěl.“ Zvedl Krvežìznivce a namìřil jeho hrot na

muže. „Trojčata se měla hlásit u tebe? Ty jsi mistrův posel?“ Zlomyslně se

usmál. „To je od něho velice pozorné. Teď můžu sám zabìt toho, kdo mi

vždy nejvìce záviděl, a pak budu pokračovat se žadárem!“

394

Ehiowův pohled přelétl mrtvoly. „Vzpoura proti mistrovi? Spojili se snad

vyvrhelové z tohoto a z onoho světa?“ Strhl kryt zahnuté čepele, ostřì se

vlhce zalesklo. „Mistr mě odměnì, když tohle povstánì udusìm hned

v zárodku!“

Firûshu udivila statečnost a odvaha, s jakou barbar vystupoval. Musì

vědět, do čeho se pouštì. Uklidňovalo ji, že nespustil poplach. Jeden z těch,

co přeceňujì sami sebe.

„Ehiow použìvá jed,“ varoval ji Balodil. „Kromě toho se vyzná v uměnì,

jak zmizet. Nespoléhej se na svoje oči.“ Zvedl Krvežìznivce a zaútočil na

mistrova posla.

Barbar se krátce zasmál − a zmizel!

„Proklatě!“ Firûsha vytrhla meč vzhůru a držela ho natažený před sebou

jako bariéru. Koutkem pravého oka postřehla, jak se vedle nì něco zatřpytilo.

Tam je! Přikrčila se.

Nad hlavou ucìtila závan zvìřeného vzduchu, ozvalo se prasknutì, jak

jednu ze vzpěr přerazila neviditelná sìla. Stan však zatìm vydržel.

Firûsha se širokým máchnutìm zaútočila dopředu a využila přitom celý

dosah dlouhého meče, nic ale nezasáhla. Kde vězì?

Zdálo se, že Balodil vidì jednìm okem vìce než ona. Zaútočil na pohled

do vzduchu, a přesto bylo slyšet zařinčenì, jak Krvežìznivec narazil na kov,

odvracejìcì jeho úder. „Ke mně!“ zavolal na ni.

Firûsha se odrazila a pospìchala k podzemšťanovi, jenž právě utržil ránu,

která ho odmrštila daleko dozadu. Připadala si neohrabaně, když šermovala

mečem kolem sebe, jako by byla nějaká začátečnice nebo slabomyslná

barbarka. „Zbabělče! Ukaž se!“ Smìch neviditelného protivnìka ji ještě vìce

rozdráždil.

Zatìmco Firûsha ustupovala doprava, zasáhla ji zleva nepřìtelova čepel.

Ţelezo narazilo na zbroj, vyletěly z nì jiskry a vystřelily jì do obličeje.

Reflexivně se odvrátila a přikrčila − když před sebou uviděla spodnì část

zakrváceného chrániče nohou.

On šlápl do kaluže! Firûsha neztrácela čas. Prudce zarazila trnovitý konec

křìžové záštity do kovu. Nepřìtelova noha a jejì zbraň se spojily.

Trhla mečem oběma rukama do strany a uslyšela, jak tìm srazila nepřìtele

na zem, přesně jak chtěla. Dopadl mezi čerstvě zabité náčelnìky, jejichž

životodárná tekutina na něm nynì na mnoha mìstech ulpěla.

Takže konečně mám cìl! Firûsha zvedla meč oběma rukama nad hlavu

a všì silou bodla.

Ostřì zajelo do hrudi, Ehiow se jì opět zjevil před očima. Jak zjistila,

jedna rána mu na helmě urazila roh. Barbar mezi rty svìral malou signálnì

pìšťalku.

395

Ne! Firûsha se pokusila zvýšit sìlu, kterou na zbraň tlačila, a urychlit tìm

poslovo umìránì.

Ten však s poslednìm vydechnutìm pronikavě zapìskal, zvuk se prodral

stěnami stanu a určitě ho bylo slyšet hodně daleko.

Když dozněl, pronikl látkovými stěnami stanu zvuk mnoha hlubokých

hlasů. Vojáci se opatrně přiblìžili ještě před tìm, než barbar vyvolal poplach.

Přilákal je hluk zuřìcìho boje.

„Už nemáme čas.“ Firûsha si vzala Shuctovu korouhev a pomohla

podzemšťanovi vlézt do pytle. Převázala ho pevným uzlem, aby nebyly

pochyby, že v něm byl jako zajatec. Už se na Balodila nepodìvala a ulevilo

se jì, že tohoto spojence nechá jednou provždy daleko za zády. Skutečně si

pohrávala s myšlenkou, že ho zabije. Potajì. Aniž by to bratři věděli. Jenže

teď ho potřebuju, aby ode mne odvedl pozornost.

„Hulákej, jak nejhlasitěji umìš!“ řekla a vyřìtila se ze stanu.

Vojáci mezitìm zaujali bojové rozestavenì, rychlost, s jakou se alfka mezi

nimi objevila, je však dokonale zaskočila. Firûshina dlouhá, široká čepel

bzučela a přinášela nesčetným barbarům smrt, párala jejich zbroje a těla

a posìlala je mrtvé nebo těžce zraněné k zemi.

Za nì se ze stanu rozléhal Balodilův hlas: „Ţadárovi stìnovì válečnìci

zabili naše náčelnìky! Zadržte ji! Podle zavraždili Korhnoje i všechny

ostatnì! Ţadárovi stìnovì válečnìci…“

Dělá svou práci dobře. Firûsha se vyhoupla do sedla upìra noci a hnala se

středem blìžìcìch se bojovnìků, roznášela je na kopytech a nemilosrdně se

oháněla mečem, aby si vysloužila co největšì nenávist. „Zemřete! Jménem

mého mistra!“ Přitom se vesele smála a posmìvala se vojákům.

Jako střela projela napřìč leženìm, celou cestu přitom zabìjela, přenesla se

přes přìkop a palisády a dorazila na otevřené pole.

Firûsha mìřila k pevnosti povstalců, kopyta frkajìcìho upìra noci bušila

o zem jeskyně, zanechávala za sebou blesky a vìřila prach i špìnu.

„Posìlá mě Shucto!“ křičela hlasitě a upřeně hleděla na impozantnì bránu.

„Poskytněte mi útočiště. Kvůli vám jsem zabila Korhnoje a jeho náčelnìky!“

Zamávala korouhvì, kterou měla podle původnìho plánu nechat

u žadárových mrtvých lidì. Inàste, jenom ať ji poznajì! „Vidìte, nesu vaše

barvy!“

Za nì se na konìch řìtily po poli čtyři tucty nepřátelských vojáků a snažily

se ji dohonit. Kolem nì svištěly šìpy, jenže střelecké uměnì žadárových

válečnìků nestačilo na to, aby ji zasáhli. Zatìm ne.

Upìr noci jen tak letěl a unášel ji k široké bráně.

Ta se však před Firûshou neotevřela.

396

* * *

Phondrasôn

Sisaroth, Tirîgon a Shucto jeli ke shromaždišti, které si s Crotàgonem

a Carmondajem předem dohodli.

„Konečně! Můj otec a všichni povstalci budou svobodnì. Dìky vám.“

Shuctanida překypoval štěstìm. Useknuté hlavy v kožených vacìch se

houpaly u sedla zvìřete, na němž jel, jako by to byly ozdoby, a ne přìtěž.

Alfové tak, aby si toho Shuctanida nevšiml, střìdavě dělali na stěnách

jeskyně značky, aby zanechali sestře záchytné body, které bude potřebovat

na cestě ke kaskádě.

„To předpokládám. Shëidogîs byl s námi.“ Sisaroth se musel krotit, aby

údery pěstì nepopoháněl Shuctanidovo neohrabané zvìře k většì rychlosti.

Jìzda tentokrát trvala déle, protože šeredné dobytče zdržovala dodatečná

váha čtyřiceti hlav, tu a tam se dokonce i zamotalo do pytlů. „Šlo by to

přesto rychleji?“

Zdálo se, že se Shucto naléhánìm obou bratrů nenechá vyvést z klidu.

„Dělám, co můžu.“

Všichni tři se nakonec dostali do jeskyně, kde si zástup alfů zřìdil

provizornì tábor.

„Najednou je mezi námi tolik navlas stejných sourozenců,“ podotkl

Tirîgon, když uviděl tváře, které se k nim obracely. „Teprve si budu muset

zvyknout na to, že my jako trojčata už nejsme ničìm zvláštnìm.“

„To pořád ještě jsme. Naši rodiče vynaložili nesmìrnou námahu, aby

uskutečnili takový zázrak.“ Sisaroth se zadìval na alfy, kteřì přežili. „Tady to

je pouze důsledek magie.“ Nadále v něm přetrvávaly pochybnosti, jestli

magicky vzniklé napodobeniny časem nezmizì nebo se nerozplynou. V bitvě

by to znamenalo naprostou zkázu. Pohlédl na Crotàgona, jenž stál nedaleko

od nich, a když je uviděl přijìždět, okamžitě vydal signál k pokračovánì

v cestě.

Ani si nechtěl poslechnout, jak to proběhlo. „Náš zástupce má naspěch.“

„Já taky.“ Tirîgon nařìdil Shuctovi, aby je vedl zbývajìcìm úsekem cesty

k vodopádu. Potom ukázal na Carmondaje, jenž seděl kousek stranou od

tábora a právě zavìral sešit, aby spolu s nimi vyrazil dále. „Ten v jednom

kuse kreslì a pìše.“

„S jeho pomocì zìskáme velkou slávu,“ pronesl Sisaroth přesvědčeně.

„My a Bezectný.“ To Shëidogîsovi přináležì.

„Kde jsi ho vlastně schoval, aby ho Crotàgon a Firûsha nenašli?“

„Na tajném mìstě.“

397

Bratr se ušklìbl. „Stal ses až tak podezřìvavým, že už nevěřìš ani mně?

Vzpomeň si, že jsem to celou dobu byl já, kdo ti šel při rituálech na ruku,

pomáhal ti najìt oběti a zamaskovat, co se s nimi stalo.“

„Dokud jsi mi to nezakázal,“ odsekl Sisaroth neprodleně. Na to

nezapomìnám.

„Tak proto. Ty mi to máš za zlé.“

Nepochybně! „Ne,“ zalhal Sisaroth. „Pochopil jsem smysl tvého nařìzenì,

ale dodržet zákaz nebylo snadné.“ Sisaroth se podìval po Crotàgonovi, který

vnášel do dlouhé řady alfů pořádek.

Válečnìci, ženy a děti se postavili do předem určených pozic. Carmondaj

obcházel kolem a pomáhal, kde bylo třeba, tu a tam si opět dělal poznámky.

Se zapisovatelem měl Sisaroth vlastnì plány. Bude šìřit naše poselstvì.

Jeho obratnost v zacházenì se slovy ke mně nažene celé davy věřìcìch. Alfové

jsou zralì k přijetì nové vìry, a spolu s nimi i Tark Draan.

„Nuže, kde se tedy ta lebka nacházì?“ dorážel Tirîgon se škádlivým

pousmánìm, protože věděl, jak je bratr vnitřně rozpolcen. Projìžděli podél

dlouhého hadu jedoucìch a pochodujìcìch alfů a kolem vozìků, aby se

připojili k Shuctovi.

Já… to prostě nechci prozradit. Sisaroth s tìm nemohl nic dělat. Věřil, že

mu v hlavě zaznìvá varovný hlas Bezectného. Musì to zůstat tajemstvìm. Už

nemám žádného Tossàlora, který by dokázal úlomky lebky znovu složit.

Nechtěně se podìval na vůz s proviantem a okamžitě toho litoval.

Bratr však jeho pohled postřehl.

„Tam? Tam jsi ho schoval? Jak tě znám, tak určitě v soudku plném

krve?“ Tirîgon se zasmál a i on se podìval na vůz.

„Přestaň s tìm!“ zasyčel Sisaroth vztekle. Schválně mě vydráždil.

„Je hodně naložený. Takže předpokládám, že bednička s lebkou ležì

někde uprostřed,“ domýšlel se bratr, kterého hra čìm dál vìc bavila.

„Budeš držet tu svoji zrádnou pusu?“ vyklouzlo Sisarothovi z úst hlasitěji,

než zamýšlel. Hledal v davu Crotàgona, obra však nikde nenašel. Doufám, že

to neslyšel.

„Takže je to dokonce pravda?“ Tirîgon mu chtěl chlácholivě poklepat na

rameno.

Sisaroth mu však prudkým úderem srazil ruku. „Dělej něco pořádného

a zajeď k Shuctovi. Nezapomeň na značky.“ Otočil upìra noci a předstìral, že

chce v zástupu alfů pomoct udělat pořádek. Ve skutečnosti ale pátral po

obrovitém válečnìkovi. Bude mi lìp teprve tehdy, až budu přesně vědět, kde

vězì.

Nalezl Crotàgona na konci zástupu. Pomáhal jedné těhotné alfce, která

zápasila s těžkým rancem a nedařilo se jì ho dost rychle sbalit.

398

Dobrá. Stál od nás dost daleko. Shëidogîs je před nìm v bezpečì. Sisaroth

cìtil úlevu a zavedl svého vranìka až k nim. „Jde to dobře?“

„Půjde to,“ odpověděl Crotàgon chladně. „Protože jste se k nám s bratrem

připojili, předpokládám, že jste splnili svou část plánu, je to tak?“

„Ano. Firûsha převzala druhou polovinu.“ Myslìš, že mi nedošlo, proč tak

ochotně pomáháš? Sisaroth sesedl a rovněž přispěchal nastávajìcì matce na

pomoc, což alfka kvitovala mnohými úklonami. Já si taky umìm zìskávat

srdce dobrými skutky.

Z úst těhotné alfky zaznělo označenì „mladý bůh“, což Crotàgona přimělo

k opovržlivému pousmánì a odfrknutì. Ţena nasedla na upìra noci a připojila

se k zástupu ostatnìch.

„Dobrá práce,“ řekl Sisaroth Crotàgonovi a otočil se ke svému vranìkovi.

Nezůstanu po tvém boku déle, než bude nutné.

„Co tìm myslìš?“

„Ţe jsi v našì nepřìtomnosti zvládl svou pozici. Nikdo se neztratil

a můžeme v klidu vyrazit do Tark Draanu. Doufám, že během cesty

kaskádou budeme mìt jenom malé ztráty.“ Sisaroth vložil nohu do třmenu.

„Já doufám, že budeme mìt ty správné ztráty,“ řekl válečnìk za jeho zády.

„Možná bych se o to měl sám postarat.“

Aha, maska přátelstvì padá. Sisaroth vysunul nohu ze třmenu a otočil se

k němu. Počìtal s válečnìkovým útokem. Tìm bys mi udělal radost. „Co by

byly podle tvého názoru ty správné ztráty? “

„Všechno, co je mrtvé a posedlé?“ navrhl Crotàgon a mìrně odtáhl ruce

od těla. „Všichni vám řìkajì Mladì bohové. Buď chytrý a využij toho, jak vás

zbožňujì, a necpi tuto úctu do chřtánu nějakému démonovi, který náš národ

svými požadavky jenom oslabuje.“

„Mám za to, že jsi v době, kdy jsme byli na cestách, hledal tu lebku.“

Crotàgon přikývl. „Hledal jsem ji. Bohužel bez úspěchu, jinak by se

ztratila.“ Prošel kolem Sisarotha a strčil do něj, takže ten zavrávoral a narazil

do upìra noci. „Já budu dávat pozor, cîanoi. Určitě si tu relikvii vezmeš

k sobě, než vstoupìš do vodopádu. Pak uvidìme, co se stane. Všichni démoni

nejsou dobřì plavci.“ Vyhoupl se na vranìka a odjel.

Přece jenom mi tu radost neudělal. Sisaroth se vyhoupl do sedla a vztekle

se rozjel za nìm. Moc rád bych ho zabil. Meč, který měl přivázaný na

zádech, ho k tomu přìmo sváděl. Snažil se zachovat chladnou hlavu, jak se to

podařilo Tirîgonovi, a aby se uklidnil, maloval si před očima obrovu smrt.

Ne, bude z tebe Shëidogîsova oběť. Budeš prvnì, kdo bude na jeho počest

v Tark Draanu obětovaný.

* * *

399

Phondrasôn

„Nevidìte? Nosìm vaše barvy!“ Brána zůstala zavřená, přestože Firûsha

už byla necelých čtyřicet kroků od nì. Dìky enormnì rychlosti upìra noci

bude v mžiku až u nì, a pokud ji spojenci nepustì dovnitř, narazì do železem

obitého dřeva. Na co čekajì?

Šìpy létaly kolem nì stále hustěji. Pronásledovatelé se dotahovali.

V bráně se konečně objevila úzká škvìra.

Z pevnosti vystoupili vojáci chráněnì mohutnými štìty, seskupili se do

půlkruhu a mezi sebou zarazili do země konce dlouhých oštěpů.

Nechtějì mě pustit dovnitř, ale zadržet? Firûsha odhadovala, že se před nì

tyčì hradba oštěpů a štìtů dlouhá čtyři až pět kroků a dva kroky vysoká. Za nì

zel spásný vstup do pevnosti.

„Z cesty!“ vykřikla a zvedla do výšky korouhev, látka se zatřepotala ve

větru. „Posìlá mě Shucto! Přinášìm důležitou zprávu.“

Formace se nerozestoupila, působila dojmem, že povstalci chtějì alfku

nabodnout na oštěpy.

Neměla moc času na přemýšlenì.

Zvedni se! Firûsha zvýšila tlak, jìmž stehny svìrala upìra noci, a doufala,

že přežije nadcházejìcì skok. Už se viděla, jak během letu padá ze sedla

a nabodává se na oštěpy.

Hřebec hlasitě zařehtal, vznesl se do výšky a přeletěl hradbu štìtů. Kopyty

se sice otřel o helmy a hrany štìtů, ale bezpečně přistál za vojáky.

Škvìrou se vřìtili dovnitř a tryskem se prohnali oddìlem vojáků, kteřì se

právě vydávali vpřed posìlit obránce.

Upìr noci chňapal kolem sebe a kousl tři barbary do nechráněných mìst,

přičemž jim vyrval z ramenou a z krku kusy masa. Muži s hlasitým řevem

padli k zemi. Stalo se to tak rychle, že tomu Firûsha nemohla nijak zabránit.

Teď bude těžké přesvědčit povstalce, že mám pokojné a mìrumilovné

úmysly. Před jednou většì budovou přitáhla zvìřeti uzdu a v natažené paži

svìrala Shuctovu korouhev. Po celém těle cìtila svěděnì, byla rozrušená na

nejvyššì mìru.

„Já jsem posel! Mám vám něco předat. Stal se zázrak. Rychle, přiveďte

mě k velitelům odporu!“ Firûsha seskočila ze sedla a zamìřila k širokým

dveřìm.

Válečnìci, skrz něž se právě prohnala, ji dohonili a zastoupili jì

s nataženými zbraněmi cestu. „Kdo jsi?“ zeptal se největšì z nich vztekle,

obličej a hruď měl postřìkané krvì. Bylo vidět, že pravděpodobně stál těsně

vedle jedné z obětì, které upìr noci pokousal. „Co je to za démonické zvìře?“

„To bylo nedopatřenì. Měl hlad.“ Firûsha si složila korouhev přes ruku

jako ručnìk. „Proč jste mě nepustili dovnitř? Viděli jste moji vlajku a barvy

400

Shuctova rodu. Jednala jsem na přánì Shuctanidů a ku prospěchu všech

povstalců.“ Zpražila ho pohledem. „Já jsem Firûsha, jedna z Mladých bohů.

Copak ty nic nevìš o tom, na čem jsme se dohodli?“ Tak se s nimi musì

mluvit, pak nebudou vědět, co majì dělat.

Barbar znejistěl, jeho muži utvořili kolem alfky kruh. Z dálky zaznìval

bolestný křik zraněných, léčitelé pobìhali po dvoře, aby se o ně postarali.

„Ale vìm, vìm. Jenže jsme si mysleli, že… ty… promiň! Měli jsme být tvojì

eskortou a ochránit tě před pronásledovateli.“

Firûsha se zasmála. „To jste tedy zvládli moc hezky! Kdybych neměla

upìra noci, propìchaly by mě hroty oštěpů skrz naskrz a vypadala bych jako

prase po honu.“

„Pusťte ji dál!“ zahalekal na ně shora ženský hlas. „Chceme slyšet, co se

stalo a jakého úspěchu dosáhla.“

Firûsha pohlédla vzhůru, ale uviděla pouze ruku navlečenou ve zbroji,

která zavìrala okno.

Velitel oddìlu vyštěkl rozkaz, les oštěpů prořìdl a uvolnil alfce cestu. „Za

to, že ten tvůj démonský kůň zranil moje lidi, jim dlužìš odškodněnì,“

připomněl Firûshi, když se ocitli vedle sebe.

„Já to vidìm jinak: nakrmili jste mého upìra noci nepřìliš hodnotnou

stravou,“ odsekla alfka. „Vy něco dlužìte mně.“ Barbarská pakáž. Nechala

jej i jeho vojáky pobouřeně stát na mìstě.

Firûshu očekával v hale panoš, který ji úklonou pozdravil a odvedl

chodbami a schodišti do bohatě vyzdobeného sálu.

Tam čekalo zhruba třicet mužů a žen, většina z nich ve zbroji. Zbraně

odložili na dlouhý stůl, kolem něhož seděli a radili se. Zdálo se, že mezi nimi

panujì rozdìlné názory, vytvářenì rozličných táborů a skupinek se nedalo

přehlédnout.

Podìvejme se na ně. Statečné hlavy odporu. Firûsha znala erby, které měli

na oděvech. Nacházely se mezi nimi dvě jeskyně, které byly ještě před

nedávnem povinovány odvádět Mladým bohům daně a dávky. Odpor nynì

nesměřoval pouze proti žadárovi. Jiskřička neposlušnosti. Jednou zaplane,

pomyslela si, a stane se z nì požár, který se dá uhasit pouze krvì.

„…si musìme být jistì, že po něm nepřijde nic horšìho,“ varovala

přìtomné korpulentnì barbarka v tmavě fialových šatech, přes které měla

navlečenou černou koženou zbroj. Předloktì jì zakrývaly střìbrné chrániče,

dlouhé černé vlasy přidržovala ocelová čelenka. Byla sice šeredná, ale

Firûsha musela uznat, že z nì něco vyzařuje. „Můžeme si sice myslet, že

žadár vládne podsvětì, ale tahle řìše je tak obrovská, že nemůžeme vědět, co

v nì čìhá. Mohlo by se stát, že nějaká neznámá bestie jenom čeká na to, až

uvidì žadára ležet na zemi, aby se po nás odvážila skočit.“

401

„To je cena, kterou jsem připravený zaplatit,“ vmetl jì do tváře vychrtlý

barbar v širokém, černobìlém prošìvaném šatu. Jakmile se předklonil, byla

na mìstě obava, že se v půli zlomì. „Se žadárovými krutostmi bude konec.

Čeho se ještě musìme obávat, když ho svrhneme?“

„Spojìme se ve velkořìši. S radou na čele,“ vmìsila se do řeči barbarka,

která předtìm zavolala z okna. Firûsha ji poznala podle hlasu a zbroje. Byla

od hlavy až k patě navlečená ve zbroji a kolem boků měla opasek, za nìmž

vězely dvě sekery a dvě dýky. „A se společnou armádou. Jednota, to jediné

nás přivede dále. Jeskyně, které se k našemu povstánì nepřipojily, budou

přibrány, ale budou za to muset zaplatit.“ Modrozelené oči se upřely na

alfku. „Ty seš mladá bohyně, kterou jsme Shuctovým prostřednictvìm

požádali o pomoc.“

Všechny hlavy se k nì obrátily.

Firûsha hodila složenou korouhev tak, že přistála na stole a překryla

poháry i karafy. Jejì vzrušenì narůstalo, tělo ji čìm dál vìc svědilo. „Jmenuji

se Firûsha. Mì bratři a já jsme splnili žádost, kterou nám Shuctanidé

přednesli. V tomto okamžiku je Shucto na cestě s useknutými hlavami

velitelů vojska, které vás obléhá, a ukáže je vašim spolubojovnìkům, kteřì

nejsou tady v Sojólu. Korhnoj je mrtvý, čtyřiceti žadárovým velitelům jsme

usekli hlavy. Dìky tomu je žadárovo žoldácké vojsko před vašimi branami

v pravém slova smyslu bez hlavy. Nabìzì se vám vhodný moment, abyste

podnikli výpad.“

Plně ozbrojená barbarka se ušklìbla. „Kdybysme ve zdech pevnosti měli

vojsko, udělali bysme to. Ale protože nemáme vìc než dvě stovky válečnìků,

což jsou naše tělesné stráže,“ prst v železné rukavici opsal kruh zahrnujìcì

všechny, co seděli kolem stolu, „mohli bysme se stejně tak pozabìjet sami.

Ale Shucto sem s jednotkami brzy dorazì. Naše volánì o pomoc bylo

vyslyšený.“

„Jak brzy?“ Firûshi se rychle rozbušilo srdce. Ten Shuctanida o žádných

jednotkách nic neřìkal!

„Jakmile odvede tvůj národ k vodopádu. Všechno je připravený.

V naprostý tajnosti jsme shromáždili vojsko, než nás tady v Sojólu

obklìčili.“ Ukázala na volnou židli. „Do tý doby: posaď se a povyprávěj

nám, co se přesně ve stanu stalo. Chceme si ten triumf pořádně vychutnat!“

Přìtomnì dali hlasitým šumem najevo souhlas. Džbány a poháry byly

naplněny až po okraj.

Raději si pospìšìm. „Znám něco přìjemnějšìho.“ Firûsha si stoupla na

židli, nohou se zapřela o stůl a poté pozvedla hlas k pìsni, v nìž vylìčila boj

ve stanu. Slova pìsně tvořila bez sebemenšì přìpravy, svěděnì po těle pomalu

přecházelo v bolest.

402

Přestože Firûshi připadalo děsivé, že musì zpìvat jazykem barbarů,

neminulo se jejì vystoupenì účinkem. Každý muž, každičká žena, všichni ji

sledovali s naprostou pozornostì. Ve výrazech v jejich tvářìch se střìdaly

nadšenì a radost.

Firûshin hlas je přenesl do souboje, přiblìžil jim boj a v představách

posluchačů mu dodal život.

Úplně se do toho ponořili. Přesně jak jsem plánovala. Firûsha se

postavila na stůl, aniž by pìseň přerušila, a vystupňovala lìčenì zápasu ve

stanu. Zároveň vytasila meč, předvedla ve vzduchu prvnì údery a předstìrala

výpady, zatìmco se jejì boty nehlučně pohybovaly mezi karafami tak, aby do

ničeho nenarazily.

Firûsha předváděla nebezpečný tanec, který barbarky a barbary ještě vìce

upoutal − až ostřì meče najednou sjelo dolů a useklo dvěma mužům hlavu.

Krev vystřìkla do výšky jako fontána a pokropila sousedy. Hlavy s rachotem

dopadly na zem, těla zabitých sebou škubla a zhroutila se.

Nikdo však nejednal!

Posluchači se duchem hluboce ponořili do přìběhu, nic jiného si

neuvědomovali a v jejich hlavách se průběh boje ve stanu smìchal s tìm, co

se právě odehrávalo v sále. Nedivili se svištěnì meče ani krvi, které je

postřìkala, a ani pachu, jenž se mìstnostì šìřil.

Ano, poslouchejte mě! Poslouchejte a umìrejte! Firûsha se zpěvem

dostala do naprostého transu. Jejì široký, nezvykle dlouhý meč syčel

a přetìnal jedno životnì vlákno za druhým. Protìnala těla, bodala přìmo do

srdce a roztìnala hlavy. Při každém druhém verši pìsně se počet přìtomných

snìžil.

Nakonec si Firûsha sedla na stůl před ozbrojenou barbarkou, který zůstala

naživu jako poslednì a fascinovaně visela zpěvačce na rtech.

Firûsha zahoupala nohama, a ještě než pìseň skončila, položila ženě na

pravé rameno hrot meče, z něhož nadále odkapávala čerstvá krev. Potom jì

z úst vyšel poslednì tón. Co teď budeš řìkat?

Barbarka zamrkala. Jejì pohled se každým úderem srdce vìc a vìc

zaměřoval na alfku, jìž stékala po zbroji krev zavražděných. Probrala se

z opojenì a hned poté pocìtila nevýslovnou hrůzu a děs. Spatřila u krku ostřì

meče. „Co jste…“

Firûsha si položila prst před ústa. Nesmìrné vzrušenì, které pociťovala,

zapudilo dokonce i svěděnì. „Pst, pst, barbarko. Jak se jmenuješ?“

„Kiumê.“

„Chtěla bys vědět, co jsem udělala? Tu laskavost ti ráda prokážu.

Nebudeš křičet, ale poslouchat, co ti řeknu, Kiumê,“ zašeptala. „Mì bratři

a já jsme si pomysleli, že když připravìme o vůdce obě strany, žadára

i povstalce, bude v tom jistá spravedlnost. My alfové se modlìme

403

k Samusinovi, bohu rovnováhy. Venku před hradbami pobìhajì žoldáci

a nevědì, co majì dělat. A pak sem dorazì i vaše vojsko a nebude mìt nikoho,

kdo by je vedl.“ Vypadá tak otřeseně, že bych se na tom mohla pást celou

věčnost. Firûsha svraštila čelo a předstìrala soucit. „Ach, vy nebožáci! Co

bude z té vašì malé revolty? Myslìš, že žadár bude potřebovat tolik času jako

vy, aby se vzpamatoval ze ztráty náčelnìků? Nebo vyšle proti jeskynìm, jež

mu odepřely poslušnost, některou dalšì ze svých čtyř věžì?“ Firûsha se

zasmála. „Ano, taky si myslìm, že se žadár rozmáchne k protiúderu rychleji

než vy. Domy a těla vašich nejbližšìch budou v plamenech.“

„Ale vy jste nás přece… povzbuzovali!“ protestovala Kiumê. „Vy jste

přece nejdřìv…“

Firûsha jì zničehonic zasadila podpatkem kopanec do hrudi, až barbarka

tvrdě narazila o opěradlo židle. „Řekla jsem snad, že máš mluvit?“ zašeptala

výhružně. „My děláme, co chceme. Předstìráme, zaslepujeme, necháváme

každého, aby si myslel, co chce, jen abychom dosáhli svých cìlů. Stejně jako

jsme drželi se žadárem, jsme drželi i s vámi.“ Pohnula jìlcem meče, ostřì se

ještě vìce přitisklo k barbarčině krčnì tepně. „Ale nebyli bychom Mladì

bohové, kdybychom vám tu nezanechali dárek. Jakožto vyrovnánì. Dárek,

který vám přinese svobodu. Perfektnì zbraň proti žadárovi.“

„Co to má být?“ zakoktala Kiumê.

„Jmenuje se Balodil. Jeho pravé jméno znì Tungdil a je to největšì hrdina,

jakého Tark Draan zná. Nenávidì žadára a stane se novým vojevůdcem

vašich spojených vojsk. Udělá zázrak a připojì žoldáky, kteřì obléhajì tuto

pevnost, k vašim vojskům, jež sem právě spěchajì. Všechno jsme připravili.

Ţoldáci ho budou následovat a vypochodujì proti žadárově pevnosti.“

Kiumêiny oči sebou škubly, jejì pohled minul alfku a zastavil se u mrtvol.

„Já vìm, co si myslìš. Kladeš si otázku, proč museli umřìt?“ pokračovala

Firûsha. „Nuže, aby nenávist vůči žadárovi narostla do nedostižných výšek,

aby neváhali podřìdit se velenì někoho, koho neznajì a kdo jim nemůže

nabìdnout nic než sliby.“

„My už ho nemůžeme vìce nenávidět,“ vyhrkla Kiumê.

„Ale ano, právě že ano. Vyjdu ze sálu a hlasitě vyhlásìm, že si žadár

nedopřeje klidu, dokud nebude zabité i to nejmenšì dìtě z povstalecké lìhně.

Stráže to uslyšì a moc, moc dobře si to uložì do paměti.“ Alfka se pousmála.

Právě tak, a ne jinak. Tělo ji opět začalo mohutně svědit, pociťovala takovou

bolest hlavy, jakou dosud neznala.

„Ale co z toho budete mìt vy? “ Kiumê se snažila pochopit, co vlastně

majì v plánu.

„My jsme skromnì. Ţadár bude mìt co na práci, my zmizìme a dobudeme

Tark Draan.“ Firûsha se předklonila. „Mezi námi: nemyslìm, že se

podzemšťanovi podařì svrhnout svého bývalého mistra. Ale zaměstná ho

404

a obrátì jeho nenávist na sebe. To nám stačì.“ Ukázala palcem dozadu.

„Myslìš si, že tahle krvavá lázeň dostatečně roznìtì nenávist tvých lidì

a spojenců, nebo,“ lehce řìzla Kiumê do krku, „mám to celé korunovat tvým

chladným tělem?“

„Prosìm, já…“ Kiumê zoufale hledala důvod, proč by alfka měla ušetřit

jejì život. „Můžu váš plán pojistit. Zasadìm se u našich lidì o Tungdila! Když

se za něho přimluvìm, bude to pro něho snazšì. A potom zaútočìme na

utlačovatelovy věže. Prosìm, to ti přìsahám!“

„Lpìš na životě.“ Firûsha vyskočila na stůl a ukázala ke dveřìm. Uvidìme,

čeho je taková barbarka schopná. „Vsadìme se. Když doběhneš ke dveřìm

dřìve než já a dotkneš se rukama dřeva, daruji ti život. Jestli tam budu prvnì

já, tak jsi o něj přišla.“ Kopla do jedné mrtvoly, tělo spadlo ze židle na zem.

„ Oni takovou šanci nedostali. Využij ji.“

„Souhlasìm. Napiju se na své vìtězstvì.“ Kiumê uchopila pohár, přiložila

ho ke rtům − a najednou vychrstla jeho obsah na alfku, potom sklouzla ze

židle a rozběhla se.

Firûsha si vytřela vìno z očì. To nebylo špatné, barbarko. Vytáhla

z chrániče paže vrhacì kotouč a mrštila jìm po Kiumê.

Kotouč prosvištěl vzduchem a zezadu zasáhl barbarku do kolena, kde

byla ve zbroji maličká škvìra.

Kiumê vykřikla a statečně kulhala dál, vedle zraněnì ji omezovala i tìha

zbroje. Za chůze popadla štìt a držela ho za zády, takže byla proti přìpadným

dalšìm kotoučům lépe chráněná.

Vida, umì si pomoct. Firûsha spatřila malý džbánek s olejem a hodila jìm

po nì.

Džbánek dopadl na zem kousek za Kiumê a rozbil se. Obsah se rozlil po

zemi a kamenná podlaha se stala hladkou.

Barbarka uklouzla a marně se snažila nabýt rovnováhy. Nakonec

s rachotem dopadla na zem a plazila se vpřed. Při pádu si zlomila pravou

ruku, která jì nynì bezvládně visela u boku.

Dveře však už byly skoro na dosah.

Má opravdu velkou výdrž, i když tušì, že jenom sotva vyhraje. Na to

budeme muset myslet, až potáhneme do boje s národy v Tark Draanu.

Firûsha přeběhla stůl, skočila a přistála před Kiumê. Jak dlouho to bude

trvat? „Tvoje statečnost si zasloužì uznánì. Ale určitě si pamatuješ, jak zněla

dohoda. Musìš se dveřì dotknout. Dřìv než já.“

„Vìm to úplně přesně,“ odsekla Kiumê skrz sevřené zuby a natáhla levou

ruku ke dřevu − když vzduchem prolétl meč a přeťal jì ruku. Z pahýlu se

vyvalila krev. Ţena zaječela a tupě zìrala na zmrzačené předloktì.

„Musìš se dveřì dotknout vlastnìma rukama. Jen to zkus,“ prohodila

Firûsha zlomyslně. Poklekla vedle sténajìcì ženy. V žádném přìpadě

405

nesmìme barbary podcenit, ani já, ani mì bratři. Dokážou být stejně nezdolnì

jako podzemšťani. „Ach, taková škoda. Jedna ruka je zlomená a druhá se

neužitečně válì po zemi. Takže tvoje smrt má jméno Firûsha.“ S úsměvem

zvedla pravici a jako prvnì přiložila břìška prstů ke dveřìm.

406

VI.

Mám-li jedno,

toužím po druhém.

Jestliže vlastním dvě,

chci mít tři.

A když mám tři,

usiluji o čtvrté.

Kde to skončí?

Proto se spokoj

s jedním.

Jestli je ztratíš,

vezmi si nové.

407

Je jedno odkud.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

408

Phondrasôn

Sisaroth se dìval na vodnì kaskádu, řìtìcì se zespodu nahoru. Odporovala

všem přìrodnìm zákonům, které platily nahoře na povrchu. Neuvěřitelné.

Široký paprsek se s burácivým klokotánìm vrhal do výšky, zasypával

jeskyni sprškami vodnì třìště a mizel vysoko nad jejich hlavami v otvoru ve

skále. Ten pak vedl k přìtoku, který je měl přivést do Měsìčnìho rybnìka.

Co už je ve Phondrasônu normálnì? Sisaroth byl spolu s Tirîgonem na

čele dlouhého průvodu. Bylo by přìliš nápadné, kdyby se plìžil kolem vozu

s proviantem a měl bednu s lebkou stále na dohled. Teď, když bratr věděl,

kde se artefakt nacházì, měl obavy, že by se každým dalšìm pokusem dávat

na bednu pozor jenom zbytečně prozradil. Navìc ze mě Crotàgon skoro

vůbec nespouštì oči.

Shucto zastavil své zvìře na břehu jezera. „Jsme na mìstě, jak jsem vám

slìbil. Vejděte do jezera, nechte se kaskádou vynést nahoru a ocitnete se na

povrchu. Cyklus brzy doběhne. Tìm se změnì směr a voda poteče shora dolů.

Než se směr znovu obrátì, trvá to asi tisìc úderů srdce. V té době se na to

můžete připravit.“ Otočil šeredné, prskajìcì zvìře a chtěl odjet. Pytle

s lebkami do sebe dutě narážely.

„Okamžik!“ Sisarothovi neunikly široké trhliny ve stropě jeskyně. Na

mìstě, kde do nì vtékal vodopád, se praskliny ještě vìc rozšiřovaly,

odpadávaly z nich malé kamìnky a dopadaly do jezera. Uchopil otěže

Shuctova zvìřete. „Co to má znamenat?“

Zdálo se, že Shucto má až neslušně naspěch. Nevrle se na alfa podìval.

„Já nevìm.“

„Podle mě to vypadá tak, že se strop brzy zřìtì,“ prohlásil Tirîgon, jenž si

prasklin rovněž všiml. „Buďto neustálé změny směru, kudy voda teče, nebo

samotná magie nedělajì skále dobře.“

„Balodil by nám o tom mohl udělat přednášku,“ prohodil Sisaroth

a zasmál se. „Jednou bychom ho potřebovali, a zrovna tu s námi nenì.“ Tam,

kde teď trčì, je na správném mìstě.

Ze stropu se vylomil velký kus skály a spadl do jezera. Když dopadl na

hladinu, vytvořily se kolem něho vysoké vlny, které se vylily daleko na břeh

a zašplouchaly o kopyta upìrů noci.

„Ten strop už dlouho nevydržì,“ odhadoval Tirîgon. „Teď! Právě teď

měnì vodopád směr.“

Za okamžik se kaskáda chovala přesně tak, jak se na vodopád slušì

a patřì. Mělo to jednu nevýhodu, burácenì vody zaznìvalo z mnohem menšì

dálky a nabìralo na sìle, takže alfové na sebe museli křičet, aby se

dorozuměli. Rozptýlené kapičky vody se usazovaly na srsti upìrů noci, na

409

zbrojìch, na zbranìch, na všem, co se nacházelo blìzko břehu. V podobě

malých, průhledných perliček pak stékaly dolů.

„Já myslìm, že bychom měli vystoupat nahoru hned během přìštìho

cyklu,“ vykřikl Tirîgon a nespouštěl pohled z drolìcìho se stropu. „Obávám

se, že škody jsou už přìliš velké a vodopád tìm trpì. Je možné, že budeme mìt

k dispozici jenom ten jeden pokus. Nebo dokážeš ty trhliny stmelit nějakým

kouzlem, cîanoi?“

Sisaroth o tom chvìli přemýšlel. „Bylo by to přìliš nebezpečné. Musel

bych vytvořit přìhodné zaklìnadlo, a protože si myslìm, že voda je sama

o sobě plná magie, nevìm, co by se stalo, kdybych na ni seslal dalšì kouzlo.“

Shucto trhl otěžemi. „Přeji vám pomoc vašich bohů, ale já teď musìm

odjet.“

„Kam máš tak naspěch?“ Sisaroth nadále pevně držel kožené řemeny. Ty

jsi věděl, že jeskyně nenì bezpečná. „Bylo by krásné, kdybys nám dělal

společnost. Velitelé žadárova vojska jsou vyřìzenì, tvoji lidé jsou v bezpečì.“

Což už pro tebe nehraje žádnou roli.

„Přesto se musìm vrátit. Očekáváme, že dorazì vojsko, které rozprášì

žoldáky. Kromě toho bych chtěl ukázat přátelům tyto trofeje.“ Shucto se

zvedl ze sedla. „Kde je Firûsha? Musìm se s nì rozloučit a popřát jì všechno

nejlepšì.“

„Odstraňuje stopy upìrů noci,“ odpověděl Tirîgon. „Ţeleza se vpalujì

dokonce i do skály. Zakládá v tunelu oheň, aby jìm zakryla naše stopy.“

Shucto se na něho podìval s vytřeštěnýma očima. „Ale jak se mám

vrátit?“

„Nijak. Splnil jsi svůj účel.“ Sisaroth rozevřel prsty a pustil otěže, Tirîgon

vytrhl z pochvy meč a tnul, probodl Shuctanidovi hruď. Když čepel vnikala

do těla, napolo ji vytočil. „Tvá smrt má jméno Tirîgon,“ řekl alf a dìval se

umìrajìcìmu do očì. „A já jsem to poslednì, co vidìš.“

Shucto se zaúpěnìm sklouzl ze sedla, při pádu si vytrhl meč z rány. Zbraň

zařinčela, když dopadla na zem.

„Táhni za svým pánem, odporný žabokoni.“ Tirîgon přesekl krk tvora, na

němž Shucto jezdil. Zvìře zařičelo, spadlo na Shucta a pohřbilo ho pod

sebou.

Milovaná sestřičko, kde vězìš? Sisaroth pohlédl ke vchodu do jeskyně.

„Pomalu by nás měla dojet. Mám pocit, že nás Shuctanida schválně vedl tak

pomalu. Určitě chtěl, abychom sem dorazili ve chvìli, kdy se všechno zřìtì.“

„Firûsha to zvládne. Měla vynikajìcìho učitele, i když ty ho nenávidìš.“

Tirîgon pohlédl na měděně zbarvenou krev, která ulpěla na čepeli meče.

„Ohó, podìvej, jak se leskne! To je výsledek toho, jak se Shuctova krev

smìsila se životodárnou tekutinou jeho zvìřete. Trochu si jì vezmu. Bude se

mi hodit, až budu chtìt vybarvit věci, které si vyřežu z kostì.“

410

„Jen si ji vezmi. Já řeknu ostatnìm, aby se připravili.“ Tisìc úderů srdce

uplyne hodně rychle. Sisarothovi se hodilo, že se v bratrovi opět probudil

smysl pro uměnì. Aspoň se sám mohl ujmout řazenì alfů a nenápadně se

poohlédnout po bedně s lebkou.

Sisaroth projìžděl kolem dlouhého průvodu alfů a udìlel rozkazy.

Do kožených vaků a prasečìch měchýřů se nabìral vzduch, zásoby

a výzbroj ukládali alfové do přepravnìch nádob, které proud dokáže vynést

až nahoru na hladinu Měsìčnìho rybnìka. Nic nebylo ponecháno náhodě.

Po čase dojel ke Crotàgonovi, který se zdržoval v zadnì třetině zástupu.

Na Sisarothův vkus byl až přìliš blìzko u vozu s proviantem a tìm

i u Bezectného. Jak to dokázal vycìtit? Nebo mě a Tirîgona potajì vyslechl?

Tak dobré uši nemůže mìt.

Carmondaj seděl vysoko nahoře na jedné bedně, na kolenou měl

rozevřený sešit a znovu a znovu si do něho něco zapisoval nebo kreslil. „Jak

dojemný pohled!“ zavolal na Sisarotha shora ze své pozorovatelny. „Toto je

nepopsatelný moment v dějinách našeho národa. Byli jsme téměř úplně

vyhlazenì, a nynì vystoupìme z vyhnanstvì v podsvětì a znovu zìskáme

absolutnì moc.“

„S pomocì Bezectného se nám to podařì,“ opáčil Sisaroth a nejraději by se

kousl do jazyka. Nechtěl Crotàgona zbytečně provokovat. S tìm bude konec,

jakmile se dostaneme do Tark Draanu, sliboval v duchu obrovitému alfovi.

Zemřeš pro Shëidogîse. Bezectný se bude pást na tvé krvi i tvém věčném

životě.

„To ano. A k tomu nás budou doprovázet Mladì bohové,“ dodal dobře

naladěný Carmondaj. „Titul, který zachovám na věčné časy.“

Sisaroth mu zamával a obrátil se ke Crotàgonovi. Musì odsud zmizet,

abych mohl relikvii ukrýt. „Zajeď prosìm na čelo průvodu a postarej se tam

o pořádek. Jakmile vodopád změnì směr, pošleš do něho prvnì z nás, pokud

bychom nebyli na mìstě. Tvoje přìtomnost jim dodá důvěru.“

„Nepřìslušelo by mnohem spìš tobě a tvému bratru, abyste byli mezi

prvnìmi?“ oponoval alf. „Vy byste měli mìt tu čest převzìt Tark Draan pod

nadvládu alfů.“ Crotàgon položil svou silnou ruku na velkou bednu

s proviantem. „Mě je zapotřebì tady. Zaostáváme s překládánìm věcì. Tady

jsou žádané silné ruce, aby všechno šlo rychleji.“

Vì, co mám v úmyslu. „Dostal jsi rozkaz,“ nařìdil Sisaroth hlasem

chladným jako vìtr zvìřený svištìcì čepelì.

„A ty nemáš právo udìlet mi rozkazy,“ odvětil válečnìk klidně. „Já jsem

se k vám připojil dobrovolně, nic jiného nás nespojuje. Ostatnì se na vás

možná dìvajì jako na Mladé bohy, ale já v tobě vidìm pouze zbabělého

vraha, který se skrývá za hromadou lžì a po zbytek nekonečna by se měl

škvařit ve Phondrasônu! Nebo v žadárových kobkách.“ Na Crotàgonovi

411

nebylo poznat, co při tomto přánì cìtì. Válečnìk se dokonale ovládal. „Já se

postarám o přeloženì vozu, a kdybys mi v tom chtěl zabránit, třeba proto, že

se v jedné bedně něco skrývá, budeš mě muset zabìt, Sisarothe. Odvážìš se

toho?“ Crotàgon se napřìmil. „Nenì lehké zabìjet přìslušnìky vlastnìho

národa před nesčetnýma očima, že ne? To je něco jiného než vrážet v tajných

komůrkách bezbranným, spoutaným alfům do těla rozžhavené dýky.“

Sisaroth zvedl oči k Carmondajovi, jenž pilně psal. „Prosìm tě, abys nic

z toho nezapisoval,“ vykřikl nahoru.

„A já tě prosìm, abys zaznamenal pravdu,“ navázal Crotàgon. „Naši

potomci by měli vědět, na čem je postavená moc tohoto cîanoie a jeho

domácìho démona Shëidogîse: na životech vlastnìho národa!“ Potom se

klidně pustil do práce a sundal z vozu prvnì z mnoha beden.

„Nedoháněj mě do krajnosti!“ Sisaroth pobìdl upìra noci dopředu směrem

k obrovi, ale pak se ovládl a nechal dalšìho vyhrožovánì. Nebylo by

rozumné, kdybych v tom pisálkovi vzbudil podezřenì. Crotàgonova smrt mě

musì překvapit stejně jako všechny ostatnì. A budu jì moc, moc litovat.

„Tys to už přehnal,“ odvětil Crotàgon.

Bylo slyšet hlasité duněnì, když se ze stropu uvolnily dalšì dva velké kusy

skály a zřìtily se do jezera, kde se po jejich dopadu vytvořily vysoké vodnì

fontány. Zvìřené vlny dostřìkly až k zástupu alfů.

„Kaskáda,“ neslo se jeskynì volánì od úst k ústům. „Už se zase otočila!

Všichni do vody! Hned! Bagáž nechejte tady!“

Tohle nikdy, v žádném přìpadě, nebylo tisìc úderů srdce. Sisaroth hlasitě

zaklel a podìval se na vůz naložený bednami až po vrch. Bedna s artefaktem

je úplně dole.

„Co teď uděláš, cîanoi?“ Crotàgon se vědoucně ušklìbl.

* * *

Phondrasôn

Teď bude následovat závěrečná část, po nì bude můj úkol kompletně

splněn. Firûsha se nadechla a otevřela dveře. Inàste, provázej mě.

Vyšla ze sálu a hlasitě se přitom smála, takže se k nì oba strážnì rychle

otočili.

Jednoho probodla, druhému zasadila kopanec. Barbar odletěl dozadu,

vrazil zády do zdi, a protože přitom ztratil halapartnu, bleskurychle vytasil

krátký meč.

Firûsha mu čepelì probodla pravé rameno a přišpendlila ho ke zdi. Dìky

tomu, že jejì meč byl nezvykle dlouhý, nemohl na ni strážný svou krátkou

zbranì dosáhnout. „Ach, vy tupì barbaři,“ prohodila posměšně. „Myslìte si,

412

že žadár nevì, co máte v plánu? Vyřizuji vám mistrovo přánì všeho

nejlepšìho. Předtìm, než se vojsko vrhne na tu vaši směšnou pevnost, nechal

pozabìjet vaše nejlepšì vůdce. A ty smìš přežìt, abys o tom ostatnìm podal

zprávu. Chápej to jako varovánì.“

Voják zasténal a udeřil krátkým mečem do jejì zbraně, aby ukázal, že se

nevzdává. „My se před nìm nikdy nesklonìme, zrádkyně! Tvůj čin vyvolá

jenom dalšì nenávist!“

Výborně. Musìm zařìdit, aby moje poselstvì vyznělo ještě naléhavěji.

Firûsha probudila k životu schopnosti vrozené všem alfům a vyslala na muže

vlnu strachu. „Podám žadárovi zprávu a pak se rozjedu do jeskyně, ve které

žiješ, a pozabìjìm tam všechny děti. Nepřestanu dřìve, dokud neuvidìm, že

i poslednì novorozeně je nabodnuté na oštěpu.“

Z Firûshi se vyřinuly prvnì černé závoje strachu, vystřelily jì z očì

a zamìřily na strážného − když ji najednou zasáhla vlna oslepujìcìho světla

a krutého utrpenì, až hlasitě zaječela bolestì. Měla pocit, jako by ji do hlavy

udeřil blesk.

Co to bylo? Couvla, vytáhla meč ze soupeřova ramene a vtiskla se do

tmavého kouta, aby na ni nemohl zaútočit.

Přìliš pozdě si vzpomněla na podivnou vlastnost této pevnosti. Reaguje na

veškerou magii! Svěděnì, které jsem cìtila po těle, nebylo vzrušenì!

Srdce jì bušilo v hrudi tak prudce, až dostala strach, že pukne. Firûsha

s námahou lapala po dechu. Třásla se jako osika, bylo jì špatně. Kdyby

neměla na sobě rukavice, vypadl by jì jìlec meče z propocených rukou.

Magie mě donutila vychutnat si moji vlastnì lahůdku! S trojnásobnou silou,

bez možnosti ji odvrátit.

Strážný si přehodil meč do druhé ruky a dal se na ústup, přitom bez ustánì

volal o pomoc. „Sem! Vražda, vražda! Ten posel nás podvedl.“

Dupot podrážek přicházel z čìm dál většì blìzkosti, zařinčely zbroje.

Mužovo chovánì vlastně přesně vyhovovalo tomu, co si Firûsha přála, ale

nynì se necìtila v takovém stavu, aby zvládla boj s několikanásobnou

přesilou.

Každé zašustěnì, každý pohyb v nì budil hrozný strach. Vyděšeně se

zavrtala do kouta, který jì skýtal ochranu. Bratři, kde jste? Potřebuju vás!

Firûshu postupně obklìčili barbaři ve zbrojìch, navlečenì do nejrůznějšìch

kabátců. Jejich počet neustále narůstal, mìřilo na ni celé moře čepelì a hrotů

oštěpů.

Zraněný strážný podal ostatnìm zprávu o jejìch výhružkách a zradě.

Mnoho vojáků se proto honem rozběhlo do sálu, odkud se vraceli s hrůzou

v očìch a plnì vzteku. Ryčeli jeden přes druhého, přìsahali žadárovi smrt

a radili se, co udělajì se zajatou vražedkynì.

413

Já… musìm ze sebe setřást strach, jinak se nebudu moct té barbarské

pakáži ubránit. Zabijì mě snadněji než zraněného šotka. Firûsha se postupně

uklidňovala a pomaličku ze sebe střásala ochromenì. Vojáci netušili, že

svým dohadovánìm o jejìm osudu a plýtvánìm časem jì prokazujì nesmìrnou

laskavost.

Napočìtala dvaadvacet barbarek a barbarů, kteřì postávali těsně u nì,

mìřilo na ni třináct zbranì. To zvládnu. Zhluboka se nadechla a vydechla,

znovu se nadechla a ještě jednou vydechla. To zvládnu.

„…přivedeme ji do Sojól Keerinu. Bude vypovìdat před ostatnìmi

a přizná se, že ji poslal žadár,“ pronesl jeden uvážlivě vypadajìcì barbar.

„To je hloupost! Už se přede mnou přiznala,“ vykřikl zraněný strážný.

„Moje slovo bude stačit. Řìkám, zabijme ji dřìve, než…“

Firûsha vyčetla z očì přìtomných, že padlo rozhodnutì. Proti mně. To je

moudré, ale přišlo pozdě. Už je mi lìp.

Když jì vojáci chtěli halapartnou probodnout krk, vyskočila do výšky,

odrazila se od zdi, udělala ve vzduchu přemet a ocitla se za zády svých

věznitelů.

Hlasité řinčenì, které pod nì zaznìvalo, způsobovaly oštěpy a meče, které

se mìsto do nì zabodávaly do zdi. Barbaři spustili mohutný ryk.

Firûsha za letu máchla mečem a zasáhla tři strážné do nechráněných

zátylků, přistála v podřepu a širokým rozmachem přetnula pěti dalšìm

barbarům kolena.

Měli jste mě hned zabìt. Zavìřila kolem vlastnì osy a zároveň se zvedla,

uchopila meč oběma rukama, co nejvìc je natáhla a roztočila se tak, aby meč

setrvačnostì mìřil do houfu blìžìcìch se vojáků.

Čepel přinesla smrt dalšìm útočnìkům, až nakonec uvìzla v jedné zvlášť

hrubé zbroji umìrajìcìho vojáka.

Firûsha zachovala klid, i když se k nì dlouhými skoky blìžili dva urostlì,

rozložitì nepřátelé. Jedna ruka nadále pevně svìrala jìlec, druhou vytáhla

z úchytu vrhacì kotouč a mrštila jìm.

Ostřì se zabodlo do nohy klejìcìho barbara a zabrzdilo ho.

Jeho spolubojovnìk doběhl k alfce a zasypal ji řadou uvážlivě vedených

úderů, které Firûsha odrážela mečem tak, že se skryla za širokou čepelì

a použìvala ji jako štìt − pak najednou prudce strčila do jìlce a vrazila

křìžovou záštitu nepřìteli do boku.

Barbar hlasitě zafuněl.

Jste moc pomalì. Nebo já jsem na vás moc rychlá. Firûsha volnou rukou

vytasila dýku s dvojitým ostřìm a zespodu ji zabodla protivnìkovi do škvìry

mezi helmou a zbrojì, dýka projela až do brady. Nepřìtel zachrčel a padl

k zemi.

414

Zapřela se nohou o mrtvého vojáka a vytáhla z jeho těla meč, prudce se

otočila a zabodla ho poslednìmu nepřìteli do kožené zbroje. Hrot meče se

zarazil o levou klìčnì kost. Nemůžu bodnout moc hluboko, aby neumřel.

Nesmìm zabìt všechny, jinak tu nezbude nikdo, kdo by barbary popouzel

proti žadárovi.

Vytrhla ze zraněného muže meč a rozběhla se po schodech nahoru.

Odtamtud si najdu cestu k upìru noci.

Vyběhla po točitých schodech a ocitla se na ochozu. Z něho si prohlìžela

hvězdicovitě uspořádanou pevnost i vojsko, které ji obléhalo.

Ţadárovy oddìly se mezitìm zformovaly. Pokud dobře viděla, stála přìmo

uprostřed vojska malá postava, což mohl být podzemšťan. Právě pronášì

nacvičenou řeč, odvodila si z toho s úšklebkem na tváři. Ten malý horský

červ si zìská srdce žoldáků tìm, že oslovì jejich měšce na penìze.

Pod nì pobìhalo po dvoře deset dalšìch vojáků a právě mizeli v domě.

Stráž na ochozu věže se na ni zadìvala a křikem varovala ostatnì.

„Ať žije žadár!“ Firûsha se smìchem přeskočila kamenné kvádry a po

několik kroků dlouhém letu přistála na šikmé střìšce. Sklouzla po šindelìch

až k okraji. Tam se zastavila a vysekala si mečem ve střeše dìru, kterou se

mohla protáhnout.

Skokem zmizela uvnitř a ocitla se v podkrovnì mìstnosti. V podlaze byl

čtverhranný otvor, zakrytý poklopem.

Přìliš málo možnostì, jak odsud uniknout. Firûsha vytrhla poklop a kopla

do obličeje zmateného vojáka, který stál pod nì na dřevěných schůdcìch.

Muž spadl po zádech dolů a zůstal nehybně ležet. Štěstì, že jsou tak pomalì.

Sešplhala dolů. Nevěděla, kde je, proto rozbila nejbližšì okno s ozdobným

dřevěným rámem a vyskočila ven.

Firûsha přistála na střeše stájì, běžela po nì až k okraji, odkud viděla na

upìra noci, jenž se kopanci a kousánìm bránil proti barbarům, kteřì se ho

pokoušeli zabìt. V boku mu zela rána, na krku mu po černé srsti stékala krev.

Za to přijdete o život. Rychle, ale bez nejmenšìho hluku sklouzla ze

střechy dolů. Přikradla se k zápasìcìm a zabila tři válečnìky, čtvrtý umřel pod

úderem kopyta upìra noci, který mu rozdrtil hlavu.

Firûsha si přehodila jednu mrtvolu přes rameno, vyskočila do sedla

a hnala se k zavřené bráně. „Otevřete mi,“ zakřičela. „Otevřete mi, nebo ho

zabiju!“ Přiložila meč ke krku domnělého rukojmìho. „Přìsahám, že ho

neprobodnu, jestli mě necháte vyjet na druhou stranu.“ Znala slabiny

barbarů. Soucit a prostá mysl. Inàste, ať je tomu tak i tentokrát!

A opravdu se před nì otevřel úzký průchod, jìmž se vyřìtila ven.

„Ať žije žadár!“ Firûsha odhodila mrtvolu a namìřila si to s upìrem noci

k východu z jeskyně. Nic než za mými bratry.

415

Když si vzpomněla na nesmìrný strach, který ji v pevnosti přepadl, přejel

jì po zádech mráz. Kdyby barbaři využili přìležitosti a zaútočili na ni,

jakmile stála vyděšená v koutě mìstnosti, zbyla by už jen dvojčata.

Stvořitelka stála při mně.

Jejì úkol byl splněn. Zbytek převzal Balodil.

Soudě podle těch davů, co se kolem něj shromáždily, asi měla jeho řeč

docela úspěch. Byl slyšet hlasitý souhlasný křik, z jeskyně ji doprovázel

jásot a hulákánì vojáků, které doléhalo dokonce až do chodeb. Teprve pak

zaznìvaly hlasy stále tlumeněji. Veď je proti svému bývalému mistrovi

a najdi tam smrt, Tungdile. Pak už pro nás nebudeš přìtěžì.

Firûsha snadno nacházela značky, které ji bratři cestou zanechali.

A přesto se cesta čìm dál vìc protahovala.

Upìr noci běžel kvůli zraněnì, které utrpěl v pevnosti, čìm dál pomaleji, až

se s bezmocným zaržánìm zhroutil k zemi.

Firûsha z něho stačila včas seskočit, takže se jì nic nestalo. Zvìře bylo

přìliš vážně zraněné, vyčerpánì a ztráta krve hřebce zabily. „Proklatě!“

Stála uprostřed dlouhé chodby a přemìtala, kolik času bude ještě

potřebovat, aby se dostala k vodopádu. Nevzpomìnala si, že by touto částì

cesty už někdy šla. Vedl je Shucto jinou trasou než mě?

Protože jì nic jiného nezbývalo, dala se do lehkého klusu a orientovala se

podle Sisarothových a Tirîgonových značek.

Světlo, které ji obklopovalo, vycházelo ze svìtìcìch mechů, které se hnědě

a tmavě modře třpytily. Barbaři by si museli zapálit pochodně, jì toto

nedostatečné osvětlenì bohatě stačilo.

Firûsha rovnoměrně dýchala, nohy se zvedaly a klesaly v pravidelném

rytmu.

Co ji přimělo k zamyšlenì, byla okolnost, že ačkoliv se mezitìm zbavila

poslednìch zbylých účinků strachu, svěděnì ji neopouštělo. Zahýbala prsty,

aby nepřìjemný pocit zahnala, ale svěděnì se jì dále tvrdošìjně drželo. Jsem

plná magie, nebo se mnou udělal ten výboj něco horšìho?

Firûsha běžela a běžela a běžela, přesto se jì zmocňoval pocit, že se

v chodbě nemůže hnout z mìsta. S upìrem noci by byla třikrát rychlejšì.

V představách viděla bratry, jak právě teď stoupajì v Tark Draanu nad

hladinu Měsìčnìho rybnìka a vrhajì se na osadu elfů.

Firûsha v mizerné náladě našpulila ústa. Běda, jestli se dotknou mého

loutnisty!

Ozvalo se temné duněnì, po němž následoval hukot zuřivě se valìcìch

vod.

Podlaha, stěny i celá chodba se zachvěly. Potřebovala veškerou svou

obratnost a cit pro udrženì rovnováhy, aby nespadla.

416

Jeskyně! Zřìtila se! Firûsha dva údery srdce čekala, dokud se okolì

neuklidnì, potom se rozběhla.

Opět ji přepadl strach, i když tentokrát z jiných důvodů.

* * *

Phondrasôn

Sisaroth viděl, jak alfové narychlo nafukujì kožené vaky a ve spěchu se

vrhajì do rozbouřených vln jezera, aby se dostali k vodopádu, který

vymršťoval všechno, co se ocitlo v jeho blìzkosti, vzhůru a tlačil to otvorem

ve stropě dál. Každý, kdo by vrazil do okrajů průrvy, by byl rozdrcen nebo

přinejmenšìm těžce zraněn. Ţádná jiná možnost však neexistovala.

„Co je, cîanoi?“ zaslechl Crotàgonův nenávistný hlas. „Váháš se

záchranou lebky? Odejdeš do Tark Draanu bez nì?“

Ze stropu se vylomil dalšì kus skály a spadl dolů, těsně minul hlouček

plovoucìch alfů a donutil je tančit ve vlnách. Jejich hlavy připomìnaly

kousky korku, zmìtajìcì se na hladině.

Jeskyně se zřìtì. Sisaroth se otočil k válečnìkovi.

Carmondaj seskočil z vozu a popadl malou bedničku, vložil do nì sešit

a zapálil pečetnì svìčku, aby hbitými prsty utěsnil jejì okraje. „Samusine, stůj

při nás,“ prohlásil. „Přeji nám, abychom se dostali do Tark Draanu. V kuse

a nezraněnì.“ Rychle vetřel vosk do škvìr a vstoupil do pomalu se

uklidňujìcìho jezera. „Měl by sis pospìšit, Sisarothe. Až se tvůj lid vynořì

nad hladinu, bude Mladé bohy moc potřebovat.“

Na upìru noci se k nim přihnal Tirîgon, obličej měl zbrázděný starostmi.

„Dělej, bratře!“

„Já… přijdu za tebou,“ vykřikl Sisaroth. „Někdo se musì postarat

o pomalé. Ty jsi z nás dvou lepšì stratég. Budou tvoje rady potřebovat.“

„Stejně tak teď potřebujì silnou ruku s ostrým mečem.“ Tirîgon natlačil

vranìka se žhnoucìma očima ke Crotàgonovi a pokusil se ho dostrkat do

vody. „Pojď se mnou a pomoz mi chránit náš lid.“

Šedovlasý válečnìk se na něho podìval. „To udělám. Ale nezlob se na

mě.“ Nečekaně popadl Tirîgona za nohu a pod pažì a poté jìm mrštil do vìru

vodopádu.

Tirîgonovi nezbyl čas nafouknout si prasečì měchýř vzduchem, než se ho

proud zmocnil a vyhodil do výšky. Zmizel ve vodnìm sloupci.

Vybojujeme to mezi sebou. Sisaroth vytasil meč. „Chtěl jsem tě obětovat,

až budeme v Tark Draanu,“ prozradil, „ale ty mě nutìš, abych tvůj život

věnoval Shëidogîsovi už tady ve Phondrasônu!“

417

„Uvidìme. Poslechněme si, co na to řekne démon!“ Crotàgon se chopil

vozu a na jedné straně ho zvedl.

Na Sisarotha se vyvalila záplava beden, pytlů a truhel, alf se pokusil

zachránit rychlými skoky a kotouly.

Jeden pytel se protrhl a celý obsah se z něho vysypal. Mouka vytvořila

oblak prachu a falešné mlhy a donutila Sisarotha ke kašli. Já… už ho

nevidìm!

Když zase něco rozpoznal, stál Crotàgon uprostřed rozházeného nákladu

a systematicky rozbìjel všechny bedny. Některé kopanci, jiné pomocì dvou

dřevěných tyčì, které držel v rukou.

Kde je ta bednička? Sisaroth se hekticky rozhlìžel, v tom zmatku ji ale

nikde neviděl. Nezdržoval se a skočil před válečnìka, který pro relikvii

představoval největšì nebezpečì. „Budeš následovat svého milého!“ A já

nedopustìm, abys mě podruhé zaskočil.

„Tossàlor si takový konec nezasloužil!“ mrštil mu Crotàgon do tváře

a začal po něm házet prkny, než se chopil vlastnìch zbranì. Balodil mu

vytvořil něco mezi oštěpem a bojovou koulì, zbraň byla asi dva kroky dlouhá

a opatřená dlouhou, tenkou čepelì, pod nìž se nacházela železná koule velká

skoro jako hlava. „Kdyby nebylo démona, mohl ještě žìt.“

„Určitě by už nežil. Bezectný mi propůjčil moc chránit brány a uvést

skleněné jezero opět do tekutého stavu. Bez něho by nás dávno někdo

porazil.“ Sisaroth kroužil kolem válečnìka, který pozorně sledoval jeho

pohyby a přitom se nepřestával přehrabávat v nákladu. Musìm ho rozptýlit.

A právě mě napadlo, jak se mi to může podařit. „Vìš, že jsem měl obrovskou

radost, když jsem zabil tvého milého?“

Crotàgonův obličej skrz naskrz zbrázdily linky vzteku. S dutým řevem se

vrhl vpřed, dlouhá čepel zasvištěla.

Sisaroth se nedopustil chyby a nepokusil se úder odvrátit. Prudkost rány

by mu vyrazila meč z ruky, proto se přikrčil a vyhnul se i následujìcìmu

útoku tupým koncem válečnìkovy zbraně. Přesto ho Crotàgon málem zasáhl.

Ano, ještě budu dále mučit tvoji duši. „Ležel přede mnou a kňučel, žebral,

aby si směl ponechat život.“ Sisaroth pomalu couval, aby protivnìka odlákal

od převráceného vozu. „Ale já jsem ho rozpáral a Shëidogîs se vykoupal

v jeho krvi.“ Zasmál se, zatìmco znovu přikrčil hlavu.

„Přijdeš o život, cîanoi. To ti přìsahám!“ Crotàgon ho zasypal celou sériì

útoků a nedopřál mu jediný okamžik, kdy by mohl nabrat dech. Zdálo se, že

těžká zbraň ve válečnìkových rukách nic nevážì.

Sisaroth použìval svůj meč, aby jìm stočil protivnìkovy rány a bodnutì,

a musel se pořádně ohánět. Neodvážil se udělat výpad, stejně nenacházel

v protivnìkově obraně žádnou mezeru. Obr se pohyboval přìliš obratně.

418

Chtěl však zasadit Crotàgonově duši ještě hlubšì rány a dohnat ho

k zoufalstvì. Teprve potom ho zabije. Donutìm ho, aby ho přemohly city.

„Znáš to největšì tajemstvì, které před tebou skrýval?“ vysoukal ze sebe

s námahou. „On tebou opovrhoval.“

„Ne!“ zaryčel Crotàgon.

„Vážil si tě jako někoho, kdo ho chránì, jako svého sluhy. To mi

prozradil. Řìkal o tobě, že jsi užitečný blázen, kterého zaslepuje láska, takže

nevidìš, jak tě využìvá.“ Sisaroth odlákal protivnìka dobrých deset kroků od

vozu. Nádhera! Když zpochybnìte jeho lásku, nechá se hrozně snadno

odlákat. Pro jistotu se kratičkým pohledem podìval do jeskyně.

Všude ve vodě plavali upìři noci a alfové, hrstka odhodlanců stála u břehu

a házela do jezera bedny s výbavou, zbraněmi a proviantem. Celý strop byl

mezitìm protkán trhlinami, některé části se povážlivě nakláněly nebo visely

už jen na několika málo mìstech. Konec jeskyně se rychle blìžil.

A s nìm i konec vodopádu! Sisaroth mlaskl jazykem. Už jsem si dost

pohrál. Musìm odsud zmizet.

Crotàgon postřehl jeho pohled a rychle se rozhlédl. „Výborně. Takže

jestli to bude nutné, zemřeme společně. Ale lebka se nedostane na povrch.“

Ušklìbl se. „Myslìš si, žes mě odlákal od bedny? Chyba. Já jsem tě odtlačil

od kaskády.“ Bleskurychlé bodnutì přišlo nečekaně rychle.

Čepel oštěpu zasáhla Sisarotha do břicha, s kovovým zacinkánìm sklouzla

po zbroji a projela švem mezi nohou a podbřiškem. Kůže a železné plátky

sice zadržely většinu sìly, ale hrot zbraně se alfovi bolestivě zabořil do

slabin.

Než Crotàgon stačil zbranì otočit nebo ji zasunout hlouběji, uskočil

Sisaroth dozadu a skousl zuby.

„Co je, cîanoi? Proč mi nepředvedeš svoji moc a nerozmetáš mě na

kusy?“ Obr pohlédl na vlhce se třpytìcì hrot zbraně. „Ale ne, že bych snad

odhalil tvoje tajemstvì? Ty k tomu potřebuješ tu lebku, že ano? Nejsi tak

dobrý jako ta stará čarodějnice. Bez démonovy pomoci můžeš nabìdnout

jenom prázdná slova. Škoda, škoda, že ležì až někde za mnou.“ Zakroužil

oštěpem nad hlavou a zamìřil koulì na alfovo břicho.

Podcenil jsem, jak je mazaný! Sisaroth odkulhal stranou, útoku se však

plně nevyhnul.

Těžká kulatá zbraň mu vrazila do pravého boku a odmrštila ho dva kroky

dozadu, ještě dále od beden a truhel.

Sisaroth přistál v měkkém pìsku a převalil se. Měl pocit, že se rána ve

slabinách natrhla a dále se zvětšuje. Pod zbrojì mu po noze stékala teplá

krev. Přehnal jsem to se svou odvahou. Nesmìm zase zaváhat, když…

419

Postavil se na nohy − a dostal úder pěstì do spodnì čelisti, který ho opět

srazil do kolen. Sisaroth se zabořil do pìsku, šedočerný vějìř, který se mu

rozprostřel před očima, prozrazoval, že ztrácì vědomì.

Crotàgon zůstal stát kousek od něj, dále ale na něho mìřil oštěpem. „Zabìt

tě by bylo pro mne tak snadné. Už tady nenì nikdo, kdo by tomu mohl

zabránit. Náš národ putuje do Tark Draanu. Bez tebe a beze mne. Řekl bych,

že to je dobrý začátek. Jenom ať si uctìvajì tvého bratra jako Mladého boha,

mně je to jedno. Ale jednu věc si nedám vzìt.“ Zasadil mu dalšì ránu pěstì,

po nìž se Sisaroth svalil na bok. „Počkej tady. Přinesu ti tvoji lebku.

V maličkých kouscìch, abys ji mohl znovu skládat a vzpomìnat na

Tossàlora.“ Obr se rozběhl pìskem k vozu.

Shëidogîs! Ne. On ho… Sisaroth se v bolestech plazil měkkou, pìsčitou

půdou. Zrnìčka mu skřìpala mezi zuby, lepila se na zbroj v mìstech, kde jì

prosakovala krev.

Pomalu, ale vytrvale se plazil zpátky k bednám, mezi nimiž Crotàgon

pobìhal sem a tam. Dřevo praskalo, jak se lámalo pod těžkýma botama.

Válečnìk se neustále skláněl a přehraboval se v troskách.

Já jsem sluha Bezectného! Položìm život za to, aby dále existoval. Po mně

přijdou do Phondrasônu dalšì alfové, kteřì ho najdou a budou ho znovu

uctìvat. Sisaroth vykroutil z úchytu na paži vrhacì kotouč, zvedl trup a hodil.

„Ty mu nic neuděláš!“

Crotàgon vystřelil do výšky, zvedl oštěp a prostředkem dlouhé tyče střelu

odrazil. Ostřì zajelo do dřeva a uvìzlo v něm. „Skoro,“ prohodil s úšklebkem

a ukázal druhou ruku, kterou měl schovanou za zády. „Ještě jednou po mně

něčìm hoď. Já to chytnu tìmhle! “

Selhal jsem. Sisaroth frustrovaně zaryčel. Obrova ruka svìrala relikvii.

„Pusť Bezectného! Rouháš se bohu!“

„Já v něm vidìm démona, kterým jsi posedlý.“ Crotàgon jemně sklonil

hlavu. „Jak moc jsi přesvědčený o tom, že to skutečně je Shëidogîs?“

„Beze zbytku!“

„Potom za něho určitě budeš ochoten položit život?“

„Bez váhánì!“ Sisaroth se sunul na kolenou vpřed, přiblìžil se už na tři

kroky.

„V tom přìpadě navrhuji, aby ses zabil,“ prohlásil Crotàgon s požitkem.

„Přìsahám při Samusinovi, že lebku nezničìm, jestli vkročìš do konečna.

Tvůj život za život Tossàlorův.“

Sisaroth se držel za zraněné slabiny. Podìval se nahoru na kaskádu, kolem

nìž odpadávaly dalšì a dalšì kusy stropu. „Nemůžu ti věřit!“

„Přìsahám při Samusinovi, bohu rovnováhy a větrů.“ Crotàgon pomalu

sevřel ruku. Lebečnì kosti slyšitelně zaskřìpěly, slepená mìsta tak tak držela.

Z lebky se uvolnily prvnì perly, do pìsku spadla střìbrná kulička.

420

V prázdných očnìch jamkách, které se k němu úpěnlivě obracely

a vyzývaly ho, spatřil Sisaroth tmavě rudou záři. Duše Bezectného, kterou

s takovou námahou přilákal zpátky do lebky, se znovu ocitla v nebezpečì.

Tentokrát definitivně.

Nesmìm dopustit, aby skonal. „Počkej!“ vykřikl Sisaroth a vytasil

dvojitou dýku. Musìm to udělat! Shëidogîs je cennějšì než můj život. Bouřily

v něm rozvášněné city. Tak těsně u cìle, a musì se zabìt, aby Bezectného

zachránil. Toho Bezectného, kterému chtěl Crotàgona obětovat. V Tark

Draanu. „Tady! Vidìš?“

„Znám tuto dýku. Bylo by krásné, kdyby sis ji zabořil do těla.“ Crotàgon

ještě vìce zvýšil tlak. Slepené kousky lebky luply a udělala se v nich prvnì

škvìra.

„Ne, ne!“ Sisarothovi vhrkly do očì slzy vzteku a sebelìtosti. Už nikdy

neuvidìm Firûshu a Tirîgona. Doufám, že na mě budou myslet a postavì mi

pomnìk. „Podìvej! Podřìznu si krk!“ Sisaroth si přiložil obě ostřì ke krku

a k bradě. Bezectný, zachovej mou duši! Ať se stane zázrak… Dìval se na

napjatý výraz v Crotàgonově tváři.

Praskánì slepených mìst na artefaktu bylo stále hlasitějšì, z lebky odpadla

dalšì perla.

On nedodržì slovo! Nenávidì Shëidogîse!

Zazněl hromový rachot, strop kolem vodopádu se rozlomil. Padajìcì kusy

skály způsobily, že se na hladině jezera vztyčila vysoká vodnì stěna, která

alfy zalila.

421

VII.

Soudržnost

je důležitá.

Ještě důležitější je

síla jednotlivce.

Tak nebuďte otýpkou tenkého chrastí,

ale svazkem mocných kmenů!

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

422

Phondrasôn

Nechci se tu ztratit! Byla bych jedinou alfkou v celém Phondrasônu,

a neustále obklìčená spoustou nepřátel. Firûsha se hnala tunelem. Po tom, co

provedla v sojólské jeskyni, by tu jejì rasa neměla jediného přìtele. Nemohla

bych ani sloužit žadárovi.

S frkánìm proti nì cválal upìr noci, který přišel o jezdce. Hřebec už měl

u postroje připevněný kožený vak se vzduchem, ale podle všeho ztratil pána

dřìve, než mu vak stačili před vstupem do vody pořádně připevnit.

Dar bohů! Uchopila otěže, nasedla, obrátila zvìře a tryskem pádila podél

značek, které jì bratři zanechali.

Duněnì a otřesy přestaly být slyšet, zato se chodbou valila voda. Když

maličké blesky vycházejìcì od upìrových kopyt dopadaly na mokrou chodbu,

zasyčelo to a vystřìkla voda.

Co se stalo? Firûsha dostala strach, že se jeskyně rozpadla na kusy.

Upìr noci ji nesl vpřed, zatìmco mu proud vody pod nohama nabìral na

sìle a sahal již ke kolenům.

Ale najednou se zdálo, že se všechno obrátilo. Voda byla nasávána zpátky

a stále jì ubývalo.

Co se v té jeskyni děje? Přichystal tam Shucto na nás nějakou léčku?

Konečně vjela vchodem do jeskyně.

To, co v nì spatřila, jì hluboce otřáslo.

Z malého otvoru ve stropě se stala široká dìra, kterou byla voda odsávaná

z téměř již úplně prázdného jezera. Průměr třpytivého sloupce obnášel vìce

než sto kroků! Poslednì bedny byly vtahovány nahoru a mizely v zejìcìm

jìcnu, aby se vydaly na nejistou cestu.

Firûsha uviděla, jak se na hladině jezera pohupujì polámané kusy dřeva,

potrhané vaky a podivně zkroucené mrtvoly alfů. Museli ohromnou silou

narazit na okraje otvoru a pak se zřìtili zpátky. Očima kontrolovala strop.

Nesčetné trhliny a praskliny věštily, že se strop kompletně zřìtì. Nic než

odsud co nejrychleji zmizet!

Firûsha vedla upìra noci k mìstu, kde se začìnal tvořit vìr.

Moc vody už v jezeře nezbývalo. Pouze uprostřed zůstal maličký zbytek,

který vìr právě odsával vzhůru. Spolu s nìm se teď ke stropu a otvorem dále

vznášely i kaly usazené na dně se zvìřeným bahnem.

„Sestro,“ zaslechla v hukotu tichý, důvěrně známý hlas.

„Sisarothe?“ Firûsha zastavila a narovnala se v sedle. Opatrně se

rozhlìžela. „Sisarothe, kde jsi?“

„Pod převráceným vozem,“ ozvalo se tiše hlasem plným bolesti.

Uviděla zpola zničený povoz, ležìcì nahoře na břehu jezera. „Počkej!

Hned jsem u tebe.“ Ještě štěstì, že jsem přišla tak pozdě. Firûsha se hnala

423

zpátky, všude kolem nì se povalovaly nejrůznějšì věci, které alfové cestou

poházeli. Na břehu seskočila ze sedla a hledala bratra. Tady! Tady je!

Sisaroth ležel pod ojì, pokrytý od hlavy k patě několika vrstvami špìny,

takže vypadal jako jedna z nestvůr. Z koutku úst mu vytékal slaboučký

pramìnek krve, pravou půlku obličeje měl naběhlou, jako by dostal pořádnou

ránu.

„Poděkujme bohům, že mě sem poslali, abych tě zachránila,“ vyhrkla

s povzbudivým úsměvem a krátce mu stiskla ruku. Potom se pustila do

zvedánì oje, aby se mohl osvobodit. „Co se stalo?“

„Ze stropu spadly velké kusy skály a vlna spláchla všechno, co na to

nebylo připravené,“ vysvětloval bratr, a podle toho, jak vypadal, měl velké

bolesti. „Vidìš tu někde Crotàgona?“

„On tu taky ještě byl?“ Firûsha se zapřela ve snaze odsunout tìhu, která na

něm ležela. Vůz je moc těžký. „Docela by se mi hodil.“

„Mně ne. Pokusil se mě zabìt.“

„Cože?“

„Kvůli lebce. Nechtěl…“ Sisaroth se rozkašlal. „To nevadì. Ukryl jsem

relikvii ještě předtìm, než ji stačil zničit.“ Položil ruku na ušpiněný předmět,

který alfka pokládala za kámen.

Můj milý Crotàgon. Odhodlaný až do poslednìho okamžiku. Bylo by

dobré, kdyby se lebka ztratila. Firûsha v úvahách na chvìli povolila ve svém

úsilì, potom pohlédla na stále tenčì kaskádu a všì silou se do oje zapřela. Vìr

se zmenšuje. Brzy tu nebude žádná voda. „Teď!“

Sisaroth se s úpěnìm vysoukal zpod vozu. „Děkuju! Děkuju, sestřičko,

a děkuju Shëidogîsovi!“ Polìbil zablácenou lebku a otìral ji tak dlouho,

dokud nezbavil očnì jamky špìny. Intarsie a střìbrné kuličky se slabě

zatřpytily. „Bezectný mi zavřel ránu ve slabinách. Jedno bodnutì mělo…“

„Později. Teď musìme pryč, jinak uvìzneme ve Phondrasônu.“ Pomohla

bratrovi na upìra noci, vyhoupla se za něj a popohnala hřebce k vodopádu.

Firûshi bylo nesmìrně lìto, že tu musejì nechat jejìho učitele. Tomu, že

chtěl zabìt jejìho bratra, plně věřila a považovala to za zavrženìhodné. Ale

dokázala pochopit, co ho k tomu přimělo: ztráta milované osoby a vědomì,

že lebka při tom sehrála rozhodujìcì roli. Kdo vì, co všechno mu Sisaroth

namluvil. „Ty jsi ho k tomu vyprovokoval?“

„Co?“ zakřičel alf do narůstajìcìho hukotu.

„Crotàgona. Ty jsi ho nějak vyprovokoval, že tě chtěl zabìt?“

Sisaroth mlčel a pokoušel se gesty věrohodně předstìrat, že jì nerozumì.

Takže jsi ho vyprovokoval. Firûsha stáhla ústa do tenké čárky. Už dávno

Crotàgonovi odpustila jeho někdejšì vydìránì. Jemu děkovala za to, jak umì

zacházet s mečem, ne bratrům. To je politovánìhodné. Mimořádně

politovánìhodné. Nynì jsem ho ztratila. Kvůli té démonově neblahé lebce.

424

Pohrávala si s myšlenkou, že bude pokračovat ve snaze splnit úkol, do

něhož se Crotàgon pustil.

Ale ne tak, aby to vypadalo jako schválnost, jinak mě bude bratr

nenávidět a naše svornost se rozpadne. Jenom ve třech byli neporazitelnì

a mohli svému národu poskytnout nový domov, novou řìši. Samusin

rozhodne, jestli se lebka dostane do Tark Draanu. Kdyby se naskytla

přìležitost, využiji ji.

Vedle nich vysoko vystřìklo bahno. Vrhla se na ně rozložitá, obrovitá

stvůra.

Firûshu i Sisarotha strhl náraz z hřbetu upìra noci, zvìře odklusalo

o několik kroků dál, zaržálo a s frkánìm zůstalo stát.

„Slìbil jsem ti, že démon tady zůstane,“ pronesla postava. Popadla

Sisarotha, zasadila mu dva rychlé a tvrdé údery pěstì a odhodila ho tři kroky

daleko. Alf dopadl na mělčinu a s prskánìm vytrhl hlavu ze slané vody. Po

nečekaném útoku byl přìliš otupělý na to, aby se postavil na nohy, mìsto

toho přitiskl relikvii k sobě a zakryl ji oběma rukama.

Hodì po něm nějakým kouzlem. „Crotàgone!“ Firûsha vyskočila a vytasila

meč. Stoupla si před bratra, aby ho chránila, a namìřila meč na starého

učitele. Hlavou jì prolétla myšlenka, že vlastně nevì, koho v tomto okamžiku

před kým chránì. Jeho před bratrem, nebo Sisarotha před nìm? „Nic mu

neuděláš! Ani jeden z vás nic neudělá.“

„Ne, neudělám. Nic tvému bratru neudělám. Jedině kdyby chtěl kvůli té

lebce bezpodmìnečně umřìt,“ odvětil blátem a špìnou pokrytý válečnìk

a namìřil zbraň proti sourozencům. „To samé platì i pro tebe.“

Je to ta přìležitost, abychom se lebky zbavili? Firûshin pohled zabloudil

k vodopádu, ale hned se zase vrátil. „Nemáme čas. Jestli budeme ještě

dlouho váhat, stanou se z nás znovu vyhnanci!“

„Tak mi jdi z cesty!“

Firûsha mu pohlédla do očì a spatřila v nich upřìmnost. Takže se musìm

rozhodnout. „Budeš mě muset zabìt, aby ses dostal k bratrovi.“ Doufám, že

pochopil, co jsem mu tìm chtěla řìct! Jinak jsme bratr i já mrtvì.

„Je to tvé rozhodnutì, Mladá bohyně.“ Crotàgon na ni bleskurychle

zaútočil těžkou koulì.

Nynì se sešly dvě věci, k nimž nemohlo dojìt náhodou. Firûsha odvracela

úder pomaleji, než by ve skutečnosti byla schopná, a jejì bývalý učitel udeřil

menšì silou, než jakou mohl.

Rána ji zasáhla do helmy a srazila k zemi. Zůstala ležet a vrhla na něj

prosebný pohled, který obrovi připomìnal, aby dodržel slib. Nezabìjej ho!

Crotàgon téměř nepostřehnutelně přikývl a prohnal se kolem nì.

Firûsha se převalila, aby viděla, co se stane. Držela meč a byla připravená

jìm hodit, aby v přìpadě nutnosti přece jen zasáhla v Sisarothův prospěch.

425

Crotàgon doběhl k bratrovi, který se převalil na břicho a jednou rukou

ukrýval lebku pod sebou, druhou zajel k boku a snažil se nahmatat dýku.

Zdálo se, že Sisaroth je přìliš potlučený na to, aby utkal nějaké kouzlo.

Obr ho popadl za krk a s hravou lehkostì ho zvedl a zatřásl jìm.

„Přenechej mi démona, a může se z tebe stát v Tark Draanu bůh!“ Crotàgon

odhodil zbraň a pokusil se popadnout lebku.

Sisaroth kopl a zasáhl protivnìka do břicha a podbřišku, tomu to však

podle všeho nijak neublìžilo. „Chcìpni jako ten tvůj miláček!“ zařval alf

a slepě kolem sebe bodal dýkou. Dvojité čepele se zařìzly válečnìkovi do

paže, ale tlak, jìmž ho obr svìral kolem krku, se nezmenšil. „Uškvařìm tě

v tvojì vlastnì zbroji!“ Sisaroth zavřel oči.

„Potom zemřeš ještě před démonem!“

Ne, nezemře. Firûsha se rychle zvedla na kolena a přichystala se hodit

mečem, když Sisaroth zamumlal nějaké zaklìnadlo.

Očnì jamky holé lebky se rudě rozzářily. Crotàgona obklopil tmavě

modrý svit. Obr zasténal, klesl na kolena a pustil Sisarotha.

Ozvalo se syčenì, byl cìtit pach škvařìcìho se masa. Každičký kus kovu,

který měl obr na sobě, žhnul obrovským žárem a během několika nádechů

a výdechů sežehl kůži, již zakrýval, a spojil se s masem. Crotàgon musel

snášet nevýslovné utrpenì.

Sisaroth se zapotácel, pak se zvedl a zůstal před protivnìkem stát. „Tady

vidìš, co Bezectný činì pro své služebnìky,“ prohlásil vìtězoslavně. „Budeš

se v té zbroji péct tak dlouho, jak budu chtìt!“

Firûsha se zvedla a musela potlačit zaklenì. Soucìtila s Crotàgonem.

Zasloužil si jiný konec.

Škvařìcì se válečnìk nečekaně a s nadalfskou námahou zalovil rukou

v blátě, těžká zbraň vylétla vzhůru.

Zbroj sice zabránila tomu, aby ostřì oštěpu Firûshina bratra rozpáralo, ale

koule udeřila Sisarotha do podpažì a zasáhla lebku.

Relikvie prolétla vzduchem a přistála před Crotàgonem v bahně.

Udělej to! Firûsha se rozběhla, i když nevěděla, co by měla dělat. Prosìm,

udělej to pro Tossàlora a nenechávej to na mně.

„Ne! Ty Shëidogîsovi nic neuděláš!“ Sisaroth mrštil dýkou a zasáhl obra

doprostřed obličeje.

Crotàgon se svalil do bláta a svým širokým tělem i žhnoucì zbrojì pod

sebou lebku pohřbil. Bylo slyšet tlumené prasknutì, voda kolem něho začala

bublat a vřìt. Ohnivá záře železných částì zbroje pohasla. Zbroj nabrala

původnì kovovou barvu.

Lebka je zničená! Firûsha pocìtila úlevu a byla za to svému bývalému

učiteli moc vděčná. Crotàgon odešel za Tossàlorem do konečna, a navìc ho

i pomstil. Démon už neexistuje.

426

Ale pořád ještě si nemohla dovolit přestat.

Pospìchala k bratrovi a táhla ho za sebou. „Dělej! K vodopádu. Doufám,

že ten tenký čůrek vody bude stačit na to, aby nás dostal do Tark Draanu.“

Sisaroth nekladl odpor. Nechápavě zìral na Crotàgonovu mrtvolu, kolem

nìž se v plytké vodě rozptýlily kousky kostì a vìr je unášel pryč. Pochopil, že

on nedokáže zopakovat zázrak, který se podařil Tossàlorovi. „Shëidogîsi,“

zamumlal apaticky. „Shëidogîsi! Nemůžeš mě nechat samotného. Odpusť

mi! Odpusť mi, já jsem tě nechtěl…“

„Nejsi sám. Máš mě a Tirîgona,“ bránila se sestra a pomohla mu

vysednout na upìra noci. Rychle nafoukla dva prasečì měchýře, jeden z nich

vtiskla bratrovi do ruky, potom přiložila měch se vzduchem hřebci

k nozdrám. Samusine, děkuji ti! Právě jsi zrodil tři bohy a nerozeštval je

v nenávisti!

Firûsha popohnala upìra noci do téměř již neexistujìcìho vodopádu,

zatìmco se strop jeskyně dále rozpadal. Zaslechla skřìpavý rachot, s nìmž se

strop zřìtil a navždy uzavřel průchod do Měsìčnìho rybnìka.

Sourozenci zároveň vystřelili do vìřìcì, špinavé vody.

Už jsme skoro osmdesát kroků vysoko! Firûsha se přimkla k hřìvě divoce

kopajìcìho upìra noci, který se jim snažil uniknout v proudu vody, bahna

a kalů. Pevně držela bratra a soustředila se na to, aby jì roh měchýře

nevyklouzl z úst. Jestli nebudu mìt co dýchat, dorazìm do Tark Draanu

mrtvá.

Nakonec kolem nì zavládla tma.

Ocitla se někde v jìcnu skalnìho masivu a doufala, že cesta bude mìt

šťastný konec.

* * *

Tark Draan

„Kde se zdrželi?“ mumlal Tirîgon napjatě. V ruce měl připravený zahnutý

oštěp, který už delšì dobu použìval mìsto lodnìho háku. Ustaraně čekal na

Sisarotha a Crotàgona. A jak se k nám má dostat Firûsha?

Potlačil narůstajìcì zoufalstvì a dál pozoroval neklidnou, kalnou vodnì

hladinu.

Kaly změnily jejì barvu na tmavě hnědou. Každičké mìsto na hladině

pokrývaly kousky plovoucìho odpadu i zbytky beden a truhel s proviantem

a zbraněmi. Mezi nimi se pohupovaly mrtvoly upìrů noci a alfů. Většina

z nich se utopila. Těla se zlámanými údy a obličeji ponořenými do vody se

nehybně vznášela na hladině.

427

Před chvìlì si dokonce myslel, že na jedné z utopených alfek poznává rysy

patřìcì Esmonäe, byl to však jen klam. Dokazovalo mu to, že mu alfka

dokonce ještě ani v těchto momentech nescházì z mysli.

Padesát mrtvých a třicet ztracených upìrů noci. Za Tirîgonem se

nacházela malá pìskovcová jeskyně. Měla promáčené stěny a ze stropu na

alfy bez ustánì kapala voda. Zbytky jejich vojska se v nì shromáždily

a čekaly.

Podle jeho názoru se nacházeli v jeskyni rozkládajìcì se pod hladinou

Měsìčnìho rybnìka. Vyslanì zvědové nalezli dalšì průchod do jiné vodnì

nádrže, jìmž museli proplout, aby se dostali do Tark Draanu a k elfům.

Plně chápu Tungdilův odpor k vodě. Tirîgon se nacházel u záchranného

mužstva, které nedělalo nic jiného, než že vytahovalo nově se vynořujìcì alfy

na bezpečnou půdu a staralo se o ně.

Už dlouhou dobu se neobjevil žádný alf nebo upìr noci.

Upřel pohled na půdu pod nohama, v nìž byly vidět praskliny, jimiž se

sypal jemný pìsek a mizel v nich. „Dlouho už nebudeme moct čekat,“ řekl

alfům stojìcìm kolem něj. „Země tady brzy povolì a zřìtì se.“ Tenhle prokletý

labyrint chodeb se pod námi zbortì.

Opět se zahleděl na zvlněnou hladinu. Tìžily ho starosti a špatné svědomì.

Nevěděl, co má dělat, aby k nim přivedl i sestru. V nejhoršìm přìpadě se pro

ni sám vrátì do Phondrasônu a zachránì ji. Já jsem ji tam dostal, já ji taky

musìm odtamtud vyvést. A kdyby…

Voda se najednou vìce rozvlnila.

„Pozor!“ zakřičel na záchranné mužstvo. „Myslìm, že…“

Nejdřìve spatřili dva žhnoucì tmavě rudé body, potom se z kalné břečky

vynořila hlava upìra noci. Hřebec odfrkoval, škrábal se na strmý břeh a táhl

za sebou dva alfy. Firûsha mu visela na boku, ruce měla zabořené do hřìvy.

Sisarotha vlekl upìr noci za sebou jen dìky tomu, že alfovi uvìzla jedna noha

ve třmenu. Bratr na rozdìl od sestry ztratil dýchacì zařìzenì.

Za všech stran k nim přiskočili zachránci a pomáhali jim, stáhli upìrovi

noci skoro prázdný měch z nozder a uklidnili ho. Zároveň vyprostili

Sisarotha ze třmenu a Firûshu, která zcela ztratila orientaci, zabalili do dek.

Tirîgon nedokázal popsat pocity, které ho přemohly, když spatřil oba

sourozence. Úlevou se rozesmál a sevřel sestru v náručì. Firûsha ho za to

obdařila nesmělým úsměvem. Potom pospìchal k Sisarothovi.

Marně čekal, kdy bratr zakašle nebo zaúpì.

„On nedýchá!“ vyjekl Tirîgon zděšeně a obrátil ho na bok, aby mu z plic

mohla vytéct voda. „Honem, dva muži ke mně!“

Společně mu stáhli z hrudi zbroj, tlačili mu na žaludek a na hrudnìk, až

cîanoi vyzvracel hnědou tekutinu a sìpavě nabral dech.

428

Nepřišel jsem o něho! Tirîgon pohladil bratra po tváři. „Slyšìš mě? Jsi

v Tark Draanu. Spolu se mnou a našì sestrou.“

Sisaroth se napolo posadil, zapotácel se a chytil se bratrových ramen.

Sevřel ho tak silně, až to Tirîgona zabolelo. „Posbìrali jste zbytky lebky?“

zamumlal nezřetelně a musel se znovu vyzvracet.

Tirîgon samozřejmě dobře věděl, o čem bratr mluvì, a podìval se do

hnědého močálu plného mrtvol a trosek. Tady v tom ji nikdy nenajdeme.

„Je navždy zničená,“ potvrdila Firûsha roztřesenými ústy.

Sisarothův pohled tupě projel Tirîgonovým tělem, obličej mu zvláčněl,

jako by byl mrtvý. „Já jsem to zavinil,“ zašeptal. „Já jsem ho… moje dýka

ho zasáhla a… on spadl na Bezectného. Já už… nemám žádnou moc! Dary

mocného cîanoie jsou pro mě navždy ztracené!“ Zavřel oči a rozvzlykal se

jako malé dìtě. „Já jsem Shëidogîse definitivně zahubil. Za to mě ostatnì

Bezectnì budou…“

Firûsha poklekla vedle něj, pohladila ho po mokrých černých vlasech

a začala pobrukovat nějakou pìseň, aby ho uklidnila.

Tirîgon si zachmuřeně povzdechl. Mám z toho radost, nebo ne? Vzpurný

válečnìk se mohl stát velkým problémem, stejně jako Shëidogîs a jeho

krvavé oběti. Ano, myslìm, že z takového konce mám radost, pomyslel si,

když všechno v duchu rychle zvážil. Navenek předstìral, že ho ztráta mrzì,

aby to bratrovi ještě vìce neztěžoval.

Přiblìžil se k nim Carmondaj, jenž si zaznamenal tuto zprávu do sešitu.

„Ţádnì Bezectnì už neexistujì. Rozhodně ne v Tark Draanu. Vždyť jsem vám

řekl, že Nesmrtelnì jejich kult zakázali, dokonce i tu mìrnějšì podobu.“ Dělal

si předběžné nákresy, několika tahy namaloval, co vidì. „Tìmto zůstala stará

vìra ve Phondrasônu. Mladì bohové nebudou mìt konkurenci.“ Pousmál se.

„Myslìm si, že to tak je i lepšì.“ Carmondaj ukázal alfům svoje nákresy:

sourozenci stojìcì vedle sebe, bok po boku, spojenì ve své sìle.

Tirîgon pohlédl na plačìcìho bratra, který přišel o teprve nedávno nabyté

magické sìly. „Netrap se. My jsme svými vlastnìmi bohy, stejně jako jsme

jimi byli i ve Phondrasônu. Potřebujeme jenom sami sebe.“

Sestra ho obdařila povzbudivým úsměvem a pokračovala v pìsni. Sisaroth

se pomalu uklidňoval, vzlykánì ustalo.

Tirîgon si pomyslel, že se jeho přánì zvláštnìm způsobem přece jen

naplnì. Vládnu řìši alfů, jak jsem si vždycky přál. Kvůli tomu obětoval životy

několika alfů, prošel Phondrasônem, zdánlivě musel sklonit hlavu před

žadárem, aby se nakonec s milovanými sourozenci vynořil z hlubin podsvětì

jako zachránce svého národa. Aby založil nový stát.

Navěky však na něm ulpěla neodpustitelná pohana, o nìž směli vědět

pouze bohové.

429

Vraždu našich rodičů si nikdy neodpustìm a nikdy se k nì nepřiznám.

Tirîgon upřel modré oči na oba sourozence. Otče, matko, přìsahám, že vám

věnuji celý svůj život. Chci, abyste na mě byli hrdì, a zachovám vaši

památku. Dám na vaši počest postavit sochy.

Firûshino pobrukovánì vystřìdala nová pìseň. Pìseň, kterou zapěla,

dodávala odvahu, slibovala statečnost, věštila vìtězstvì a přinášela sìlu a vìru

v budoucnost.

Pìseň se rozléhala pìskovcovou jeskynì a zaháněla veškeré pochybnosti,

všechny obavy z toho, co přijde, a v těch, co přežili, posilovala jistotu, že je

nikdo nedokáže porazit.

Když Firûsha dozpìvala, vypukl jásot. Dìky jejìmu vystoupenì se nálada

v jeskyni zcela změnila.

„My jim ukážeme.“ Sisaroth se zvedl, vypláchl si ústa a přešel

s Tirîgonem a Firûshou do rozlehlejšì části jeskyně, kde na ně čekala většina

alfů.

Jakmile spatřili trojčata, jejich nadšenì se ještě vìce vystupňovalo.

Tirîgon pyšně pohlédl na sestru a kývl na bratra. Je na čase zapustit sémě,

aby vzklìčilo. „Vy, bývalì obyvatelé Dsôn Sòmranu a Dsôn Faïmonu!

Vyhnanci z Phondrasônu! Vás a nás spojujì tři společné věci,“ zvolal

vzletně. „Jsme alfové. Strávili jsme dlouhou dobu čekánìm. A přežili jsme.

Společně jsme unikli z podsvětì, z něhož vystoupìme, vystoupáme vzhůru

a staneme se vládci! Nelžu, když vám prorokuji: elfové padnou pod našimi

čepelemi, lidé a podzemšťané stejně jako kouzelnìci a ostatnì stvůry se před

námi sklonì. Ţádná řìše alfů nikdy nebude většì a mocnějšì než ta, kterou

založìme!“ Vytasil meč a namìřil jìm ke stropu. „Nad námi ležì Měsìčnì

rybnìk. Ještě jednou se vnořme do vod. Až kopyta našich upìrů noci

a podrážky našich bot znovu ucìtì pevnou půdu, bude to Tark Draan. Naše

budoucì řìše s novým Dsônem! Následujte nás, Mladé bohy!“

„Následujte nás!“ Firûsha vytáhla meč a rovněž jìm namìřila vzhůru.

Sisaroth je napodobil. „Následujte nás!“

Jeskyni zaplnilo řinčenì veškerých zbranì, které vojáci vytasili z pochev.

Já budu vládnout! Tirîgonem zmìtaly nesčetné pocity, které mu naháněly

husì kůži a vháněly do očì slzy. Cìtil se nade vše povznesen. To bylo slovo,

které nejlépe popisovalo všechno to, co mu bouřilo v duši.

* * *

430

Tark Draan

Firûsha zjistila, že je docela přìjemné potápět se v normálnì vodě, časem

zìskala v potápěnì docela dobrý cvik. Bez vìru nevznikaly žádné vzduchové

bubliny, které by jì bránily v rozhledu. Jasně vidìm, kam plavu.

Na hladině Měsìčnìho rybnìka se stejně jako při jejì předchozì návštěvě

pohupovaly velkolisté leknìny. Zapadajìcì slunce sesìlalo krvavě rudé

paprsky hladinou rybnìka až na dno, kde se formovalo vojsko připravené

vyrazit na pochod proti elfům. Sedlové brašny upìrů noci byly naplněné

kameny, aby se zvìřata hned nevynořila nad hladinu a neprozradila tak

nešťastnou náhodou chystaný útok.

Alfové se neviděni a nezpozorováni plìžili do srdce nepřátelského územì.

Firûsha se přesunula na čelo zástupu, protože zde již jednou byla. Vzduch

v měchýři jì stačil na osm set úderů srdce. Dávala si načas a vychutnávala si

každý krok, který učinila. Vracìme se do Tark Draanu a pomstìme zabitì

Nesmrtelných.

Nad hlavami se jim honily dvě nahé postavy. Podle způsobu, jak se

pohybovaly, se jenom škádlily.

Elf a elfka v milostném opojenì. Nenì to můj loutnista? Firûsha zastavila

celý průvod a pozorně sledovala oba elfy.

Elf se právě ponořil a mìřil přìmo k nì, aniž by si alfů všiml, potom

odplaval k leknìnům a před svou nejmilejšì, která právě vycházela z vody, se

schoval mezi širokými listy.

Slunce definitivně zapadlo a přepustilo mìsto hvězdám, které alfy

přivìtaly střìbrným svitem.

Elf doplaval ke břehu a vylezl z Měsìčnìho rybnìka ven.

Přišli jsme sem v noci. Firûsha dala ostatnìm znamenì, že majì pokračovat

v cestě. Nic lepšìho jsme si nemohli přát.

Uviděla, že elfka najednou kousek od nì skočila do vody, jako by ji tam

někdo strčil, a stejně jako předtìm jejì milý se schovala mezi leknìny. Zřejmě

mu tentokrát chtěla nahnat trochu strachu.

Já jì s tìm pomůžu. Firûshu napadla zlomyslná myšlenka. Jsme mistři

v naháněnì strachu. Vyklouzla ze sedla, naposledy se nadechla vzduchu

z měchýře a rozřìzla ho, vytasila meč a šplhala po strmě stoupajìcìm břehu

vzhůru.

Zjistila, že elf nedočkavě postává nedaleko od břehu a čeká. Můj

loutnista! Prosekala si cestu mezi kořeny leknìnů. Ty patřìš mně!

Elf popošel blìže ke břehu a zadìval se do ztemnělých vod, kde hledal

svou milou.

431

To bude pro tebe pěkné překvapenì. Firûsha si pospìšila a částečně se

vynořila z Měsìčnìho rybnìka. Hlavou prořìzla hladinu. Krásné a smrtelně

nebezpečné!

Elf otevřel ústa a něco řekl. Zahlédl ji a považoval ji za svou společnici.

Když se Firûsha najednou celá vynořila z jezera, voda vysoce vystřìkla.

Loutnista se na ni zpočátku usmál, zdálo se, že má radost. Jeho ruce

spočinuly na zbroji chránìcì alfčina ramena. Potom jì zděšeně pohlédl do

tváře a pochopil, že chtěl obejmout nepravou.

Firûsha bodla mečem a zarazila mu širokou čepel až po jìlec do střev.

Takhle naložìm se všemi elfy, kteřì mi zkřìžì cestu! Odtlačila ho o krok

dozadu a prudce z něj vytrhla zbraň, aby se rána ještě vìce rozšìřila. Elfovi se

z břicha vylil proud krve a vnitřnìch šťáv.

Loutnista se zhroutil, půlkou těla se ponořil do mělké vody.

Jeho maličká ho určitě bude brzy hledat. Firûsha vyšla z jezera a levou

rukou si shrnula z obličeje mokré černé vlasy, pak se rozhlédla po břehu.

Nikoho nenì vidět. Zalehnu a budu na ni čìhat. Vběhne mi do rukou

nejpozději ve chvìli, kdy sem dorazì bratři. Nehlučně zmizela v blìzkém

lesìku a čekala, až se objevì vojsko.

Právě v tu chvìli vyskočila elfka z jezera.

Vydávala zvuky, které měly představovat ryčenì nějaké nestvůry, ale

sama se musela dát do smìchu. Zaprskala. „Já to neumìm,“ řekla dialektem,

kterému Firûsha zčásti rozuměla, a vytìrala si vodu z očì. „Vyděsil se můj

milý na smrt?“ zeptala se a zachichotala se.

Právě tehdy spatřila u břehu mrtvého druha.

Elfka se nad nìm sklonila, zasmála se a převalila ho na záda. Až když

uviděla ránu a vyhřezlá střeva, pochopila, že ho někdo zabil. Klesla vedle

něho na kolena a zkoumala jeho zraněnì, přitom se neustále rozhlìžela, jestli

se útočnìci nenacházejì někde v blìzkosti. „Sitalie, zachraň ho!“ vykřikla

zděšeně. „Fanarîle, otevři oči! Musìš zůstat při vědomì…“

Firûsha zrovna chtěla vylézt z úkrytu, když zahlédla, jak se na hřbetech

upìrů noci nořì z hlubin jejì bratři. Počkám. Jestli se elfka dá na útěk, můžu ji

pronásledovat.

Pleskánì kapajìcì vody elfku varovalo. Ohlédla se přes rameno

a Tirîgonův upìr noci hlasitě zafrkal.

Co teď uděláš? Firûsha čekala. No tak, dělej! Utìkej a zaveď mě ke svojì

osadě! To nám ušetřì hledánì. Domluvila se s bratry, že má na zamilovaný

pár přednostnì právo. Takže elfce, která rozechvělými prsty právě sahala po

dýce, nic neudělajì.

Kolem elfky se objevilo celé alfské vojsko. Jeden upìr noci za druhým se

nořil z jezera, pod kopyty se jim blýskalo a voda se těmito výboji rozzářila.

432

Klečìcì elfka se na prvnì pohled proměnila v sochu. Civěla na dvojčata,

nedokázala odtrhnout pohled od tmavých zbrojì a zářìcìch očì upìrů noci.

Firûsha si byla jistá, že elfka tušì, kdo se tu objevil, aby ji zabil.

Tirîgon vytasil dlouhý meč a přiložil hrot elfce na záda přesně v úrovni

srdce. Kapky vody stékaly po čepeli a zmáčely útlé tělo, elfka se celá třásla.

„Pověz, kdo jsi, elfská ženo,“ obořil se na ni Tirîgon panovačně.

„Alysante,“ vydechla rozechvěle. Bylo vidět, že se jì nepodařilo překonat

strnulost, která ji držela v pevném sevřenì. Pohled na smrtelné nepřátele

jejìho národa, kteřì se jako zlì démoni nořili z Měsìčnìho rybnìka, ji zcela

ochromil.

„Je osada, kde bydlìš, daleko odsud?“

Alysante mlčela − a Tirîgon ji jemně bodl. Hrot prošel tenkou látkou

i kůžì a vnikl do těla asi tak do hloubky břìška prstu.

Firûsha ze svého mìsta viděla, jak se tenká košilka rudě zbarvila. Ne moc!

Jejì život patřì mně!

„Odpověz!“ houkl na ni alf a popohnal upìra noci vpřed.

Elfka, která konečně pochopila, že nesnì ani nenì obětì klamu, se teprve

teď probrala. Otočila se, vykroutila se zpod meče, vyskočila a rozběhla se

kolem čìhajìcì alfky do lesa.

To to trvalo! Firûsha ji začala nehlučně pronásledovat.

Slyšela, jak Alysante vzlyká, jak šustì větvičky, které elfka na útěku

odhrnovala stranou a které se pak střelhbitě zase vracely zpátky, slyšela, jak

dýchá. Elfka si tu a tam otìrala zakrvavené prsty o košilku nebo otupěle

civěla na krev svého loutnisty.

Firûsha všechno důkladně pozorovala. Ohó, dokážu si představit, co se

v tobě teď děje. Snažìš se pochopit, jak se nám podařil zázrak obejìt

podzemšťany.

Najednou si vzpomněla na proroctvì, o němž se zmiňoval Balodil a kvůli

kterému žadár toužil, aby mu sourozenci sloužili. Ti tři dosáhnou něčeho, co

nikdo jiný nedokáže. Dokonce ani žadár. Firûsha cìtila opojenì. Proroctvì

mělo pravdu!

Alysante už stěžì popadala dech, jejì kroky se zpomalily, až zůstala stát

a vyšplhala na nejbližšì strom. Pokračovala v cestě z větve na větev, jejì

skoky prozrazovaly dlouhý cvik a obratnost.

Chce smazat stopy, které by po nì zůstaly na zemi. Firûsha ji následovala.

Jako kdyby ti to bylo proti mně k užitku.

Honička pokračovala.

Firûshiny oči postřehly světlo, které k nim zepředu pronikalo skulinami

mezi větvemi. Tady to je! Dobře jsi mě vedla, maličká milá našeho loutnisty.

Alysante naposledy přeskočila z větve na větev, pak seskočila na zem

a došla na okraj osady. Na filigránsky propracovaných domech, postavených

433

mezi prastarými stromy, visely lucerničky vydávajìcì teplé světlo

a předstìrajìcì bezpečì.

Tak jsme tady. Na mìstě prvnìho vìtězstvì. Firûsha seskočila z větve,

přistála na měkké zemi a vyrazila vpřed. V plném běhu popadla elfku za krk

a brutálně jì mrštila o zem. Tam patřìš! Ty i celé tvoje plémě!

Dřìve než se Alysante vzpamatovala z překvapenì, šlápla jì pravou botou

do obličeje a nelìtostně zamáčkla nenáviděnou soupeřku do lesnì půdy.

„Tirîgon se tě před chvìlì ptal, jestli je tvoje osada daleko od rybnìka,“

zašeptala Alysante do ucha. „Předám mu tvoji odpověď, elfská ženo.“

Vytáhla z pochvy dvojitou dýku a dbala na to, aby zbraň přitom zaskřìpěla.

Elfka měla mìt stále většì a většì strach. „Nynì tě pošlu za tvým nejmilejšìm.

Buď si jistá, že zbytek tvých přìbuzných tě bude následovat ještě této noci.“

Vrozenými silami budila ve své oběti čìm dál většì hrůzu.

Alysante se pokusila zakřičet, aby upoutala pozornost elfů v osadě.

Je překrásné, když můžu být svědkem toho, jak zklameš své blìzké. Firûsha

probodla rychle bijìcì srdce a poslala elfku do konečna. Začátek se zdařil.

Teď ať přijdou bratři a sklidì bohatou krvavou žeň.

Zvedla se a běžela přìmo k Měsìčnìmu rybnìku.

Když dorazila na břeh, stáli už alfštì válečnìci zformovanì na trávě. Slabì

a děti, kteřì nepojedou do boje, zůstanou v úkrytu pod stromy a později se

pomalu vydajì za ostatnìmi.

„Jsme v plném počtu?“ zeptala se Firûsha. Ztěžka dýchala a utìrala si na

čele pot.

„Ano. Všichni se z jeskyně dostali až do Tark Draanu.“ Tirîgon se

zhluboka nadechl. „To je ale vzduch! Jasný, čistý! A ty hvězdy! Obdivujte

tuto nádheru a radujte se, že už nikdy nebudete muset vidět něco jiného,“

rozplýval se nadšenìm. „Zavedla tě malá Alysante k té své bandě?“

„Zavedla. Už za to dostala odměnu.“ Firûsha seskočila ze sedla upìra

noci. Sisaroth mlčky seděl na zemi a vypadal nespokojeně. Musel

překousnout ztrátu své moci a artefaktu. Mně to nevadì. Kvůli Crotàgonově

smrti si zasloužì, aby ho něco zkrušilo.

Carmondaj seděl na převráceném stromě, který napolo spadl až do jezera,

a kreslil a psal jako posedlý. Šťastně vzhlìžel k hvězdám. „Ţe je smìm zase

vidět! Pokud si to tu správně pamatuji a vykládám, jsme na starém územì

Lesintëilu. Přesně jak jsem si myslel. Nikde jinde by elfové nenašli úkryt.“

Firûsha se podmračeně ušklìbla. „Samusin dospěl k názoru, že je

nezbytně nutné, aby se oba národy setkaly. Proč by nám jinak ukázal

průchod tìm skalnìm jìcnem?“ A Inàste nade mnou držela ochrannou ruku.

Vìc než jenom jednou.

Sisaroth otevřel ústa a chtěl oponovat, ale zase je zavřel, jak se

zadostiučiněnìm postřehla. Bylo by zcela zbytečné vyslovit tady jméno

434

Bezectného a znovu ho připomìnat. Nejobtìžnějšì část útěku z Phondrasônu

zvládli bez Shëidogîsova přičiněnì.

„Rád to znova zopakuju. My žádného boha nepotřebujeme.“ Tirîgon

zvedl meč, aby ho všichni viděli, pak ho sklopil a ukázal k lesu. Znamenì

vyrazit. „Dokažme to jak sami sobě, tak i elfům.“

„Dokážeme to celému Tark Draanu.“ Firûsha vyjela jako prvnì a vedla

nevelké vojsko k osadě elfů.

435

EPILOG

Světlo,

které ti svítí na cestu,

tě prozrazuje nepřátelům.

Využívej ho moudře!

Kdyby tě nepřátelé spatřili,

použij světlo,

abys je jím

sežehl.

Moudrosti, z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

436

Tark Draan

„Doleva! Doleva! Tam je ještě jeden…“ Tirîgon zaklel a všì silou mrštil

vrhacìm kotoučem.

Střela zabzučela nocì a zasáhla prchajìcìho elfa do boku. Krev vytryskla

a zalila velké, sytě zelené listy, potom prchajìcì zmizel v temnotě.

„Firûsho, ujmi se poslednìch rozkazů. Nechci, aby mi utekl.“ Rozběhl se

a pustil se stejnou cestou jako zvolená budoucì oběť. Můj meč se musì této

noci napìt krve elfů! Přìsahal jsem to otci i matce.

„V pořádku, bratře,“ zavolala sestra a nařìdila zapálit domy v osadě.

Tirîgon hořel horlivou, neukojenou touhou. V průběhu bitvy se mu

nenaskytla žádná přìležitost utnout něčì nekonečný život. Na to byla osada

prostě přìliš malá. Vtrhli do nì jako halda kmenů do maličkého stanu.

Boj trval nejkratšì možnou dobu. Když přestal vojsku vydávat rozkazy,

leželo na zemi rovných sedmdesát elfů, od nejmenšìho dìtěte až po nejstaršì

kmety. Byli pobiti v postelìch nebo zabiti v boji. Sisaroth se nesmìrně

zaradoval, když se mohl postavit jedné elfce a rozpárat jì břicho odshora

dolů. Jejì smrt mu vylepšila zasmušilou náladu.

Nynì jsem na řadě já. Tirîgon před sebou zahlédl prchajìcìho elfa, vlasy

se mu matně třpytily. Tady seš! Nepatrné světlo hvězd alfovi stačilo, aby

dobře viděl okolì. Tmavé kapky na zemi nebo na listech v houštì ještě

přesněji dokreslovaly cestu, již uprchlìk zvolil.

Zdálo se, že plavovlasého elfa rána v boku v ničem neomezuje. Hnal se

nečekanou rychlostì vpřed vyšlapanou, téměř nepoužìvanou stezkou. V běhu

si přes sebe přehodil napůl svázanou koženou zbroj.

Předpokládá, že ho někdo pronásleduje, a počìtá s tìm, že se nevyhne

boji. Tirîgon si pohrával s představou, že by po něm hodil dalšìm vrhacìm

kotoučem, když elf najednou nečekaně a na pohled nesmyslně udělal dva

kroky dlouhý skok. To musì něco znamenat, pomyslel si alf a skočil stejně

jako elf.

Nepřistál přesně ve stopách svého protivnìka − a pod nohama mu něco

cvaklo!

Země se rozevřela.

Zela tam obrovská jáma, na jejìmž dně se leskly zabodnuté dýky. Tirîgon

balancoval na jedné z poslednìch vzpěr, která právě v tu chvìli pod nìm

praskla.

To by mohlo znamenat můj konec. Skočil do výšky, ale nedosáhl až na

okraj jámy.

Tirîgon duchapřìtomně vytrhl meč z pochvy, držel ho pod sebou celou

šìřkou čepele a přistál na nì jako na úzkém trámu.

437

Dýky, které elfové pečlivě zapustili do země, odtlačila čepel meče

stranou, takže se mu nezabodly do bot.

To bylo těsné. Tirîgon rychle slezl z meče, přeběhl dno jámy, přičemž se

dotýkal maličkých koster, pravděpodobně pozůstatků nějakých hlodavců

nebo divočáků. Na druhé straně jámy se vyšplhal nahoru a znovu se rozběhl

stezkou, tentokrát s mnohem většì ostražitostì než předtìm.

Elfa už nikde neviděl, ale krvavé stopy mu ukazovaly cestu.

Tirîgon vycházel z předpokladu, že tato stezka byla připravená jako

nouzové řešenì, aby zavedla přìpadné pronásledovatele na smrt. To nebyla

poslednì past. To dodávalo štvanici jistou vyváženost, která zvyšovala jejì

půvab.

Sotva si toto uvědomil, ucìtil v obličeji jemný dotyk, jako by zavadil

o pavučinu. Tiché kliknutì, které hned poté následovalo, mu prozradilo směr,

odkud přiletì šipky.

Kotoul stranou, který Tirîgon předvedl, skoro splnil účel. Balodilova

dokonalá zbroj odrazila dvě střely, třetì šipka zavadila o úzký nákrčnìk

a stočila se stranou, přitom ho škrábla na krku.

Napuštěná jedem, ano, nebo ne? Tirîgon zaklel − a když vstával, spustil

dalšì spoušť.

Zničehonic se ze země vynořily ozubené kovové čelisti a jenom chrániče

předloktì jim zabránily v tom, aby mu usekly ruku. Obličej i helmu měl plné

špìny a mechu.

Tirîgon zhluboka vydechl a podìval se na předloktì. Kdyby nebylo

Balodilova mistrovského řešenì, byl by z něho mrzák, nebo spìš mrtvola.

Použil meč, aby past rozevřel, a vyšplhal na nejbližšì strom. Rozhodl se,

že se stejně jako Firûsha bude pohybovat z větve na větev. Připadalo mu to

bezpečnějšì než zůstat na stezce, která se pod nìm zřetelně rýsovala.

Tirîgon přitom mìjel dalšì obranná zařìzenì, rozmìstěná na stromech, která

zasypávala nepozorné pronásledovatele nečekanými překvapenìmi. Bylo mu

nápadné, že délka provazů, šňůr a řetězů byla propočtená tak, že sahaly

alfům po bedra a nìže. To ho vedlo k závěru, že pasti nebyly nastraženy na

jeho národ.

Jsou určené podzemšťanům? Tirîgon se divil a byl zmaten. Věděl, že se

elfové a horštì červi nemůžou vystát, ale představa, že by se elfové ve vlastnì

řìši obávali útoku krátkonohých nepřátel, se mu jevila jako neuvěřitelně

divná a zvláštnì.

Co se přihodilo v Tark Draanu? Carmondajovy znalosti nesahaly tak

daleko, aby odpovìdaly nejnovějšìmu stavu věcì.

Tirîgon se rozhodl, že při nejbližšì přìležitosti polapì nějakého barbara

a na všechno se ho zeptá. Elfa, kterého pronásleduje, nebude šetřit.

Pod sebou najednou spatřil vytouženou kořist.

438

Plavovlasý elf dřepěl pod ochranou houštì a obaloval si listy ránu.

Převázal je opaskem, aby držely na mìstě. Potom si opět navlékl zbroj

a dotáhl přezky.

Poté udělal něco, co Tirîgona nesmìrně zaujalo.

Elf odšrouboval hrušku svého meče a z úzké škvìry vytřásl mapu.

Rozbalil ji, zahloubal se do nì, pak prudce zvedl hlavu a zadìval se na

hvězdy.

Tirîgon se okamžitě zahalil temnotou, aby se skryl. Poslìček, domyslel si.

Má ostatnì vesnice varovat před našìm útokem. Udivilo ho, že elf kvůli tomu

musì studovat mapu. Buďto se navštěvujì jenom zřìdkakdy, nebo je moc

mladý a ještě nikdy tam nebyl.

Elf sroloval pergamen a opět ho uschoval v jìlci meče, potom se znovu

rozběhl.

Tirîgon chtěl mapu bezpodmìnečně dostat do rukou. To nám ušetřì

spoustu práce a zajistì moment překvapenì.

Mìhal se mezi stromy, dále elfa sledoval a brzy postřehl ve svitu hvězd

slabý třpyt, do něhož se mìsilo tiché šplouchánì a ševelenì.

Skrz větve jednoho zvlášť rozložitého buku spatřil rychle plynoucì řeku,

na jejìž hladině se čeřily mìrné vlnky, které se černě a střìbrně třpytily.

Elf se nasoukal do dutého kmene a zmizel.

Proklatě! Tirîgon seskočil ze stromu a opatrně se blìžil ke kmeni, když

zahlédl na vodě pohyb.

Elf vzpřìmeně postával v člunu a právě ho odrážel od břehu a směroval do

proudu. Když pohlédl na břeh, uviděl alfa. Okamžitě položil bidlo do člunu,

nečekaně zvedl luk a šìp a střelil po něm.

Tirîgon se vrhl do úkrytu − ale kovový hrot ho přesto zasáhl. Roztřìštil se

na zbrojì chráněné hrudi jako sklo. Jemné úlomky mu zasypaly obličej,

pìchaly a bodaly, ale bolest se dala snadno překonat. Pomalu začìnám

litovat, že jsme Balodila nechali ve Phondrasônu. Jeho práce jsou přìmo

nedostižné.

Doklouzal ke kmeni, vnikl dovnitř a po krátkém hledánì nahmatal skrytý

otvor. Po žebřìku sešplhal do ukryté loděnice, v nìž se houpalo dalšìch deset

lodiček.

Alespoň mi neunikne tak snadno. I když Tirîgon neměl nejmenšì tušenì,

jak se takový člun řìdì, uvolnil lana a prostrčil loďku šlahouny zakrývajìcìmi

východ z loděnice.

Rychlý skok ho přenesl na palubu, dlouhým bidlem se odrážel

a nasměroval člun doprostřed řeky. Proud ho uchvátil a unášel s sebou.

Jak je vidět, nenì to tak těžké. Daleko před sebou zahlédl elfa. Stál na zádi

a pomocì bidla se snažil zrychlit plavbu.

439

Pronásledovánì pokračovalo, aniž by jeden z nich zìskal rozhodujìcì

výhodu. Proud zacházel s oběma stejně, elfova práce s bidlem mu nijak

nepomáhala.

Na břehu řeky se po obou stranách mìhaly husté lesy, nikde nebyly žádné

známky obydlenì. Minuli však mìsto, kde se skládaly vory. Statné kmeny

byly svázané lany do obrovské hromady.

Takhle to nemůže pokračovat. Tirîgon ztratil trpělivost, navìc se bude

muset stejnou cestou vracet zpátky k sourozencům. Proti proudu nebo podél

řeky. Co můžu udělat, abych ho chytil?

Elf vzal do ruky luk a rychle po sobě vystřelil několik šìpů, které daleko

přelétly alfův člun, zasáhly hromadu svázaných kmenů − a přesekly lana,

která je držela pohromadě!

Kmeny se s rachotem odkoulely do vody a zmocnil se jich proud.

Z nevysvětlitelného důvodu pluly rychleji než loďky.

Vytušil, že ten člun neumìm řìdit. Tirîgon byl obklopený kmeny, které ze

všech stran narážely do trupu loďky. Zatìm ještě nárazy nenapáchaly žádnou

škodu, ale hukot vody ho varoval před peřejemi, které se před nìm objevily

ani ne na polovičnì dostřel šìpu. V nich budou kmeny představovat zvýšené

nebezpečì.

Elf před nebezpečným mìstem rychle přirazil ke břehu, opustil člun

a zmizel v lese.

To nepřežiju! Tirîgon horečně přemýšlel, co může dělat. Tak znovu

vyzkoušìm, jestli jsem dost obratný.

Vyskočil z loďky a přistál na hladkých dřevech zbavených kůry, odrazil

se a přeskakoval z kmene na kmen. Řeka je rychle unášela k peřejìm. Měl co

dělat, aby neztratil rovnováhu, a navìc neustále ztrácel čas.

Břeh je odsud moc daleko! Kousìček před peřejemi se katapultoval

vzhůru a podařilo se mu zachytit tenké, svislé větve vrby, po nìž se vytáhl

dále nahoru. Strom sice zasténal, ale udržel ho.

Svaly na nohou ho pálily, ale i tak se mu ulevilo. Vyškrábal se na břeh

a hledal elfovy stopy. Kmeny jeho člun mezitìm s rachotem rozdrtily

v peřejìch na malé třìsky.

Tak by to dopadlo i se mnou. Tirîgon cìtil, jak je unavený, přesto se

nevzdával a vydal se dál. Tu mapu musìm mìt!

Stopovánì si vyžádalo veškerou jeho pozornost, až konečně znovu našel

kapky krve, které ho mohly vést. S novou vìrou v úspěch pospìchal vpřed.

Když červánky ohlašovaly východ slunce, konečně zase nepřìtele

dohonil. Našel ho, jak spì na okraji malé mýtinky pod přikrývkou z listì.

Pevně věřil, že se mě zbavil. Opatrně se k němu přiblìžil, meč v ruce celou

dobu mìřil na elfa. Jemně mu přiložil hrot ke krku. „Naposledy se probuď,“

zašeptal a zavalil ho strachem.

440

Protivnìk se vyděsil doteku a vlny strachu, jež se ho zmocnila, a chtěl

vyskočit. Sìlìcì tlak hrotu meče na nechráněné mìsto na těle mu však zabránil

v jakémkoliv pohybu. Nepřátelsky, nenávistně zìral na alfa, i když v očìch

nedokázal skrýt údiv.

„Poznávám tvoji nevyřčenou otázku,“ prohodil Tirîgon, vytasil dvojitou

dýku a volně ji držel v natažené paži. „Přišli jsme sem Měsìčnìm rybnìkem,

vystoupali jsme z hlubin Phondrasônu, abychom pomstili smrt Nesmrtelných

a vyhladili vás.“

„To se vám podařilo,“ vmetl mu elf do tváře. „V osadě žili poslednì

přìslušnìci našeho národa. Mnoho našich už předtìm pobili trpaslìci.“

Tirîgon zvedl obočì. Ty pasti skutečně byly nastražené proti

podzemšťanům. Ve svých předpokladech se tedy nemýlil. „Tak? To je mi

lìto.“ Zašklebil se. „Ne ze soucitu, ale protože bych vás rád pobil mnohem

vìc než jenom jeden exemplář!“

Slunce vystoupilo nad obzor a sesìlalo korunami stromů k zemi paprsky.

Záškuby v Tirîgonových očìch ohlašovaly změnu: bìlá barva se vytratila

a nahradila ji černá. Tenhle pocit mi hrozně dlouho chyběl!

Elf procedil hlasitou kletbu, obličej se mu doslova zkřivil nenávistì.

„Sitalia tě zničì! Skrytá země se na vás vrhne a zažene zpátky do vody a do

temnoty, ze které jste vylezli!“

„Já jsem s bohy skoncoval,“ odsekl Tirîgon. „Jak s Bezectnými, tak se

Samusinem a s Tionem. Měli bychom být svými vlastnìmi bohy a přimět

ostatnì, aby nás taky jako bohy uctìvali. Kdo chce, aby jeho osud závisel na

přìzni a pomoci vyššìch bytostì, bude čekat tak dlouho, až zemře. To jsem se

naučil ve vyhnanstvì.“ Tirîgon se schválně dlouze zahleděl na meč visìcì

elfovi u opasku. „Co to máš za mapu?“

Protivnìkovy oči se na okamžik rozšìřily. „O čem mluvìš?“

„O srolovaném pergamenu, který máš schovaný v jìlci. Když se

odšroubuje hruška, dá se vytřepat ven. Pozoroval jsem tě, když jsi studoval

nákres, který je na něm namalovaný.“ Pečlivě sledoval zajatcovy rysy, aby

z nich vyčetl, jak moc se ve svých domněnkách přiblìžil pravdě. Dá se

nachytat? „Hledal jsi na něm cestu k dalšì osadě vašeho národa.“

Elfovo zděšenì bilo do očì. „Ne. To ne, chtěl jsem jìt k jednomu

spřátelenému knìžeti, abych ho…“

„Seš mizerný lhář. Takže tady žije vìce elfů?“

„Ne. Řekl jsem ti, že…“

„Pokusil ses mě podvést stejně, jako jste obelhali podzemšťany,“ obořil se

na něho Tirîgon. V tom elfovi se dá čìst snáze než v knìžce pro děti. Tiše se

zasmál. „Aha, tak to byla vaše strategie! Chtěli jste, aby celý Tark Draan

uvěřil, že vás vyhubili, abyste potajì mohli kout dalšì pikle. Ty jsi posel,

který měl varovat ostatnì. Pravděpodobně jsme pravého posla zabili při

441

útoku na vaši osadu, a oni pak poslali tebe,“ rozvìjel domněnky a elfova

reakce zřetelně dokazovala, že jeho slova přesně vystihujì pravdu. „Ty jsi

neznal cestu úplně přesně. A kdybych tě při tom nepozoroval, nic bych

o ostatnìch elfech nevěděl.“ Přikývl. „Může tě utěšit, že před podzemšťany

zachovám tvoje tajemstvì. My alfové dokončìme to, co oni započali.“

Elf holou rukou odrazil meč stranou, ránu na krku jako by nebral na

vědomì. Odsunul se, udělal kotoul a vytasil vlastnì zbraň, aby mohl na

Tirîgona zaútočit.

Alf se vyhnul neuvěřitelně rychlým ranám, potom kopl elfa do zbroje

přesně v mìstě, kde byl protivnìk zraněný. „Chtěl jsem ti jenom připomenout

ocelový pozdrav, který jsem ti předtìm poslal.“

Soupeř okamžitě zaúpěl a mìrně se zkroutil, připravovaný útok alfa těsně

minul.

Tirîgon levou pažì pevně zaklìnil ruku, v nìž elf svìral meč, a kolenem

několikrát praštil do elfovy zbroje, dokud neviděl, že se pod nì řine krev.

„Aha, vidìm, že si rána na mě vzpomněla.“ Vyhnul se trknutì hlavou a udeřil

elfa jìlcem dýky do nosu. „Tady máš ještě něco na památku!“ Pustil nepřìtele

a odcouval kousek dozadu, aby mohl snadno využìt svou neobvykle dlouhou

zbraň. Dýku zase schoval.

Elf si utřel krev, která mu tekla z nosu. „Sitalia je se mnou!“ zakřičel

a nemotorně znovu zaútočil.

Důmyslná kombinace bodných a sečných ran, kterou použìval, působila

Tirîgonovi problémy. Ve Phondrasônu tìmto způsobem nikdo nebojoval.

Nečekaný kopanec do pravého kolena ho srazil na zem, moc nechybělo,

aby se mu čepel zabodla do těla. Odvrátil ji jen pomocì chrániče předloktì,

hrot se zabořil do lesnì půdy těsně u alfovy hlavy.

Tirîgon znovu udeřil klečìcìho protivnìka do obnovené rány, železnou

rukavici mu po krátkém tápánì zasunul pod zbroj, nahmatal krvácejìcì ránu,

zasunul do nì prsty a škubl.

Elf zaryčel a odkulil se stranou, zbraň mu vyklouzla z ruky.

Konec! Tirîgon oběma rukama uchopil meč a zasadil ležìcìmu nepřìteli

drtivou ránu, která pronikla koženou zbrojì do hrudi a hravě ji rozpárala.

Meč protnul srdce, plìce a nakonec i páteř a rozetnul elfovo tělo na dvě

poloviny. Umìrajìcì nepřìtel před nìm nehybně ležel na zemi, oči zamžikaly

a pohasly.

„Tvoje smrt,“ zasupěl alf, „má jméno Tirîgon. Nebudeš poslednì elf, který

padne pod rukama našeho národa. A dìky tobě,“ pohlédl mrtvému do

pohasìnajìcìch zorniček, „k tomu teď máme ty nejlepšì předpoklady.“ Zvedl

se na nohy a hlasitě zaryčel do slunce svůj triumf.

Povznesený pocit hned poté vystřìdalo zklamánì, když si Tirîgon

uvědomil, že tu v tomto okamžiku nemá nepřátele, které by mohl pobìt.

442

Utěšoval se vědomìm, že má mapu, která jej a jeho sourozence dovede

k tajným osadám.

Tirîgon si vzal elfův meč, v jehož jìlci ležel ukrytý pergamen, a urazil

nepřìteli hlavu, aby si ji uschoval jako trofej.

Zatìm nevěděl, co s nì udělá, ale Tossàlor v něm našel dobrého žáka.

Nazdobená elfova hlava na vrcholku domu, který si postavìm. To se mi lìbì.

I když ho tlačil čas, vyřìzl si z mrtvoly největšì kost, strčil ji do elfovy

košile, svázal ji do uzlìku a vydal se zpátky. Zbytky ať posloužì lesnì zvěři

a vránám jako žrádlo.

* * *

Na poslednìm úseku cesty vedl Tirîgona kouř vycházejìcì z hořìcì osady.

Když krátce před západem slunce stál uprostřed kouřìcìch trosek elfské

vesnice, ustaraná Firûsha ho s radostì přivìtala. I Sisaroth k němu rychle

spěchal a dával najevo, jak se mu ulevilo, že se bratr vrátil.

Alfové si v osadě vybudovali tábor, vypreparovali mrtvoly elfů

a uschovali jednotlivé části k pozdějšìmu použitì. Byla to činnost, již mnozì

z nich předtìm nikdy nedělali a potřebovali při nì přesné pokyny staršìch

alfů.

„Jsem zpátky, a nepřicházìm s prázdnýma rukama.“ Tirîgon odložil

stranou trofeje a ukázal jim mapu, na nìž bylo zakresleno sedm dalšìch

vesnic. Teď se budou divit! Vzal si jablko a zakousl se do něho. Taková

chuť! Ţádné drahé jìdlo by mi nemohlo vìc chutnat!

Dřìve než jim mohl podat přesnějšì zprávu, oba sourozenci se do něho

zprava i zleva zaklesli a odváděli ho do lesa k Měsìčnìmu jezìrku. Chovali se

nezvykle tajemně.

„Už jsme vyslali zvědy,“ prozradil Sisaroth, jenž měl očividně mnohem

lepšì náladu. „Převlečenì za elfy budou mezi barbary shromažďovat zprávy.“

„Tři elfové nám sice utekli, ale my je brzy doženeme. Vyslala jsem malé

oddìly, které jim jsou v patách,“ přidala se k němu Firûsha.

„A co když doběhnou až do dalšìch vesnic?“ zeptal se Tirîgon zamyšleně.

Jeho taktickému myšlenì se tato představa nelìbila. Ztratìme výhodu.

„Jenom ať osady klidně před námi varujì! Stejně nezabránì jejich zániku.“

Firûsha už to napětìm nemohla déle vydržet. „Bratře, stal se hotový zázrak.“

„Tam vpředu to je. Dávejte pozor, abychom se nedostali moc blìzko.

Mohlo by se to zřìtit,“ varoval Sisaroth a rozhrnul houštì, aby bylo dobře

vidět.

Tirîgon se dìval na mìsto, kde se nacházela tmavá voda − ale ta zmizela!

443

Na jejìm mìstě zela do země proláklina o průměru a hloubce celé mìle. Na

okrajových svazìch se nakupily zřìcené buky a suť, v zemi se vytvořil kráter.

Ojedinělé pramìnky vody vsakovaly do půdy, převrácené a slisované leknìny

ležely hluboko u dna a ve slunečnìm svitu nepatrně zářily.

Kráter pro nový Dsôn! Tirîgon se hlasitě zasmál. „To je znamenì!“

vykřikl a objal oba sourozence, pevně je k sobě přitiskl a polìbil na čelo.

Jeskyně pod rybnìkem se musela propadnout, voda se rozptýlila do škvìr ve

skále. „Tady bude náš domov. Nové Černé srdce, které bude mocně bušit

a hlasitě zvučet a všichni tvorové v Tark Draanu se budou před nìm třást!“

Podìval se na dìru. „To nebude stačit, to by neodpovìdalo našemu postavenì.

My jsme bohové Dsônu! Zvětšìme prohlubeň, aby z nì vznikl ten

nejpůsobivějšì kráter, jaký jsme kdy viděli!“

„A Carmondaj naplánuje, jak bude naše město vypadat,“ doplnila ho

Firûsha nadšeně. „Přesně v tradicìch našich předků a Nesmrtelných.“ Černé

oči se vlhce zaleskly. „Otec a matka by na nás byli pyšnì.“

„To by byli.“ Sisaroth se radoval méně okatě než jeho sourozenci. „My

jsme jejich dědictvì a odkaz. Mnoho částì nekonečna čekali na to, kdy se

dostanou do Tark Draanu. Kdyby to spolu s námi zvládli, byl by otec novým

panovnìkem.“

„A byl by dobrým panovnìkem.“ Firûsha se hluboce nadechla.

Jejì poznámka se Tirîgonovi zabodla hluboko do srdce. Chtěl odpovědět,

řìct něco, co by se k tomu hodilo, ale vina mu sevřela hrdlo.

Němě stáli na okraji prohlubně, zatìmco slunce zapadalo a vrhalo dlouhé

stìny alfů do budoucìho středu jejich řìše. Každé z trojčat se oddávalo

vlastnìm vzpomìnkám a úvahám. Zvedl se vánek a pohrával si s jejich

dlouhými černými vlasy.

Tirîgonovi se v duchu již zvedal před očima nový Dsôn. Hrdý a mocný,

chmurný a zároveň nádherný, plný uměnì a krásy. Věže, domy, mosty, runy,

skulptury a sochy! Bylo toho tolik, do čeho se spolu se sourozenci bude

muset pustit. Ze všeho nejdůležitějšì bylo začìt jednat s Třetìmi. Potajì

a v tichosti, aby vytvořili alianci, jakou Tark Draan nikdy předtìm neviděl.

„Kladu si otázku,“ prohodil Sisaroth tiše, „co právě dělá Balodil? Jestli

porazil žadára?“

„Doufejme, že se mu nepodařì vrátit se Černou soutěskou,“ dodala

Firûsha. „Nepotřebujeme hrdinu, který by zpochybňoval naši vládu nad Tark

Draanem.“

Tirîgon se navzdory kráteru a plánům na vytvořenì nového Dsônu

nedokázal nevrátit v myšlenkách k Esmonäe a jejich společným debatám

o budoucnosti. Měli jsme tak velké sny. Teď je duchem, který bude navždy

pobývat ve Phondrasônu. „Zapomeňte na podzemšťana.“ Tirîgon objal

bratra a sestru kolem ramen.

444

V objetì mlčky setrvali na okraji prohlubně, v myšlenkách se zaobìrali

budoucnostì.

Dennì hvězda zapadla, jejich oči opět změnily barvu a zbělaly.

Bìlá barva s trojitou ocelovou modřì.

Máme toho hodně v plánu. Za otce i matku. Tirîgon si dojatě odkašlal. „Je

úplně jedno, kdy ten moment nadejde, nebo jestli vůbec,“ povzbudivě k sobě

přitiskl jak Sisarotha, tak Firûshu, „my se musìme postarat o to, aby Tungdil

při návratu do Tark Draanu nic nenašel v takovém stavu, v jakém to

v minulosti znal.“

445

…myslìte si, že dosáhli svých cìlů?

Myslìte si, že vyhladili poslednì elfy?

Myslìte si, že zìskali Třetì za spojence

a podrobili si Tark Draan?

Mladì bohové odložili dřìvějšì tituly

a stali se z nich Dsôn Aklán,

bohové Dsônu.

A z malé dìry,

kterou po sobě zanechal Měsìčnì rybnìk, když zmizel,

stvořili Dsôn Bhará, pravý Dsôn.

Přestože se z nich stali Aklán,

měli nad sebou pravé bohy,

bez ohledu na to, jak moc to sourozenci popìrali.

Samusin, bůh rovnováhy a větrů,

je s radostì a chutì odkázal do patřičných mezì.

Takže se objevil někdo, kdo byl ještě mocnějšì než Dsôn Aklán.

Aíphaton, dìtě Nesmrtelných,

přivedl z jihu druhý velký národ alfů,

zrozený z elfů a alfů, kteřì před mnoha

částmi nekonečna odtáhli z Tark Draanu.

Z nepřátel se stal jeden národ,

divočejšì, bouřlivějšì, vnitřně rozervaný,

národ, který nenáviděl jak sám sebe, tak i ostatnì.

A tak ho Aklán museli uznat za svého cìsaře,

přestože se považovali za jediné právoplatné nástupce národa alfů.

Âlandur a někdejšì Dsôn Balsur připadly divokým alfům,

Aklán zůstali v Dsôn Bhará a pokrytecky předstìrali, že se pokorně

podrobili.

Samusinovi činilo mimořádné potěšenì,

když mohl Aklán potrestat za jejich opovážlivost.

Pravda, alfové společně ovládali celý východ,

ale sever náležel bestii jménem Kordrion,

jih odpadlému magusovi jménem Lot-Ionan

a západ drakovi jménem Lohasbrand.

446

Aklán neúnavně usilovali o nabytì neomezené moci.

Spolu se svými bratranci vyhladili poslednì elfy a vedli války,

ukuli spojenectvì s Třetìmi.

Sisaroth využil svých dávných znalostì o lektvarech

a vytvořil z řad Třetìch jednu zcela zvláštnì jednotku.

Páteř povstánì.

Přìpravy nabìraly finálnì podobu,

předivo intrik bylo stále hustšì a hustšì,

a když Firûsha, Tirîgon a Sisaroth

naplno rozvinuli své plány proti všem soupeřům,

vynořil se z Temných stezek jeden zapomenutý spojenec:

Tungdil Zlatoruký.

Tìm se všechno změnilo.

konec eposu „Mladì bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

447

DOSLOV

Toto byl třetì kousek…

Poté co v prvnìch dvou svazcìch Legend alfů byly vylìčeny události

předcházejìcì prvnìmu útoku a dobytì Skryté země, musel jsem se prostě

odebrat do podsvětì.

Do Phondrasônu.

Tam, kde se toho tolik odehrálo, na mìsto vyhnanstvì a jeviště důležitých

událostì, týkajìcìch se jak alfů obecně, tak i Firûshi, Tirîgona a Sisarotha,

jakož i Tungdila Zlatorukého.

Kdo četl předchozì romány o trpaslìcìch, nynì chápe, proč se Tungdil po

svém návratu zná s trojčaty a proč má jejich setkánì poměrně srdečný

průběh.

Tìm se vysvětluje i zázrak, jak se alfům podařilo vrátit a jak prošli

Měsìčnìm rybnìkem.

S nesmìrným potěšenìm jsem navzájem pospojoval nitky obou řad

a v pravém slova smyslu je na sebe navazoval.

Jednalo se mi o dřìvějšì události v životě trojčat, která se později zase

stanou velkými protivnìky, a o to, co se jim přihodilo, než se z nich stali

vládci alfů a Dsôn Aklán. Jejich dalšì dobrodružstvì a zbývajìcì osudy

naleznete ve čtvrtém svazku řady o trpaslìcìch Osud trpaslìků.

Po třetìm kousku bude okamžitě následovat čtvrtý.

Poslednì uzavřený román cyklu Legendy alfů (antologie z Carmondajova

pera výslovně nejsou vyloučené) se bude točit kolem Aíphatona a odehraje

se v návaznosti na čtvrtý dìl Trpaslìků. Můžete napjatě čekat na to, co se pak

ve Skryté zemi stane!

…kdo si nynì klade otázku, co všechno ještě Tungdil Zlatoruký zažil, jak

probìhal útok na žadárovu pevnost, kolik pravdy bylo na řečech o trpaslìkově

kopii − jenom trpělivost!

448

Vìm, že existuje mnoho laskavých přátel, kteřì horečně spoluprožìvajì

Tungdilovy osudy, a ty bych chtěl tìmto požádat, aby mě nezasypávali

dotazy.

Na tomto mìstě odkazuji na projekt se skupinou BLIND GUARDIAN.

Hudebnìci si ode mne výslovně vyžádali jeden přìběh ke zvláštnìmu

orchestrálnìmu albu. To, že v něm hraje jistou roli jeden trpaslìk, by nynì

snad mohlo být jasné. Dalšì informace, až to bude aktuálnì, naleznete na:

www.mahet.de.

Můj vřelý dìk je jako vždy určen mým prvnìm zkušebnìm čtenářkám

Yvonne Schöneckové, Tanji Karmannové a Sonji Rütherové, jichž si velice

vážìm a které jsou pro mne zcela nepostradatelné.

V žádném přìpadě bych nechtěl zapomenout na nejvyššìho mistra fantasy

v nakladatelstvì PIPER a lektora Carstena Polzina, který svými poznámkami

významně přispěl k tomu, že alfové stejně jako dřìv kráčejì stránkami stylem

ztělesněného zla.

Mnoho, mnoho dìků patřì rovněž Anke Koopmannové z agentury

Guterpunkt, která opět vykouzlila zdařilou obálku!

V neposlednì řadě děkuji mnoha věrným čtenářkám a čtenářům, bez nichž

bych nemohl dělat to, k čemu jsem povolán, a to v takové mìře, jaká je mi

dopřána.

Bez vás by všechny postavy byly pouze aktéry v prázdném divadle.

Děkuji vám, že čtete!

MARKUS HEITZ

Léto 2012

449

Markus Heitz

Legendy alfů: Temné stezky

1. vydánì

Německý originál Die Legenden der Albae: Dunkle Pfade

vydaný Piper Verlag GmbH

Překlad Zdeněk Sladovnìk

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiřì Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlìk

Vydalo nakladatelstvì FANTOM Print

jako svou 327. publikaci

Ostrava 2013

Tisk Těšìnská tiskárna, a. s., Český Těšìn

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint