ULLDART - DOBA TEMNOTY I.

STÍNY NAD

ULLDARTEM

MARKUS HEITZ

PROLOG

ČERKAS, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, 436 P. S.

„Na, puta, puta, na, puta,“ lákal bratr Matuc slepice, které si vykračovaly po dvorku malého hospodářského stavení jako královny a popelily se na smetišti, jako by to bylo nejvznešenější místo široko daleko. Drůbež v duchovním okamžitě poznala svého každodenního dobrodince, začala vzrušeně kdákat a seběhla se k muži v tmavě zelené róbě.

„Na, tady máte,“ bručel Matuc, zatímco rovnoměrnými, půlkruhovitými pohyby pravé ruky sypal na udusanou zem zrní z pytlíku přehozeného přes rameno. „Pořádně se nacpěte, abyste snášely velká vejce a abyste byly hezky tlusté a tučné.“

Na dvoře jinak vládl klid. Nádeníci pracovali na polích, řádoví bratři dleli na modlitbách nebo vyřizovali nezbytné písemnosti. Jenom Matuc se věnoval tomuto mimořádně odpovědnému úkolu postarat se o tělesné blaho opeřeného domácího zvířectva, což byla práce, která mu na rozdíl od jiných činností přinášela potěšení.

Bratr tlumeně rozmlouval se slepicemi, které neustále pobíhaly kolem něho, hlasitě štěbetaly a máchaly křídly.

Vášnivě mezi sebou bojovaly i o to nejmenší zrníčko.

Navzdory tomu, že slunce svítilo, se po poledni již ochlazovalo, aspoň jak se Ulldraelovu mnichovi zdálo.

Považoval to za neklamné znamení blížící se zimy.

Poslední klasy byly sklizeny již před několika týdny, strniště byla dávno vypálená a pole přeoraná. Ve vzduchu se slabě vznášela vůně spálené bramborové natě, ve slábnoucích paprscích světla líně bzučelo pár včel. Listy velkého

Ulldraelova

dubu

na

dvoře

kláštera,

nejmohutnějšího stromu ze všech, které v širokém okolí rostly, nabíraly podzimní barvy.

Matuc, muž středního věku, jehož černé vlasy prokvetly prvními stříbrnými paprsky, děkoval Ulldraelovi Moudrému za klid panující na statku, který mniši vedli, a vysypal poslední zrnka z plátěného pytlíku na zem.

Zůstal na chvíli bez hnutí stát, zamrkal do slunce a s lítostí pomyslel na mrazivé teploty, které je zde na severu Tarpolu čekají.

„V těch chladných dnech mi budete moc chybět,“

vydechl mnich tiše k oběma zářícím kotoučům na obloze a pak se pomalu šoural k hlavní budově, stavení z pálených cihel, které zde stejně jako řád přetrvávalo již několik staletí.

Když ze vstupní haly zaslechl tlumenou změť navzájem se překrývajících hlasů, přidal Matuc do kroku. Touto dobou by se přece nikdo neměl pohybovat jinde než v místech, která mu byla vykázaná, takže velký shon lidí mohl znamenat jenom špatné zprávy.

Zprudka rozrazil těžké, jenom přivřené dubové dveře a před sebou spatřil záda noviců, upřeně zírajících na podlahu.

Něco tam leželo.

„Z cesty,“ obořil se na ně mnich a prorazil si cestu davem mladíků. „Pusťte mě, ať můžu projít, mládenci nanicovatí!“

S údivem zjistil, že na hliněných dlaždicích leží bratr Caradc. Oči měl široce rozevřené, ústa pokrytá pěnou, po tvářích mu stékaly široké proužky řídkých slin. Ztěžka dýchal, hruď se mu rychle, nerytmicky zvedala a klesala.

„Má zase nějakou vidinu?“ zeptal se Matuc a poklekl vedle muže. Bratr byl napolo v bezvědomí.

„To nevíme, bratře Matuci. Slyšeli jsme ho, jak tady v hale někdo křičí, a když jsme se sem přišli podívat, ležel Caradc na zemi,“ odpověděl jeden z aspirantů nejistě.

„Nevěděli jsme, co si máme počít.“

Mnich stočil plátěný pytlík do malého klubka a opatrně jím podložil Caradcovu hlavu. „Něco takového jsem u něho ještě nikdy nezažil. Jeho oči obvykle dostanou skelný, nepřítomný výraz, ale tady to mi připadá velice zvláštní.

Přiveďte sem představeného. Možná nám chce Ulldrael poslat nějakou důležitou zprávu.“ Matuc setřel bratrovi sliny z obličeje a chlácholivě ho pohladil po hlavě. „A pospěšte si.

Řekněte, že to moc spěchá.“ Rozhněvaně pohlédl na novice, kteří nadále postávali kolem obou bratrů jako smečka zvědavých psů. „Vy ostatní, pakujte se do studoven. A honem!“

Mladí muži se poslušně, i když váhavě, vzdálili. Mnich zůstal s vizionářem o samotě.

Hladké stěny haly působily jako ozvěna. Odrážely hlasité zvuky, které Caradc vydával, když se snažil dýchat.

Každé namáhavě vydobyté nadechnutí připadalo Matucovi dvakrát hlasitější, než jaké ve skutečnosti bylo.

„Co se děje? Co máš?“ vyptával se ho.

Ležící muž ho uchopil za ruku, otevřel ústa, ale z hrdla se mu vydralo jen chraptivé zaskuhrání a zoufalé, nesrozumitelné zvuky.

Sliny najednou dostaly světle růžovou barvu, Caradca popadl záchvat křečovitého kašle, oči se mu rozšířily.

„Tadc… pozor… zabít,“ zakoktal nezřetelně, každou slabiku ze sebe vyrážel jen s obrovskou námahou.

„Klid, Caradcu.“ Matuc mu jemně otřel čelo. „Co po nás Ulldrael chce?“

„Tadc… zabít… Doba temnoty,“ vysoukal ze sebe vizionář s námahou a sevření, jímž tiskl Matucovu ruku, rázem nabralo na síle a stalo se mnohem bolestivějším. Z

bratrových uší a nosních dírek se vyřinuly tenoučké pramínky krve, Caradc vykřikl a roztřásl se. Celé tělo sebou začalo trhat a škubat, svíjelo se na podlaze sem tam jako had v kleci.

Matuc měl co dělat, aby ležícího muže udržel na podlaze, nemohl mu nijak pomoci, pouze bezmocně a zmateně přihlížel, jak bratr trpí. Co to jen může být za poselství, které jim Ulldrael posílá, že přitom svého věrného služebníka tak mučí?

Caradc začal zvracet krev, tmavě rudá tekutina stékala po šatech na dlaždice a zalila drobné spáry a nerovnosti povrchu.

„Tadc… někdo… nebezpečí… zabít,“ zavyl vizionář a zkroutil se do klubíčka. Popadl Matuce za krk a přitáhl si jeho ucho k ústům. „Doba temnoty… se vrací,“ zašeptal.

Mužovu hlavu mezitím obklopila široká kaluž krve, z úst, uší, očí a nosu se bez ustání řinula další a další.

„Představený, pomoc!“ vykřikl Matuc rozčíleně. Jeho šaty vypadaly, jako by se právě objímal s čerstvě poraženým prasetem. „Caradc umírá!“

Čas se vlekl, ale stále nikdo nepřicházel.

Vizionář vyrazil hluboké, bolestné zasténání, které přerostlo v děsivý křik.

Matuc dostal strach, že snad ohluchne, odněkud zaslechl řinčení rozbitého skla, potom Caradcův hlas odumřel.

Domem se na několik okamžiků rozlehla ozvěna mnichova výkřiku, kterou vystřídalo neblahé, zlověstné ticho.

Vizionář byl mrtvý.

Teprve teď se k nim blížily rychlé kroky, dveře několika studoven se rozlétly dokořán. Po schodech sbíhal představený, róba mu povlávala za zády, za ním chvátali mniši a novicové, jimž se ve tvářích zračilo nesmírné zděšení.

Matuc upřeně zíral na své zkrvavené ruce. „Ulldrael ho zabil,“ pronesl šeptem. „Moc našeho boha byla větší, než co jeho hlava a tělo dokázaly snést.“

„Co se stalo?“ Představený Tradja, obtloustlý muž, blížící se k podzimu svého života, se zhluboka nadechl a položil koženou tašku s obvazy na zem. „Co říkal?“

Matuc se zvedl, z kutny mu odletovaly rudé kapky a stékaly na zem. Bylo dokonce slyšet, jak pleskají při dopadu do kaluže krve.

„Ulldrael nás chtěl varovat před návratem Doby temnoty.“

„Odkud by se měla tato hrozba znovu objevit? Tady v Ulldartu jsme zlo již dávno zažehnali.“ Představený si přejel

rukou po vousech a zamyšleně se zadíval na mrtvého. „Řekl ještě něco dalšího?“

„Caradc říkal, že jestli tadc zemře, hrozí nám všem nebezpečí.“ Matuc sklonil ruce, teplá krev se mu začínala lepit na prsty. „Podle toho, jak jsem jeho varování pochopil, si myslím, že se někdo pokusí zabít následníka trůnu.“

Tradja téměř nepostřehnutelně přikývl. „To se nesmí nikdy stát. Musíme okamžitě ke kabcarovi, abychom ho varovali.“ Ukázal rukou na skupinku noviců. „Zapřáhněte do kočáru, tohle musíme udělat co nejrychleji.“

„Ale za pár hodin bude tma a cesta do paláce…“ namítl jeden z mladíků, představený však jen odmítavě mávl rukou.

„I kdyby pršelo kamení, museli bychom vyjet a na nic nečekat. Kdyby se tadcovi něco stalo, byl by osud kontinentu na vážkách.“ Skupinka noviců rychle vyběhla ven a připravovala kočár na cestu. „Vy ostatní odnesete Caradca do modlitebny a uložíte ho do rakve. Vůle boží rozhodla, že se stane mučedníkem. Caradc se obětoval v zájmu blaha všech obyvatel Ulldartu. Ulldrael je moudrý, spravedlivý a mocný.“ Představený vyšel z haly ven a zamířil ke stájím.

Matuc, stále ještě zmatený ze všech těch událostí, k nimž v posledních minutách došlo, si připadal jako ve snu.

Nařídil, aby mrtvého omyli a nabalzamovali.

„Ta kaluž krve tady zůstane,“ přikázal, když se k němu blížil jeden novic s kbelíkem a hadrem. „Bude nám Caradca a jeho oběť stále připomínat.“

Zamyšleně a smutně se zahleděl na rudou, vlhce se lesknoucí skvrnu na podlaze. Ulldart už nikdy nesmí upadnout pod knutu krutého panovníka. Jeho přítel je tímto varováním všechny zachránil.

I.

„Sinured byl vojevůdce proslulé barkidské armády, vybojoval pro říši celé tucty vítězství a vyhříval se na výsluní slávy, neboť požíval nebývalé vážnosti u prostého lidu, který ho velebil jako velkého hrdinu.

V hloubi duše však Sinured toužil po ještě větší moci a potají usiloval o získání královského trůnu, jenž mu ovšem dle práva nenáležel. Aby dosáhl svého cíle, byl ochoten jakékoliv oběti, a protože Ulldrael Spravedlivý na jeho vroucí modlitby nikterak neodpovídal, poohlížel se po jiných spojencích.

A Sinured uzavřel pakt s tím nejhroznějším.

‚Jestliže mi pomůžeš, mocný Tzulane, dobudu pro tebe obrovskou říši a krví poražených nepřátel napíšu tvé jméno na zdi jejich pevností,‘ přísahal Barkiďan. ‚Nikdo se už nikdy neodváží postavit se mi do cesty. Na počest ti obětuji své nepřátele a z jejich lebek a kostí si postavím trůn.‘

Tzulanův duch s radostí vyslyšel prosby mocného vojevůdce. ‚Dáš zakázat všechny staré bohy, zbouráš jejich

chrámy a svatostánky a budeš velebit jenom mne jako jediného boha. Za to ti propůjčím moc, jakou dosud neměl žádný smrtelník.‘

A Tzulanův duch obdařil svého služebníka řadou nejpodivnějších a nejodpornějších schopností, které měly za následek, že nikdo neměl naději porazit ho v poctivém boji…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1045

ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO KRÁLOVSTVÍ TARPOL, KONEC PODZIMU, 441 P. S.

Jako vždy vyšel při východu slunce trubač na dvůr kasáren, přiložil trumpetu ke rtům a zahlaholil na ni ranní budíček.

Tóny fanfáry se hlasitě a zřetelně rozlehly místnostmi a probudily k životu kasárna i všech pět set vojáků, kteří v nich byli ubytovaní.

Chvíli poté seržanti s hlučným řevem vyháněli poslední ospalé příslušníky posádky z tvrdých pryčen.

Komíny v kuchyni vyplivovaly do narůžovělé oblohy hustá oblaka kouře, v obrovských kotlích se už dobrou půlhodinu vařila neoblíbená kaše z ovsa, sušeného ovoce, mléka a přemíry vody.

Rozběhl se obvyklý každodenní ruch a shon. Všude rachotily závěsníky, po dvoře dupaly těžké holínky, žádný z vojáků nechtěl přijít pozdě na nástup.

Pouze v jediném pokoji v celých kasárnách nadále vládl naprostý klid.

Zpod hory polštářů, přikrývek a péřových dek se ozývalo pravidelné chrápání, tu a tam doprovázené zamlaskáním, když byl rámus na dvoře pod oknem až příliš hlasitý a spáč nabyl dojmu, že ho ten randál ruší.

Jemné zaklepání na dveře ničeho nedosáhlo, a dokonce i když tiché ťukání přerostlo v bušení připomínající rachot bubnů, hora polštářů se téměř nehnula.

Před dveřmi pánova pokoje stál Stojko, v jedné ruce držel tác bohatě obtížený chlebem, koláčky, sýrem, salámem, medem a řadou dalších pochutin, druhá ruka ho mezitím už začínala bolet, jak jí neustále bušil na dveře.

Nakonec přestal čekat na vyzvání a vešel do místnosti, přičemž si dal záležet na tom, aby za ním dveře hlasitě zaklaply.

Těžké, tmavé záclony, které bez nejmenší námahy pohltily všechny sluneční paprsky, jemně povlávaly sem a tam, hora polštářů však dále pochrupovala.

Služebník, který byl zároveň i důvěrníkem a vychovatelem, opatrně položil podnos na noční stolek, rozhrnul závěsy a vpustil do místnosti světlo a chladný ranní vzduch.

Neviditelný spáč něco zabručel a zavrtal se hlouběji do peřin.

„Dobré jitro, pane,“ pronesl Stojko medově sladkým hlasem a nadzvedl cíp peřiny. „Musíte vstávat.“

„Já jsem tadc, mně nikdo nebude nic nařizovat,“ ozvalo se nezřetelně z měkké hory. „Můžu spát, kdy a jak se mi zachce, a tak dlouho, dokud se mi bude chtít.“

„Zajisté, pane.“ Dlouholetý služebník a důvěrník následníka trůnu si tiše povzdechl, tyto ranní rituály znal až příliš dobře. „Ale v deset se máte setkat s vrchními výběrčími daní, potom musíte cvičit s tělesnou gardou. Po obědě máte na programu výuku šermu a hodiny jízdy na koni.“

Peřiny se zachvěly, neviditelný spáč se zasunul hlouběji k nohám postele. „Já nechci. Jdi pryč. Řekni jim, že jsem nemocný nebo cokoliv, co tě napadne.“

„To nejde, pane.“ Stojko se ušklíbl a nalil do stříbrného poháru horké mléko. „Kromě toho vás chce vidět váš otec.

Doufám, že jste ještě nezapomněl, že je kabcarem a že má ve zvyku reagovat velice podrážděně, když někdo bezodkladně nevyhoví jeho požadavkům?“

Služebník si shrnul z obličeje hnědé vlasy, sahající mu až na ramena. Pár pramínků, které se chtěly vzpínat, zastrčil za ucho. V očích mu jako obvykle pohrávalo šibalství.

„Pane, koláčky jsou ještě teplé, a když si do mléka přidáte lžíci medu, bude vám dnes obzvláště chutnat. Zjemnil jsem ho špetkou skořice, mňam.“ Hlučně začichal, přičemž se mu mohutný raťafák mírně rozechvěl, a napodobil hlasité srkání.

Hora polštářů rázem jako by explodovala. Tarpolský tadc, mladík obdařený značnou nadváhou, s vybledlými, řídkými plavými vlasy a obličejem širokým jako palačinka, se vynořil z lůžka jako velryba z moře.

„Dej ty prsty pryč od mojí snídaně, Stojko!“

Nesympatický, pisklavý hlásek následníka trůnu se služebníkovi bolestivě zařezával do uší. „Tys už určitě jedl.“

„Před třemi hodinami, pane,“ pronesl muž s mohutným knírem pod nosem. Zkřivil ústa, byl spokojený, že jeho lest zafungovala tak, jak měla.

„Jak jen můžeš tak brzo vstávat? Vždyť tou dobou je svět venku za okny ještě ponořený do tmy.“ Chamtivě si strčil do úst dva koláčky najednou a zalil je hltem mléka.

„Teď vás nechám v klidu posnídat,“ Stojko se mírně uklonil. „Zazvoňte, až budete hotový a budete chtít, abych vás oblékl.“ Tadc mu milostivě pokynul a zakousl se do několika koleček trvanlivého salámu.

„Někdo by měl mladému princi pořádně napráskat na zadek,“ zamumlal si důvěrník pod vousy, když zase stál venku přede dveřmi.

Tadc, jenž někdy lépe, jindy hůře slyšel na jméno Lodrik, se narodil před patnácti lety. Stojko měl následníka trůnu od narození na starost. Měnil mu plínky, naučil ho chodit a mluvit, ale nikdo pořádně nevěděl, jak je možné, že se mladík tak liší od svých předchůdců.

Jeho předkové pocházeli z dlouhé hrdé řady vojáků a vojevůdců, což ovšem chlapce vůbec nezajímalo a také to okázale dával najevo.

Na koni se vyjímal asi jako pes na ledě, šavle mu připadala příliš těžká, počítání zvládal jen s největší námahou.

Pro jistotu ho drželi co nejdále od různých banketů, plesů a audiencí, a když už byl z nějakého důvodu přítomen, usadili ho pokaždé co nejdále dozadu, třeba i na bidýlko, jen aby svému otci nedělal ostudu.

Tarpolský kabcar, stárnoucí bojovník, voják každým coulem, nedělal žádné tajnosti s tím, že mu jeho jediný potomek přináší samá zklamání. Prostí lidé nazývali tlustého chlapce posměšně „tras tadc“ - koláčkový princ.

Před nedávnem se Lodrik málem udusil svým oblíbeným perníkem, když z nepozornosti spolkl mandli, aniž by ji rozkousal. Od té doby přestali kuchaři zdobit pokrmy oříšky, mandlemi a jinými ozdůbkami, které by pro princův krk mohly znamenat nebezpečí.

Kabcar učinil poslední zoufalý pokus. Nařídil, aby syna ubytovali v kasárnách v hlavním městě v naději, že se tam mladík přece jen nadchne pro armádu a vojsko, nebo že se aspoň naučí disciplíně. Stojko se obával, že ani tento pokus nebude mít úspěch.

O čtvrt hodiny později začal zvonek v místnosti pro služebnictvo vyzvánět na poplach.

„Neslyšíš? Milostivý pán právě dojedl,“ vyhrkla Drunja ustaraně, když se Stojko ani nehnul a klidně dál seděl na místě. Služebná měla na starost jedinou práci, připravovat pro následníka trůnu jídlo.

„Doufám, že si nespletl podnos s velkým koláčem a nevylámal si na něm zuby,“ rýpl si čeledín Kalinin a zakoulel očima. „Jestli ztloustne ještě víc, budou mu muset koupit pivovarskou kobylu, normálním koním by zlomil hřbet.“

„Drž hubu, nebo tě nechám osedlat místo koně.

Uvidíme, co pak budeš říkat.“ Stojko se pomalu zvedl, nohy mu ztěžkly jako olovo. „Myslím si, že by se z toho mladíka ještě mohlo něco vyklubat, kdyby se o něho všichni pořád neotírali. Drunjo, udělej mu dnes na oběd jeho oblíbené jídlo. Po schůzce s vrchními výběrčími daní je vždycky celý podrážděný, a to už moje nervy špatně snáší, stejně jako učitelé šermu a jízdy.“ Kuchařka přikývla a zkontrolovala regály se zásobami.

„Jestli tě zajímá, co si myslím, tak jediný, co mladýmu chybí, je pořádnej výprask.“ Kalinin prudce udeřil plochou dlaní do stolu, až pár odrobinek chleba vyletělo vysoko do vzduchu. „Prásk, prásk, pár zprava, pár zleva, a hned by se naučil poslouchat.“

Stojko odešel ke dveřím. „To jsem už taky navrhoval, ale kabcar mi to zakázal. A teď mě politujte, protože mu musím jít pomoct do šatů.“

„Ty už se stejně nedají dopnout,“ ušklíbl se čeledín a napodobil kolébavý krok následníka trůnu. „Došla látka, zavolejte krejčího!“

Drunja vyprskla smíchem, Stojko zmizel za dveřmi a vrtěl přitom hlavou.

Když vešel do tadcova pokoje, zjistil, že se Lodrik mezitím začal sám oblékat. Na pravé noze chyběla punčocha, košili měl zapnutou nakřivo a paruka mu na hlavě klouzala z místa na místo.

„Kdes byl? Nemůžu najít druhou punčochu!“ bědoval tadc s nešťastným výrazem ve tváři, bledě modrá prasečí očka mrkala a dožadovala se trochy soucitu.

„Ach, pane,“ sloužící vytáhl nacvičeným hmatem chybějící část oděvu z neurovnané hromady šatstva, „zatím si prostě vezměte tady tu.“

Než se vojenský kabátec, košile, boty, svrchní háv a plášť správně usadily na objemné mase Lodrikova těla, uplynula dlouhá řádka minut.

Vrchní výběrčí daní přivítali oba opozdilce s neskrývaným rozhořčením, jako by byli soudci a měli před sebou dva pobudy, které královští vojáci chytili a poslali do vězení, když se podezřele potulovali krajem.

Jejich vysoké, napudrované paruky pronikavě voněly parfémem a levandulí, aby se do nich nedali moli.

Stojko ze sebe vychrlil záplavu slov, aby omluvil tadcovo zpoždění, a rychle se vypařil, zatímco se následník

trůnu oddal svému matematickému osudu a strávil následující hodiny pokusy o výpočty daní a úroků.

Lodrik nejdříve dohnal oba úředníky k zoufalství a poté zmátl pomocí nejasných rozkazů a nemožných povelů padesát mužů své tělesné gardy natolik, že klopýtali po cvičišti jako bezhlavá kuřata, protože se s naprostou vážností snažili přesně plnit nesmyslné příkazy.

Plukovník Stoltoj Mansk, velitel královské gardy a celé posádky, stál u okna své pracovny a s narůstajícím zděšením sledoval trapné scény. Nemohl však mladému muži jen tak zatrhnout představení, takové ponížení mladého tadce by mu přineslo nanejvýš degradaci.

Jenže když se najednou srazili hned tři vojáci tělesné gardy a jednomu přitom vypadla z ruky halapartna, o kterou čtvrtý voják zakopl a spadl, musel jednat. Přestal se trápit možnými důsledky.

„Seržante, zatrubte na poplach. Chtěl bych, aby jednotka provedla jedno cvičení, při němž si vyzkoušíme rychlost,“

křikl na šklebícího se trubače, postávajícího na dvoře.

Hudební povel, třebaže zatroubený poněkud roztřeseně, jak se trubač marně snažil potlačit smích, přerušil divadlo na cvičišti, které začínalo připomínat cirkus. Tělesná garda se rozběhla a dorazila na stanoviště. Vojáci dokázali, že jsou nejrychlejší ze všech jednotek.

Lodrik se díval za muži, kteří se kolem něho hnali na místa, sklopil šavli, pokrčil rameny a zašel do budovy.

„Je nejvyšší čas, aby odsud následník trůnu zmizel.“

Plukovník si prohlížel rozzářené tváře svých lidí, které blažilo vědomí, že konečně vyklouzli mladíkovi ze spárů.

„Dříve než první gardisté začnou uvažovat o dezerci.“

*

„Můj syn je naprosté budižkničemu.“ Věta se neblaze vznášela ve vzduchu v kabcarově čajovém salónku. Vonělo zde koření a silný tabák, v popelníku žhnula regentova dýmka, oheň v ní však zvolna pohasínal.

Plukovník Mansk míchal lžičkou nápoj. Než aby panovníkovi odpověděl, raději se zadíval na dno zlatem zdobeného šálku.

„Nemám z něho nejmenší užitek, je to obyčejný paňáca, který se věčně nacpává koláčky a lidi v Tarpolu z něj mají legraci.“ Grengor Bardric, tarpolský panovník, správce devíti provincií, muž, který rozdrtil nespočet selských bouří a povstání a dokonale vycvičil několik bojových jednotek, svěsil ramena. „Ostatní královské rody si zakrývají rukou ústa a bezostyšně se nám pošklebují, když se někdy někde objeví na slavnostním banketu. Místo toho, aby se věnoval konverzaci, má celou dobu plnou pusu.“

„Nepochybně má i dobré stránky, Výsosti,“ prohodil plukovník nesměle, aniž by pozvedl zrak.

„Podle toho, co o něm ze všech stran slýchám, je dokonale skrývá.“ Kabcar zkřížil ruce za zády a pohlédl z okna.

Na obzoru se sbíhala temná dešťová mračna, škvírami v oknech pronikal dovnitř chladný vzduch a plamínky rozestavených svícnů se zatřepetaly. Zdálo se, že země ospale, téměř letargicky čeká na příchod zimy.

„Přece z toho klacka nějak musím udělat pořádného chlapa. U Ulldraela, jak má vést říši, když jediné, co ho zajímá, je jídlo? Mansku, obávám se, že tarpolská říše zemře spolu se mnou.“

Důstojník si odkašlal. „To přece ne, Výsosti. Jednotky jsou vycvičené jako nikdy dřív, v provinciích je poměrně klid, zdá se, že i obyvatelstvo je docela spokojené.“

Plukovník odložil šálek a podíval se na panovníka.

„Dopřejte mu trochu času…“

„Ale ne ve vašich kasárnách, co?!“ Grengor odtrhl pohled od mraků a otočil se na podpatku. „Nikdo ho nesnese déle než měsíc. Všude, kde je, vyvolává jenom samé potíže, nejrůznější stížnosti a všemožné povídačky se kupí jedna za druhou. Abych pravdu řekl, nevím, co si s ním mám počít.“

Kabcar si nalil další šálek čaje a očima sledoval vznášející se jemné obláčky páry. „A k tomu všemu se ho pár šílenců od doby, co přes zdi paláce pronikla ven zpráva o vidění toho mnicha, neustále snaží zabít. Vždyť to není tak dlouho, co stráže dopadly jednoho tzulánského fanatika,

který se s dýkami v rukou snažil proplížit dovnitř. Před třemi dny kdosi poslal Lodrikovi otrávený koláč, ten pokus stál jednoho ochutnávače život. To je prostě k uzoufání.“

Mansk znovu přiložil šálek ke rtům a dal si doušek silného černého čaje, do něhož zamíchal lžičku třešňové marmelády.

„Možná mu jenom chybí odpovědnost, Výsosti. Není na ni zvyklý. Copak tady může vykonat něco velkolepého? Při všem, co dělá, mu někdo stojí za zády a dohlíží na něho, Stojko mu pomáhá dokonce i s oblékáním. Jak se tedy má něco naučit? Říká se, že muž roste s úkoly, které jsou na něho kladeny.“

„Třesky plesky. Jemu by rostlo nanejvýš tak břicho, protože by se kvůli starostem tím víc nacpával koláčky, keksy a dorty.“ Grengor vzal z malé poličky nad krbem skleněnou karafu a nalil si do čaje trochu pálenky. Po krátkém zaváhání si dolil další, velkorysou dávku. Potom ze šálku opatrně usrkl. „Ale možná by to nebylo špatné zkusit.“

Kromě praskání ohně v krbu nebylo nic slyšet, husté tmavomodré koberce na stěnách tlumily všechny rušivé zvuky - což byl důvod, proč kabcar tuto místnost tak miloval. Zde zapomínal na pár hodin na tíhu odpovědnosti, na lidi a na skutečnost, že je vládcem Tarpolu. Bez čaje, vydatně vylepšeného silným alkoholem, nechtěl a už ani neuměl pracovat, natož pak činit nějaká rozhodnutí.

Bylo neštěstí, že mu žena zemřela při Lodrikově porodu, zvláště ona měla útulnou atmosféru této místnosti vždycky nesmírně ráda. Bylo ironií osudu, že to trdlo, co bylo jeho synem, přišlo na svět právě zde.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Jak Mansk, tak i Grengor považovali nečekaný zvuk za nehoráznou drzost.

„Co má být?!“ vyštěkl kabcar. Sluha v livreji opatrně strčil hlavu do místnosti.

„Váš syn vás očekává v audienční místnosti, Výsosti.“

„Řekni mu, že hned přijdu.“ Sloužící zmizel.

Grengor si upravil tmavě šedou uniformu, smetl ze zlatých výšivek pár smítek, uchopil šavli, kterou používal při chůzi jako hůlku, a zamířil ke dveřím. „Půjdete se mnou, plukovníku. Možná nastanou okolnosti, kdy budu potřebovat vaši pomoc.“

Mansk rázem dopil čaj a vyskočil ze židle. „Jak poroučíte, Výsosti.“ Pospíchal ke dveřím a otevřel je, aby kabcar mohl projít. „Co máte v úmyslu? Přišel jste na něco nového?“

„Nebuďte tak zvědavý, člověče.“ Grengor se najednou pousmál a položil důstojníkovi ruku na rameno. „Ale tím, kdo mě přivedl na správnou myšlenku, jste byl vy. Nic horšího než to, co tu teď máme, už stejně nemůže nastat.“

„Jedině kdyby se tadcovi něco stalo,“ nadhodil plukovník, dal tarpolskému vládci přednost a zavřel za nimi dveře čajového salónku.

„Jsou dny, kdy by pro mě byl návrat Doby temnoty výměnou za tohohle syna snad i určitým vykoupením. To mi můžete věřit, Mansku.“

Grengor kráčel lehkým krokem směrem k audienčním komnatám, zatímco ustaraný plukovník Mansk si marně lámal hlavu nad slovy nečekaně dobře naladěného kabcara.

*

Audienční komnata, velký, světlý sál s mnoha zlatými ozdobnými prvky, rozměrnými obrazy bývalých panovníků a impozantními sloupy, byl jako vždy přeplněn kancléři, úředníky a písaři. Přede dveřmi čekala dlouhá řada prosebníků.

Ať už to byli kupci, měšťané, žebráci nebo sedláci, každý den docházely do paláce celé zástupy těch, co chtěli předstoupit s nějakou žádostí. Nejčastěji toužili po tom, aby ji mohli přednést osobně samotnému kabcarovi.

Když Grengor s plukovníkem Manskem žadatele míjel, oslovilo panovníka několik odvážlivců, kteří po něm požadovali snížení daní, stěžovali si na svého velkostatkáře nebo prostě „přišli s dobrými nápady, jak obohatit státní pokladnu“ - s návrhy pochybných loterií, zástavních úpisů a řady dalších, podobných věcí.

Grengor Bardric jim všem majestátně pokynul, hbitě kolem nich prošel, přičemž pohupoval šavlí v ruce, a rychle zmizel v audienční komnatě. Mansk s několika sloužícími mezitím vyhnal pár nejdotěrnějších křiklounů na čerstvý vzduch.

Za několik minut zavládl na chodbě opět klid, důstojník si upravil uniformu a vešel do audienční komnaty.

Kabcar trůnil v obrovitém, vyvýšeném dřevěném křesle, zdobeném řadou rytin a vyloženém kožešinami a měkkými látkami. Kolem něho se hemžili a míhali dvořané v honosných šatech a zástup písařů.

Vyvolávač u dveří udeřil ohlašovací holí třikrát o zem.

„Plukovník Mansk, velitel prvního regimentu, velitel Královské tělesné stráže a…“

„Ano, ano. To vím, právě jsem s ním popíjel čaj,“

utrousil Grengor nevrle a pokynul důstojníkovi, aby přistoupil blíž. „Postavíte se za mě, abych měl krytá záda.“

Sloužící přinesl kabcarovi pohár, z něhož se linula podezřelá vůně grogu. „A teď sem pošlete tadce. Toužím po přítomnosti svého syna.“ Panovníkovu ironickou poznámku doprovázel tichý smích.

Když následník trůnu vstoupil do audienční komnaty, kousl se důstojník do rtu, aby se nedal do hlasitého smíchu.

Porušit protokol příliš okatě nebylo nikdy dobré, ale obrázek, který se přítomným naskytl, byl prostě příšerný.

Na čele tlustého mladíka se skvěla široká boule, pravou paži měl v pásce, ruku převázanou obvazem a oči zarudlé pláčem.

Někteří z úředníků bleskurychle vytáhli z kapsy kapesníky, jiní se odvrátili stranou a jen chvějící se ramena prozrazovala jejich reakci. Místností se rozlehl pobavený šum, který zesílil, když tadc za pomoci věrného Stojka začal kulhat ke svému otci.

„Výuka v jízdě na koni?“ zeptal se Grengor a na první pohled vypadal vcelku pobaveně. Syn němě přikývl, zatímco se ze všech sil snažit zachovat dekorum.

„Měl jste ho vidět, jak s tím polodivokým hřebcem zatočil, vznešený kabcare.“ Stojko se uklonil a i tentokrát se pokusil zachránit situaci. „Všichni jsme ho od toho zrazovali, ale tadc projevil značnou odvahu a bez pomoci na koně nasedl. Bestie se bránila a pětkrát ho setřásla ze sedla, ale nakonec ji tadc přece jen zkrotil.“

Řada kancléřů a úředníků zdvořile zatleskala, písaři sklonili hlavy a škrábali po papírech, aby pro budoucnost zaznamenali další dobrodružství následníka trůnu.

Lodrik popotáhl a nejistě se usmál. „Ano, přesně tak to bylo.“

„Mám radost, že se z mého syna přes noc stal statečný muž.“ Kabcar pozvedl pohár a připil mu na zdraví. „Možná pro něho přece jen ještě existuje naděje. A jednoho dne se naplní.“ Ukázal na obvázanou ruku. „Zlomená?“

Stojko jeho domněnku popřel. „Malé škrábnutí šavlí, když se pokoušel o jeden obzvláště krkolomný manévr a zachytil čepel svého učitele holou rukou. Tadc je skutečně velmi obratný, vznešený kabcare.“

Ode dvora znovu zazněl potlesk, písaři opět namočili brka do kalamářů a hbitě čmárali po papíře.

„Dozrává den ode dne víc a víc, nemáte také takový dojem, plukovníku?“ Grengor se s úsměvem obrátil na důstojníka, jenž si rukavicemi zakrýval ústa a schovával za nimi široký úšklebek.

„Ach ano, určitě, vznešený kabcare,“ Mansk si odkašlal.

„Velení vojskům ovládá téměř perfektně. Mí muži z něho jsou… jak bych to řekl… úplně na větvi.“

Lodrik se rozzářil a trochu se vzpřímil, jen aby se s bolestným zaúpěním opět rychle nahrbil.

Kabcar odložil pohár s grogem a zatleskal rukama. „Teď nás nechte o samotě. Můj syn a já si musíme probrat jistou rodinnou záležitost. Audience je pro dnešek u konce.“

Grengor pokynul vyvolávači, který tuto zprávu okamžitě oznámil lidem čekajícím v předsálí. Dvorská společnost se rychle stáhla a vyšla ze sálu.

Po chvilce zůstali důstojník, Stojko, Lodrik a panovník o samotě.

„A teď pravdu, Stojko. Písaři a všichni zvědavci jsou pryč.“ V kabcarově tváři se objevil ledový výraz. Zvolna se zády opřel o opěradlo trůnu a usrkával z poháru.

Manskovi se udělalo zle, zatočila se mu hlava, protože dostal strach, že kabcara co nevidět popadne záchvat vzteku.

Jako na zavolanou ohlásilo vzdálené zadunění zvenčí pořádnou bouřku.

„A až budeš příště podávat hlášení, tak tolik nepřeháněj.

Každý ví, že lžeš, ale musí to být až tak přehnané?“

Tadcův důvěrník protáhl koutky úst a uklonil se.

„Promiňte, Výsosti, ale myslel jsem si, že by to vrhlo na následníka trůnu lepší světlo. Vždyť se ta hlášení přece zapisují i kvůli příštím generacím. A až Lodrik vyroste a bude z něho udatný muž, který bude vaší říši skvěle vládnout, jak by asi znělo, kdyby někdo někde objevil zápis: tadc spadl v patnácti letech z nejkrotšího koně v královských stájích, protože nedokázal pořádně zasunout nohu do třmenu?“

„Moc dobře asi ne,“ dal mu Grengor za pravdu, „určitě by to neznělo dobře. Děkuji ti, že v duši chováš takovou důvěru, když se jedná o mého syna. A co se stalo s jeho rukou? Opravdu to byl nějaký krkolomný manévr?“

„Chtěl jsem…“ nadechl se Lodrik, ale kabcar mu rázem uťal slovo.

„Ať laskavě drží hubu. S ním si promluvím později. A ty, Stojko, hovoř.“

„Učitel šermu je celý bez sebe. Výsosti.“ Stojko se znovu uklonil, tadcovi stékaly po tvářích slzy. „Lodrik měl učinit výpad a vést úder šavlí na učitelovu hlavu. Jenže

ztratil rovnováhu, když se pravou ostruhou bodl do prstu na levé noze. Zděšením poté upustil šavli, a když ji chtěl zvednout, omylem ji uchopil za čepel, Výsosti.“

„Pane otče, to není učitelova chyba, prosím, ať ho netrestají,“ pozvedl Lodrik hlas.

Grengor na něho chladně pohlédl. „Kdybych měl potrestat smrtí všechny, kteří byli jeho učiteli, když se během výuky zranil, byl bych dnes posledním žijícím člověkem v celém Tarpolu.“ Panovník v průběhu řeči neustále zvyšoval hlas. „Nejspíš bychom tu pak neměli ani žádné koně, žádné psy, dravce nebo jiná zvířata. On si nechá na botách ostruhy, když jde na hodinu šermu? Kulhá, protože ho ostruha bodla do prstu na noze?“

Grengor se předklonil, rukama pevně sevřel opěradla křesla. Regentovi zbělaly klouby na rukou, paže se zachvěly a na krku mu výrazně naběhly žíly. Mansk pro jistotu ustoupil o krok dozadu.

„Jak tedy má můj syn jednoho dne vládnout říši? Jak, ptám se ho?“ Lodrik upřeně zíral na otce, roztřásla se mu brada a z koutků očí se řinuly další a další slzy. „Jenom ať se na sebe někdy podívá, s tím svým ksichtem jako měsíček a nafouknutým panděrem. Šikovný je, jako kdyby neměl na ruce jediný prst. Neumí jezdit na koni, neumí bojovat ani velet.“ Grengor zabušil pěstí do opěradla křesla. „A úplně nejhorší je, že na takovém holomkovi závisí budoucnost Ulldartu. Dostávám strach, jenom když vyjde z místnosti!“

Vysoký sál znásoboval hlasitost Grengorova řevu, poslední věta se odrážela od stěny ke stěně a vznášela se v sálu.

Tadc se rozplakal a pak už jen bezostyšně fňukal, což panovníka pouze popíchlo k dalším tirádám.

Důstojník postřehl, že se ve Stojkových očích zračí soucit, a i on pocítil k mladíkovi něco jako lítost a pochopení. Původní škodolibá radost mu rychle vymizela z duše.

„To je pro nás, pro Tarpol a možná i pro celý Ulldart nemožná blamáž. Co si asi tak Ulldrael Moudrý myslel, když nám poslal ono proroctví?“ Kabcar se postupně uklidňoval, vyhledal si pohodlnou polohu a opět uchopil pohár s grogem.

„Ale já zařídím, aby se naučil, jak se musí chovat budoucí regent. Plukovník Mansk mě přivedl na skvělou myšlenku.“ Důstojník vrhl na panovníka udivený pohled.

„Vy jste mi přece říkal, že muž roste tím, že je nucen zvládat úkoly, které jsou na něho kladeny, nebo snad ne?“

Mansk pomalu přikývl a v duchu horečně přemýšlel, jaký osud mladému tadcovi svými slovy přisoudil. I Stojkovi se ve tváři objevil tázavý výraz.

Lodrik si jen odfrkl a vytáhl z rukávu uniformy kapesník. Sálem se rozlehlo hlasité zasmrkání. Celá plejáda předků a vybledlých regentů se na tlustého mladíka zadívala ze svých podobizen mírně vyčítavým pohledem.

„Skutečně jsem pro svého pana syna vymyslel úkol, který ho patřičně připraví na dobu, kdy bude panovat a vládnout.“

„Já nechci,“ ozvalo se trucovitě z tadcových úst. Mladík se ještě jednou vysmrkal a hněvivě na otce pohlédl.

„Ale ano. Bude chtít. Zpočátku jsem ho chtěl pro blaho celého Tarpolu strčit do nejhlubšího sklepení paláce, ale pak jsem dostal lepší nápad.“ Grengor povstal. „Nikdo by neměl někdy v budoucnu říkat, že rodová linie Bardriců po mně přivedla na trůn neschopného kabcara.“ Sešel ze schodů a postavil se před svého obtloustlého potomka. „Zítra ráno odcestuje.“

Tadcovi se údivem rozšířily oči. „Ale kam? Já nechci pryč. Přichází zima a cestování je teď strašně namáhavé.“

„Ať už přestane kňourat, nebo mu tady a teď vrazím tímhle pohárem takovou na budku, až mu z ní začnou lítat šindele, pane synu,“ zaryčel kabcar nečekaně a udeřil šavlí o mramorovou podlahu. Plukovník a Stojko se ani nehnuli, ale tadc sebou trhnul, jako by těsně vedle něho udeřil blesk.

„Zítra časně ráno odsud se Stojkem, jedním rádcem a svou tělesnou gardou v naprosté tichosti zmizí.“

Mansk byl potichu jako myška, aby k sobě nepřitáhl panovníkovu pozornost. Copak někdy něco říkal o nějakém rádci?

„Odcestuje do provincie Granburg a vystřídá tam guvernéra. Vasilij Jukolenko je mi už dlouho trnem v patě.“

Manskovi spadly při tomto příkazu rukavice na zem, Stojko nevěřícně povytáhl obočí, Lodrikovi spadla brada a tupě se na otce zadíval.

„No ano, ale jak… myslím…“ koktal tadc, ale Grengor panovačně zvedl ruku a mladík v mžiku zmlknul.

„Já jsem ještě neskončil s tím, co mu chci říct, můj synu.

On tam nepojede jako tadc, místo toho se bude vydávat za syna jednoho harace, který si ten úřad koupil. Tak daleko na severu, stranou od centra veškerého dění, mého pana syna nikdo nezná, takže se nemusí bát případných atentátníků.“

Panovník položil prázdný pohár na stůl a upřeně se zahleděl do mrkajících prasečích oček následníka trůnu. „Až mu nařídím, aby se vrátil, očekávám, že z něho bude muž, který dokonale zvládne všechno, co musí umět budoucí kabcar.

Stojko mi bude ručit za to, že tomu tak bude.“

Grengor se opět posadil, Lodrik se pohledem zavrtával do nohou. Daleko od lahodných koláčků, teplého mléka a teploučké postele, to byly opravdu špatné vyhlídky.

„Výsosti, s dovolením, tato myšlenka je vskutku znamenitá.“ Mladíkův sluha a rádce se opět pousmál. „Ale nemáte také pocit, že by to na začátek možná znamenalo až příliš mnoho odpovědnosti najednou?“

„Kdybych zítra zemřel, usedl by na trůn. To by v mých očích byla na začátek příliš velká odpovědnost,“ odsekl Grengor. „Když zvládne zkušební kolo v Granburgu, bude také schopný důstojně vládnout Tarpolu. Jestli se mu to

nepovede, je ve sklepě paláce pořád ještě dost místa a já na trůn dosadím někoho jiného, i kdybych ho měl sebrat někde na ulici. Pochopil to můj pan syn?“

Tadc hlasitě polkl a rychle přikývl.

„Koho mu dáme s sebou jako osobního tělesného strážce a učitele, který ho bude cvičit v zacházení se zbraněmi, plukovníku Mansku?“

Důstojník podle regentova tónu poznal, že nyní je na řadě i on. Sám však neměl nejmenší chuť na studené zimy na severozápadě říše, při nichž člověku u úst zamrzal dech.

Rozhodl se, že se z této záležitosti obratně vykroutí, musel však postupovat jemně a navýsost taktně.

„Výsosti, je pro mne neutěšitelným zklamáním, že mne povinnosti nutí zůstat zde v hlavním městě.“ Kabcar při jeho slovech udiveně otočil hlavu směrem k plukovníkovi. „Vím však o někom, kdo je pro tento úkol jako stvořený,“ dodal Mansk rychle. „V elitní jednotce máme jednoho zkušeného, statečného bojovníka, který dosud shodil každého protivníka z koně nebo ho šavlí poslal na onen svět. To by byl ten pravý muž. Tento zodpovědný úkol je pro něho jako stvořený.“

Stojko s neskrývanou nelibostí pohlédl na důstojníka, jenž se právě vyvlékal z cesty na sever a pobytu ve vzdálené provincii, který se mohl protáhnout na neurčitou dobu.

Grengor krátce zapřemýšlel. „Zaručujete se za něho?“

Mansk přikývl. „Výsosti, nikdo by nemohl být vhodnější osobou.“

„Dobrá, spolehnu se na váš úsudek.“ Kabcar se zvedl a zamířil ke dveřím. „Nezapomeňte, že kdyby se mému panu synovi něco přihodilo, pravděpodobně znovu nastane Doba temnoty. Ale bez ohledu na to, co se stane s Ulldartem, tak za to v každém případě zaplatíte hlavou. Ve vašem zájmu doufám, že ten voják za něco stojí.“ Stojko se na důstojníka široce ušklíbl a vesele na něho zamrkal. „Tak zatím. Tvář mého pana syna bych už zítra nechtěl ve městě zahlédnout.“

Panovník vyšel bez dalšího pozdravu z komnaty.

„Vy jste dítko štěstěny,“ prohodil Stojko k plukovníkovi, jehož obličej nabral popelavou barvu. „Vy si tu budete sedět doma pěkně v pohodlí, zatímco tadcovi a mně budou v Granburgu omrzat zadky. Kdo ví, co všechno se tam nahoře může přihodit. Člověk slýchá plno řečí o divé zvěři.“

Důstojník ještě více pobledl a mimoděk si sáhl na krk.

„Je v Granburgu opravdu tak strašná zima?“ zeptal se Lodrik a sáhl si na obvázanou ruku. „Tak to tam nechci jet.

Kromě toho, jestli tam pojedeme kočárem, určitě mě bude všecko bolet.“ Tadc se opatrně dotkl ramene a protáhl obličej. „Plukovníku, jak daleko je do Granburgu?“

„Odhaduju, že dobrých čtyři sta verst.“ Mansk přemýšlel, jestli by raději přece jen neměl s tadcem jet on sám. Aspoň by se mohl zabít rovnou na místě, kdyby ten tlustý, neohrabaný mladík spadl z koně a zlomil si vaz. Na

druhé straně ho odrazovala vyhlídka na dalekou cestu a dlouhé zimní měsíce. Přece jenom raději pošle Valjakova.

„Co? Tak daleko? Tak to tam nechci.“ Lodrik uraženě protáhl pusu a dodal tak svému kulatému obličeji alespoň zčásti na důrazu. „Mohli bychom přece předstírat, že jsme odjeli, a potom bychom se sem zase nenápadně vplížili.

Stojko, co ty na to?!“

Důvěrník potřásl hlavou. „Nechci vašeho otce rozhněvat.

On určitě vyšle zvědy, aby zjistil, jestli jste opravdu dojel až do Granburgu. Je to velice opatrný muž.“

„To je pěkné svinstvo.“ Následník trůnu zalovil nezraněnou rukou pod pásem, kterým měl převázané břicho, a vylovil odtamtud pomačkaný keks, který si rychlým pohybem vsunul do úst.

Stojko i plukovník si oba najednou zhluboka povzdechli, když sledovali, jak se Lodrik kolébá ven.

„Už vidím, jak se moje hlava kutálí po zemi,“ zahučel důstojník, kterého se zmocnilo neblahé tušení.

„Kdo to přišel s nápadem, že obtížné úkoly udělají z člověka pořádného chlapa?“ namítl tadcův sluha.

„Ale vždyť já to nemyslel tak, jak to kabcar pochopil.“

Mansk si navlékl rukavice a přál si, aby byl pouhým neznámým novicem v některém Ulldraelově klášteře.

„Dívejte se na to tak, že vy zůstáváte tady. Zatímco já tam umrznu. Říká se, že to prý není zvlášť krásná smrt.“

Stojko zacvakal zubama a otřásl se.

„Co to děláš? Tady uvnitř není zima.“

„Já si to zatím jenom nacvičuju, plukovníku. Trénuju.“

II.

„Tzulanův duch lstí vylákal Ulldraela na místo, kde nevládly zákony prostoru ani času, zahalil ho mocným kouzlem a donutil ho ke stoletému spánku, aby nemohl zasahovat do dění na svém kontinentě.

A Sinured zabil moudrého krále Hultrase, vládce Barkidy. Vlastnoručně a zezadu. Potom odvlekl jeho ženu a čtyři malé děti na nejvyšší věž hradu a svrhl je z cimbuří, aby po králi nezůstal žádný legitimní potomek. Sinured obvinil z tohoto děsivého činu jednoho z králových rádců, předložil falešné důkazy a mučením si vynutil přiznání.

Když se lid doslechl, že je král mrtvý a nikdo z jeho dědiců nezůstal naživu, požadoval, aby na trůn nastoupil Sinured. Vojevůdce se lstivostí, která mu byla vlastní, zpočátku odmítal, potom se však po zdánlivém dlouhém zdráhání rozhodl korunu přijmout.

A lidé provolávali slávu novému vládci Barkidy, od něhož si tolik slibovali…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1046

PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ TARPOL,

ZIMA 441 P. S.

Prvních tři sta verst urazila výprava po řece Repol na pronajatých obchodních lodích až nečekaně rychle, potom však museli pokračovat v cestě po zemi.

Zima, v Ulsaru zatím jen hrozící náznak, již výše na severu mocně roztáhla ledovou ruku, a čím dále postupovali ke Granburgu, tím bylo chladněji. Lodrik měl pocit, že do hlavního města provincie snad nikdy nedorazí.

Kromě několika nevelkých planin byl jediným obrázkem, který se tadcovi z okna kočáru skýtal, pohled na holé listnaté stromy.

Bezútěšně a bez známky života se táhly široko daleko, na lidi výprava cestou narazila jenom zřídkakdy. Pouze ojedinělé sloupce kouře, stoupajícího k šedé obloze, prozrazovaly skrytou vesnici, statek nebo osamělého uhlíře.

Aby smutných věcí nebylo málo, všechno nasvědčovalo tomu, že brzy začne sněžit.

Družina cestovala oblastí dokazující, že v kraji o tarpolském programu rozvoje cest moc neslyšeli. Buďto

sedláci a šlechtici kabcarovy příkazy zcela ignorovali, nebo sem rozkaz o nutnosti udržovat cesty v dobrém stavu zatím ještě nepronikl. Posel zřejmě ležel se zlomeným vazem někde v příkopě, protože jeho kůň přehlédl hluboký výmol.

Tadc, zabalený do tlustých kožešin a přikrytý několika dekami, seděl v pohupujícím se kočáře, který při každé nerovnosti hrozivě zaúpěl a zaskřípal. Mladík se snažil bojovat s nudou. Chlad se mu zažíral do šatů, dech se proměnil na obláčky sněhobílé páry.

„Koukni se, Stojko, já jsem drak,“ prohlásil chlapec a dýchl na sloužícího.

Muž, rovněž zabalený v nesčetných vrstvách hřejivého šatstva, předstíral, že se polekal. „Ulldrael nám pomáhej! Té bestii smrdí z pusy. Já umřu.“

„To není pravda.“ Tadc se urazil. „Mně nesmrdí z pusy.“

„Ale ano, smrdí, pane. My všichni smrdíme, a nepáchne nám jenom z úst. Přál bych si, abych ležel ve velké vaně, obklopený mladými děvčaty, která…“

Stojko si všimnul tázavého výrazu v obličeji následníka trůnu a zarazil se. Zapomněl, že jeho schovanec zatím nejeví o ženské pohlaví nejmenší zájem.

Kdejaký venkovský kluk už v patnácti letech určitě strávil aspoň jednu noc s dívkou. Stojko si občas kladl otázku, jestli tadc vůbec někdy najde zálibu i ve věcech, které nijak nesouvisejí s jídlem.

„Zapomeňte na to, pane.“

„Co chceš dělat s mladými děvčaty? Ty si přece pořád vymýšlejí samé hlouposti a dělají si z druhých legraci.“

Lodrik se na něho nechápavě zadíval. „Myslím si, že malá lodička by byla mnohem hezčí.“

„Určitě, pane,“ povzdechl si sloužící, přivřel oči a zůstal v myšlenkách u kádě s horkou vodou a dívkami. Spoustou dívek.

„Stojko. Já mám hlad.“

Sluha viděl, jak od něho právě počínající sen zvolna odplouvá, děvčata vyskočila a rozběhla se pryč, káď s vodou zmizela a on seděl nahý ve sněhu.

„Pane, vezměte si tašku, ležící pod vaším sedadlem. Jsou v ní ještě nějaké keksy,“ pronesl tiše a doufal, že se mu mladé ženy vrátí do snu.

„Ne, nejsou tam.“ Lodrikův hlas zněl strašně ufňukaně.

„Snědl jsem je už předtím, ještě když jsi spal.“

„Pak už žádné nemáme.“ Stojko neměl chuť pouštět se s tadcem do diskuse. „Železná rezerva“ byla uložená na střeše u jiných zavazadel a Stojko kvůli tomu nechtěl nechat kočár zastavit. „Musíte počkat.“

„Ale já mám hlad teď, a ne až později. Podej mi koláčky, Stojko, a hned!“ Následník trůnu se svým nejkrásnějším tenorem prodral Stojkovi do zvukovodu, načež sloužící otráveně otevřel oči.

„Od kabcara jsem dostal za úkol, abych z vás udělal muže. Muži nejedí žádné koláčky. Rozhodně tedy ne pořád.

A kromě toho v jednom kuse nekňourají.“ Stojko si všimnul udiveného výrazu v mladíkových očích. „Váš otec řekl, abych s vámi zacházel poněkud ostřeji, pane, a to také udělám.“

„Já nechci…“ nadechl se Lodrik.

„A neříkejte jenom samé: já nechci!“ Sloužící se zadíval do prasečích oček svého protějšku. „Už toho bylo dost. Jestli máte obsadit místo guvernéra, měl byste vypadat trochu důvěryhodněji, jako syn harace, a ten se rozhodně věčně nenacpává koláčky. Vzmužte se přece. Ulldrael Spravedlivý ví, že já jsem ten poslední, kdo by vás chtěl komandovat, ale vezměte si mou radu k srdci.“

Lodrik hlasitě polkl, potlačil slzy a podíval se z okna.

„Pokusím se o to, Stojko,“ zamumlal. „Jsem opravdu tak hrozný?“

„Ještě se toho musíte hodně naučit, pane, to je vše.“

Stojko se dostal do smířlivější nálady a povzbudivě poklepal tadcovi na rameno. „Však my už to nějak zvládneme.“

Sloužící si v duchu kladl za vinu, že i on má značný podíl na tom, že je následník trůnu tak změkčilý. Možná ho po všechny ty roky příliš rozmazloval. Bude se snažit, aby se mladíkovo chování výrazně zlepšilo.

Kočí zaryčel nějakou nadávku, najednou ucítili prudký náraz, cestující přepadli jeden přes druhého, potom se vůz nahnul a převrhl se na pravou stranu.

Látkové závěsy se nárazem zatáhly a uvnitř vozu se setmělo. Lodrik napolo ležel na Stojkovi, který zasténal a pokoušel se vymanit zpod váhy následníka trůnu.

„Pane, byl byste tak laskav a vstal? Nemůžu se nadechnout.“

Kočár definitivně uvízl, kočí nadával jako špaček a používal přitom výrazy, které Lodrik v životě neslyšel.

Valjakov, urostlý, svalnatý tělesný strážce, ryčel na strážné hlasité povely.

„Já nic nevidím.“ Tadc se snažil narovnat, ale kvůli tlustým kožešinám byl ještě neohrabanější a nepohyblivější než obvykle. „Nejde to, Stojko.“

Když Valjakov otevřel dveře, udělal Lodrik kotrmelec a zcela nevladařsky, nedůstojně vypadl z kočáru a zabořil se do bláta. Měl na paměti káravá slova svého důvěrníka a rychle se vyhrabal na nohy, přičemž se snažil vypadat vznešeně, i když mu na šatech ulpělo nažloutlé, hnědé bláto.

Stojko se rovněž dost neobratně vysoukal z kočáru. „Co to mělo znamenat? Ležela na cestě nějaká kráva, nebo jsme snad přejeli obra?“

Tělesný strážce ukázal na zničené pravé přední kolo.

„Kočí se nedokázal včas vyhnout výmolu. Náraz kompletně zničil ráfek kola.“ Osm mužů se právě snažilo zvednout kočár, aby ho mohli podložit kmenem stromu. Zbylí vojáci, kteří neměli s opravou kočáru co do činění, zůstali v sedle a

pozorně se rozhlíželi po krajině. „Měli jsme velké štěstí, že se nám při tom nerozbila osa.“

Lodrik si kradmo prohlížel muže, kterého plukovník Mansk ustanovil jeho osobním ochráncem.

Valjakov, o hlavu vyšší než tadcův sluha, měl přes zimní šaty navlečený prostý železný pancíř přes prsa a chrániče rukou a nohou. Podšitá helma chránila dohola vyholenou hlavu před mrazivými teplotami.

Tadc měl pocit, že v ledově šedých očích svalnatého muže spatřuje něco hrozivého. Budily dojem, že se neustále mají na pozoru a rozhlížejí se, odkud by mohlo hrozit nějaké nebezpečí. Od tohoto muže nemohli útočníci čekat nejmenší slitování.

Na rozdíl od běžných zvyklostí, které v zemi vládly, neměl Valjakov plnovous, ale podél spodní čelisti a na bradě mu povlávaly stříbřitě bílé chlupy. Vyznačoval se jednou zvláštností, prakticky nehýbal levou rukou, kterou měl ve výši opasku neustále přitisknutou k tělu, na dosah rukojeti šavle.

A ještě jedna věc vzbudila Lodrikovu pozornost. Tělesný strážce chodil, jezdil a pohyboval se se vší tou výzbrojí a v těžkém zimním oděvu s takovou lehkostí, jako by měl na sobě jenom plátěné kalhoty a hedvábnou košili. Stojko, který byl rovněž vcelku statný muž, vypadal vedle něho jako malý chlapec.

„Jestli budou muži pracovat rychle, budeme za hodinku hotoví, pane. Naštěstí s sebou vezeme náhradní kolo,“ řekl Valjakov, uklonil se a přešel dopředu, aby pomocníkovi kočího pomohl uklidnit koně.

Stojko uhodl, na co jeho schovanec myslí. „Vypráví se, že v soubojích porazil více než padesát chlapů a jménem vašeho otce vedl vojáky v několika tuctech vítězných bitev.“

„Tak tomu ochotně a rád věřím.“ Lodrik se snažil setřást z medvědí kožešiny špínu, ale vlhká hlína držela. „Určitě mě dokáže naučit víc než můj starý učitel šermu.“

Sluha potřásl hlavou z jedné strany na druhou. „Prý to není člověk, s nímž by se dalo snadno vyjít, a má sklon k výbuchům vzteku. Měl byste to vědět, až vás bude učit.“

„Protože ani se mnou není snadné vyjít, budeme si určitě brzy rozumět,“ prohlásil tadc s důvěrou v hlase, popošel několik kroků, ale hned se zase vrátil zpátky.

Stojko tak zcela nesdílel názor následníka trůnu a v duchu se mu před očima objevovaly nejhorší možné rozbroje.

„Co má s rukou, že ji celou dobu drží u pasu a nepohne s ní?“ zeptal se Lodrik. „Vypadá nějak zvláštně.“

„Údajně za to mohla jeho nepozornost. Pokud vím, přišel o ruku už v mládí, někdy během výcviku. V gardě se vypráví, že nestačil uhnout hozené sekeře a ta mu ji usekla.“

Stojko zasunul vlastní ruku hlouběji do rukávu a napodobil pahýl. „Jeho rodina přivolala nejlepšího léčitele, který byl k

sehnání, a ten mu ze železné rukavice, jakou si vojáci navlékají do bitvy, zhotovil mechanickou ruku. Valjakov údajně používá zbytky svalů na předloktí, aby jimi dokázal rozevřít a sevřít prsty. Jeho sevření je prý pevné jako ocel. A někteří z jeho protivníků nepřežili, když je tou mechanickou rukou praštil do hlavy.“

„Trochu mě to děsí.“ Tadc zahýbal prsty. „Jestli tak v té ruce cítí bolest?“

Sluha pokrčil rameny a otočil se. „Rozhodně to nedává najevo.“

Vůz se zastavil na malém pahorku, z něhož by byl překrásný rozhled, kdyby se zimní den choval k cestujícím o něco přívětivěji.

Hustá clona mraků jim znemožňovala rozhled a řídká mlha, povlávající v korunách holých, strnule vypadajících stromů, rovněž nepřispívala k tomu, aby krajina působila pohostinnějším dojmem.

„Myslím, že se mi Granburg nelíbí a nebudu ho mít rád.“

Lodrik přelétl pohledem neútěšný kus země. „Proč mě sem otec posílá právě teď, když se blíží zima? Proč mě neposlal k moři nebo někam, kde se něco děje?“

Otázku následníka trůnu, který až moc dobře věděl, proč je právě tady, Stojko raději přeslechl, a tak se i on jen rozhlédl kolem sebe. „Počkejte na jaro, pane. Pak tady určitě bude krásně.“ A tadcův důvěrný rádce se rozhodl použít

ještě jeden lákavý trik. „Podle toho, co jsem slyšel, zde mají vynikající kuchyni.“

„Opravdu?“ Mladíkův obličej se rozjasnil.

Stojko horlivě přikyvoval a jenom doufal, že to je aspoň zčásti i pravda.

„Podívejte se, tam na kraji,“ přerušil jejich rozhovor Valjakov a ukázal k okraji lesa, odkud se vypotácela nějaká postava, spadla a rychle se zase vyškrábala na nohy.

Vojáci si okamžitě nachystali samostříly ke střelbě a pozornými pohledy sledovali člověka, chvátajícího vrávoravým krokem k jejich výpravě. Lodrik zaslechl nezřetelné volání o pomoc.

„Co to má znamenat?“ zamumlal mladík.

Z lesního podrostu nečekaně vyrazili dva velcí černí psi a bez jediného hlásku se pustili do pronásledování prchající postavy.

Tělesný strážce přimhouřil oči. „To jsou borasgotanští bojoví psi. Nejdivočejší bestie, jaké existují. Jednou jsem na vlastní oči viděl, jak dva z nich roztrhali na kusy dospělého býka.“ Jakoby mimochodem pozvedl pravou ruku, vojáci přiložili zbraně k líci. „Ještě nejsou na dostřel, ale kdyby se k nám přiblížili, bez váhání je odstřelím.“

Prchající znovu upadl. Jen s námahou se zase vyhrabal na nohy a potácel se dále. Za několik málo okamžiků budou psi přímo u něho.

„Nemůžeš něco udělat, Valjakove?“ Lodrik sevřel ruce v pěst, nedokázal odtrhnout pohled od nerovného, nespravedlivého souboje.

„Tihle bojoví psi jsou hodně drazí a nepochybně patří nějakému šlechtici, pane.“ Tělesný strážce nespouštěl dění na poli ani na vteřinu z očí. „Možná to je nějaký trest a vy zatím ještě nejste jako guvernér v úřadu. Nebylo by vhodné, abyste se do toho míchal.“

Slabé volání o pomoc nyní doléhalo k mužům o něco zřetelněji. Osoba, která tam dole prchala, aby si zachránila život, byla nějaká žena.

„To je mi jedno, Valjakove. Udělej něco, nařizuji ti to!“

Mladému tadcovi naběhla na zarudlém čele hněvivá vráska.

Něco takového Stojko u následníka trůnu ještě nikdy neviděl.

Tělesný strážce vydal krátký povel a deset mužů se tryskem rozjelo z výšiny dolů, aby měli zvířata na dostřel.

Ovšem ještě předtím, než padl první výstřel, doběhli psi k cíli. Šelmy, které se svou velikostí vyrovnaly telatům, strhly pronásledovanou ženu k zemi a zabořily do ní tesáky, ostré jako nože.

Lodrikovi se v uších pronikavě rozezněl otřesný řev oběti, zatímco psi zaryli čumáky do šatů a vytrhávali z ženina těla velké kusy masa. Zmrzlou půdu pokryla rudá barva, žena oněměla.

Když si psi všimli jezdců, na chviličku se zarazili, ještě jednou ženu kousli a rozběhli se zpátky k lesu. Šipky z kuší dopadly na zem daleko za nimi, pokusy zastřelit je nepřinesly žádný výsledek.

Z roztrhaného, teplého těla stoupaly malé obláčky páry a vznášely se ve vzduchu.

To, co právě zažil a viděl, Lodrika vyděsilo, zároveň to však neokázal pořádně pochopit. Přímo před očima mu obrovská monstra roztrhala na kusy člověka, ženu.

Najednou měl pocit, že cítí krev, a v žaludku se mu zvedly koláčky. Dusivě se vyzvracel, a kdyby ho výrazně pobledlý Stojko nepřidržel, asi by se skutálel z výšiny.

I vojáci se dívali na pole s výrazem naprostého odporu.

Deset mužů, kteří byli vyslaní na pomoc, dojelo k ženě, jeden z nich sesedl a prozkoumal ji. Po chvilce zase nasedl a celý oddíl se rozjel zpátky.

„Nedá se nic dělat, pane,“ zavolal muž, který si obhlédl ženino tělo. „Psi jí utrhli půl hlavy a k tomu i krk, má rozervané břicho a vyhlodané vnitřnosti.“ Tadc se ještě jednou hlasitě vyzvracel.

Valjakov přikývl, ostře řezaný obličej zůstal naprosto nevýrazný.

„Pane, bylo tam ještě něco.“ Voják podal tělesnému strážci malý stříbrný prsten. „Ten měla na prstu. Za pár týdnů by přišlo na svět její dítě.“

Lodrik v bezvědomí spadl na zem, protože sluha nedokázal sám udržet tadcovu váhu.

„Mohl byste mi laskavě pomoci, Valjakove? Je zatraceně těžký,“ zaúpěl Stojko.

Tělesný strážce zvedl Lodrika, jako by zvedal pytel peří, přehodil si ho bez viditelné námahy přes rameno a odnesl ho ke kočáru.

„Můžete si nastoupit. Kočár je opravený,“ pronesl bezvýrazně ke Stojkovi. Na první pohled se zdálo, že na něho scény, které se zde právě odehrály, neudělaly žádný dojem, ale sluha si dobře všimnul chladného, vzteklého lesku ve vojákových očích. „Ještě než nastane tma, stačíme dojet k nejbližšímu hostinci. Možná se tam dovíme, co to bylo za ženu.“ Valjakov si levou rukou zasunul prsten do kapsy.

„Přece ji nenecháte takhle ležet na poli?“ Stojkovi se úspěšně podařilo potlačit nutkání ke zvracení, jenom se mu z obličeje zatím nevytratila bledost. I on málem omdlel.

Obrovitý muž potřásl hlavou. „Ne. Já to vyřídím a pak vás hned dojedu. Nebude to trvat dlouho.“

Sluha přihlížel, jak muž nasedl na koně a bez hnutí čekal na pahorku, než se kočár rozjel. Voják ve chvilce zmizel za vrcholkem výšiny.

Stojko sledoval obzor za sebou a brzy poté spatřil, jak odtamtud stoupá tenký proužek kouře. Zezadu se ke kočáru blížil dusot kopyt.

Tělesný strážce srovnal koně na úrovni Stojkova okna a do kočáru najednou zavanul slabý pach petroleje.

„Žádné zvíře, ani liška, ani vlk, ji nebude moct sežrat.“

Valjakov pobídl koně ostruhami do slabin a znovu popojel do čela družiny.

Sluha se na okamžik opřel o polstrované sedadlo a zadíval se na bezvědomého tadce. Potom ve věcech vyhrabal malou lahvičku s alkoholem. Po takovém přivítání, jakého se jim právě dostalo, nutně potřeboval pořádný doušek.

„Vzhůru do Granburgu! Vítej, Stojko, vítejte, guvernére!“

Než ujeli tři versty, byla láhev prázdná. Stojko usnul a i Lodrik se nadále nacházel v říši snů.

III.

„Sinured rozpoznal, že lidé touží po nových, slavných časech. V těle každého Barkiďana byla zakořeněná touha bojovat a válčit, neboť to byl hrdý, bojovný národ.

Takže nechal rozšířit zprávu, že se Tarpol připravuje na válku. A již brzy se muži začali hrnout a dobrovolně se hlásili do armády, flotila bitevních lodí se několikanásobně zvětšila, takže království mělo více vojáků než všechny ostatní země v okolí dohromady.

Jedné tmavé noci přemístil Sinured podél hranice s Tarpolem čtyři hraniční kameny hlouběji do barkidského území a čekal na příjezd patroly z Tarpolu. Když se začalo rozednívat, objevila se skupina tarpolských ozbrojenců.

Sinured na ně zaútočil se zbraní v ruce a tarpolští vojáci v domnění, že se stále ještě nacházejí na svém území, se bránili jako lvi. Jenže ani to jim nepomohlo.

Sinured opět přemístil kameny na původní místo a poslal do Tarpolu zprávu, v níž vyhlásil králi válku. Tarpolské jednotky prý připravovaly vpád na území Barkidy a byly

přitom dopadeny. Jeho věrní odpřísáhli Sinuredova slova, stopy hovořily samy za sebe.

Barkidou se hlasitě rozlehlo voláni po válce, muži hořeli touhou následovat Sinureda…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1047

ZÁPADOTARPOLSKÉ POBŘEŽÍ,

ZIMA 441 P. S.

„Plachta na obzoru!“ Ze strážního koše se ozvalo hlasité, nadšené volání a všichni muži, kteří právě měli na palubě něco na práci, začali při této nadějné zprávě jásat. „Asi tři míle před náma. Vypadá to jako nějakej těžce naloženej palestánskej kupec, trup má zabořenej zatraceně hluboko do vody, hoši!“

Kapitán Torben Rudgass, velitel na palubě Grácie, přiložil k pravému oku dalekohled, a když si loď zblízka důkladně prohlédl, spokojeně zabručel.

Muž ve strážním koši se nemýlil. Příď lodi se jen ztěžka a líně zvedala a klesala ve vlnách, narážejících na žebroví trupu, jako by dřevěná kostra byla jen pevnou a nehybnou součástí přístavní hráze.

Obchodník s kořením, hedvábnými látkami nebo obilím by jim přišel právě vhod, protože mužstvo začínalo být dost podrážděné. Už osm týdnů se plavili podél severozápadního pobřeží Tarpolu a dosud jim nevplula do sítě ani jedna tučná ryba.

„Co dělá náš pasažér?“ Torben, rozložitý, asi třicetiletý muž s krátce ostříhanými světlými vlasy a do sebe zapleteným vousem, přemítal, zda si může dovolit odbočit a doplout k Palestánci.

Jako všichni Rogogarďané považoval sebe a své mužstvo za korzáry. Označení „pirát“ slýchali obyvatelé ostrovní říše jen velice neradi.

Podivný muž, který se s nimi plavil a většinu času strávil v podpalubí, sice zaplatil pěknou kupu zlaťáků za to, aby ho vysadili v nejbližším rundopâlském přístavu, ale tyto peníze měly ve srovnání s tučnou kořistí nesrovnatelně menší cenu.

Kapitán spatřil cestujícího jenom na začátku plavby, když před čtyřmi dny přišel na palubu s dvěma těžkými námořnickými vaky a zaplatil za převoz. Potom už ho zahlédl jen jednou, uprostřed noci.

Středně velký, spíše útlejší pasažér tehdy postával v dlouhém plášti na palubě a mlčky se díval na hvězdy. Když si s ním chtěl kapitán trošku popovídat a uspokojit svou zvědavost, chlapík na něho jenom kývl a zmizel v kabině, kde také pokaždé jedl. Mužstvo si už kvůli jeho tajnůstkářství dělalo starosti a někteří dostali strach, že se jim na palubu vloudil zlý duch.

„Spí,“ odpověděl bocman Krenzen, stojící vedle kapitána. „Říkal, že nechce, abychom ho rušili.“

„Myslíš si, že by mu dobytí jedné obchodní lodi nějak zvlášť vadilo?“ ušklíbl se Torben a pokropil palubu hutnou sprškou slin.

„Ale ne, jestli se chlapci budou při dobývání chovat slušně a nenadělají moc velký řev, nic neuslyší.“

Toren se rozesmál, až se mu obrovské náušnice na boltcích roztřásly a tiše zazvonily. Pak zase pozvedl dalekohled.

„Co si o něm myslíš? Já bych řek, že to je nějakej šlechtic, kterej upadl v nemilost, nebo plukovník, kterej při něčem ztratil čest a teď se potají snaží vypařit ze země.“

„Třeba utíká proto, že někde po sobě nechal nemanželský děcko, kapitáne,“ Krenzen se poškrábal na zadku a sledoval piráty, kteří se seřadili na palubě a čekali na rozkazy. „Ale ne, asi budeš mít pravdu. Jenže když mluvil, neslyšel jsem u něho žádnej přízvuk. Zní docela čistě, ta jeho ulldartština. Až moc čistě. Jako kdyby ji studoval. A co se týká jeho figury, tak v tom ohledu dost pokulhává za většinou vojáků, který jsem kdy viděl. Takže spíš než válečník to bude nějakej šlechtic.“

„Mně je fuk, proč se s náma plaví. Zaplatil a v Rundopâlu vystoupí na pevninu.“

„Neříkal, že tam chce být co nejrychleji?“

„Však přece všecko děláme co nejrychleji, nebo snad ne?“ Torben ukázal na obchodní loď, v šedozelených očích se mu spokojeně zablesklo. „Co nejrychleji k ní poplujem a

co nejrychleji se jí zmocníme. A v Rundopâlu se co nejrychleji zbavíme jak našeho tajemnýho přítele, tak i zboží z týhle lodi.“ Oba muži se dali do smíchu.

„U všech čertů, co může ten sud pepře převážet za náklad?“ zamumlal kapitán tiše, když si ještě jednou prohlédl hloubku ponoru případné budoucí kořisti.

„Nemůže to být nějaká léčka, kapitáne?“ Bocman se poškrábal ve vousech, v nichž si vši zase jednou uspořádaly bujarý tanec. „Žádnej Palestánec není tak pitomej, aby s lodí křižoval takhle těsně u rogogardskýho pobřeží, a ke všemu ještě vztyčil bohem prokletou palestánskou vlajku.“

„Máš pravdu, Krenzene. Možná mají podpalubí plný vojáků a jenom čekají, až na ně někdo zaútočí.“ Torben zvedl hlavu a podíval se ke strážnímu koši. „Viděli nás?“

„Ano, pane. Právě napínají všechny plachty, kapitáne,“

zahalekala na ně shora hlídka. „Ale ani tak nebudou o moc rychlejší.“

Velitel Grácie chvíli bojoval s nepříjemným, stísněným pocitem v žaludku, ale vyhlídka na bohatou kořist nakonec zvítězila.

„Tak se teda pojedeme podívat, jestli si tu na nás opravdu počíhali, nebo jestli jsou fakt tak pitomí.“ Kapitán nařídil změnu kursu, která přivedla rogogardskou loď, velkou jen asi jako polovina palestánského plavidla, na souběžnou dráhu.

Po několika mílích se dostali na úroveň prchající lodi, nesoucí jméno Radostný pozdrav. Obě lodi pluly v bezpečné vzdálenosti vedle sebe.

Na kupecké lodi postávali námořníci u zábradlí a s vykulenýma očima na ně nejistě hleděli, zatímco rogogardští piráti na ně ječeli nadávky a obhroublé, oplzlé pokřiky.

„Buďte trochu víc zticha, vy racci uřvaní, nebo se náš pasažér ještě probudí.“ Torben si Palestánce opět prohlížel dalekohledem a snažil se objevit na palubě nějaké podezřelé pohyby a činnosti, které by naznačovaly, že se podpalubí hemží ozbrojenci.

„Zkuste je vyprovokovat,“ nařídil Krenzenovi. „Připlujte k nim kousek blíž a střílejte po nich zápalnými šípy.

Uvidíme, jestli je to vyvede z klidu.“

Když Grácie změnila kurs, snažil se Palestánec zachovat si od ní odstup, ale lepší manévrovací schopnost a vyšší rychlost rogogardské lodi poskytly pirátům potřebnou výhodu. Brzy letěl vzduchem tucet zápalných šípů, které se zabodly do plachet, paluby i lanoví druhé lodi.

Na Grácii sice rovněž dopadlo několik nepřátelských střel, ty však nenapáchaly žádné škody, které by stály za zmínku. Naproti tomu na palestánské lodi začaly k nebi stoupat první obláčky kouře.

„Buď mají dobrý nervy a v rukávu nějaký kouzlo, nebo nám právě jde přímo před očima ke dnu ta nejtučnější kořist,

jakou jsme kdy mohli získat,“ prohodil bocman a nervózně si pohrával s útočným nožem.

Čtyřicet Rogogarďanů se shluklo na palubě u zábradlí, připraveno vzít druhou loď útokem. Muži si rozdělili háky, vytažené zbraně se leskly na slunci.

Na druhé straně hekticky signalizoval jeden z palestánských námořníků praporky a Krenzen jen s největší námahou rozluštil rychle odvysílané semafory.

„Nabízejí nám, že nám dobrovolně nechají polovinu nákladu, jestli je potom necháme plout dál. Kapitáne, to zní docela přijatelně, nemyslíš?!“

„Já nevím. Z něčeho tu nemám dobrej pocit.“ Torben nespustil kupce ani na vteřinu z očí.

Část posádky Radostného pozdravu pobíhala po palubě sem tam, aby uhasila oheň. Hrozilo, že plameny pohltí veškeré lanoví. Druzí se starali o raněné, kteří byli postřeleni, když na loď dopadla záplava šípů.

„Kdybych jenom věděl, co mi tu nesedí.“ Torben pohledem pečlivě zkoumal každou píď paluby. Najednou si všiml něčeho, co vypadalo jako tlustý železný čep.

Rychle zaostřil čočku a soustředil se na svůj objev.

Skutečně se zdálo, že se dívá na masivní čep, tlustý jako prst, zaražený zevnitř do dřevěného prkna tak, že z ní vyčníval několik centimetrů nad úrovní paluby.

„Na co bys použil železnej čep?“ zeptal se bocmana, jenž se opět zamyšleně poškrábal ve vousech.

„Abych k němu něco připevnil?“ navrhl Krenzen, sáhl po pomůcce, kterou mu kapitán beze slova podal, a i on si ten podivný kousek železa pozorně prohlédl dalekohledem.

Piráti se začali neklidně ošívat. Jenom několik délek lana od nich plula obchodní loď, podle toho, jak se kolébala na vlnách, určitě byla pořádně obtěžkaná nákladem, a oni museli jenom nečinně postávat na místě.

„Tak co bude? Budeme na to jejich zlato čekat celý věky?“ vykřikl jeden z námořníků.

„Nakonec ještě Palestánci dostanou odvahu, zaútočí na nás a udělaj nám díru do lodi,“ dodal druhý. Muži začali nespokojeně bručet.

„Držte huby,“ obořil se na ně Torben. „Oni tam na nás chystají nějakou špinavost, a dokud nebudu přesně vědět, o co jde, budeme vyčkávat.“

„Kapitáne, tam je ještě jeden.“ Bocman ukázal na bod, ležící asi osm metrů nalevo od prvního čepu. „Všimnul sis, že žádnej z námořníků nemá u sebe zbraň?“

Torben si toho samozřejmě všimnul, ale jen na půl oka a zpočátku nepřikládal této okolnosti žádný význam.

„Mně se ta věc nějak nezdá.“ Kapitán se obrátil ke kormidelníkovi. „Odpoutáme se od nich. Napněte všechny plachty, mažeme odsud pryč tak rychle, jak to jen půjde.“

Žádný z mužů se ani nepohnul. „Co že máme dělat?

Kapitáne, to je…“

„Držte hubu a už ať jste u plachet!“ zaryčel Torben a výhružně zvedl pěst.

Kapitánův hlasitý rozkaz zaslechli i na palubě Radostného pozdravu a domnělá kupecká loď se rázem probudila k nebezpečnému, smrtonosnému životu.

Postranní stěna lodi se odklopila a najednou se v ní objevil osm metrů dlouhý a dva metry vysoký otvor.

Zaskočení piráti spatřili hlavně nesčetných vrhačů šípů a oštěpů a jejich naději na bohatou kořist vystřídalo holé zděšení. Muži nehybně stáli na palubě, zcela ochromení úžasem a hrůzou.

„Pane jo, u všech velrybích sraček,“ zašeptal Torben, potom ze sebe v posledním okamžiku setřásl strnulost a vrhl se za zábradlím k zemi, aby se chránil.

Chvíli poté nad ním něco zabzučelo a do zvuků tříštícího se dřeva se vmísily bolestné výkřiky jeho mužů.

Kapitán zůstal ležet, hlavu přitiskl k palubě a naslouchal, kdy smrtonosné svištění konečně ustane. Vzduch se však znovu a znovu rozechvíval šumem nepřátelských šípů. Jedna salva střídala druhou, mezi nimi byly jen krátké, několikavteřinové intervaly.

Hlasitý, pronikavý řev raněných, který se zpočátku odevšad rozléhal, po čtvrté salvě zmlkl.

Poslední oštěp prorazil s tupým zaduněním hrazení, za nímž Torben ležel, pronikl dřevem a vynořil se necelý prst od kapitánovy hlavy.

Potom zavládlo mrtvolné ticho, bylo slyšet pouze skřípění lodí, zvolna se pohupujících na vlnách.

„Je tam někdo na palubě?“ ozvalo se posměšně z Radostného pozdravu. „Rád bych si promluvil s kapitánem téhle kocábky. Žije ještě?“

Pirát chvíli přemýšlel, jestli by neměl předstírat mrtvého, ale vyhlídka na to, že by se měl sám vznášet ve vlnách, obklopený mrtvolami, dravými rybami a mořskými nestvůrami, rovněž nebyla příliš lákavá.

„Jo,“ vykřikl Torben nakonec, zatímco se s mrazením v zádech díval na bocmana. Krenzenovi prorazil oštěp hruď a přišpendlil ho k hlavnímu stěžni. Některé střely z vrhacích zařízení, tlusté jako loket, probodly hned několik mužů najednou a pohled na ně připomněl Rogogarďanovi nevhodným způsobem kuřata, napíchnutá na špízu. „Co má bejt?“

„Můžete vylézt, ušetříme váš život. Jste přece koneckonců velitel. Ale jestli vám to bude trvat moc dlouho, tak si to ještě rozmyslím.“

Torben se opatrně zvedl a vystrčil hlavu nad hrazení.

Čepy, kterých si předtím všimnul, držely na vnitřní straně hrazení tlusté železné kruhy. Ke kruhům byly přichyceny řetězy, jimiž byla k trupu lodi zvenčí připevněna v devadesátistupňovém úhlu sklopná konstrukce, využívající princip zvedacího mostu. Pod palubou se těsně vedle sebe ježily vrhače šípů a oštěpů. Jakmile se pohyblivá část

postranní stěny sklopila dolů, otevřel se palestánským zbraním dostatečný prostor ke střelbě.

Na palubě zaujala bojové pozice čtyřicítka ozbrojenců, a aby toho nebylo málo, polovina z nich měla v ruce navíc i kuše.

Muž v palestánské důstojnické uniformě, vyznačující se kombinací nápadně rudé a černé barvy a zdobené zlatými výšivkami, pozvedl klobouk a zdvořile pozdravil.

„Jsem commodore Erno DeRagni, velitel této krásné lodi. S kým mám to potěšení hovořit?“

„Kapitán Torben Rudgass, rogogardská flotila,“ odvětil pirát stručně a nedůvěřivě si obhlížel scénu, která se mu naskytla. V duchu počítal s tím, že po něm někdo z vojáků okamžitě střelí z kuše. „Co teď se mnou bude?“

„Rogogardská flotila?“ DeRagniho přepadl záchvat smíchu. „Vy jste pěkný vtipálek, dokonce i v okamžiku porážky, co?“ posmíval se mu. „Přivedeme si vás na palubu a dáme vás do želez. Potom poplujeme k nejbližšímu tarpolskému přístavu a zařídíme, aby tamější soudce s vámi co nejrychleji zahájil proces. Jsme přece v tarpolských vodách, a tak chceme, aby vaše odsouzení proběhlo přesně podle práva. Bohužel, takový proces je velké privilegium, a to nemůžeme vašim mužům poskytnout.“

Důstojník dal pokyn svým mužům, kteří lodními háky přitáhli Grácii k lodi a přehodili přes zábradlí široká prkna

tak, aby se dalo přejít z jedné lodi na druhou. Poté Palestánci vstoupili na krví zbrocenou palubu rogogardského plavidla.

Vojáci pracovali rychle. Věděli, co a jak dělat, každý pirát, který byl jen zraněný, dostal od Palestánců ránu z milosti. Mrtvoly lhostejně naházeli průvlakem do nákladního prostoru.

Torben neodvrátil pohled, díval se, jak zranění muži jeden po druhém umírají. Jejich smrt vnímal mnohem hůře než pomyšlení na svůj vlastní konec. Když si uvědomil, jak hloupě sedl Palestáncům na lep, popadl ho nezkrotný vztek a zlost se mu zažírala do těla stále hlouběji a hlouběji.

„Mám na palubě jednoho pasažéra,“ řekl Rogogarďan rezignovaně. Dva vojáci mu mezitím svázali ruce za zády.

„On s tou věcí nemá nic společného. Nechte ho na pokoji.“

Commodore DeRagni, sotva starší než Torben, elegantně přeskočil přes prkno na Grácii a rozhlížel se po palubě pirátské lodi. „Kdo je tak zoufalý, že dobrovolně riskuje plavbu s takovými hrdlořezy?“ Pravou nohou převalil na záda jednoho ležícího muže, který při doteku tiše zasténal a pevně chytil důstojníka za kotník.

DeRagni vytasil rychlým pohybem rapír z pochvy a probodl hruď zraněného piráta, mířil přímo na srdce. Torben výhružně popošel o krok vpřed. Jeho strážci ho okamžitě strhli zpátky a drželi v železném sevření.

„Ale, podívejme, no ne? Leží vám osud vašich mužů na srdci, kapitáne?“ DeRagni si s hranou lhostejností očistil

zbraň o šaty mrtvého muže. „Tak to si ti muži měli předem rozmyslit, koho napadnou. Palestán si nenechá věčně všechno líbit.“

„Já na ten váš kramářskej stát zvysoka kašlu.“ Torben si odplivl. „Vždycky by ze mě znovu a znovu byl korzár a honil bysem ty vaše arogantní kupčíky tak dlouho, dokud by poslední z nich nezmizel z povrchu moře.“

„To všechno můžete později povyprávět i soudci,“

podotkl commodore, „ale já si toto vaše doznání s radostí zaznamenám. Jenže máte smůlu, rozhodně tím nedosáhnete zmírnění trestu.“ Palestánští vojáci se dali do smíchu.

Vojáci mezitím vynesli z nákladového prostoru Grácie sudy s pitnou vodou a proviantem a dovlekli je na palubu Radostného pozdravu, rovněž zbraně, šípy a šipky změnily bez zbytečného otálení majitele. Torben mezi kořistí rozpoznal i oba těžké námořnické vaky cizího pasažéra.

Jeden z Palestánců se na okamžik odpoutal od činorodé hektické činnosti a přišel podat DeRagnimu hlášení. V

obličeji přitom měl bezradný výraz.

„Nepodařilo se nám najít žádného pasažéra, commodore.

Ani v nákladovém prostoru, ani v kuchyni, některé z kajut nebo jinde na palubě.“

„Prozkoumali jste obsah sudů, než jste je sem dovlekli?“

Voják chviličku přemýšlel. „Ano, commodore. Ale ani v nich nebylo nic jiného než slanečci, okurky, suchary a tuk.“

Torben se tomu podivil stejně jako voják, ve skutečnosti předpokládal, že vojáci cizince brzy někde objeví. „To je zvláštní,“ zabručel tiše. DeRagni se k němu otočil.

„Zdá se mi, že váš host je mistrem ve hře na schovávanou. Bohužel mu to moc nepomůže, protože vaše loď bude tady a teď hned potopena.“

Commodore nařídil, aby se vojáci stáhli zpět, Rudgasse vojáci hrubě dostrkali po prkně na palubu Radostného pozdravu.

Z nákladového prostoru Grácie se ozvaly tupé rány sekerou. Řada nadávek a hlasité praskání dřeva prozradily, že se vojákům podařilo prorazit dno lodi.

O pár okamžiků později se na palubě Grácie objevili poslední členové palestánského vojenského komanda. Byli mokří od hlavy až k patě a v rukou drželi mohutné sekery.

Tryskem přeběhli zpátky na přebudovanou obchodní loď.

Radostný pozdrav odrazil od Grácie a napnul plachty.

Střelci zasypali palubu rogogardské lodi sprškou zápalných šípů, aby na palubě zničili všechno, co by ji mohlo udržet nad hladinou.

Torben Rudgass nehybně přihlížel, jak se hořící Grácie, na níž strávil pět roků jako kapitán, postupně noří do vln.

Doutnající ráhno s rachotem dopadlo dolů a rozdrtilo značnou část paluby na kusy, hořící cáry plachet se vznášely ve vzduchu, jako by tančily, dopadaly do vody a s hlasitým zasyčením pohasínaly.

Loď se položila na bok, a když se trup lodi se sténáním nořil pod hladinu, vypadlo z průvlaku několik mrtvých pirátů a s plesknutím dopadlo do vody.

„Není to zrovna pěkný pohled, nemám pravdu?“

DeRagni se najednou ocitl přímo vedle Rogogarďana a se zájmem pozoroval smrtelný zápas umírající lodi. „Já jsem v minulosti viděl v takovém stavu až příliš mnoho palestánských lodí, takže s nějakým námořním pirátem nemám ani kapku soucitu. Kvůli mužům, jako jste vy, Rudgassi, přišel o život můj otec.“ Důstojník nařídil, aby námořníci napnuli všechny plachty, a odebral se do kapitánské kajuty.

Torben se nedokázal odtrhnout od pohledu na ohněm zalitou Grácii. Když byl donucen na vlastní oči sledovat konec své lodi, mělo to v sobě něco fascinujícího a zároveň i děsivého.

A navzdory všemu smutku a vzteku, který se ho zmocnil, si v duchu znovu a znovu kladl otázku, co se asi tak stalo s oním tajemným pasažérem.

*

Hněv a nenávist, které se Torbenovi Rudgassovi usadily hluboko v duši, ho po osmi dnech strávených v podpalubí v nejvlhčím koutě palestánské lodi nadobro opustily.

Rogogarďan se třepal zimou, studená mořská voda mu neustále omývala nohy, kůži měl úplně rozmoklou.

Ostrohranné železné kruhy mu sdíraly kůži z kloubů, každý pohyb ho bolel a pirát cítil první známky toho, že se mu rány mezitím zanítily hluboko do masa.

Krysy se dosud držely zpátky, a pouze když si nedával dost pozor, sežraly mu suchary. Zřejmě prozatím nenašly zálibu v lidském mase.

Temné zákoutí najednou zalilo světlo, v něm se objevili dva Palestánci a uvolnili řetězy, zakotvené v úchytech na bočnicích, aby se Torben mohl zvednout.

„Commodore tě chce vidět,“ řekl muž s lampou v ruce, zatímco jeho společník pomáhal Rogogarďanovi na nohy.

„Jak daleko ještě máte k tarpolskému pobřeží?“ vyptával se Torben. „Nechce se mi věčně hnít v tý mokrý díře. Raději mě hned pověste.“

„O tom rozhoduje commodore.“ Pirát ucítil ránu do zad, až zavrávoral směrem k úzkým dřevěným schůdkům a narazil si o ně hlavu. „Máme namířeno do Ludvosniku, jednoho z větších přístavních měst. Mají tam i vlastní královský soudní dvůr. Než se budeš houpat na laně, ještě to nějakou dobu potrvá.“

Torben se těžkopádně vyšplhal po schůdcích nahoru a po chvilce stál na palubě palestánské lodi. Čerstvý vzduch a jemná sprška mořské vody ho osvěžily, muž se zhluboka

nadechl a na pár chvil se těšil ze zdánlivé svobody, kdy unikl temnému, vlhkému dřevěnému vězení.

Na palubě panoval čilý ruch, Radostný pozdrav plul pod všemi plachtami a na to, jak byla tato původně obchodní loď široká a těžká, brázdila vlny pozoruhodnou rychlostí.

Palestánští námořníci šplhali po plachtoví sem a tam, dotahovali lana a právě začínali na přídi napínat další plachtu. Nebylo pochyb, Radostný pozdrav měl proklatě naspěch.

Oba hlídači vlekli Rogogarďana za sebou na řetěze přímo ke kapitánské kajutě. Muži, které cestou míjeli, vrhali po pirátovi nenávistné pohledy.

Torben si domyslel, že by ho vojáci nejraději připravili o život hned tady a teď, cestou si připadal, jako by procházel uličkou hanby, kdy ti, kteří tu uličku tvoří, řežou člověka z obou stran klacky po zádech.

Krátce poté stál v prostorné kapitánské kajutě.

Commodore zamyšleně seděl za mohutným psacím stolem, na němž ležely nějaké předměty, zabalené v naolejovaném papíře, a ožvykoval kousek sladkého dřeva.

Palestánští strážní smýkli Rogogarďanem na židli před stolem a postavili se ke dveřím.

DeRagni nic neříkal. Zdálo se, že si Torbenovy přítomností zpočátku vůbec nevšímal a jenom dále svými špičáky opracovával kousek dřívka. Oči měl hloubavě upřené na pracovní desku stolu. Pirát vyčkával.

Jako by se v myšlenkách zatoulal někam daleko odsud a najednou se probral, commodore kývl na piráta a přisunul před zajatce dřevěný pohár, který vytáhnul ze zásuvky psacího stolu. Potom Palestánec vylovil z hlubin zásuvky karafu se zlatožlutou tekutinou a nalil nejprve Torbenovi a pak i sám sobě.

„Co víte o svém bývalém pasažérovi?“ Commodore vyzývavě pozvedl sklenici a usrkl z ní.

Torben k tekutině nejdříve opatrně přičichl, ucítil vůni silného alkoholu. Když si dal malý doušek, protekl mu nápoj hrdlem jako tekutý oheň a vyvolal mu v žaludku vlnu nikoliv nepříjemného tepla, které se brzy rozlilo do celého těla.

„To je vynikající pálenka, commodore,“ prohlásil Rogogarďan. „Nejspíš jste ji otrávil a sám si předem nalil protijed, nebo snad ne? Všichni Palestánci jsou proradní. To ví každý rogogardský děcko.“

„Křivdíte mi, Rudgassi.“ DeRagni se pousmál, volnou rukou si z hlavy stáhl paruku a nacvičeným pohybem ji hodil na věšák přesně na místo, kam chtěl. „Slíbil jsem vám, že se vám dostane řádného procesu, tak proč bych vás měl zabíjet předem? Kromě toho jste mi neodpověděl na otázku.“

Torben vytušil, co ho čeká, a jedním rázem vyprázdnil pohár. Commodore mu okamžitě znovu dolil.

„Nemůžu vám o tom pasažérovi říct nic, než že to byl muž, o něco menší než já a taky trochu štíhlejší. Vzali jsme ho na palubu v Gustrovu. Mysleli jsme si, že to je nějakej šlechtic nebo důstojník, kterej se z nějakýho důvodu musel pakovat z domu.“

DeRagni se předklonil, jeho od přírody černé vlasy se mu přilepily k lebce, zorničky se rozšířily a prozrazovaly, že Palestáncem cloumá zvědavost a napětí. „Co vás k té domněnce vedlo? Měl na sobě nějakou uniformu?“

„Ne, to ne. Ale mluvil ulldartsky tak, jako když se někdo naučí cizí řeč. Ani stopa po nějakým nářečí, žádný zvláštnosti, žádnej přízvuk. Řeč jako z učebnice pro úředníky.“ Rogogarďan svraštil obočí. „Proč vás zajímá nějaká mrtvola?“

Commodore ukázal na zabalené předměty. „Řekl bych, že váš host byl něco jiného než jenom obyčejný pasažér, soudě podle toho, jak byl na cestu vybaven.“ Rozbalil jeden olejem napuštěný šátek a v záři dopadajícího slunce se zaleskla široká přezka na opasek, vytvořená z několika drobnějších součástek.

„Napadá vás něco?“ DeRagni posunul přezku po stole směrem k Rogogarďanovi. „Pořádně si ji prohlédněte.

Vezměte ji do ruky.“

Torben odložil pohár a opatrně uchopil předmět.

Těžký kus kovu, zdobený jemnými rytinami, mu spočinul v dlani. Pirát jím otáčel, obracel ho ze strany na

stranu, ale nikde neobjevil něco zvláštního nebo pozoruhodného.

„Ten, kdo tenhle kousek vyrobil, ať už to byl, kdo chtěl, byl opravdovej mistr svýho oboru.“ Položil sponu zpátky na stůl. „Ale mně by se zdála trochu moc těžká a velká.“

„Já si zpočátku myslel to samé, Rudgassi.“ Palestánec zvedl malou, nenápadnou záklopku a spona se rozpadla na několik kusů.

DeRagni potřeboval určitou dobu a několik pokusů, než jednotlivé díly nově uspořádal a složil, ale když práci dokončil, držel v prstech nebezpečně vypadající nůž s čepelí ostrou jako břitva.

„Zajímavé, nemám pravdu?“

Torben sledoval commodorovo počínání se stále větším zájmem a zmateně si prohlížel výsledek, který z něho vzešel. „Jak jste na to přišel?“

„Čirou náhodou.“ DeRagni rozevřel další šátek, v němž byl zabalený nějaký prsten. Na první pohled bylo zřejmé, že musí být velice drahocenný. „Když jsem si chtěl pořádně prohlédnout kámen tady v tom prstenu, všiml jsem si, že se dá otáčet objímkou, v níž je uchycený.“ Doložil Rogogarďanovi svá slova praktickou ukázkou, drahokam s objímkou se odklopil dozadu a odkryl před udiveným pirátem malý dutý prostor, naplněný bělavým, téměř bezbarvým práškem.

„To nejspíš nebude žádnej lék.“ Torben se poškrábal na hlavě, jak se pohnul, zarachotily řetězy, jimiž byl spoután, a kovové kroužky ho bolestivě zatahaly za ruce. Rogogarďan však byl příliš soustředěný na záhady, které palestánský důstojník odhalil, a tak bolest ani pořádně nevnímal.

„No, určitě člověka vyléčí, když má problémy s usínáním.“ Commodore vrátil prsten do původní podoby a odložil ho na stůl. „Když jsem to zjistil, důkladně jsem prozkoumal všechny předměty, které jsem v těch dvou námořnických vacích našel.“

DeRagni rozložil drahý šátek a Torben spatřil další prsteny, tentokrát zdobené drahocennými rubíny.

„Krásná kombinace, za tu by člověk dostal spoustu zlaťáků,“ vyklouzlo Rogogarďanovi z úst. DeRagni se ušklíbl, navlékl si prsteny na ruku a držel je ve světle.

„Pravděpodobně jsou už tak k nezaplacení, ale tyhle šperky v sobě skrývají jedno tajemství.“ Palestánec sevřel raku v pěst, přitiskl ji prsteny dolů k pracovní desce stolu a přejel po něm zprava doleva.

Bylo slyšet, jak prsteny škrábou o dřevo. Rubíny v něm zanechaly hluboké rýhy. „Kdybych tím někoho praštil do obličeje, nepoznal by ho ani vlastní otec.“ Commodore strčil Torbenovi pěst přímo před nos. „Tyhle kameny jsou vybroušené tak ostře, že kdybyste jimi někomu uštědřil pořádnou ránu na správné místo, vykrvácel by během několika málo okamžiků.“

Pirát couvl hlavou dozadu, aby unikl z dosahu drahocenných šperků.

„Máte pravdu, náš pasažér byl nebezpečnej chlap. Něco takovýho žádnej normální člověk u sebe nenosí, nehledě na to, že by si je skoro nikdo nemohl dovolit zaplatit. Podle těch věcí se zdá, že to byl nějakej úplatnej vrah. Neříká se jim náhodou asasíni?“

DeRagni přikývl. „Palestinská flotila zřejmě tím, že poslala Grácii ke dnu, zachránila život nějaké vysoce postavené osobnosti. Ale já jsem se svým malým představením ještě ani zdaleka neskončil, protože vedle všech těch podivných zbraní, jedů a jiných věcí jsem narazil i na něco dalšího.“

Uchopil druhý námořnický pytel, položil ho na stůl a vyložil jeho obsah na desku: tři paruky, falešné vousy v nejrůznějším možném provedení, tři různé tarpolské kroje, pudr, barvu na vlasy, mince v několika různých měnách a obnošené tmavohnědé šaty, doplněné slušivou dlouhou šálou a vestičkou.

„To všechno je velice neobvyklé.“ DeRagni odšpuntoval zátku malého flakónku a kabinou se okamžitě rozlila vůně těžkého, sladkého parfému. „Ten asasín myslel opravdu na všechno. Jste si pořád ještě jistý, že jste měl na palubě muže, Rudgassi?“

Pirát bezradně pokrčil rameny. „Nevím, já už ničemu nevěřím.“

Commodore si ho znovu změřil napjatým, zvídavým pohledem. „Mám vám něco prozradit? Myslím si, že jste velice dobře věděl, koho jste vzal k sobě na palubu.“ Muž si pohrával s vlasy tmavé paruky. „Agarsané si zřejmě najali nějakého vraha, aby s jeho pomocí odstranili bohaté kupce z nejvyhlášenějších palestánských obchodních kanceláří na severu Rundopâlu, a ta vaše rogogardská chamraď jim při tom pomáhá. Nebo že by si snad Rogogard nakonec toho vraha najal a zaplatil sám?“

„Takovej nesmysl.“ Torben chtěl vstát, ale strážci byli na místě a zatlačili ho zpátky do židle. „My si žádný vrahy nenajímáme. Dobýváme lodi a pak vám raději sami vlastnoručně podřízneme krky.“

„Můžete si říkat, co chcete. Pomůžu vám trochu osvěžit paměť, aby jí to líp myslelo, a kdybyste si přece jenom na něco vzpomněl, dostanete příležitost mi to sdělit.“ DeRagni si nalil a kývl na námořníky. „Vytáhněte toho piráta na palubu a vyplaťte mu dvacet ran devítiocasou kočkou.

Možná se mu pak paměť vrátí nebo se aspoň trochu zlepší.

Přeji vám příjemný den, kapitáne.“

„Ty jeden sviňskej palestánskej mořskej červe!“

Rogogarďan se ze všech sil vzpíral silným pažím, které ho zvedly do výšky a vlekly ke dveřím, jenže dny strávené v podpalubí na něm zanechaly stopy.

Oba námořníci ho došoupali a dostrkali na vzduch, tam ho přehodili přes zábradlí kapitánského můstku a Torben dopadl na dřevěnou palubu.

Pád nebyl nijak zvlášť hluboký a za normálních okolností by se pirátovi nic nestalo, řetězy mu však znemožnily, aby rukama ztlumil dopad.

Rogogarďan dopadl na palubu jak dlouhý, tak široký, železné kruhy znovu rozdrásaly strupy na ranách pod pouty.

Pirát zasténal a pokusil se zvednout, pouta se však zapletla do sebe a Torben zůstal ležet na prknech jako svázané tele.

Jeden z obou strážných ho odvlekl k hlavnímu stožáru, zatímco druhý sundal důtky zavěšené na skobě a strčil je do kbelíku naplněného solí.

Zbytek posádky Radostného pozdravu si všiml, k čemu se na palubě schyluje, a postupně se shromáždil poblíž, aby si toho divadla rovněž užil.

Torben vrhl pohled na kožené řemínky, do jejichž konců byly zapletené kousky skla, železné špony a hřebíky. Po dvaceti ranách touhle hrůzou mu na zádech moc kůže nezůstane. Pevně doufal, že po páté nebo šesté ráně omdlí.

Přípravy byly u konce, Rogogarďan stál připoutaný ke stožáru, břichem natočený ke stěžni a svázanýma rukama objímal hladké dřevo. Námořníci a vojáci povzbuzovali muže s důtkami, který si dal dva kroky rozběh a z otočky vší silou udeřil.

Bolest se předem neohlásila, pirátovi se bez nejmenšího varování rozlily po zádech žhavé, bodavé vlny, ale Torben nevykřikl. Muži nadšeně jásali, zatímco důtky znovu dopadly na záda, tentokrát ještě silněji. Pirát měl pocit, jako by mu někdo přejížděl po kůži rozžhaveným drátem.

Pak už mu na záda dopadal v rychlém sledu jeden úder za druhým, námořník do něho bušil stále zuřivěji, aby Rogogarďana konečně donutil řvát bolestí. Po patnáctém úderu si dopřál krátkou přestávku, natřel kožené řemeny čerstvou solí a před posledními pěti ranami si trochu protřepal ruku.

Torben cítil obrovskou, neustávající bolest, pohled se mu rozestřel. Postupně začínal upadat do milosrdného bezvědomí. Na zádech mu povlávaly kusy rudě zbarvené kůže, krev mu stékala po kalhotách a odkapávala na palubu.

Poslední údery vnímal jen jako bodnutí špendlíkem, teprve když mu na záda vychrstli celý džber soli, opustily ho síly a bez hlesu se zhroutil k zemi.

Námořníci ho odvázali, odnesli zpátky do podpalubí a řetězy opět připoutali ke stěně.

Pirát se ani nehnul, když mu rozdrásaná záda zalila mořská voda, prosakující netěsnými místy až do mužova nynějšího vlhkého příbytku.

IV.

„Sinured jediným rázným úderem dobyl nepřipravený Tarpol, zabil krále i celou jeho rodinu a dosadil tam jako vládce svého nejstaršího syna. Poté napadl Rundopâl, který byl věrným spojencem Tarpolu, a i tam obsadil celou zemi.

Na rundopâlský trůn rovněž usedl jeden z jeho synů.

Z Rundopâlu a Tarpolu bylo odvlečeno značné množství lidí do Barkidy. Museli pracovat jako otroci a vybudovat despotickému panovníkovi nové hlavní město.

Sinured veřejně vyhlásil, že ho ve všech bojích podporoval Tzulanův duch, jenž mu stál po celou dobu po boku. Ulldrael je prý příliš slabý bůh, než aby byl ještě něčeho schopný. Na důkaz svých slov mu mocný bůh války slíbil, že ho do budoucna bude věrně provázet na všech taženích a povede ho k vítězství. Barkidské jednotky, opojené vítězstvími v mnohých předchozích bitvách, nadšeně jásaly a toužily vyrazit do dalších bojů.

A Sinured je postupně zavedl do Borasgotanu, Hustrabanu a Serusie, které se pokusily spojit své síly do

jedné velké spojenecké armády, ovšem Tzulanova moc byla větší než síla Ulldraela Spravedlivého. V bitvách padly tisíce mužů, mnoho dalších bylo odvlečeno do Barkidy.

Ostatních národů Ulldartu se zmocnilo nesmírné zoufalství, protože teď už Sinuredovi nedokázal nikdo čelit…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1048

DVACET VERST NA VÝCHOD OD UMANJANSKA, PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ TARPOL,

ZIMA 441 P. S.

Krátce poté, co se setmělo, se z mléčně kalného příšeří vynořil hostinec. Z oken se ven linul matný třpyt a lákal pocestné vyhlídkou na hřejivé, útulné, a především světlé místo, kde budou moci přespat.

Cáry mlhy se ke konci denní trasy snášely nad cestou ještě hustěji než během dne, takže nakonec nikdo z družiny nevěřil, že brzy dorazí do cíle. Ke chladu se přidružila jemná, tenká vrstvička vlhkosti, jež se usadila na kabátech vojáků i na koňských houních, kde se z ní zanedlouho vytvořily kapky vody, odkapávající v podobě perel na zem.

Po nepříjemné epizodě v blízkosti březového lesíka Stojko i Lodrik hluboce a pevně usnuli, jeden kvůli nezvykle velkému množství alkoholu, ten druhý proto, že v danou chvíli neměl nejmenší chuť na bližší seznámení s provincií Granburg.

Pokaždé, když se následník trůnu probudil, se jenom převalil na bok a snažil se co nejrychleji znovu usnout.

V dřímotách se mu občas vybavila žena, zoufale prchající před psy, potom to byl najednou on sám, koho šelmy honily, zatímco Lodrikův nepřirozeně velký otec se smíchem povzbuzoval borasgotánské psy, aby ho ještě usilovněji štvali. Přestože mu spánek nepřinášel ani špetku odpočinku nebo úlevy, byl podle následníkova názoru pořád ještě lepší než výhled z oken kočáru.

Stojko a Lodrik poslední půlhodinu mlčky seděli jeden proti druhému. Oba byli zabraní do myšlenek, zatímco kočár pomalu pokračoval v jízdě po hrbolaté cestě.

U pravého okna se objevil Valjakov, přitáhl koni uzdu a strčil hlavu dovnitř.

„Hostinec je přímo před námi, za několik málo minut už určitě budeme sedět ve vyhřátém výčepu a dostaneme něco teplého k jídlu.“

„To je první potěšitelná věc, kterou jsem v posledních dnech slyšel.“ Tadc se hnízdil na sedadle sem a tam, přepadla ho netrpělivost, když si představil pečené kuřátko se zeleninou a brambory, jako zákusek si pak třeba dá kousek dortu.

„Myslím, že vám bude vyhovovat, když do hostince předem vyšlu jednoho z našich lidí, aby nás pro jistotu ohlásil.“ Tělesný strážce tázavě pohlédl dovnitř do kočáru.

„Ano, ano. To je dobrý nápad,“ souhlasil tadc. „Ať mi připraví srnčí pečeni. K tomu polévku, chléb, sýr, brambory…“

„Vzkážu jim, aby nachystali na stůl to nejlepší, co mají, pane,“ přerušil ho Valjakov. „Ale obávám se, že v tomhle kraji nemůžeme počítat se žádnými hody, protože jsem dosud nespatřil jediný kus divoké zvěře.“

„Taky není divu, když se krajinou prohánějí borasgotánští psi,“ zamumlal Stojko. „Ty bestie nejspíš roztrhaly na kusy všechno, co se kde jen šustlo. Můžeme hovořit o štěstí, jestli bude kuchař v tom hostinci ještě naživu.“

Lodrik pokrčil nos, zalovil v rukávu po kapesníku a mohutně se vysmrkal. „Jako první tu zavedu daň z bojových psů,“ prohlásil. „Nebo ještě lépe, rovnou je zakážu.“

„To, co právě říkáte, zní velice rozumně, pane,“

komentoval jeho slova služebník a předstíral překvapení.

„Jak jste na to přišel?“

„Než jsme vyjeli, mluvil jsem s vrchními výběrčími daní a ti jsou toho názoru, že se daně vždycky hodí. Jsou výbornou pomůckou, když je třeba vybrat nějaké peníze, zabránit některým věcem nebo je aspoň omezit.“

„Je tu však několik potíží. Pokud psi patří nějakému šlechtici, bude těžké stanovit takovou výšku daně, aby ji nemohli zaplatit, protože většina vrchnosti má obvykle dost peněz,“ opatrně namítl Valjakov. „Zákaz by ale vyvolal zlou krev a určitě by nepřispěl k tomu, aby si nový guvernér hned od začátku získal oblibu. Šlechtu by tím rozhodně

nenadchnul. Kromě toho je možné zavádět nové daně jen s kabcarovým souhlasem.“

„Prozatím tedy vyčkáme.“ Tadc se odvážil znovu vyhlédnout z okna. „Vidím světlo hostince. Jak se zdá, tak tam přece jenom někdo bydlí. Pošlete už konečně toho vojáka, aby nás ohlásil, Valjakove. Čekám, že až dojedu, bude na mě čekat prostřený stůl.“

Svalnatý tělesný strážce naznačil úklonu, poodjel a zmizel Lodrikovi z dohledu. Bylo slyšet, jak zvučným hlasem udílí rozkazy. Rychlost, jakou kočár jel, se najednou znatelně zvýšila, kočí zřejmě konečně lépe viděl na cestu.

„Jak se vlastně jmenuje Valjakov křestním jménem?“

zeptal se znenadání Lodrik. „Jsme s ním už několik týdnů na cestách, ale nemůžu si vzpomenout, že bys ho ty nebo některý ze strážných oslovil celým jménem.“

„To je takový zvláštní příběh, pane,“ odpověděl rádce.

„Vstoupil do služeb vašeho otce, zvládl přijímací zkoušky a od té doby bojoval v elitní jednotce. Prohlédl jsem si výplatní listiny, ale ani v nich není jediná zmínka o tom, jak se jmenuje křestním jménem.“

„Možná je Valjakov křestní jméno?“ dohadoval se tadc.

„Příležitostně se ho na to zeptám. Řekl bych, že to je dost nezvyklé jméno.“

„Já mám dojem, že se to k tomu zvláštnímu člověku docela dobře hodí, pane.“ Stojko neskrýval, jak málo mu záleží na tom, jestli má Valjakov nějaké křestní jméno, nebo

ne. „Je loajální a ručí za vaše bezpečí. Nic víc nemusím v tuto chvíli vědět. A kdo ví, když se naskytne vhodná příležitost, možná vám to tajemství jednou sám prozradí.“

„Opravdu by mě to docela zajímalo.“ Lodrik neklidně poposedával na místě. „Jak dlouho to bude ještě trvat?

Vždyť už skoro umírám hlady.“

Kočár skutečně zastavil za necelou čtvrthodinku před větším statkem, kde byl nade dveřmi do hlavního stavení hřebíkem přibitý dřevěný vývěsní štít, na němž byla namalovaná velká mísa. Obraz však poznamenal zub času, byl značně vybledlý a zvětralý.

Lodrik a Stojko vystoupili z kočáru, hostinský vyběhl od šenku a pospíchal přivítat vzácné hosty.

„Taková vysoce urozená návštěva, a k tomu ještě v takovou hodinu je pro mě překvapením, ale je to pro mě rovněž velká čest,“ rozplýval se vousatý, mírně obtloustlý muž. Byl asi stejně vysoký jako následník trůnu a šířil kolem sebe pronikavý zápach potu. „Vstupte dovnitř a vychutnejte si speciality, které jsem pro vás připravil.“

Malé procesí, skládající se z tadce, jeho rádce, Valjakova a půl tuctu vojáků kráčelo hostinskému v patách a následovalo ho dovnitř do místnosti, osvětlené kouřícími lojovými svíčkami.

Výčep byl plný nejrůznějších vůní a pachů, takže nikdo z mužů nedokázal říct, co ho vlastně nejpronikavěji udeřilo do čichových orgánů. Pot se mísil s tabákem, ve vzduchu se

vznášely pachy z kuchyně a prolínaly se s kouřem z velkého, nezakrytého krbu, který podle všeho špatně táhl a vháněl do místnosti oblaka dýmu.

V místnosti stály čtyři na první pohled zcela náhodně rozmístěné stoly. Dva z nich byly obsazené.

U jednoho seděli tři dřevorubci. Podle svalnatých paží a obrovských seker, ležících na zemi vedle stolu, to nebylo těžké uhodnout. Druhý stůl obsadila skupina pocestných, vypadajících stejně promrzle jako nově příchozí.

Všichni měli před sebou hluboké misky s tmavým, řídkým obsahem, jenž budil v návštěvnících podezření, že se jedná o směsku zbytků z minulého týdne.

Lodrik vrhl po svém sluhovi výmluvný pohled.

„Doufám, že to není to nejlepší, co může zdejší kuchyně nabídnout.“ Ukázal na vývar připomínající hustou, rozvařenou kaši. „Slíbil jsi mi, že jídlo, které se tu podává, bude něco zvláštního.“

„Nepochybně to bude něco zvláštního,“ snažil se Stojko odhadnout, jak může ten pokrm chutnat. „Otázka spíš zní, jestli to přežijeme?“

Hostinský se vrátil z kuchyně a doprovodil skupinku k volným stolům, zatímco jeden pacholek a děvečka přivlekli obrovité džbány piva a náruč hliněných pohárů, postavili je na stoly a okamžitě hostům nalili.

„Výborná hustá polévka. Jenom pro vás jsem ji ještě více zahustil, přidal jsem do ní další brambory a kusy salámu,

vznešený haraci,“ oznámil tlusťoch pyšně. „Za několik málo minut budete moci jíst. Zatím si pochutnejte na mém pivu, sám ho vařím. Recept jsem zdědil po otci.“

Valjakov usrkl z tadcova poháru, protáhl obličej a otřásl se. „To je zatraceně hořké pivo. Z čeho ho vaříš?“

„Je to směska bylinek, kořínků a rozvařených hub, pane,“ vysvětloval hostinský zklamaně. „Nechutná vám?“

„Přines nám vodu. To by ti mělo jako odpověď stačit,“

odvětil Valjakov, na němž bylo zřetelně vidět, že se mu nápoj přímo hnusí. Dřevorubci se neskrývaně šklebili a jedním rázem vyprázdnili své džbánky.

Lodrikovi to zkazilo náladu. „Rád bych to ochutnal, Valjakove. Určitě nebylo až tak špatné.“

Tělesný strážce se otřásl. „Na místě byste se pozvracel, věřte mi, pane. Nevím, jaké druhy bylinek a hub používal jeho otec, ale buď musel být úplně senilní, nebo už jazykem nedokázal rozlišit žádnou chuť.“ Valjakov si vložil do úst kousek chleba, aby se zbavil pachuti, a pak ho hned vyplivl do ohně. „Jestli bude ta polívka jen z poloviny tak mizerná, tak toho chlapa rovnou zabiju.“

„Jestli bude opravdu tak špatná, máš mé svolení,“

pronesl tadc vznešeně a nalil si do poháru vodu, kterou jim mezitím přinesli.

Oheň v krbu časem vyhnal z těl nově příchozích chlad, takže postupně začali odkládat kabáty, rukavice i pokrývky hlavy.

Valjakov vypadal díky lesklé pleši ještě působivěji než předtím. Holá hlava mu propůjčovala brutální vzezření, které spolehlivě odrazovalo každého potenciálního útočníka.

Stojko přelétl místnost zkoumavým pohledem.

Skupinka pocestných u vedlejšího stolu se tiše bavila mezi sebou a panstvo, které obsadilo polovinu míst v hostinci, nebrala vůbec na vědomí. Dřevorubci se tu a tam dali do hlasitého smíchu, hlučně si přiťukávali poháry, až to řinčelo, a lili do sebe jeden litr hořkého moku za druhým.

Po půlhodině postavil hostinský s čeledínovou pomocí na tadcův stůl velký hrnec polévky, děvečka jim porozdávala dřevěné talíře a lžíce. Plachým pohledem se podívala na Valjakova a přitom celá zčervenala.

„Tentokrát tu polévku ochutnáš ty,“ prohlásil Valjakov a povzbudivě kývl na Stojka.

Sluha opatrně nabral velkou naběračkou maličkou porci jídla, dal si ji na talíř a vložil do ní lžíci.

„Dřevu to nijak neublížilo, to je dobré znamení,“ pokusil se Stojko o vtip a usrkl ze lžíce.

Rádcovo skeptické žvýkání doznalo rychle změny, obličej se mu rozjasnil. „Je to dobré, možná až příliš selské, ale opravdu dobré. Řekl bych, že se to dá jíst.“

Hostinský nadšeně přikyvoval. „Ten recept mám od svého ot…“ pohlédl směrem k Valjakovovi, „chtěl jsem říct od matky.“

„Ulldrael jí žehnej,“ zabručel tělesný strážce a odsunul hostinského stranou.

Všichni u stolu si naplnili talíře a plnými lžícemi se krmili hustou horkou polévkou, která jim kupodivu skutečně nesmírně chutnala, dokonce i Lodrik byl vděčný za to, že má v břiše konečně něco teplého. Jak jedli, přišel za nimi na chvíli jeden z vojáků a ohlásil, že se jednotka ubytovala ve stáji a i ona se již dala do jídla.

Valjakov vyšel s vojákem ven, aby se na vlastní oči přesvědčil, jak jsou vojáci ubytovaní a aby na noc rozdělil hlídky.

Lodrik se opřel o opěradlo židle a pohladil si břicho, které se bujně vypínalo nad opaskem a následníka trůnu značně tlačilo. Nebylo pochyb, zase se pořádně přejedl. I ostatní u stolu budili nanejvýš spokojený, nasycený dojem.

Tadcovi se začínaly zavírat oči.

„Stojko, jsem neskutečně unavený. Chci okamžitě do postele a spát.“

Sluha přikývl a mávnutím ruky přivolal hostinského. „Je haracův pokoj připravený? Harac je už ospalý a rád by si lehl. Doufám, že máš ve svém hostinci čisté pokoje, jinak bychom si na ně museli stěžovat nebo bychom si odsud přinejlepším odnášeli špatné vzpomínky.“

„Nemějte obavy, pane.“ Tlusťoch se uklonil. „Zaručuju vám dokonalý noční klid, nikdo vás nebude ve spánku rušit, tedy pokud to bude v mých silách.“

Lodrik se Stojkem se zvedli, šest vojáků okamžitě následovalo jejich příkladu a všichni společně zamířili ke dveřím vedoucím do horních místností. Najednou se zprudka otevřely vstupní dveře.

Do výčepu vnikl závan chladného vzduchu, oheň v krbu vysoko zaplápolal, jak ho povzbudil průvan vzniklý při otevření dveří.

Vojáci prokázali dokonale nacvičenou reakci. Tři z nich se postavili před Lodrika, aby bránili případnému útočníkovi ve výhledu, ačkoliv tím clonili i samotnému tadcovi. Zbylí kryli následníkovi trůnu záda a bleskurychle vytasili meče, aby se mohli v mžiku dát do boje.

Skupinka hostů u vedlejšího stolu se na ně jenom udiveně dívala, byli zřejmě příliš nechápaví nebo líní, než aby okamžitě jednali. Dřevorubci polekaně sáhli po sekerách a vyskočili ze židlí, obličeje obrácené směrem ke dveřím.

Do výčepu vstoupil mladík ve zcela promočených šatech, oči prozrazovaly, že jím zmítají obavy a strach.

Mokré světlé vlasy se mu přilepily k hlavě, obličej a kůže na rukou mu zrudly ledovým chladem, který venku panoval.

Musel se v té nepohodě hodně dlouho toulat po lesích.

Když si všimnul mužů se sekerami a vytasenými meči, zarazil se a chtěl honem vycouvat ven, ale Valjakovovy svalnaté paže ho zezadu pevně sevřely a vytlačily mu vzduch z plic.

„Co si přeješ, chlapče?“ Tělesný strážce si pohazoval znehybněným mladíkem jako mokrou krysou, nohy se mladíkovi houpaly několik prstů nad podlahou. „Proč ses sem vřítil jako nějaký démon?“

„Můžete ho klidně pustit, pane.“ Hostinský vystrčil hlavu z úkrytu za dřevěným trámem, širokým jako dospělý muž, vrhl po mladém muži nevrlý pohled a uhladil si zástěru. „Jmenuje se Nurjef provazník a bydlí ve vesnici Olnjak, kousíček odsud. Je to horká hlava, ale jinak naprosto neškodný.“

Valjakov rušitele klidu nepustil, dále ho držel v železném sevření jako ve svěráku, až mladému muži stékala dešťová voda z promáčených šatů v drobných pramíncích na zem.

Nurjef začal zápolit s dechem, tváře mu pozvolna modraly. „Prosím, pusťte mě. Nemůžu se nadechnout,“

zasupěl provazník.

Tělesný strážce rozevřel paže a muž spadl na kolena, zalapal po dechu a rozkašlal se. Mezitím se ve výčepu objevili další strážní, obklopili ho, dva z nich ho zvedli na nohy a posadili na židli.

„Nurjefe, co tě to jenom napadlo vřítit se sem jako vítr?“

Majitel hostince se nad provazníkem sklonil a spráskl ruce.

„Chyběl jenom vlásek a panstvo by tě na místě zabilo.“

„Stejně je všechno marný,“ zamumlal Nurjef a upřeně se zahleděl do ohně, dech se mu ještě nestačil zklidnit.

Valjakov stál přímo za ním a nedůvěřivě sledoval každý mužův pohyb.

Lodrik se protlačil mezi vojáky a přistoupil k židli, na níž provazník seděl.

„Já jsem harac Vasja a v brzké budoucnosti se stanu guvernérem této provincie. Co tě vedlo k tomu, žes do hostince vstoupil tak nezvyklým způsobem? Jde o něco naléhavého?“

Nurjef k němu pomalu vzhlédl, pokrčil nos a odplivl si.

„Já na místodržící moc nedám a je mi fuk, jestli jsou staří nebo noví.“

Tělesný strážce popošel o krok dopředu a udeřil mechanickou rukou, provazníkovi se z úst vyvalila krev a muž padl k zemi, jako by do něho udeřil blesk.

Dřevorubci začali bručet a pevněji sevřeli sekery, stráže jejich směrem výhružně pozvedly meče.

Stojko viděl, že se nad nimi začíná vznášet nebezpečí bitky s místními obyvateli a konejšivě rozpřáhl ruce.

„Ale, ale, přece se do sebe nepustíme. Nechceme nikomu ublížit.“ Krátce pohlédl na Nurjefa. „Alespoň ne tak, aby si z toho někdo odnesl vážné zranění.“ Rádce podal provazníkovi ruku, aby mu pomohl vstát, muž se však zvedl sám a Stojkovo gesto zcela ignoroval. V očích se mu blýskalo vztekem a zlostí, z úst mu prosakoval široký pramínek krve, spodní ret měl úplně rozbitý.

„Teď víte, proč si o panstvu nemyslím nic dobrého.“

Rukávem si otřel krev. „Hledám svou ženu. Chtěla dnes jít do lesa sbírat houby a vyhrabat pár kořínků.“ Lodrik nechutí protáhl obličej, což provazník kvitoval opovržlivým úsměvem. „My prostí lidé nemáme tady v Granburgu nic jiného na jídlo, pane guvernére. Šlechtici, kteří se pod ochranou současného místodržícího starají jenom sami o sebe, po nás vyžadují třicet dílů úrody a zakázali nám lovit v lese.“

„Musíš omluvit Valjakovovo chování, ale on není zvyklý na tón, jakým tady v Granburgu hovoříte s jeho pánem.“

Stojko se mile pousmál a podal provazníkovi svůj pohár.

„Kam měla tvoje žena namířeno?“

„Do lesa, asi tak tři hodiny chůze odsud. Dělám si kvůli ní starosti, a když jsem tu uviděl takovou spoustu lidí s vytasenými zbraněmi, dostal jsem prostě strach.“ Výraz v Nurjefových očích se změnil, vrátily se do nich obavy zasazené hluboko v duši. „Po lesích se už toulají vlci a těhotná žena by se pro ně mohla stát snadnou kořistí.“

„Říkal jsi těhotná žena?“ Valjakov si vyměnil rychlý pohled s tadcovým sluhou a pomalu vytáhl z kapsy prsten, který odebral mrtvé ženě. „Z celého srdce doufám, že prsten, který tu mám, není její.“

„Ale ano, to je její prsten. Věnoval jsem jí ho na jaře, když jsme měli svatbu. Ona si ho nikdy nesundávala.“

Provazník s pobledlou tváří uchopil roztřesenýma rukama prostý šperk. „Co je s ní?“

Valjakov otevřel ústa, jenže Stojko ho předešel.

„Provazníku, je nám to hrozně líto. Tvoje žena i dítě jsou mrtví.“

Nurjef sevřel prsten v dlani a zhroutil se, z hrdla se mu draly srdceryvné vzlyky. Lodrika se znovu zmocnil svíravý pocit.

Jeden z dřevorubců výhružně popošel k tělesnému strážci. „Co jste s tou ženou provedli? Zabili jste ji, nebo jak jste se vlastně dostali k tomu prstenu?“

„Copak bych tu ten prsten ukazoval, kdybychom ji zabili? Než něco řekneš, tak předtím přemýšlej,“ prohodil Valjakov opovržlivě a chladně na muže pohlédl. „Zabili ji bojoví psi. Nemohli jsme proti tomu nic dělat, byla od nás příliš daleko.“

Ve výčepu se rázem rozhostilo naprosté ticho. Mlčenlivý příkrov zahalil celou místnost, bylo slyšet pouze praskání ohně v krbu.

Hostinský pomalu sklonil hlavu, ústa stočená do tenoučké čárky. Dřevorubci sevřeli sekery tak silně, až jim zbělaly vystouplé klouby, a jeden z kočích ve skupině pocestných zamumlal polohlasem kletbu.

„Ví někdo něco bližšího o těch bojových psech?“ zeptal se Lodrik tiše a popošel ke kočímu. „Tys přece něco říkal, ne?“

„Ty bestie patří haracovi Taroku Kolskému,“ prohlásil nejurostlejší dřevorubec a spustil sekeru. Jeho přátelé ho napodobili. „Spolu s guvernérem a brojakem Vankem pořádá často hony a chová se, jako by mu patřil celý kraj.

Štve zvěř až na smrt, a když je v lese náhodou někdo z lidí bydlících poblíž ve vesnici a připlete se jim do cesty, neberou na to žádný ohled.“ Shrnul si rukáv na levé paži, na níž se ukázaly četné, již zahojené stopy po pokousání.

„Trvalo mi celý měsíc, než jsem mohl znovu kácet stromy.

Pes mě nechal naživu jenom proto, že ho jeho pán odvolal.

Jinak bych byl mrtvý stejně jako provazníkova žena.“

Nurjef zaječel, vyskočil ze židle, rozrazil dveře stejně prudce, jako když přicházel, a zmizel v mlžné tmě.

„Vrať se, ty blázne. Ještě někde v mlze narazíš do stromu nebo spadneš do bažin.“ Hostinský se díval za mladíkem, dokud Valjakov nezavřel dveře. „Doufám, že nevyvede nějakou hloupost.“ Majitel hospody se vrátil zpátky za výčepní pult. „Harac nerozumí legraci, jedině když si ji sám vymýšlí.“

„Jsou to tady krásné poměry,“ poznamenal Lodrik a potřásl hlavou. „Až budu guvernérem, tak se tu leccos změní, to vám slibuju.“

Kývl na vojáky a ti ho a Stojka doprovodili po schodech nahoru.

Tělesný strážce si u hostinského objednal horké kořeněné víno a mlčky se posadil ke krbu.

Skupina cestovatelů se rovněž stáhla do svých pokojů, stejně tak se i dřevorubci nenápadně vytratili z místnosti.

Hostinský přinesl Valjakovovi kouřící nápoj, chvilku nad ním nejistě postával a pak se posadil vedle něho.

„Myslíte si, že mladý pán skutečně může něco změnit?

Odpusťte, ale zdá se mi, že je ještě příliš mladý na to, aby na sezeních rady dokázal něco prosadit proti velkostatkářům a mužům, kteří už celá léta zastávají vysoké úřady,“ prohodil tlouštík, jenž si pečlivě dával pozor na to, co říká, aby si příliš nedovoloval a nevystavil tak svou hlavu nebezpečí.

„Chceš mi něco říct, hostinský?“ Valjakov, který celou dobu zíral do pozvolna skomírajících plamenů, se na něho znuděně podíval. „Takže ty nevěříš, že má mladý harac dost síly, co?“

„Ne, to ne,“ muž konejšivě zamával oběma rukama.

„Něco takového jsem nikdy neřekl. Jenom mě napadlo, že jestli bude rozdávat takové sliby, budou do něho lidé vkládat až příliš velké naděje. Granburg není jako ostatní tarpolské provincie. Tady vítr fouká ještě drsněji než na bouřlivém pobřeží. Chtěl jsem od vás vědět, jestli na to má dost schopností.“

„Neznám ho dlouho, a jestli mám být upřímný,“ tělesný strážce se zvedl, vyprázdnil pohár a vtiskl ho muži do ruky, „tak bych na tvém místě neplýtval moc velkými nadějemi, mohl by ses příšerně zklamat.“ Valjakov se protáhl a vyšel nahoru.

Hostinský si pohrával s prázdným pohárem, otáčel ho v masitých prstech ze strany na stranu. „Kdyby to byla pravda, bylo by to až příliš krásné.“

V.

„Sinured zakázal víru v Ulldraela, nechal zbořit všechny jeho chrámy, spálit posvátně háje, zabít všechny kněží a mnichy. Nic nemělo připomínat Ulldraela Spravedlivého a Barkiďané rychle zapomínali.

Obdobná opatření nařídil i ve všech ostatních obsazených územích, a zatímco plamen pravé víry víc a víc pohasínal, plály misky s oběťmi na Tzulanovu počest stále větším jasem a prozařovaly tmu, jež zahalila celý Ulldart.

Obloha potemněla, pomalu nebylo snadné poznat, kdy se stmívá a kdy rozednívá, pouze noc byla stejně tmavá jako vždycky. Mnozí dokonce tvrdili, že je temnější, než bývala dřív.

Sinured bičoval ochotně poslouchající jednotky ke stále většímu úsilí. Brzy mu patřily i Serusie, Palestán a Agarsie.

Na bitevním poli ho nikdo nedokázal zranit, šípy se od něho bezúspěšně odrážely, meče a řemdihy odvracel holýma rukama a protivníky, kteří se mu srdnatě postavili do cesty, rozsekal několika málo údery na kusy.

Nejstatečnější bojovníci z ulldartských říší padli Barkiďanovi za oběť, řady rytířstva prořídly, až se nikdo neodvážil ocitnout se v boji v jeho blízkosti.

A hrůzy nebraly konce…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1049

ZÁPADOTARPOLSKÉ POBŘEŽÍ,

ZIMA 441 P. S.

Radostný pozdrav se prudce kymácel zleva doprava, mohutné vlny si s přestavěnou obchodní lodí pohazovaly jako s hračkou a všechno, co nebylo důkladně přivázané nebo jinak upevněné, poskakovalo z místa na místo.

Torben Rudgass klouzal ve svém dřevěném kutlochu od stěny ke stěně. Zcela vysílený a napůl v bezvědomí visel na železných řetězech, které ho jistily, aby neupadl hlavou do kaluže vody a náhodou se neudusil.

Po mučení ho tu nechali ležet, rány se mu dále rozdíraly o dřevěná prkna a krysy postupně začínaly jevit čím dál větší zájem o muže, který se jen sporadicky snažil bránit.

Rogogarďan se v duchu rozloučil se životem, přestal doufat, že by pobyt v podpalubí mohl ještě přežít. Už hodně dlouho nebyl úplně při smyslech. Vždycky se jen na chviličku vynořil z horečnatého bezvědomí, neklidný spánek mu nepřinášel úlevu, navíc krysy pištěly stále hlasitěji a pronikavěji. Jídlo, které mu tam stráže přinesly, přišlo k

duhu pouze hlodavcům. Ti sežrali suchary a polévku dříve, než po nich muž dokázal natáhnout ruku.

Kolébavé pohyby lodi nabíraly na prudkosti. Mrštily Torbenem o boční stěnu lodi takovou silou, že se s bolestným výkřikem probral z polospánku.

Radostný pozdrav žalostně úpěl a naříkal. Pirát si kladl otázku, proč kapitán nezamířil do nějakého bezpečného přístavu místo toho, aby je všechny vystavoval nebezpečí.

Navzdory bolestem se opřel o stěnu, s její pomocí se postavil na nohy a pozorně poslouchal zvuky, které k němu zvenčí doléhaly. Jenže nebylo nic slyšet, dokonce i krysy přestaly pištět.

„Krysy jsou najednou potichu,“ zabručel pirát překvapeně a rozhlédl se kolem sebe.

Teprve když se pozorněji podíval, objevil huňaté tělo, které se bez hnutí vznášelo ve vodě v kýlu lodi. V blízkosti jeho misky s polévkou rovněž leželo několik mrtvých krys.

Torben zvedl jedno ze zvířat a důkladně si je prohlédl.

V tlamě zvířete i kolem čumáku brzy objevil chuchvalce pěny a slin. Z nosních dírek zvířeti odkapával řídký hlen.

„Zatraceně, ten palestánskej pes mě přece jenom chtěl otrávit.“ Torben odhodil krysu do vody a nohou převrátil misku s polévkou. „To sis to pěkně vymyslel, DeRagni.“

Radostný pozdrav do něčeho narazil, bylo slyšet mohutnou ránu. Prkna kumbálu, v němž byl Torben

uvězněn, popraskala a piráta i vnitřek místnůstky zalil mohutný příval ledově studené mořské vody.

Tlak vody mrštil Rogogarďanem dozadu, úchyty řetězů se vyviklaly ze zničeného dřeva a vězně osvobodily. Ruce a nohy sice měl nadále sevřené železnými pouty, ale aspoň se mohl pohybovat.

Radost, kterou pirát pociťoval, se rychle vytratila.

Zchladila ji voda vnikající dovnitř, hladina bleskurychle stoupala výš a výš.

Stráže si naštěstí nedaly moc práce s tím, aby ho ve vězení důkladně zabarikádovaly, a tak se Torbenovi podařilo dostat se z místnůstky a s trochou námahy se pak i vyšplhat po strmém žebříku vedoucím nahoru na palubu.

Průzorem nad hlavou spatřil oblohu, na níž se honily bouřkové mraky. Na Radostný pozdrav dopadaly hotové přívaly deště a potrhané kusy plachet se hlasitě třepetaly, jak je neustále bičovaly prudké poryvy větru.

Když se pirát vyšplhal poklopem na palubu, loď se právě prudce natočila k pravoboku. Zesláblý muž ztratil rovnováhu a spadl na hromadu stočených lan.

Původně očekával, že když námořníci a vojáci zjistí, že se zajatec snaží uniknout na svobodu, rozlehne se po palubě plno křiku, ale všude vládl naprostý klid.

Po mužstvu, které by za takového počasí mělo mít plné ruce práce s podkasáváním plachet, nebylo nikde ani stopy.

Kormidlo na můstku skřípělo, protože je nikdo neovládal,

poziční světla byla zhasnutá a ani ve strážním koši se nikdo nerozhlížel po obzoru. Z Radostného pozdravu se stala loď duchů.

Torben se s pevně stisknutými rty vymotal z hromady lan a po všech čtyřech se plazil po vratkých prknech paluby směrem ke kapitánské kajutě, kde se mihotalo neklidné světýlko. Pirát chtěl vědět, co se tu děje, a snažil se nemyslet na potíže, které mu z toho mohly nastat.

Dveře do kajuty se v rytmu vln klátily sem a tam, a ačkoliv loď podle všeho uvízla někde na útesu nebo na něčem podobném, trup se neustále zvedal a klesal, skřípění a praskání dřevěných vzpěr nabíralo na hlasitosti. Za několik málo minut se celá levá strana lodi rozlomí, jako by ji někdo rozpáral, a pak už bude záležet jen na zrncích písku, na nichž loď spočívala, kdy Radostný pozdrav definitivně klesne ke dnu.

Torben se zvedl a vpotácel se do kajuty, řetězy se za ním s řinčením táhly po zemi.

DeRagni ležel obličejem nahoru na psacím stole, z hrudi mu trčel jeho vlastní kord. Někdo mu ho prudce prohnal tělem a přišpendlil ho k desce psacího stolu tak pevně, že ho ani kolébání lodi nesmetlo na zem.

Palestánec měl široce vytřeštěné oči, jako by ve chvíli, kdy umíral, necítil nic jiného než nesmírný strach, v obličeji měl vepsanou panickou hrůzu a děs. Věci tajuplného pasažéra chyběly, oba námořnické vaky zmizely z kajuty.

Pirátovi nic z toho, co zatím na palubě postřehl, nedávalo smysl. Úvahy se mu neurčitě stáčely k představám, že se posádka vzbouřila, možná se námořníkům zachtělo zmocnit se drahocenných šperků.

Když sebou loď znovu prudce škubla, uvědomil si Rogogarďan, že mu nezbývá moc času. Vyšel z kajuty, aby se poohlédl po nějaké možnosti, jak se dostat z paluby téhle prokleté lodi.

Při návratu zpátky na palubu postřehl, že velký záchranný člun je stále připoután k boku lodi.

„Takže to nebyla žádná vzpoura,“ řekl si Torben. Musel se přidržet volně visícího lana, aby nepřepadl přes zábradlí.

„Ale kam se všichni ti chlapi najednou poděli?“

Vyrazit na moře v člunu by bylo v takových vlnách sebevraždou, kromě toho nebyl pirát ve svém stavu schopný obsluhovat kladku a spustit člun na vodu. Potřeboval tedy najít nějaké jiné řešení.

Rozhodl se, že se v lodní kuchyni pokusí najít nějaký prázdný sud. V něm se mu snad poštěstí zachránit se, až se loď potopí.

Cesta do kuchyně mu připadala nekonečně dlouhá.

Přestože se bouře poněkud utišila, moře nadále zaplavovalo palubu jednou vlnou za druhou, poslední ho málem smetla do vody.

V kuchyni na něho čekalo další překvapení. Kuchař ležel jak dlouhý, tak široký na podlaze vedle sporáku, před ústy

měl stejnou pěnu, jako byla ta, kterou Torben postřehl u mrtvé krysy. Muži z nosu prosakoval pramínek řídkých hlenů.

„To máš z toho, žes ujídal z porce pro zajatce.“ Pirát překročil mrtvého, dopotácel se nejprve k pracovnímu stolu, odtamtud k vyhaslému sporáku, až nakonec dorazil k sudům se zásobami.

Nadále si nedokázal vysvětlit, co se na palubě vlastně odehrálo, ale na to, aby nad tím příliš dlouho hloubal, mu nezbýval čas.

Jeden ze sudů se mu zdál jakž takž vhodný. Rychle vyklopil na podlahu kysané zelí, ale trochu ho nechal uvnitř, po chvilce hledání našel odpovídající víko a přiklopil ho na sud. Za opasek si zastrčil několik kuchyňských nožů a s mohutným supěním a hekáním se vrátil i s nákladem zpátky na palubu.

Plíce ho pálily jako oheň, svaly na rukou i nohou se mu roztřásly a jen s největší námahou se mu podařilo nasoukat se dovnitř.

Právě když nasazoval na sud víko, postřehl tmavou postavu, točící kladkou na spouštění záchranného člunu.

Měla na sobě oděv palestánského námořníka, ale po boku jí visel krátký meč, což nebylo u obyčejných členů posádky právě obvyklé.

Bylo zřejmé, že si Palestánec nevšiml ani Torbena, ani sudu na zelí. Pirát byl na opačné straně lodi, navíc ho zčásti

zakrýval hlavní stěžeň. Bylo však možné, že muž byl příliš důkladně zabraný do práce, a proto nevěnoval okolí žádnou pozornost. Tak jako tak, námořník se o prchajícího piráta nijak nestaral.

Rogogarďan si všiml, že námořnické vaky neznámého pasažéra leží v záchranném člunu, přitom si byl jistý, že tam ještě před několika málo minutami nebyly.

Torbena se postupně zmocňovalo divné podezření. Co když jeho tajemný pasažér neskončil spolu s Grácií na dně moře? Co když se cizinec nějak záhadně zachránil, dostal se na loď, otrávil celou palestánskou posádku a zabil kapitána?

Radostný pozdrav se zaskřípěním zapadl o něco hlouběji do moře, sud se převrátil a odkutálel se k zábradlí.

Pirát se na poslední chvíli zasunul dovnitř do sudu a zakryl ho víkem tak, aby měl držák uvnitř snadno na dosah.

Sud se kutálel po palubě, prudce se otáčel ze strany na stanu, až se pirátovi z toho udělalo špatně. Využil krátkou přestávku, kdy byl sud poměrně v klidu, a protáhl držákem železný řetěz, aby víko pevněji drželo.

Potom se Radostný pozdrav naklonil na pravobok, sklouzl ze skalního útesu, na který narazil, a začal se potápět.

Sud se znovu roztočil, přepadl přes zábradlí a se žbluňknutím dopadl do vody.

Torben se modlil ke všem bohům, na které si vzpomněl, aby ho ochránili. Ukázalo se, že sud je naštěstí téměř

vodotěsný. Zatímco pirát absolvoval divokou jízdu po vlnách, prosáklo víkem dovnitř všeho všudy několik kapek vody.

Po zdánlivě nekonečně dlouhé době opustily Torbena síly, ale vědomí, že se i bouře mezitím částečně uklidnila, mu dodávalo odvahy.

Pomocí nože a několika článků řetězu zaklínil víko sudu, potom únavou a vyčerpáním zavřel oči a upadl do hluboké temnoty.

*

Torbena probudil štiplavý pach kysaného zelí v nose.

Opatrně otevřel oči.

Víko sudu bylo pryč, takže pirát viděl třpytivě jasný, jemný písek, na němž sud přistál. Moře mu tiše šplouchalo u nohou, drobné vlnky se plazily vzhůru po pláži, na niž vlny naplavily mušle, chaluhy a drobné kousky dříví. Slunce se schovávala někde za mlžnou clonou, bylo cítit, že se značně ochladilo.

Rogogarďan si teprve teď všimnul, že se třese po celém těle a je mu hrozná zima. Údy měl úplně ztuhlé chladem. S

námahou se vysoukal ze sudu, pokrytý od hlavy k patě zbytky kysaného zelí, které si původně nechal v sudu jako proviant pro dny, které možná bude muset strávit na moři.

Cítil pronikavý pach čerstvých chaluh. Soudě podle toho, jak vypadala část pláže, po níž se právě vlekl, musela předtím zuřit opravdu hrozná bouřka.

Po pár metrech se těžkopádně svalil na záda a zadíval se na obě slunce, prosvítající mlžným oparem jako šedé, nepříliš zřetelné koule.

„Přežít se ti podařilo, teď musíš koukat, aby ti to k něčemu bylo,“ zamumlal Torben, zuby mu cvakaly zimou.

Neměl nejmenší tušení, kde se vlastně ocitl.

Pomalu se převalil na levou stranu a přímo před sebou, jenom pár centimetrů od nosu, spatřil základy nějakého mola.

Cítil, že je se silami u konce, nohy mu vypověděly jakoukoliv další službu. Proto mu nezbylo než spolehnout se na hlasité volání v naději, že ho snad zaslechne nějaký rybář nebo někdo, kdo se šel jen tak projít.

Po chvíli skutečně zaslechl kroky, skřípějící v písku.

Nebylo pochyb, směřovaly rovnou k němu.

„Vidíš, hned jsem ti říkala, že to někdo přežil,“ pronesla starší žena, v jejímž hlase zaznívala nepatrná stopa triumfu.

„Ta pravděpodobnost ale byla hodně malá, to musíš sama uznat, Lajo,“ oponovala jí druhá žena. „Podle toho, jak ten vrak na útesu vypadá, musel být jejich kormidelník slepý jako starý Dubjušek.“ Obě hovořily ulldartštinou, ovšem s velice řinčivým „r“ a „ř“, takže pirát si byl jistý, že se ocitl na tarpolském pobřeží.

„Tebe bych tak někdy chtěla vidět u kormidla takové lodi! Vždyť ty nedokážeš plout rovně ani s malou veslicí,“

zasmála se starší žena. Zvuk kroků se k Torbenovi neustále blížil. „Podívej. Má otevřené oči.“

„A má na sobě řetězy a je od hlavy až k patě pokrytý kysaným zelím,“ dodala suše její společnice, která se najednou objevila v Torbenově zorném poli a skláněla se nad ním. „Rozumíš mi?“

Torben slabě přikývl. „Pomoc,“ zašeptal, hlasité volání mu sebralo zbytek sil a skoro přišel o hlas. Mezitím se mu před očima všechno rozmazalo, viděl tak nejasně, že by si klidně spletl velrybu s člověkem.

Nyní se mu nad hlavou objevila i druhá žena. Opírala se o hůl a přivřenýma očima si Rogogarďana pozorně prohlížela. Potom se jí obličej poněkud vyjasnil a zadívala se na něj poněkud přátelštěji.

„Neměj strach, chlapče. Však my tě zase postavíme na nohy.“ Poklepala koncem hole na pouto, obepínající zápěstí pirátovy pravé ruky, až sebou Torben polekaně trhnul. „Ty ti taky sundáme dolů, hned jak tě doneseme k nám domů.“

Po pláži se blížily další kroky, k ženám a pirátovi dolehl zvuk tlumeného hovoru. Nějací lidé se tam dohadovali o možném původu neznámého trosečníka.

„Odkud pochází a co je vlastně zač, tím si můžete lámat hlavy později. Teď potřebuje především pořádnou péči.

Pojďte sem a odneste ho ke mně domů.“

Muž unaveně zavřel oči, konejšivé ruce ho uložily na nosítka a odnášely pryč z pobřeží.

Torben měl pocit, že se mu všechno jenom zdá. Nejasně vnímal, jak ho nesou vesnicí kolem žasnoucích dětí a dospělých, vcházejí s nim do domu ženy, která byla ochotná prokázat mu takové dobrodiní. Poslední, co si uvědomoval, bylo, že ho ukládají do měkké postele, v níž okamžitě usnul.

*

Probudila ho palčivá bolest v zádech. Dal se do křiku.

Ležel na břiše, jeho šaty zmizely a něco ho děsivě pálilo na lopatce. Když se však pokusil zvednout, něčí ruce ho jemně, ale rozhodně přitlačily zpátky na lůžko.

„Zůstaneš hezky v klidu, jinak ti ten písek z ran nikdy nevymyju,“ řekla starší žena, kterou na břehu oslovovali Laja. „Vypadá to škaredě, ale zatím ke mně nikdy nikdo nepřišel se zraněním, jaké bych nedokázala vyléčit.“ Torben ucítil další píchnutí, tentokrát však byl na bolest připraven a jen tiše zabručel. „Tak je to lepší, chlapče. Za chviličku to budeš mít za sebou, potom dostaneš výbornou horkou polévku, která ti zase vrátí síly.“

„Já se jmenuju Torben Rudgass, ne chlapec.“ Pirát se snažil otočit hlavu, ale ani tak na ženu neviděl. „Ještě jsem nestačil poděkovat za to, že jste mi sundali pouta.“

„Náš kovář je hrozně šikovný chlapík, umí výborně zacházet s kladivem. Přetnul řetězy tak obratně, že nemáš na kůži jediné škrábnutí.“ Laja pohladila Torbena po hlavě.

„Neměj strach, tady jsi v bezpečí. Později přijde soudce a bude se tě na všechno vyptávat. Samozřejmě je zvědavý a chce vědět, co to bylo za loď a co jsi tam dělal.“

Torben horečně přemýšlel. „Chtěli mě prodat do otroctví, byli to palestánští obchodníci, kteří…“

„Ne, ne. Mě to nezajímá,“ přerušila ho žena.

Pirát zaslechl, jak vstala, vzala něco ze stolu a přišla s tím k hlavě postele. Ucítil polévku dřív, než ji spatřil.

Rogogarďan si uvědomil, že má hrozný hlad.

Potom se Laja objevila přímo před ním a podala mu hlubokou misku s polévkou.

Ženě bylo kolem padesátky, měla dlouhé černé vlasy prokvetlé stříbrnými pramínky a přátelský, větrem ošlehaný obličej. Hnědé oči vyzařovaly nádech něhy a dobromyslnosti, zároveň však prozrazovaly i energii a pevnou vůli. Měla na sobě obnošené tmavohnědé šaty zdobené zelenými a tmavě žlutými výšivkami, levou rukou se opírala o rukojeť hůlky.

„Sněz to.“ Laja podala Torbenovi misku s kouřící tekutinou. „Musíš se posílit, než sem přijde ten zvědavý chlap. Kdybys mě potřeboval, budu vedle v kuchyni.“

„Děkuju. Mám u tebe velkej dluh, jak za tvoji ochotu, tak i za péči.“ Pirát se s chutí pustil do polévky, zahuštěné

nezvykle velkým množstvím masa, a poté si na chvíli znovu zdřímnul. Ale spal jen pár minut, protože do místnosti se s hlukem a rámusem nahrnul soudce a bez ohledu na Torbenův stav ho chtěl hned vyslechnout.

Pirát povyprávěl muži historku, kterou si v polospánku narychlo vymyslel. Namluvil mu, že je rybář, jehož chtěli palestánští obchodníci prodat do otroctví. Loď prý měla neobvyklou konstrukci, byla určená k lovu na otroky a obchodníci s ní zastavovali a kontrolovali jiné lodě. V bouři se mu podařilo osvobodit se a v sudu se dostal z paluby.

Soudce často souhlasně přikyvoval, napjatě poslouchal a celé to zřejmě považoval spíše za pohádku na dobrou noc, která mu do jinak jednotvárného a nudného vesnického života vnesla příjemnou změnu. Nakonec mu popřál, ať se rychle uzdraví, a přislíbil mu veškerou pomoc, kterou by mohl od tarpolské vlády potřebovat, aby se mohl co nejdříve vrátit domů do své vesnice. Poté se rozloučil a odešel.

Laja stála ve dveřích, oběma rukama se opírala o hůlku a vědoucně se usmívala.

„Torbene Rudgassi, umíš vyprávět skvělé historky. Ten starý blázen ti možná uvěřil, ale já rozhodně ne.“

Pirát se neklidně zavrtěl, měl obavy, že mu žena dokáže proniknout pohledem až do nejtajnějších koutů mysli a usvědčit ho ze všech lží, které soudci navyprávěl.

„Já jsem ale opravdu byl rybář, kterej…“

„Byl jsi s lodí na moři, to je pravda. Ale nemáš mozoly, jaké obvykle mívají rybáři. Kromě toho máš po těle jizvy, které člověku nezpůsobí sítě, ale meče nebo dýky. Já si myslím, že jsi pirát, kterého se Palestáncům podařilo chytit a zajmout.“ Laja popošla blíže k posteli, přičemž pravou nohu táhla mírně za sebou. „Torbene, já taky nemám ráda Palestánce, a proto tě tu u nás srdečně vítám.“

Rogogarďan se rozpačitě poškrábal na hlavě. „A já si myslel, že ty báchorky, co říkám, každýho přesvědčí.“

„Starého jsi určitě přesvědčil,“ mávla žena rukou a usmála se. „A protože nemá zrovna tu nejbystřejší hlavu, tak jsme ho taky zvolili za soudce. Ale každý z vesnice, kdo má aspoň kapku rozumu v hlavě, si pravdu nebo přinejmenším část z ní snadno domyslí. Neměj strach, my všichni obchodujeme raději s Rogogardem, než abychom kupovali drahé věci od Palestánců. Proto jsem říkala, že jsi tady v bezpečí.“

„Ale co když někdo řekne soudci pravdu?“ Torben protáhl obličej, když se neopatrně pohnul a rány na zádech se mu opět bolestivě ohlásily.

„Nikdo z vesničanů tě soudci neudá, za to ručím.“ Laja pohlédla pirátovi do očí. „Bude ještě dlouho trvat, než se zase pořádně postavíš na nohy.“

„Může to klidně trvat celou věčnost, protože stejně už nemám ani loď, ani posádku.“ Rogogarďan se podíval z okna a zahleděl se na obě slunce, prosvítající mezi větvemi

zasněžených stromů. „A taky si myslím, že by bylo lepší, kdybych zemřel spolu se svýma lidma.“

Laja nečekaně zatlačila koncem hůlky na obvaz. Torbena tím tak zaskočila, že jenom vyjekl bolestí.

„Ty bolesti ti dokazují, žes přežil. Bohové i moře si přáli, abys dále kráčel stezkou života, jak ti bylo určeno.

Kdyby si bohové mysleli něco jiného, ležel bys na dně moře.

Tak nekňourej a nebuď nevděčný, ale začni hezky od začátku.“

Pirát mlčky pohlédl na Laju a v očích se mu nebezpečně zablesklo.

„Jenom jsem chtěla, aby sis to pamatoval, Torbene.“

Žena vyšla z pokoje. Muž zůstal o samotě a zamyslel se nad slovy, která mu ta dobrá duše řekla.

Po chvíli se žena vrátila zpátky a přinesla mu další misku s polévkou. Ta tentokrát jak na pohled, tak i vůní připomínala rybí polévku. Když chtěla vyjít z místnosti, chytil ji Torben pevně za zápěstí.

„V tom, cos před chvílí řekla, máš naprostou pravdu.

Mrzí mě, že jsem mluvil jako malý děcko a litoval sám sebe.“

Laja se opět usmála. „Nejsi jenom tvrdý chlapík, navíc máš ještě i rozum. To se mi u mužů líbí.“

„Nikoho jinýho jste na pobřeží nenašli? Třeba i mrtvýho?“ vyptával se pirát, zatímco se ládoval polévkou.

Žena potřásla hlavou.

„Vlastně to bylo hrozně zvláštní. Moře nikoho nevyplivlo, jenom tebe, pár věcí z lodi a trosky záchranného člunu.“

Torbenovi

málem

zaskočilo.

„Říkalas

trosky

záchrannýho člunu? Neležely v něm třeba dva velký námořnický vaky? Je to pro mě moc důležitý.“

Laja si ho změřila pozorným pohledem. „To nevím.

Chlapi a ženské z vesnice pročesali pláž hned, jak bouře utichla, a všechno, co mohlo mít aspoň nějakou cenu, si odnesli domů. Já jsem taky chtěla něco najít, ale našla jsem jenom tebe.“ Zachichotala se. „Proč se ptáš?“

Torben proklel svá zranění a slabost, které mu zabránily, aby pobřeží sám prozkoumal. „Lajo, musím ti povyprávět jeden hodně zvláštní příběh.“

„Doufám, že to nebude taková snůška lží jako ta, kterou jsi věšel na nos soudci,“ prohodila žena a žertem zvedla hůl.

Rázem však zvážněla, když si všimla, jakou důležitost Torben té věci přikládá. „Zřejmě se jedná o tu loď, nemám pravdu? Sama jsem si lámala hlavu nad tím, jak je možné, že kapitán nebo kormidelník nezamířili včas do bezpečného přístavu místo toho, aby křižovali podél pobřeží posetého skalisky.“ Posadila se na nízkou stoličku.

Pirát přikývl. „Celý neštěstí začalo v Gustrovu,“

prohlásil a popsal Laje záhadného cizince, jeho podivnou výbavu a všechno, čeho byl na palubě Radostného pozdravu oné bouřlivé noci svědkem.

Když dovyprávěl, bylo vidět, že Laju podivný příběh velice zaujal. „Myslíš si, že se nějak proplížil na palubu té palestánské lodi a otrávil její posádku?“ Žena si zamyšleně pohrávala s rukojetí hole.

„To mě samotnýho taky napadlo, právě proto, že DeRagni našel v prstenu ten zvláštní prášek. Co kdyby ho cizinec měl ještě víc a potají ho nasypal v kuchyni do hrnce?“ Torben byl rozčilením celý bez sebe.

„Možné by to bylo,“ souhlasila s ním Laja. „Takové prostředky existují, ale musel by to být opravdu hodně silný jed, aby dokázal rychle zabít celou posádku. Možná zabil lidi tak krátce před bouřkou jenom proto, že se na moři pořádně nevyznal a neuměl odhadnout počasí. To také vysvětluje, proč loď narazila na útesy. A DeRagniho nejspíš zabil proto, že velitel neměl stejné jídlo jako posádka. Říkal jsi, že sis v noci všimnul u kladky záchranného člunu nějaké postavy s krátkým mečem, že?“

Pirát přikývl. „Každej, kdo se na moři jenom trochu vyzná, ví, že takový záchranný čluny, jaký stavějí Palestánci, se v moři potopí rychleji, než ke dnu klesne kus olova. Udělal by líp, kdyby si stejně jako já našel nějakej sud.“

„Což také mluví pro to, že se cizinec na moři moc nevyznal, a to ho koneckonců stálo život,“ dodala Laja se spokojeným výrazem v obličeji a udeřila koncem hůlky o

zem. „Dostalo se mu spravedlivého trestu za to, že ty lidi zavraždil, i když to byli jenom Palestánci.“

„Stejně by mě zajímalo, jak to ten vrah udělal, že se dostal na palubu Radostnýho pozdravu a že ho za celou tu dobu nikdo neobjevil,“ zabručel Torben, který cítil, že ho začíná zmáhat únava. Nedařilo se mu déle potlačit mocné zívnutí.

„Nemyslím si, že by ti to ten nájemný vrah prozradil, kdybys ho potkal.“ Laja piráta opatrně přikryla dekou.

„Bude lepší, když se teď prospíš. Můžeme si o tom promluvit i později. Dobrou noc, Torbene.“

Laja se zvedla ze židličky a vyšla ven.

Rogogarďan zanedlouho upadl do neklidného spánku plného snů. Všechny se neustále točily kolem tajuplného pasažéra, jenž připravil tolika lidem zákeřnou, mučivou smrt.

VI.

„A Sinured obětoval Tzulanovu duchu nesčetné množství lidí. Mnozí říkají, že jich bylo tolik, že by zaplnili tisíc velkých sýpek. Nečinil rozdíly, jestli se jedná o muže nebo ženu, o dítě nebo starce, na počest Spáleného boha byla tím nejodpornějším

způsobem

obětována

dokonce

i

novorozeňata.

A Tzulanův duch vyžadoval víc a víc. Sinured ho bohatě obdarovával a staral se, aby se Spálený bůh cítil stále blaženěji. Sinuredovi vojáci pořádali na lidi hony jako lovci na divokou zvěř a hnali je k oltářům a obětním místům jako dobytek na porážku. Země se potáhla rudou barvou a na leckterých místech se vytvořily bažiny, natolik byla půda prosycená krví.

Hlad Spáleného boha byl nakonec tak obrovský, že Sinured vypálil na počest Tzulana celá města. Jejich brány byly zvenčí zabarikádovány kmeny mohutných stromů a kamením, hradby byly po celé délce obstoupeny lučištníky,

kteří zastřelili a hodili zpátky do města každého, kdo se je pokusil překonat a uprchnout plamenům.“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1050

HLAVNÍ MĚSTO PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ

TARPOL,

ZIMA 441 P. S.

Po noclehu v hostinci potřebovala skupina cestovatelů, která tadce doprovázela, ještě další tři dny, než dorazila na dohled Granburgu, hlavního města stejnojmenné provincie.

Krátce předtím, než vyjeli z hostince, začalo sněžit. Ve vzduchu nejdříve vířily jen maličké, něžné vločky, později nabíraly krystalky stále větší velikost a sníh padal tak hustě, že nebylo vidět skoro ani na krok. Což byla okolnost, kterou holohlavý tělesný strážce z duše proklínal.

Bílý, ledově chladný závoj pokryl krajinu, ztlumil všechny zvuky a vyčaroval v provincii nezvyklé, poněkud děsivé ticho. Lodrik si ho zvlášť intenzivně uvědomoval pokaždé, když si výprava dopřála přestávku v cestě.

Zdálo se, že Valjakov je stejně jako během celé cesty na všech místech najednou, nedopřál svému válečnému oři ani minutku klidu. Nálada, která byla po událostech v hostinci výrazně stísněná, se postupně zase zlepšovala, pokud člověk

pominul Lodrikovo věčné hudrání nad skromným a rozhodně ne moc chutným jídlem.

Tadce neopouštěla touha zakročit proti neznámému šlechtici a jeho vražedným bojovým psům. Stojko si nechal ze zavazadel přinést všechny zákoníky, zabývající se výkonem práva a vydáváním rozsudků.

„Vlastně byste si to měl pročíst vy, pane. Soudit lidi je váš úkol jakožto budoucího guvernéra, a jestli nebudete znát zákony, bude to pro vás moc těžké.“ Sluha listoval stránkami tlustého svazku. „A podle toho, co jsem se prozatím dočetl, to s nějakým potrestáním vypadá více než špatně. Jedinou možností by bylo donutit šlechtice, aby tomu provazníkovi vyplatil odškodné, ale jen za předpokladu, že žena nebyla brojakovou nevolnicí.“

„Já znám texty zákonů našeho království, a ty platí ve všech provinciích stejně, Stojko. Ještě jednou číst všechny ty stránky, to by mě nudilo. Raději se spolehnu na intuici.

Nebo si myslíš něco jiného?“

Stojko sklapl tlustou knihu, až se z ní zaprášilo. „Pane, moc si to usnadňujete. V Granburgu nejste tadc, kterého musí všichni poslouchat, ale jen syn nějakého harace, který musí každičké ze svých rozhodnutí podložit odpovídajícími pasážemi v zákoníku.“ Sluha podal knihu Lodrikovi, jenž si ji od něho vzal s viditelnou nechutí.

„Nemám rád, když mají druzí pravdu,“ zamumlal tadc a zahloubal se do paragrafů, ale jen proto, aby zjistil, že sluha

hovořil pravdu. Ačkoliv to mladíkovi bylo nesmírně líto, nebylo v tomto případě možné šlechtice z ničeho obvinit.

Kočár zastavil, výprava se přiblížila k městské bráně, u níž čtyři strážní v hrubých kabátech kontrolovali každého, kdo do města přijížděl.

Když spatřili eskortu a spřežení, postavili se pro jistotu do pozoru a jeden z vojáků se rozběhl přivolat velitele.

Valjakov sesedl a spolu s pěti svými vojáky zmizel ve strážní věži, aby veliteli předložil královské cestovní doklady, vystavené osobně ministrem vodních a pozemních cest, jež jim umožňovaly hladký, bezproblémový vstup do města.

Po několika minutách se tělesný strážce vrátil, nasedl do kočáru a podal Stojkovi a tadcovi zprávu.

„Velitel stráží mi velice jasně naznačil, že tady nejsme nijak vítáni. Proslechlo se, že starý guvernér musí odstoupit z úřadu, a jak se zdá, alespoň u vojáků je hodně oblíbený.“

Vytáhl z kapsy kus papíru. „To je plánek, podle kterého dorazíme ke guvernérovu paláci. Nikdy by mě nenapadlo, že je to město tak velké.“

„Tak jedem. Chci velký, vyhřátý pokoj, horké mléko a teplou koupel,“ prohlásil Lodrik netrpělivě. „Byli jsme déle než měsíc na cestách a já mám chuť na nějaké koláčky.“

„Hned se rozjedeme, pane.“ Valjakov se uklonil a vysoukal se z kočáru do zasněžené krajiny, krátce poté se výprava dala opět do pohybu.

Lodrik se zvědavě rozhlížel z okna kočáru a snažil se udělat si první dojem o městě, v němž bude v následující době vládnout jako guvernér.

Těch pár lidí, které zahlédl na širokých hlavních cestách, bylo až po konečky vlasů zachumláno do teplých šatů. Za sebou táhli saně s dřívím na topení nebo vlekli pod paží otýpku chrastí. Nikomu nestál kočár za jediný pohled, a když už, tak si ho prohlédli jen zběžně a bez většího zájmu.

Velké hrázděné domy vypadaly šedě a zpustle, zdálo se, že většina obyvatel nemá dost peněz a nedokáže udržovat své příbytky v dobrém stavu. Čilý ruch vládl jen v hospodách, kolem nichž projížděli.

Za pestrobarevnými, vlhkem orosenými okny Lodrik postřehl obrysy urostlých postav, máchajících džbánky a poháry, tu a tam pronikly okenním sklem na ulici úryvky hlasitého zpěvu. Budoucímu guvernérovi připomínaly spíš spontánní hulákání než sladěné melodie.

Tadc se otřásl, když pomyslel na pach piva z kořínků, kůry a hub, který jim servírovali v hostinci. Připadalo mu zcela nepochopitelné, že je někdo ochoten něco takového dobrovolně popíjet.

Když míjeli Zlatou kouli, vyhodil právě hostinský na zasněženou ulici jednoho z opilých hostů. Tadcova tělesná stráž ho málem přejela. Jezdci se mu vyhnuli až v poslední chvíli, muž se zvedl a bezmocně se mezi statnými koňskými těly potácel zprava doleva.

Valjakov přitáhl svému oři uzdu a vytlačil opilce na kraj cesty, kde ho mohutným kopancem do zad zahnal do boční uličky.

„Jak se zdá, snaží se lidé v Granburgu utopit své starosti v alkoholu,“ prohodil Stojko, jenž se díval druhým okýnkem a pozorně sledoval, co se venku děje. „Kdybyste se mě ptal, jak se mi zde líbí, řekl bych, že ačkoliv to je hlavní město celé provincie, nepřivolává mnoho obdivných pohledů, pane.“

Lodrik objevil guvernérův palác, který se na rozdíl od jiných budov vyznačoval nabubřelou fasádou a ozdobami z lístkového zlata, čímž se vyčlenil ze záplavy ostatních, a nadšeně zatleskal.

„Podívej se, tam budeme bydlet, Stojko. Není to nádhera?“

„Zdá se, že někdo přece jenom ví, jak se dá tady v té bídě dobře žít.“ Sluha si natáhl rukavice. „Jsem moc zvědavý, jak guvernér Vasilij Jukolenko vypadá. Vládne v téhle provincii už déle než šest let, takže tu po sobě určitě zanechal nějaké stopy.“

Lodrik se poškrábal na bradě, kde ho svědilo několik chumáčků rašících vousů. „Kabcar říkal, že ho má rád jako trn v patě. Proč vlastně, Stojko?“

„Pokud vím, guvernér kritizoval panovníka před granburskými šlechtici a vytýkal mu chyby jak v zahraniční, tak i ve vnitřní politice. Guvernér je reakcionář, který by

nejraději vrátil šlechtě co největší moc a rozdělil Tarpol na samostatná

hrabství,“

vysvětloval

tadcovi

Stojko.

„Podněcuje mocné lidi v provincii proti vašemu otci, samozřejmě ale jen ve skrytu a beze svědků. Kabcar se o jeho machinacích dověděl čirou náhodou, ale neměl proti Jukolenkovi žádné důkazy.“ Sluha vytáhl koženou ruličku, v níž uchovával Lodrikovu jmenovací listinu, aby ji nemohla poškodit voda, a pohrával si s ní na dlani. „Tyto papíry představují neoficiální potrestání guvernéra za jeho řeči a nebezpečné hrátky, do nichž se pustil už před několika lety.

Šlechtici i Jukolenko si nepochybně velice dobře uvědomí, co tohle sesazení znamená.“

Kočár vjel do dvora paláce, vydlážděného žulovými kostkami, a zastavil.

Tělesný strážce otevřel dvířka a pomohl Lodrikovi vystoupit z kočáru.

Tadc v duchu potají počítal s rudým kobercem nebo aspoň s nastoupenou čestnou gardou, ale k jeho údivu se na dvoře nikdo neobjevil. Pouze u dveří do paláce postávali dva sloužící v livrejích, kteří si nově příchozí měřili značně udivenými pohledy, ale ani je nenapadlo hnout se z místa.

Do dvora se opíral ledový vítr a vířil sníh.

„Že bychom omylem zajeli na špatnou adresu, Valjakove?“ Lodrik se nejistě podíval na statného tělesného strážce. „Vidím sice palác, ale nikde žádného guvernéra,

který by mě přivítal. Přitom se už určitě rozneslo, že jsem jeho nástupce, nebo snad ne?“

Vedle Lodrika se vynořil Stojko, zakryl si obličej šálem a zvědavě si obhlížel situaci. Velká budova vypadala jako po vymření, nikde nesvítilo světlo. „Ani zchátralá ruina by nemohla vypadat pohostinněji, pane,“ podotkl sluha uštěpačně. „A jestli tu budu muset stát tady v té zimě delší dobu, mrazem mi upadne knír.“

Valjakov, jemuž nízké teploty podle všeho nijak zvlášť nevadily, energicky kývl rukou a přivolal k sobě jednoho z obou sloužících v livrejích.

„Kde je guvernér Jukolenko? Můj pán, harac a budoucí místodržící, s ním chce okamžitě mluvit.“ Valjakov si založil ruce v bok a výhružně se nad sluhou vztyčil. Bylo vidět, že sluha při pohledu na vojákův postoj značně znejistěl. „Okamžitě,“ opakoval tělesný strážce ještě jednou a přiložil mechanickou ruku k rukojeti šavle.

„Milostivý pán je v opeře, spolu se svou rodinou a celým dvorem. Po představení se koná každoroční banket velkostatkářů a guvernér je na něm čestným hostem,“ vyhrkl sloužící rychle a pokusil se vyloudit úsměv. „Kdyby však věděl, že sem dnes přijedete, pak by…“

V šedých očích holohlavého vojáka se nebezpečně zablesklo a přátelský výraz ve sluhově obličeji rázem odumřel. „Kde je ten banket?“ zeptal se Valjakov a gestem naznačil strážím, aby sesedly z koní.

„Nedaleko odsud, pane, tady tou ulicí dále a potom zabočit do čtvrté ulice po pravé straně. Banket je v Granburském nejlepším, přímo vedle opery. Panstvo už touhle dobou musí sedět u jídla. Jestli si přejete, pošlu tam za nimi poslíčka, který guvernéra…“

„Ne,“ zahlaholil nad zasněženou dlažbou Lodrikův písklavý hlas. „Půjdu se na ten banket sám podívat.“ Tadc se otočil na podpatku a nastoupil do kočáru. „Tak jedem. Na co čekáš, Stojko?“ Mladík pohlédl z okna a kývl na Valjakova.

„Doprovodíš nás a vezmeš si s sebou deset svých nejlepších mužů.“

Tělesný strážce naznačil obvyklou strohou úklonu, vybral pro jistotu hned tucet ozbrojenců a vyhoupl se do sedla. Zbylí vojáci zavedli koně do stájí.

Kočár se s rachocením dal do pohybu a kolébal se ulicí směrem k místu, kde se konal zmiňovaný banket.

„To jste měl výborný nápad, pane. Velkostatkářům budou přecházet oči, o guvernérovi ani nemluvě, když se tam ve chvíli, kdy bude zábava v nejlepším, najednou objeví jeho nástupce, oficiálně se představí a uprostřed hostiny plné nejvybranějších jídel hodí na stůl Jukolenkovo odvolání.“

Stojko si mnul ruce a tvářil se nadmíru spokojeně. „To je skutečně skvělé, pane.“

Lodrik se zarazil. „Z téhle stránky jsem se na to ještě vůbec nedíval. Chci říct, tím bych toho muže asi pořádně

urazil. Kdybych ho takhle přede všemi znemožnil, bylo by to vlastně vyhlášení války, nebo ne?“

„Vy jste to neměl v plánu?“ Teď bylo na důvěrném rádci, aby se zatvářil zaraženě.

„Ne. Mám hlad, nebo jsi už na to zapomněl? A než abych v tom opuštěném paláci umřel hlady, půjdu raději tam, kde je něco k jídlu.“ Lodrik se ušklíbl. „Ale ten tvůj nápad taky uskutečníme, neměj strach. Jenom se předtím pořádně najíme.“

„Zajisté, pane.“ Sluha obrátil oči ke stropu a povzdechl si. „Nejdříve se pořádně najíme. Dovolte, abych vám ještě rychle dal několik rad předtím, než vejdeme do jámy lvové.“

*

Vasilij Jukolenko odložil stříbrný pohár, otřel si úzký knírek a rozhlédl se po rozjařené společnosti, která se na jeho náklady sešla v Granburském nejlepším.

Osmnáct velkostatkářů ho poctilo návštěvou a přijalo dnes večer jeho pozvání, sedm šlechticů si nacpávalo ústa kulinárními skvosty a delikatesami, jako by hodovali na poslední večeři před popravou.

Čím víc peněz tihle lidé mají, tím jsou chamtivější, pomyslel si guvernér a mírně se protáhl. Šedá uniforma se stříbrnými řetízky a zelenými výšivkami dokonale seděla na

těle, které během let strávených v Granburgu do jisté míry ztratilo původní tvar. Prořídlé vlasy zakrývala obvyklá, vysoce načesaná stříbrná paruka.

Zamyšleně se popotahoval za řídký knírek, zatímco druhou rukou uchopil svou manželku Kaju za předloktí a mírně se jí uklonil.

„Připomeň mi, že později ještě musím prohodit pár slov s Ormovem. Ten bude určitě vědět, proč Ijuša odmítl moje pozvání. Je na čase, abych tomu chlapíkovi udělil pořádnou lekci. To je už potřetí, kdy na sebe upozorňuje svou nepřítomností.“

Žena se znamínkem krásy na pravé tváři se usmála na hosty a nenápadně přikývla.

„Jak chceš. Ale nepodceňuj ho. Možná tu svoji nechápavost jenom předstírá, ale nedotáhl to na velkostatkáře jen tak pro nic za nic.“

Guvernér opět vypnul hruď, pohled bez ustání upíral na tabuli před sebou.

„Pro mě za mě. Ale je jediný ze všech brojaků, kdo se odváží odvádět mi menší dávky, než jaké po něm vyžaduji.

A ohání se přitom nesmyslným zdůvodněním, že by jeho pachtýřům jinak nezbylo dost na živobytí.“ Jukolenko usrkl vína. „Budu tam muset poslat pár chlapů, aby na ty jeho sedláky přitlačili. Musí pocítit pevnou ruku. Nenechám se od něho věčně vodit za nos.“ Ztlumil hlas. „Jenom se podívej na tady ty ocásky, takový by měl být i Ijuša.

Všechny je ovládám. Když písknu, přilezou jako psi, jenom aby se mi zalíbili.“

Jeden z velkostatkářů se podíval na guvernéra, zamával mu srnčí kýtou a rozesmál se, až mu z nacpaných úst vypadlo několik drobků.

Guvernér opětoval mužův úsměv a pozvedl sklenici k přípitku. „Jsou mi hrozně vděční,“ zašeptal Kaje a stiskl jí ruku. Potom se zvedl a hlasitě si odkašlal, aby k sobě obrátil pozornost přítomných hostů.

„Urození, chviličku mě poslouchejte, než budete mít uši ucpané zákusky.“ Muži u dlouhé tabule se dali do smíchu.

„Stejně jako každým rokem jsem vás, své přátele, pozval na večeři, abychom si společně a nenuceně popovídali o uplynulém roce a řekli si, jaké plány máme do budoucna.“

„Však si toho také nesmírně vážíme, guvernére,“ přerušil ho brojak Kašenko a ukázal na prohýbající se stůl. Ostatní se opět rozesmáli a s rozmachem pozvedli džbánky.

Jukolenko se rovněž přinutil k úsměvu, ačkoliv z duše nenáviděl, když mu někdo skočil do řeči.

„Mockrát děkuju, Kašenko. Všichni jsme toho spolu hodně zažili, mnohého jsme dosáhli, zvýšil se blahobyt, naši občané jsou pokojní a mírumilovní jako málokdy dřív. To všechno dokazuje, že tvrdá ruka vládne lépe, než by to dokázaly nějaké ukvapené sliby reforem a nejrůznějších změn.“ Šlechtici a velkostatkáři jednohlasně projevili souhlas s guvernérovými slovy tím, že udeřili poháry o stůl.

„Jak jste se pravděpodobně všichni doslechli, je již můj nástupce na cestě sem, alespoň se o tom všude vypráví.

Rovněž se říká, že by chtěl zavádět novoty a slibuje lidem zlepšení. Jestli bude ten úřad zastávat delší dobu, mohl by zničit všechno, co jsme zde v posledních letech vybudovali.

Jestli prostí lidé na polích a na ulicích přijdou novému vedení na chuť, mohlo by být obtížné znovu zavádět staré pořádky.“ Jukolenko schválně vytahoval na světlo nejčernější obavy svých hostů. Potřeboval jejich podporu a strach, díky němuž by mohli být schopní udělat cokoliv, co po nich bude vyžadovat. „Myslím, že hovořím v zájmu nás všech, když říkám, že ten nový muž nesmí zůstat v Granburgu moc dlouho.“

Brojaci a šlechtici rozpoutali svými poháry hotové dunění, jež se neblaze rozléhalo ulicemi a uličkami hlavního města provincie.

„Jestli potřebujete naši pomoc, tak řekněte, kdy a kde máme být, guvernére,“ zahulákal Kašenko a hlučně dával najevo odvahu, obličej mu zrudl alkoholem. „My tu toho novýho taky nechceme!“

Teď začali hosté halasit jeden přes druhého, každý z nich nabízel pomoc a chtěl svou troufalostí trumfnout druhého.

Jukolenko dokázal jen stěží potlačit široký, spokojený úsměv. Jeho plán začínal dokonale vycházet, přesně tak, jak si představoval.

„Promiňte, guvernére.“ Asi čtyřicetiletý muž s přátelskými rysy ve tváři a širokým knírem pod nosem se objevil téměř nehlučně přímo vedle něho. Cizincovo tělo obepínaly těžké, drahé kožešiny, v nichž několik tvrdošíjných vloček sněhu nadále úporně bojovalo s teplem v místnosti. V mužových očích se zračila vychytralost.

„Jmenuji se Stojko Gijuška, jsem sluhou a důvěrným rádcem harace Vasji. Můj pán se ptá, jestli by bylo u této bohatě prostřené tabule ještě nějaké volné místo.“ Cizinec kývl k masivním dřevěným dveřím, v nichž stál jakýsi tlustý chlapec spolu s obrovitým mužem. „Přicestoval zdaleka a cestou dostal pořádný hlad.“

Hluk v místnosti zvolna odumřel, všichni se zadívali na nově příchozí.

Guvernér se odtrhl od pohledu na respekt budící horu svalů na dvou nohou, zvedl se a pospíchal ke dveřím.

„Ale samozřejmě, můj milý haraci Vasjo. Nabídnu vám svou židli, protože zde stejně budete brzy vládnout místo mě. Můžete samozřejmě počítat s mou spoluprací, než se stačíte zasvětit do všech zdejších záležitostí.“

Jukolenko se zastavil a hluboce se obrovitému muži uklonil. Zdálo se, že toho to z nějakého důvodu náramně pobavilo, což guvernéra značně znejistilo.

„Děkuji vám za vaši přátelskou nabídku,“ pronesl chlapec vznešeně vysokým sopránovým hlasem a nachýlil hlavu. „Mimochodem, hovoříte s nesprávným člověkem.“

Jukolenko sebou trhnul, zrudl a uklonil se ještě hlouběji.

„Odpusťte mi, ale nepočítal jsem s tím, že by byl můj nástupce tak mladý.“ Guvernér přímo cítil napjaté ticho, které v místnosti zavládlo po jeho hrubé protokolární chybě.

Zdálo se však, že se chlapec nehodlá trapným nedopatřením dále zabývat, místo toho zamířil nejkratší cestou k volnému místu v čele tabule. Hrůzostrašně vypadající obr se zabijáckou šavlí u pasu kráčel těsně za ním, zatímco sluha si již stoupl vedle prázdné židle. „Pojďte sem. Můžete mi dělat společnost.“

Harac sebou žuchnul na židli, na široké tváři připomínající čerstvě usmažený lívanec se mu rozlil blažený výraz. Mladík s naprostou samozřejmostí smetl zbytky z Jukolenkova talíře na zem a naložil si na něj maso, zeleninu a chléb, dokud nebyl talíř až po samotný okraj přecpaný jídlem.

„Co vlastně slavíte? Má někdo narozeniny, nebo je snad dnes nějaký granburský svátek?“

Guvernér s mírně vytřeštěnýma očima sledoval, jak hora jídla mizí mladíkovi v ústech. „Ne, pane. Jenom se tu vžilo, že jednou za rok pozvu všechny své přátele na banket. Je to takový milý zvyk, který se časem stal tradicí.“

„Dobrá. Já ten zvyk zachovám, přestože nevím, kdo z přítomných je mým přítelem.“ Dobře naladěný Lodrik zamrkal na mlčící muže, sedící kolem stolu, a zalovil rukou na talíři. „Předtím jste se tu všichni veselili. Zdá se, že od

chvíle, kdy jsem vešel do místnosti, se vaše dobrá nálada úplně vypařila. Proč?“ Mladík ohryzoval kus kosti a olízl si prsty.

„Brojak Kašenko nám zrovna vyprávěl jeden vtip,“

snažil se Jukolenko přijít s přijatelným vysvětlením.

Nevěděl, co si má o tom tlustém chlapci myslet. Na první pohled nevypadal příliš inteligentně, na druhé straně mohl své chování pouze předstírat, aby si guvernéra vyzkoušel.

Otázky, které mu harac kladl, plynuly buď z nebetyčné nezkušenosti a naivity, nebo z vypočítavosti. Dokud si guvernér nemohl být jistý, z čeho pramenily, chtěl si raději dávat dobrý pozor.

„Já mám vtipy rád. Brojaku Kašenko, mohl byste ten vtip dát ještě jednou k lepšímu?“ Lodrik zamával kostí sem a tam a nedočkavě se rozhlížel po kruhu sedících mužů.

Kašenko seděl s otevřenými ústy a skelným pohledem v očích, dokud ho soused nerýpl do žeber.

„Ach tak, ten vtip. Okamžik, pane, hned si ho znovu vybavím.“ Na čele mu naskočily vrásky, potom se muž udeřil dlaní do hlavy. „Myslím, že jsem ho mezitím zapomněl. Nejspíš za to může alkohol, haraci.“

„To nevadí, však si na něho zanedlouho určitě zase vzpomenete, brojaku Kašenko.“ Tadc se zarazil, přestal žvýkat a obrátil se ke guvernérově manželce. „A kdo jste vy, smím-li se zeptat? Pravděpodobně manželka guvernéra Jukolenka, že?“ Uchopil její ruku a umaštěnými rty na ni

vtiskl mlaskavý polibek. „Těší mě, že jsem se s vámi seznámil.“

Kaja nechala ruku ležet na stole, jako by se jí dotkl mor.

Koutky úst krásné ženy sebou zrádně zaškubaly, ve tváři se jí zřetelně zračil odpor.

Stojko se královsky bavil. Nejenže se Jukolenko úplně fantasticky blamoval, ale jeho chráněnec svým chováním, z něhož míval kabcar na plesech takové obavy, vystavoval nervy všech přítomných nesmírně tvrdé zkoušce. Sluha vyčetl stávajícímu místodržícímu z tváře, že muž neví, co si má o Lodrikovi myslet, což bylo jen dobře.

Stojko dospěl k rozhodnutí, že se tadcův pobyt v Granburském nejlepším nesmí příliš protahovat, jinak by Jukolenko ještě mohl mladíkovu naivitu zavčas prohlédnout.

Přivřel oko. To bylo znamení aby Lodrik začal s divadýlkem, které si v kočáru narychlo nacvičili.

„Brojaku Kašenko, mohl byste mi prosím chviličku naslouchat?“ Lodrik upustil kost na talíř a otřel si ruce.

„Jsem vám zcela k dispozici, haraci.“ Podnapilý, až příliš sebevědomý velkostatkář se potácivě zvedl a nejistě se uklonil.

„Jsem tady v Granburgu nový, a to je samozřejmě důvod, že se v místních zvláštnostech zatím ještě pořádně nevyznám. Nedaleko odsud jsme projížděli jednou vesnicí, jmenovala se Olnjak. Komu patří?“

„Na tuto otázku možná dokážu lépe odpovědět já,“

nadhodil Jukolenko, který se neustále popotahoval za knír.

„Vesnice a její obyvatelé patří brojakovi Vankovi, ten sedí nedaleko od vás.“ Kašenko se posadil, místo něho se zvedl nafoukaně se tvářící, asi padesátiletý muž s tváří zakrytou mohutným plnovousem.

„Jestli vás někdo z vesničanů obtěžoval nebo vám něco odepřel, tak mi to hned řekněte. Zařídím, aby byl dotyčný okamžitě potrestán.“ Velkostatkářův obličej byl plný chmur.

Stojko se ušklíbl a i Valjakovovi se mihl ve tváři spokojený výraz. Bojoví psi tedy neměli v blízkosti Olnjaku co dělat, to byla první věc, kterou si chtěli od místních šlechticů nechat potvrdit. Jestli si teď Lodrik vybaví i další věci, které mu Stojko v kočáře cestou do hostince vtloukal do hlavy, mohli by majitele těch zvířat, který rovněž s určitostí seděl s nimi u stolu, vmanévrovat do pasti.

„Ne, ne, ti lidé byli velice milí. Ale kdybych, dejme tomu, jednoho z vašich vesničanů zranil nebo zabil, co by se pak stalo?“

„Předpokládal bych, že jste k tomu měl patřičné důvody,“ odpověděl Vanko.

„A kdyby k tomu došlo mou nepozorností?“ Lodrik se držel Stojkových pokynů a chrlil ze sebe otázky přesně tak, jak se dohodli.

Brojakovi se mimoděk zalesklo v očích, vycítil příležitost, jak snadno a rychle přijít k penězům. „Řekl bych

si, že projevíte laskavost a vyplatíte mi odškodné, jak je tomu zde zvykem. A samozřejmě i rodině dotyčného, pokud nějakou má. Vždyť se musí vyrovnat s velkou, bolestnou ztrátou.“

„Kolik by to asi tak činilo? Dejme tomu, že by se jednalo o těhotnou ženu, kterou jsme přejeli kočárem?“ Mladík vyloudil na tváři velice nešťastný výraz.

Vanko si s guvernérem rychle vyměnil pohled.

„Samozřejmě, to by bylo opravdu zlé, haraci. Neštěstí, které by postihlo muže té ženy, by se dalo jen stěží vyčíslit v penězích.“ Šlechtic krátce zapřemýšlel. „Dvě stě vasleců pro mě, protože jsem tím přišel o dvě pracovní síly a desátky, a padesát vasleců pro muže té ženy, samozřejmě myšleno obrazně.“

„Tak to mám opravdu velké štěstí, že se mi nic takového nestalo,“ prohodil Lodrik. Vanko se na něho zklamaně podíval. „Ale někdo jiný nedával na svůj majetek dost dobrý pozor. Je zde harac Kolskoj? A vy, brojaku Vanko, zůstaňte prosím stát.“

Když se vyvolaný šlechtic zvedl, přelétl po tváři budoucího guvernéra zmatený výraz, potom se Lodrik zaklonil ke Stojkovi.

„Zapomněl jsem, jak máme dál pokračovat,“ zašeptal.

„S tím jsem ve skutečnosti počítal už mnohem dřív,“

zamumlal sluha a narychlo osvěžil mladíkovu paměť. Ten se poté obrátil na Kolského.

Muž se díval na Lodrika pichlavýma, zelenýma očima.

Na rozdíl od ostatních, dobře živených velkostatkářů vypadal velice štíhle, měl šlachovité ruce, pod kůží se jasně rýsovala každičká kost. Úzký skobovitý nos s malým knírkem připomínal orlí zobák, po pravé tváři se mu až k ústům táhla uzoučká jizva. Podél krku mu volně splývaly černé vlasy.

Lodrik si odkašlal. „Vy jste majitelem borasgotanských bojových psů, nemám pravdu?“

„Je to tak. Beru je s sebou na lov, aby vypátrali divokou.“

„Tentokrát se však vrhli na mladou těhotnou ženu z Olnjaku a roztrhali nám ji přímo před očima.“ Mladík se snažil opětovat haracův pohled, to se mu však podařilo jenom na chvíli, a tak se raději zadíval na zřetelně nervózního Vanka. „Dostanete od harace Kolského dvě stě vasleců jako odškodné, zbylých padesát vasleců připadne provazníkovi Nurjefovi, který byl manželem té ženy.“

„Ale Kolskoj je můj přítel. Nemůžu po něm požadovat, aby mi ty peníze vyplatil,“ protestoval Vanko, přestože na něho Jukolenko za mladíkovými zády mával rukama, aby se uklidnil.

Stojko se opět předklonil a přispěchal s další nápovědou.

Teď záleželo na každém slově.

„Vy jste tedy chtěl požadovat peníze po svém budoucím guvernérovi, ale po haraci Kolském ne, a to jenom proto, že

je vaším přítelem? Máte tady v Granburgu opravdu zvláštní zákony.“ Lodrik pozvedl hlas. „Ale ta žena je i se svým nenarozeným dítětem mrtvá, a to, jestli je harac Kolskoj váš přítel, nebo ne, na věci nic nemění, brojaku Vanko. Co na to říkáte vy, guvernére?“

„Myslím si, že to je věc, kterou si musí oba šlechtici vyřídit mezi sebou, haraci,“ prohlásil Jukolenko, jenž v duchu proklínal Vankovu nenasytnou touhu po penězích. „Já se jim do toho nebudu míchat.“

Stojko opět Lodrikovi něco zašeptal, sluha pak vytáhl kožené pouzdro s dokumenty a podal je mladíkovi. „Pokud je tomu tak, přebírám s okamžitou platností úřad guvernéra.“

Lodrik zlomil pečeť, vytáhl z pouzdra pergamen a přečetl dekret, jímž ho kabcar dosadil do nové funkce. „Z moci úřadu, který mi byl propůjčen, trvám na nárocích na odškodné, které brojak Vanko před chvílí přednesl. Harac

Kolskoj zaplatí dvě stě vasleců brojakovi Vankovi a provazníkovi Nurjefovi z Olnjaku zaplatí místo padesáti raději rovnou sto vasleců. Vždyť jak jste sám zdůraznil, nezemřel jeden člověk, ale hned dva, což výši odškodného samozřejmě zdvojnásobuje.“

Mladík se rozhlédl po místnosti a čekal na reakci, ale ráznému rozhodnutí nového guvernéra se nikdo nepostavil na odpor.

„Je skvělé, že jsme se tak shodli, vzácní pánové.“ Lodrik pozvedl pohár. „Na Granburg a na nového místodržícího.“

Jukolenko byl první, kdo pozvedl pohár, ostatní šlechtici a velkostatkáři následovali jeho příkladu. „Na Granburg a na nového, moudrého místodržícího,“ prohlásil Jukolenko a nenápadně si vyměnil pohledy s Vankem a Kolským.

„Nechť setrvá v úřadu co nejdéle.“ Přípitky ostatních přítomných vyznívaly nanejvýš zdráhavě a zdrženlivě.

„Tak, teď jsem se nasytil,“ zazíval Lodrik a poněkud neohrabaně se zvedl ze židle. „Pojedu do svého paláce a najdu si tam nějaký pokoj.“

„Dokud pro vás nebude všechno připraveno, ubytujte se v křídle pro hosty, Excelence,“ doporučoval Jukolenko a otevřel mladíkovi dveře.

„Mnohokrát děkuji. Až se přestěhuju, budete moci přebývat v křídle pro hosty, dokud se dostatečně nesžiju s každodenními povinnostmi, haraci Jukolenko. Přeji vám příjemný večer, pánové.“ Lodrik se rozloučil s přítomnými kývnutím hlavy a zmizel za dveřmi, hned za ním vyšli z místnosti i Valjakov a Stojko.

Sesazený guvernér vztekle zabouchl dveře. Práskl jimi tak hlasitě, až se skleničky na stole rozcinkaly.

Vanko se zaraženě díval do země, Kolskoj zuřivě zabodával nůž do dřeva, ostatní hosté zůstali sedět v naprostém tichu.

„Musíme se ho zbavit,“ usoudil Kolskoj po chvíli a mocným úderem zarazil čepel nože do stolu. „Dělá si z nás blázny a to ještě můžeme být rádi, že se tohle divadlo

neodehrálo kdekomu na očích. Už tady to bylo samo o sobě dost zlé.“ Blýskl pohledem po Vankovi. „A vy jste naprostý idiot!“

„V tom se s vámi plně shoduji, haraci. V obou ohledech,“ souhlasil s ním Jukolenko, jenž se opět posadil na své bývalé místo vedle manželky a sevřel ruce v pěst.

„Ale myslím si, že hlavním problémem bude guvernérův důvěrný rádce a ne ten tlustý nafoukanec, co si chce hrát na pána. Jeho sluha mu předem všechno natloukl do hlavy.“

„Pak bychom se měli postarat o to, aby se mu něco stalo,“ navrhnul Kolskoj. „Co byste říkali na nějaký hon?

Nebo na výlet do hor?“ Ostatní se tiše zasmáli.

Jukolenko se zaklonil a přiložil si špičky prstů pravé ruky k čelu. „Zatím ještě ne. Měli bychom vyčkat a o tom tlusťochovi a jeho prapodivném doprovodu toho co nejvíce zjistit. Jestli to je oblíbenec nějakého kabcarova rádce nebo jiné osobnosti ode dvora, mohla by taková nehoda mít mnohem nepříjemnější následky, než by nám všem bylo milé. To, že sem dosadili takového nezkušeného kluka jako guvernéra, rozhodně nepřišlo samo od sebe, na tom něco smrdí.“ Nakroutil si knírek. „Tak či tak, z doby, kterou u nás prožije, mu uděláme hotové peklo, přátelé.“ Šlechtici a velkostatkáři zabručeli na souhlas, vrátila se jim dřívější víra, že všechno bude nadále probíhat tak, jak si přejí.

„Bez svého rádce dlouho nevydrží. A uvidíme, možná ten jeho sluha najednou onemocní. To by bylo mnohem

lepší než nějaký nevysvětlitelný pád ze skály. Holt, ne všichni dokáží snést zdejší chladný vzduch a ledové zimy.“

Jukolenko se zasmál, manželka a přítomní muži se k němu ihned přidali.

*

„Ta scéna, kterou jste jim tam sehrál, byla opravdu výborná.“ Valjakov, který podruhé od odjezdu z Ulsaru usedl do kočáru, nešetřil při návratu do paláce chválou.

„Jednu chvíli jsem si myslel, že se Kolskoj na někoho vrhne, buď na vás, nebo na Vanka.“

Lodrik odmítavě mávnul rukou. „Všechno to byly nápady mého geniálního sluhy. Mě by nikdy nenapadlo, abych toho šlechtice takhle vylákal na tenký led, ale zároveň jsem se tím skvěle bavil.“

„To nesmíte říkat, pane,“ tlumil Stojko tadcova slova.

„Byl jste opravdu velice přesvědčivý. Vanko samozřejmě Kolskému těch dvě stě vasleců později vrátí nebo mu je možná Kolskoj vůbec nepošle, ale přinejmenším provazník takto dostane peníze, s nimiž bude moci něco podniknout, ačkoliv odškodné mu určitě nenahradí ztrátu manželky.

Navíc jsme si udělali dokonalou představu o tom, jací pánové v téhle provincii udávají tón. A musím říct, že první dojem nebyl zrovna nejlepší.“

„Mám skoro strach, že jsme se do nich pustili, jak se říká, až příliš s bandurskou,“ dal Lodrik na uváženou. „Tím svým výstupem jsem si určitě nadělal samé nepřátele, a to právě teď, kdy jsem chtěl mít nějakou dobu klid.“

„V každém případě bude lepší, když vás Valjakov zítra zase začne učit šermovat, pane.“ Stojko si zamyšleně promnul bradu. „A já bych měl rovněž oprášit svoje staré znalosti. Nemůžu se zbavit pocitu, že by se mi to mohlo jednou hodit. Guvernér drží šlechtice a velkostatkáře víceméně jako loutky na provázku, a když je potřebuje, stačí mu jenom zatáhnout. Aspoň tak to dnes vidím. A Kolskoj mezi nimi patří k těm nebezpečnějším.“

„Rozešlu lidi, aby po hospodách vyzvídali, jak to ve městě i v celé provincii vypadá s jejich oblibou, myslím Jukolenka, šlechticů i velkostatkářů,“ navrhl Valjakov. „A co se týká výuky, naplánuji něco, abyste se rychle dostal do formy, pane, a zbavil se několika liber.“

Lodrik zamrkal. „Já mám zhubnout? Uprostřed zimy?“

„Valjakov má pravdu,“ podpořil Stojko návrh tělesného strážce. „Měl byste ubrat na váze, pak budete při šermu mnohem rychlejší.“

„Pro mě za mě,“ zabručel tadc a zkřížil ruce na vystouplém břiše. „Já věděl, že z toho nápadu mého otce nemůže vzejít nic dobrého. Vždyť to ze mě udělá úplně nového člověka.“

„A to vám bude, s prominutím, jenom k dobru,“ podotkl sluha. „Pane, až projdete školou, kterou vám s Valjakovem připravíme, budete si to jako panovník moci rozdat se všemi králi Ulldartu.“

„Ale já si to nechci rozdávat se všemi králi kontinentu, Stojko, to přináší jenom zbytečné problémy,“ odporoval Lodrik. „Teď bych si rád dal jeden koláček, jako odměnu za svůj výstup v tom hostinci.“

„Vytlučte si ty koláčky z hlavy,“ zabručel tělesný strážce polohlasně, a když postřehl Stojkův a Lodrikův udivený pohled, rychle dodal „pane“. Kočár naštěstí právě v tom okamžiku zastavil. Valjakov toho hbitě využil a spíše z něho prchnul, než vystoupil.

„Je to opravdu dost zvláštní člověk,“ pronesl tadc po chvíli mlčení. „Ale připadá mi naprosto spolehlivý.“

Stojko svraštil obočí. „Myslím si, že v tom muži vězí víc, než všichni tušíme.“ Následoval svého chráněnce, jenž se mezitím vykolébal z kočáru a mířil k paláci. „Uvidíme.“

VII.

„A Sinured se změnil. Kdysi to býval pohledný, statný muž s dlouhými černými vlasy.

Nyní však na něm zanechal Tzulanův duch výrazné stopy: Sinuredova kůže se zbarvila do černa a podobala se kůži Spáleného boha. Vlasy mu naproti tomu zbělaly jako sníh, zuby se mu prodloužily a nabraly podobu děsivých tesáků, jimiž dokázal protivníkům přetrhat tepny. Tělo, které měl už tak značně obrovité a svalnaté, ještě více povyrostlo, takže zanedlouho potřeboval nové brnění. Sinuredovy síly rostly den ode dne, až se sám vyrovnal deseti urostlým mužům.

Jeho chování postupem času stále víc a víc připomínalo nezkrotnou bestii, maso už jedl jenom syrové. Někteří lidé dokonce občas tvrdili, že pije teplou krev svých protivníků.

Čas pro něho už dlouho nehrál žádnou roli, protože přestal stárnout.

Na bojišti se oháněl místo kovové koule železem pobitou ojí z koňského potahu, meč byl stejně dlouhý jako dva urostlí

muži a těžký jako sud vína. Štít svými rozměry připomínal mlýnské kolo a také tolik asi vážil.

Ke jménu, jakým ho lidé překřtili, se dopracoval ze dvou důvodů, neboť za prvé se dopouštěl neslýchaných krutostí, za druhé vypadal jako divoká bestie. Prostý lid mu dal přízvisko ‚Zvíře‘ a o Sinuredových skutcích bylo možné napsat celé knihy.

Vojáci ho v posledních letech poslouchali jenom proto, že z onoho tvora, jenž kdysi býval Sinuredem, měli panickou hrůzu. Přesto dál útočili a pustošili okolní země, neboť již dávno našli ve vraždění a plenění nesmírně zalíbení. Z bažin se nořily bestie a jiné nepopsatelné stvůry, přilákané pachem krve nesčetných obětí, a připojovaly se k Sinuredově armádě.“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1051

SATUCJE, MÍSTO NA ZÁPADOTARPOLSKÉM POBŘEŽÍ,

ZIMA 441 P. S.

Torben seděl u stolu, lžičkou si míchal silný čaj v dřevěné misce a přemáhal se, aby si ustavičně neškrábal svědící rány na zádech. Svědění považoval za důkaz, že se mu zranění rychle hojí, což by bylo bez Lajiny pomoci zcela nemyslitelné.

Dny, které trávil v malé vesničce, se sobě podobaly jako vejce vejci. Zatímco netrpělivě čekal na lůžku, až se uzdraví, vyprávěla stará žena nedočkavému nemocnému různé historky ze svého života, z dění ve vesnici i z celého Tarpolu.

Pirát se tímto způsobem dověděl, že její muž vyplouval před lety na moře jako rybář. Palestánci ho neprávem obvinili ze spolupráce s piráty a z pašeráctví, zmlátili ho a potopili mu loď. Prostě jen tak, zcela bezdůvodně. Rybář sice doplaval až domů, jenže následkem vysílení a podchlazení zemřel. To celé se přihodilo před více než třiceti lety, ale Lajina nenávist k palestánským obchodníkům a jejich lodím nepominula a nikdy nepomine.

Torbenovi stačil jediný pohled z okna, aby si představil třeskutou zimu, která tam nade vší pochyby vládne. Zimní období drželo pobřeží v pevném sevření, ledové větry bičovaly vlnami do provizorních přístavních hrází. Vesnice však měla štěstí, hráze se ani pod nejprudšími nárazy neprolomily.

Místní rybáře ani nenapadlo vyplouvat na moře.

Rozbouřená voda by z člunů nadělala během několika málo okamžiků hromadu třísek.

Torben se dnes poprvé cítil při silách a zvažoval, že vyrazí domů do Rogogardu, aby krajanům povyprávěl o svých zážitcích a varoval je, aby je nepostihl stejný osud jako jeho. Dospěl totiž k názoru, že Palestánci mají podél západotarpolského

pobřeží

více

takových

lodí,

přebudovaných na lov na piráty. Z kaperství se tak mohla stát mnohem nebezpečnější záležitostí, než jakou už tak dosud byla.

Jenže odsud z vesnice ho až do Rogogardu nedopraví žádná ze zdejších skořápek, musí se tedy vydat do nejbližšího většího města. Pirát již požádal soudce o pomoc, ale nabídka, kterou mu soudce učinil, když se poprvé setkali, se ukázala jako planý slib. Torben se sám musel poohlédnout po nějakém způsobu, jak se dostane do Ludvosniku.

Pár Lajiných přátel mu věnovalo několik kousků hrubého zimního šatstva a podšité boty, aby Rogogarďan

neumrzl, až se vydá na cestu. Některým vesničanům pomohl zánik Radostného pozdravu ke trošce blahobytu a jakýmsi způsobem dospěli k přesvědčení, že za tu kapku štěstí vděčí právě Torbenovi. Tím se z něho stal vítaný a milý host.

Všichni však popřeli, že by se někdo z nich stal majitelem oněch dvou námořnických vaků. Našlo se prý všechno možné, s výjimkou kožených vaků, na něž by se hodil pirátův popis.

Rogogarďan si řekl, že pro všechny bude nejlepší, když jeho vyptávání skončí u domněnky, že vrah lodní posádky skončil i se svou záhadnou výbavou na dně moře.

„Doufám, že tě jednoho dne zase uvidím, Torbene.“ Laja vešla dovnitř s plnou náručí dříví a nastrkala polínka do širokých nízkých kamínek, stojících uprostřed místnosti.

„Celej náklad první palestánský lodi, kterou dobudu, věnuju vaší vesnici,“ sliboval pirát. „To je to nejmenší, čím se vám můžu odvděčit za to, jak jste mi pomohli.“

„No, já bych měla lepší nápad,“ prohodila žena a nahřívala si ruce nad ohněm. „Mohl bys zase zahnat nějakou palestánskou loď sem k nám na útesy, z toho by měli naši lidé ještě větší radost.“ Podala mu nacpaný ranec. „Nějaké zásoby budeš cestou určitě potřebovat. Do Ludvosniku sice není daleko, ale v téhle roční době se cesta může pořádně protáhnout.“

Torben si přehodil přes sebe kabát a nasadil kožešinovou čapku. „Děkuju ti. Vrátím se, na to se můžeš spolehnout.“

Přehodil si ranec přes rameno a uchopil Laju do náruče.

Stařičká žena si setřela z koutku oka slzu.

„Budeš mi chybět, ty jeden piráte,“ řekla a dlouze se na něho zadívala. „Dávej na sebe pozor, nevím totiž, jestli budeš mít pokaždé tolik štěstí jako tehdy, když tě vlny vyplavily na pobřeží u naší vesnice.“

„Však já na sebe dám pozor, slibuju.“ Torben ztěžka polkl, pustil ženu, která mu zachránila život, a zamířil ke dveřím.

Když je rozevřel, spatřil, že všichni vesničané vytvořili před Lajiným domem dlouhý špalír, a zatímco se mezi nimi prodíral, poklepávali mu na rameno a přáli všechno nejlepší.

Rogogarďana se zmocnilo dojetí. Vesničané se k němu zachovali s takovou vřelostí a srdečností, s jakou se ve svém životě setkal jen velice zřídka. Velice si jich za to vážil.

Na konci vesnice se ještě jednou otočil a mával, dokud ho nezačala bolet ruka. Lidé mu dlouho kynuli šátky a čepicemi na rozloučenou. Když je pirát ztratil z dohledu, pustil se zasněženou cestou v naději, že snad někde narazí na někoho se saněmi, kdo ho vezme kousek s sebou.

Jak se však zdálo, neměl touto dobou skoro nikdo z Tarpolanů chuť vystavit své tělo chladu, a Torbenovi nezbývalo než kráčet dál a dál.

Propočítal si, že mu cesta podél pobřeží zabere asi tři dny, teprve pak by mohl dojít do cíle. Noci chtěl trávit pod

střechou, kdyby cestou nikde nenarazil na hostinec, přespí buď u nějakého rybáře, nebo v ontariánské obchodní stanici.

Rogogarďan nenáviděl chůzi, zejména když musel kráčet po nehybné, pevné zemi. Mnohem raději by pod nohama cítil kymácející se lodní palubu, než aby se namáhavě prodíral navátým sněhem. Tady nebyl ve svém živlu.

Po šesti hodinách chůze musel konstatovat, že přecenil své síly. Slunce pozvolna zapadala za mořem, široko daleko nebylo vidět žádné stavení nebo nějaké jiné stopy po lidech.

Jestli do večera nenajde někde příbytek, mohla by se z toho stát poslední noc, kterou v Ulldartu stráví živý.

Nohy měl těžší a těžší, zdálo se mu, že s vytrvalostí na tom není zrovna nejlépe, pod šaty se mu po těle řinuly potoky potu.

Torben stiskl zuby a kladl nohu před nohu, přičemž si stále namlouval, že za nejbližším ohybem úzké cesty na něho čeká vesnice.

Po další hodině chůze, když už začínal ztrácet naději, narazil na zvětralý rozcestník. Nápis na něm sliboval, že když ujde ještě dvě versty, dorazí ke stanici na přepřahání koní.

Rogogarďan s největším úsilím zvládl i poslední kroky.

Objevil polorozpadlé stavení, ale ani tam nenarazil na nejmenší známku života.

„Lepší než nic,“ zahučel pirát a vešel dovnitř, aby si tam našel nějaké jakž takž chráněné místečko, kde přečká noc.

Unavený Torben si rychle vybral místnost, která mu vyhovovala. Pomocí několika tlustých špalků dřeva rozdělal na kamenné podlaze velký oheň, aby přežil noční chlad.

Kouř stoupal malým otvorem ve stropu ven a pirát se chystal ke spánku. Byl namáhavým pochodem tak zbitý, že ani nestačil pojíst, ale okamžitě usnul hned vedle ohně, jakmile jen trochu sklonil hlavu.

*

Probudil ho zvuk připomínající předení kočky. Zpočátku nechal oči zavřené a jen naslouchal. Oheň stále ještě plápolal, jak zjistil podle tepla, které se mu rozlévalo po tvářích, navíc mu pod víčka pronikala slabá záře.

Zvuk byl dost hlasitý a přicházel k němu z opačného směru, z místa odněkud za ohništěm.

Pomalu otevřel oči a ospale se pokusil proniknout zrakem skrz plameny a poohlédnout se po kočce, tedy aspoň jak myslel. Zřejmě hledala teplo, a proto vklouzla za ním do místnosti.

Obrysy tvora, jenž naproti němu dřepěl, byly na drobného myšilova jednoznačně příliš velké. Oheň nepravidelně hořel, znesnadňoval Torbenovi výhled, ale čím víc se namáhal, tím zřetelněji poznával, že se u tohoto

nočního návštěvníka jedná o všechno možné, jenom ne o kočku.

Tvor měl plochou, kostnatou hlavu, žluté oči s rudě zářícími zorničkami byly zapadlé hluboko v lebce, místo drobné hubičky mělo to stvoření širokou tlamu, z níž čněly dlouhé, špičaté tesáky. Svalnaté tělo, velké jako dospělý člověk, vězelo v roztrhaných hadrech, pod potrhanými cáry látky pirát zahlédl husté chlupy.

Torben usoudil, že jediná rána mocných rukou, zakončených dlouhými drápy, by stačila poslat dospělého muže bez nejmenší námahy na onen svět.

Tvor mezitím přestal vydávat hluboké, bručivé tóny a nehybně Rogogarďana pozoroval, panenky zářily sytou rubínovou barvou.

Torben se pomalu sunul dozadu, až za zády ucítil zeď.

Myšlenky se mu v hlavě honily jedna přes druhou.

Když byl malý, vyprávěla mu matka do omrzení o příšerách, které žijí v bažinách a požírají lidi, ale že zrovna teď musel na jednu z nich narazit, to se mu vůbec nehodilo.

Když už, tak měl v plánu zemřít na moři, a ne skončit v žaludku nějaké stvůry, co přišla na svět ze shnilých částí Tzulanova těla.

Měl u sebe jedinou zbraň, Lajin nůž na krájení chleba, zatímco bytost sedící proti němu měla u pasu ještě ke všemu i zrezivělý meč.

Torben dostal nápad. Pomalu se sunul směrem ke svému ranci a rozechvělýma rukama z něho vyndal potraviny.

Stvoření nespouštělo piráta ani na vteřinu z očí, jeho ruka výhružně spočívala na rukojeti meče.

Rogogarďan vydoloval z lněného batohu kus trvanlivého salámu a hodil ho neznámému tvorovi.

Bestie předmět opatrně očichala, potom ho zvedla a s chutí se do něho zakousla. Během několika málo okamžiků bylo po salámu.

Torben se nadechl a obětoval stvoření i bochník chleba a sušené ovoce, které dostal na cestu. Doufal, že spolunocležníka třeba přejde hlad. Zatímco se tvor hltavě nacpával jídlem, koutky oka muže neustále pozoroval.

„Jídlo dobrý?“ zeptal se Torben po chvíli a přátelsky se usmál. Dával si pozor, aby neopatrným gestem nevyprovokoval tvora k útoku. „Chutnat? Dobrý?“

„Už jsem jedl i lepší,“ zabručel tvor hlubokým hlasem a říhl. „Kdo jsi?“

Pirát byl více než překvapený, když zaslechl slova pronesená zkomolenou ulldartštinou. Nejraději by svému protějšku hodil celý ranec s jídlem až pod nos. „Ty mluvíš naším jazykem?“

„Tvojím i svojím, ale ne dobře. Zuby překážet.“ Na důkaz si tvor vydoloval z mezery mezi zuby kus tvrdého salámu a olízl si prsty. „Proč ty mi dát jídlo, a ne pokusit se mě zabít?“

Rogogarďan se opřel o zeď a zamrkal. „Nemám nic, čím bych tě zabil.“

Host se chrčivě zasmál a Torben nemohl udělat nic jiného než se k němu přidat. „Ty čestný, proto já nezabiju. A ty dal jídlo. Já Pashtak.“ Oči mu rudě zazářily. „Já tobě taky dát jídlo.“

Podal Torbenovi silně páchnoucí balíček, smrdící skoro stejně jako tvor samotný. „Ty to raději dát do ohně předtím než jíst, jo?“

„Děkuju. Já jsem Torben Rudgass, kapitán…“ najednou se odmlčel. „Já jsem Torben Rudgass.“

Pashtak přikývl, přihodil do ohně pár polínek a posunul se blíže k plamenům. „Přes noc dnes bude zima a sníh.

Lepší velký oheň.“

„Jsou venku ještě další? Myslím takoví jako ty.“

„Ne. Já jediný. My všichni ne stejní. Já na cestách, hledám nejbližší bažinu, abych dál žít. Ty víš, kde nejbližší bažina? Nebo kde jít do Turis?“

Rogogarďan potřásl hlavou. „Je mi líto, já sám taky nejsem odsud.“

„Nevadí. Já najdu,“ odpověděl Pashtak s neotřesitelnou důvěrou a lehl si vedle ohně. „Spi dobře.“

„Pokusím se.“ Torben zůstal opřený zády o zeď, přitáhl si přikrývky těsněji k tělu a rozhodl se, že když tu má takového hosta, zůstane raději vzhůru, přestože Pashtak

působil mírumilovným dojmem. Historky o bestiích z bažin se mu v hlavě vybavovaly až příliš živě.

Žádná z hrůzostrašných vidin však únavu nezastavila a pirát po několika hodinách znovu usnul. Dlouhé putování sněhem si vyžádalo své.

*

Torben se probudil a s nesmírným údivem konstatoval, že stále ještě žije.

Po Pashtakovi chyběla jakákoliv stopa, ale nejspíš v noci znovu přiložil do ohniště, protože v místnosti bylo teplo a sucho. Pirát se nemusel zdržovat a opět namáhavě rozdělávat oheň.

Před oknem padaly na bílou zem jemné vločky sněhu.

Torben se rozhodl, že vyrazí co nejdřív.

Kus rozkládajícího se masa, které mu Pashtak daroval, nejdříve dlouho opékal v plamenech, potom je hladově zhltnul a vydal se na cestu.

Krajina se poutníkovi představila v jednotvárné šedé barvě, ledový vítr se mu opíral do nosu a jen zřídkakdy bylo možné zaslechnout hlas nějakého zvířete. Torbena se tu a tam zmocňoval pocit, že ho někdo pronásleduje, ale namlouval si, že za to asi může ono nečekané setkání s Pashtakem.

Cestou dlouho hloubal nad podivnou bestií z bažin, s níž strávil noc pod jednou střechou. Samozřejmě, většina bestií byla zlá a zabíjela lidi, ale Pashtakovo chování ho donutilo k zamyšlení. V Rogogardu se vyprávělo, že království Aldoreel s těmito bytostmi dokonce uzavřelo nějakou smlouvu. Pokusil se vzpomenout si na staré historky, které si lidé o těchto nestvůrách povídali.

Podle dávné legendy stvořil tyto bytosti sám Tzulan a rozmístil je na všech kontinentech během bojů Prvních bohů s Druhými. A poté co Taralea roztrhala Tzulana na kousky, které rozhodila na nejrůznější místa, putovaly stvůry tam, kde cáry Spáleného boha dopadly na zem a vytvořily bažiny.

Torbenovi přišlo zatěžko uvěřit, že by někdo uzavíral s takovými stvůrami smlouvu. Podle jeho názoru vyřešili Turîťané tento problém mnohem lépe tím, že ve své říši vypsali za hlavu každé bestie tučnou odměnu. Ale proč tedy mířila nestvůra zrovna tam, kde byl její život nejvíce v ohrožení?

Pirátovi zahloubanému v myšlenkách se dnes kráčelo mnohem snadněji. Přišel na to, jak se může v sypkém sněhu poměrně rychle pohybovat vpřed, a k večeru dorazil do blízkosti malé rybářské vesničky.

Po noci strávené v kozím chlívku došel pirát následujícího dne do města Ludvosnik, kde měl být podle DeRagniho přání původně popraven.

Torbenova první cesta vedla dle starého zvyku do přístavu, v němž plula nebo kotvila celá řada velkých i malých lodí a lodiček.

U mola byly připoutané především palestánské kupecké lodě, mezi nimi však objevil i dvě odvážné lodě z Agarsie, z nichž právě námořníci vykládali náklad, a několik rybářských člunů. Na dlažebních kostkách podél hráze se kupily bedny plné krabů a raků, námořníci a nádeníci překládali úlovek na káry, odvážející čerstvé zboží na trh.

Rogogarďan se zhluboka nadechl, měl radost, že znovu vidí čilý, důvěrně známý ruch. Sám chtěl co nejdříve opět stát na palubě lodi, cítit, jak se pod prkny paluby kolébá moře, ale ze všeho nejvíc toužil po jediné věci: lovit palestánské lodě.

Nejlepší vyhlídky na přeplavbu do Rogogardu měl Torben u některého z agarských kupců.

Jejich lodě se lišily od palestánských zejména poněkud delším trupem a řadou vesel na každé straně. Když se do plachet na obou stěžních neopíral dostatečně silný vítr nebo když kapitán cítil naději na tučnou kořist, opírali se do vesel na každé lavici nejméně jeden námořník a jeden svobodný veslař nebo otrok. Ani Agarsané nezavrhovali kaperství, tento nebezpečný druh „obchodování“ však raději přenechávali silnějším Rogogarďanům, kteří se mnohem lépe vyznali v zacházení s noži a háky, jimiž piráti přitahovali nepřátelské lodě.

Torbena udivilo, že hned dvě agarské lodi pronikly tak hluboko na sever, protože díky četným obchodním zastoupením zde měli mnohem silnější pozici Palestánci se svými těžkopádnými plachetnicemi, které statečně odolávaly i tomu nejhoršímu počasí.

Kapitán agarské kupecké lodi Selina prohlásil, že je ochoten vzít piráta na palubu a vysadit ho u prvního z rogogardských ostrovů. Vyzkoušel si, jestli se Torben dostatečně vyzná v námořnickém řemesle, a zaměstnal ho jako druhého kormidelníka.

Selina však měla vyplout až následujícího dne a velkorysý velitel lodi poskytl Rogogarďanovi zálohu dvaceti vasleců. Torben je hodlal utratit v některé z přístavních hospůdek. Po tom, co všechno v poslední době zažil, si rozhodně zaslouží trochu legrace.

Silný grog chutnal pirátovi onoho večera mimořádně dobře, hostinský v Šalupě naštěstí neskrblil rumem, a tak se značně opilý Torben potácel nad ránem uličkami Ludvosniku.

Orientační smysl zmámený alkoholem mu však brzy vypověděl službu a poté, co počtvrté došel k mezitím už zavřené Šalupě, posadil se na chvíli do sněhu a vyzvracel se.

Potom se složil na záda, tlumeně se pochechtával a zadíval se na výjimečně jasnou oblohu plnou hvězd.

„U všech čertů mořských hlubin, já jsem nalitej jak moře,“ povzdechl si Rogogarďan blaženě a hnízdil se ve

sněhobílých krystalcích, aby si našel co nejpohodlnější polohu na spaní.

Po několika minutách mu začala být zima, mráz se vkradl pod kabát i hrubé šaty, takže když se pirát zvedl na nohy, zuby mu cvakaly chladem. Díky svěžímu vzduchu a chladu z něho účinky alkoholu postupně vyprchávaly.

S nadávkami na rtech vyprostil botu ze zvratků a popáté se pokusil nalézt ve spleti uliček cestu k přístavu, aby na palubě Seliny vyčkal na ranní rozbřesk.

Na zasněžených dlažebních kostkách za sebou zaslechl křupavé kroky, které se k němu rychle blížily.

Torben se s úlevou otočil a doufal, že nevypadá příliš zničeně, aby se neznámý nevylekal a nezavolal na něho stráže.

„Promiňte, prosím, ale rád bych věděl, jak se dostanu do přístavu,“ zahuhňal pirát nezřetelně a předvedl dokonalý alkoholický blažený úsměv. „Myslím, že jsem totiž zabloudil.“

„Zavedu vás tam,“ odvětil přátelsky muž, jehož Torben díky předchozí konzumaci rumu a vysokému kabátu, do něhož byl neznámý zahalen, viděl jen velice nezřetelně a rozmazaně. „Taky tam mám namířeno.“ Chytil opilého piráta pod paží a vedl ho ulicí.

„To je od vás moc milé,“ žvatlal Torben a škytl. „Taky jste námořník, stejně jako já?“

„Já jsem pasažér a chtěl bych se dostat do Turisu. A vy?“

Muž ho cílevědomě vedl uličkami.

„No, já popluju do Rogogardu,“ odpověděl pirát, který měl pocit, že ho muž vleče až příliš rychle. „Jakou lodí teda poplujete, co?“

Muž na chvíli zaváhal. „ Hvězdou. “

Torben svraštil čelo a zastavil se. „Ale já žádnou Hvězdu neznám. A to jsem dvakrát prošel tím zatraceným molem od jednoho konce ke druhýmu.“

„Potom jste ji asi přehlédl,“ odsekl jeho společník netrpělivě a vlekl Rogogarďana za ruku dál. „Je to jeden z těch malých rybářských člunů a dnes ráno připlul do přístavu.“

Muž je skutečně dovedl do přístavu a mířil k molům.

Torben zpomalil, neohrabaným pohybem se vytrhl ze sevření svého průvodce, zapotácel se a znovu zůstal stát.

„To taky nemůže být pravda, protože čluny se vrátily teprve dnes kolem poledne.“ Strčil muži ukazováček pod nos a uraženě předklonil hlavu. „Přece ze mě nechcete dělat úplnýho hlupáka, že ne?“

Společník místo odpovědi ze sebe shodil kabát, vytasil meč a opřel jeho špici o Torbenovu hruď.

„Skoč,“ nařídil a kývl hlavou směrem k vodám přístavu, rozkládajícím se napravo od místa, kde pirát právě stál.

„Jestli jsem vás urazil, tak mě to fakt mrzí.“ Torben se pokusil odsunout špičku meče palcem stranou. „Ale hodit

mě do ledově studený vody, to je přece jenom přehnaný. Za pár chvil bysem byl mrtvej.“

„Přesně tak.“ Muž prudce udeřil Rogogarďana plochou stranou meče do paže, až Torben zavrávoral a odcouval několik kroků blíž k okraji přístavní hráze.

V následujícím okamžiku bojoval na hraně mola, aby neztratil rovnováhu, a chyběl jen vlásek a podařilo se mu to.

V tom však utržil mocný kopanec do zadku, který ho katapultoval vpřed.

Pirát padal dolů jako kámen a s hlasitým plesknutím se vnořil do temných vod přístavu.

Ledový chlad mu vytěsnil vzduch z plic a Torbenovi se v jedné chvíli zdálo, že mu snad srdce přestane bít. S

mohutným prskáním se vyhrabal nad hladinu, zatímco mu šaty nasákly vodou a neúprosně ho stahovaly na dno přístavní nádrže.

Na molu zahlédl postavu, která ho do této životu nebezpečné situace bůhvíproč přivedla. Muž ho sledoval lhostejným pohledem, a jak to tak vypadalo, v klidu vyčkával, kdy pirát konečně skončí pod hladinou.

Torbenovi rychle docházely síly, ledová voda ho oloupila o nezbytné teplo, kožich a vlněné prádlo ztěžkly natolik, že se nedokázal udržet nad hladinou, ani když plaval. Navíc v této části přístavní hráze nikde nebyly ani schody, ani svěšené lano.

Muž nad ním najednou zaklel, prudce se otočil a zmizel z okraje přístavní hráze.

Rogogarďan zaslechl vzteklé zaprskání a řinčení mečů, potom se potopil do černých vod.

Silná paže ho vytáhla nahoru a zabránila, aby zmizel v hlubinách. Torben se rozkašlal, a zatímco ho někdo nebo něco vytahovalo z vody, několikrát se pozvracel.

Na přístavní hrázi ho zachránce jemně uložil na zem, před obličejem se mu zjevil pár rubínově zářících očí.

„Raději dávej pozor,“ zabručel tvor Pashtakovým hlasem a ztratil se.

Lodě kotvící nedaleko od místa, kde pirát ležel, se probouzely k životu, ozvalo se hlasité volání a blížilo se nějaké světlo.

„Toho znám. Právě ho najali na Selinu, “ prohlásil jakýsi muž, potom Torbena zvedlo několik rukou a odneslo ho na palubu agarské obchodní lodi.

Námořníci z něho svlékli mokré šaty a zabalili ho do celé hory přikrývek.

„Muži se vydali hledat tu bestii,“ sliboval mu kapitán, dohlížející na práce na palubě. „Viděli ji, jak se do tebe pustila. Moc nechybělo a sežrala by tě, věř mi. Ty bestie jsou drzý a hrozně moc si dovolujou. Zima je zahání dokonce i do města.“

Torben zvedl ruku, byl však příliš slabý a stále natolik opilý, že ze sebe nedokázal vysoukat jediné slovo.

„Teď si odpočineš, abys mohl zítra nastoupit do služby,“

nařídil mu velitel lodi a vyšel z kajuty.

„Přinesu ti hlavu tý potvory,“ zamrkal na něho bocman, poklepal na široký útočný nůž a následoval ostatní námořníky ven.

Rogogarďan byl zoufalý, protože celý Ludvosnik bude honit nepravého.

„Doufám, že tě nedostanou,“ zamumlal a popřál v myšlenkách Pashtakovi hodně štěstí.

*

Následujícího dne ráno prořezávala příď Seliny vodu, všechny plachty byly napnuté. Torben stál na palubě a střídal se s prvním kormidelníkem, aby získal pro novou loď ten správný cit. Agarská kupecká loď reagovala poněkud těžkopádněji než Grácie, jinak však, co se týkalo vlastností, se s ní mohla plně srovnávat.

Pashtakovi se v noci podařilo zdárně uniknout všem pronásledovatelům. Muži se v časných ranních hodinách zklamaně vrátili na palubu, ani městské stráže nehlásily úspěch.

Když se Rogogarďana vyptávali, co se vlastně stalo, předstíral, že si po pádu do vody nic nepamatuje, aby celá

záležitost nevypadala ještě záhadněji. Holou pravdu by mu nikdo z námořníků neuvěřil.

Vždyť ani on sám nevěděl, proč ho chtěl ten muž, na něhož včera narazil, vlastně zabít. Normální lupič by se prostě pokusil ukradnout mu peněženku.

„Před náma je nějaká skořápka,“ hlásil muž ve strážním koši. „Jakási veslice míří rovnou k nám.“

Kapitán vyšel na horní palubu a zadíval se na loďku dalekohledem. „Tady by někdo chtěl, abysme ho vzali na palubu. Skasejte plachty, možná se nám tu rýsuje nějakej obchod.“

Člun, v němž seděli čtyři veslaři a spolu s nimi i další, pátý muž, se rychle blížil a doplul až k Selině.

Statný muž s knírkem pod nosem a kožešinovou čepicí na hlavě se zvedl a popošel k přídi, oblečení mírně připomínající klasický kroj prozrazovalo, že se zřejmě jedná o poměrně zámožného Rundopâlce.

„Chtěl bych se dostat do Kurlanje. Můžete mě vzít s sebou? Dobře vám zaplatím,“ zavolal na kapitána.

„My neplujeme do Kurlanje, ale můžu vás vysadit u Hublinky, tam natrefíte na nějakou loď, s níž budete moct pokračovat dále,“ navrhl kapitán. „Pojďte na palubu, zatím máme příznivej vítr a paže mých veslařů si dobře odpočinuly.“

„Kolik mě to bude stát?“ zeptal se Rundopâlec zkoumavě. „Nezaplatím vám víc než padesát vasleců.“

„To je v pořádku, to na cestu stačí. A za dalších padesát vasleců dostanete i něco k jídlu a kabinu,“ odpověděl kapitán s úšklebkem. Torben a námořníci na palubě se dali do smíchu. „Jedině kdybyste snad chtěl spát na palubě a měl s sebou dost jídla a pití.“

„Vy jste pořádný lichvář, kapitáne, ale i tak si k vám nastoupím na palubu,“ souhlasil muž rozladěně s uzavřeným obchodem, ale z výrazu jeho obličeje se dalo vyčíst, že i on je s cenou docela spokojený.

Muž se neobratně vyšplhal po provazovém žebříku nahoru, zatímco námořníci vytahovali na lanech na palubu jeho věci.

Když Torben spatřil Rundopâlcova zavazadla, málem ztratil dech. Byly mezi nimi oba kožené námořnické vaky, které před časem viděl na palubě Grácie a Radostného pozdravu.

„Co se stalo? Uviděls nějakýho ducha?“ První kormidelník

si

všimnul

vyděšeného

výrazu

na

Rogogarďanově tváři.

„Ne, ne. Už je zase všechno v pořádku. Jenom se mi na chviličku zatočila hlava, asi za to může ta spousta litrů ledový polívky, co jsem spolykal včera v přístavu,“

odpověděl Torben, přičemž nespouštěl Rundopâlce ani na okamžik z očí.

Samozřejmě, existovala celá řada možností, jak muž mohl k vakům přijít, ale nejhorší variantou byla představa,

že neznámý přežil zánik Radostného pozdravu a teď se k nim nalodil na Selinu.

Pirát se zoufale snažil vzpomenout si, jaké převleky zahlédl v námořnických vacích v DeRagniho kajutě. Nebyl mezi nimi dokonce i podobný rundopâlský kroj?

Torben se rozhodl, že si obsah obou vaků při nejbližší příležitosti důkladně prohlédne.

V tu chvíli došel Rundopâlec na horní palubu, aby kapitána pozdravil, a Rogogarďan se co nejnenápadněji přikrčil za zády prvního kormidelníka.

„Je od vás velice milé, že jste mě vzal s sebou.“ Muž napřáhl ruce a sevřel jimi kapitánovu pravici. „Srdečně vám za to děkuji. Já jsem Jero Hajkov.“

„Vy máte vaslece, já vás vezmu s sebou, na tom není nic složitýho, a protože nemám v podpalubí žádný zboží, který by se mohlo zkazit, tak nám krátká zastávka nijak neublíží,“

prohodil kapitán a přivolal k sobě jednoho z námořníků, aby Rundopâlci ukázal kabinu, v níž bude ubytovaný.

„Nevím, co bych si bez vás počal. Poslední loď mi ujela těsně před nosem a touto dobou je hrozně těžké najít rychle nějakou náhradu.“ Muž podal kapitánovi váček s penězi.

„Chtěl bych, aby mě během plavby nikdo nerušil. Musím si prostudovat pár důležitých dokumentů a prověřit účty.

Zařiďte, prosím, aby mi jídlo nosili do kabiny.“

Velitel lodi přikývl. „Přál bych si, aby se všemi pasažéry bylo tak málo práce jako s váma, pane obchodníku.“

„Jak jste přišel na to, že jsem obchodník?“ Jero zvědavě povytáhl obočí.

Kapitán se pousmál. „Nejste oblečenej jako rybář.

Chcete si projít jakýsi dokumenty a účty a hovoříte ryzí ulldartštinou jako nějakej učenec.“

„Má poklona, kapitáne, byl by z vás dobrý zvěd.“

Rundopâlský obchodník uznale protáhl ústa. „Chtěl bych tedy do své kabiny. A řekněte kormidelníkovi, že má loď řídit tak, aby plula co nejklidněji. Občas trpívám mořskou nemocí.“

„O svýho prvního kormidelníka si v tomhle ohledu nedělám nejmenší starosti a pan Rudgass svýmu řemeslu taky dokonale rozumí,“ uklidňoval ho kapitán.

Jero, který již scházel po schodech na spodní palubu, se zastavil a otočil se. „Rudgass? Není to rogogardské jméno?“

Torben se rozhodl, že se místo útěku postaví nebezpečí čelem. „Ano, to je pravda. Já jsem z Rogogardu. Proč se ptáte?“

Rundopâlský obchodník si piráta změřil kritickým pohledem. „Znal jsem jednoho Rudgasse. Myslím, že jsem ho potkal na palubě Grácie. Je to možné?“

Torben předstíral, že uvažuje. „To musel být můj bratranec, je na lodi kapitánem. Lidi říkají, že jsme jeden druhýmu hodně podobní.“

„To je pravda. Snad vás potěší, když vám řeknu, že se má docela dobře. Před nedávnem jsem s ním cestoval.

Zdatný chlapík, nemám pravdu?“

„Jestli je jenom z poloviny tak šikovnej jako jeho bratranec, neztratí se na žádným moři,“ vychvaloval kapitán Rogogarďanovy schopnosti.

„Tak to jsem naprosto klidný. Rogogarďané jsou vyhlášení svým námořnickým uměním, výborně se vyznají v drsných mořích kolem Ulldartu,“ souhlasil s ním Jero, sestoupil po schodech dolů a zmizel v podpalubí.

Teď už si byl Torben zcela jistý, že nový pasažér je oním strach nahánějícím hostem, s nímž se poprvé setkal na Grácii, ale nedokázal říct, jestli ho ten muž poznal, nebo ne.

Pirátovi se se stále větší naléhavostí usazovala v hlavě myšlenka, kterou hodlal co nejdřív proměnit ve skutek.

Teprve potom seznámí se svým hrůzným objevem kapitána Seliny.

*

K velkému zklamání netrpělivého Torbena se první příležitost prohledat obchodníkovu kabinu naskytla až den předtím, než měl vybraně oděný Rundopâlec opustit loď.

Když pirát Jera odpoledne zahlédl, jak stojí na přídi lodi, využil příhodného okamžiku a vplížil se do pasažérovy

kajuty. Zámek ode dveří si otevřel rezervním klíčem, který pod jakousi záminkou vymámil na kapitánovi.

Na malém psacím stole se vedle lojové svíčky kupila hromada papírů s nekonečnými řadami čísel, obchodní dokumenty a ontariánské směnky, na věšácích na stěně bylo přehledně zavěšeno několik kusů šatstva. Oba námořnické vaky ležely pod houpací sítí. Torben je narychlo vydoloval ven a začal se v nich přehrabovat.

Hned u prvního předmětu, který objevil, se Rogogarďanovi roztřásly ruce. Držel v nich krátký meč, který zahlédl oné bouřlivé noci po boku neznámého námořníka na palubě Radostného pozdravu.

„Já to věděl,“ zahučel a hledal dál.

Objevil paruky, šaty, líčidla, falešné knírky a řadu drobnějších předmětů, zabalených do papíru napuštěného olejem. Nepřidával si zbytečně práci a předměty nevybalil, stejně věděl, co by tam uviděl.

Zkoumavě přejel rukou po podšívce druhého námořnického vaku, která připadala jeho zkušenému oku příliš hrubá. Skutečně v něm objevil skrytou boční kapsu, v níž bylo vměstnáno plno papírů.

Torben vytáhl z koženého pouzdra uhlem nakreslený portrét buclatého chlapce s kulatým, naducaným obličejem.

Pod ním bylo napsáno „harac Vasja, Granburg“.

Rychle zase všechno nacpal zpátky do pytlů, pokusil se uvést po sobě všechno aspoň zčásti do pořádku a úprkem opustil kajutu nájemného vraha.

Sotva vyšel do úzké, tmavé chodby, zmocnily se ho první pochybnosti.

To, co objevil, nebylo příliš průkazné a věrohodné, takže by mu sotvakdo uvěřil, kdyby začal líčit své zážitky z Radostného pozdravu. Kapitán Seliny neznal pořádně ani jeho, ani záhadného pasažéra. Když všechno důkladně uvážil, dospěl k názoru, že nájemný vrah má dost zlata na to, aby získal kapitána na svou stranu. Tak co má teď udělat?

Zmatený a rozčílený pirát došel na palubu, na níž seděli námořníci u plných misek s jídlem, ve vzduchu se vznášela vůně hutné polévky a připomněla pirátovi, jaký má hlad.

Rozhodl se, že záležitost nájemného vraha odsune na později, možná ho nad bramborami, vývarem a zeleninou napadne ta správná myšlenka.

Když se Torben vrhl do kuchyně, uviděl, že uvnitř sedí i Rundopâlec, a vyděšeně ucouvl.

„Jdeš moc pozdě,“ přivítal ho lodní kuchař a míchal vařechou ve skoro prázdném kotli. „Snad tu ještě pro tebe vyškrábu nějaký zbytky.“

Obchodník se na Rogogarďana usmál. „Je to vynikající polévka, díval jsem se, jak ji námořník připravoval. Je hotový zázrak, co všechno někdo dokáže udělat z několika

málo přísad a správného koření.“ Kývl na oba muže a vrátil se na palubu.

„Jak dlouho byl tady v kuchyni?“ vyptával se Torben a pohlédl na zem, jestli snad někde nespatří stopy bílého prášku.

„Přišel chvilku předtím, než byla polévka hotová. Proč?“

Kuchař se na něho udiveně zadíval a přitom mu podával misku. Byla plná až po okraj.

„Jenom tak. No, já si raději vezmu jenom pár sucharů.

Mám pocit, že můj žaludek pořád ještě není úplně v pořádku,“ zalhal pirát.

Kuchař pokrčil rameny, zalovil ve velkém sudu a podal mu čtyři suchary, k nim přihodil i naloženého slanečka. „Jak chceš. A teď vypadni, musím uklidit.“ Kuchařův hlas zněl poněkud uraženě, možná proto, že Torben opovrhl chutným jídlem.

Rogogarďan vyšel z kuchyně a nedůvěřivě se na suchary zadíval. Námořníci mezitím dojedli oběd a znovu se pustili do práce. Torben přemítal, jestli už všichni v sobě nemají jed.

První kormidelník zamával rukou a přivolal piráta k sobě. „Tam naproti je pobřeží.“ Ukázal na šedou linii, zvedající se v dáli na obzoru nad hladinou moře. „Miř k němu, dokud je nedokážeš rozeznat do nejmenších podrobností. Potom naber paralelní kurs směrem na Kalisstron a pluj tak dlouho, až uvidíš přístav v Hublince.

Až tam dopluješ, nech mě vzbudit.“ Poplácal Torbena po rameni a sešel do podpalubí.

Rogogarďan udržoval kurs, pevnina se neustále blížila a brzy se začala rýsovat mnohem zřetelněji.

Z vody se hrozivě tyčily holé útesy, příboj hlučně narážel na skaliska a do vzduchu se vznášely metrové sloupy vodní tříště. O několik verst dále se vzhled pobřeží měnil, plochá pláž plná oblázků umožňovala moři, aby se vlny po ní pouze jemně rozlévaly.

Jero vyšel na palubu, přistoupil k zábradlí a sledoval představení, které jim matka příroda připravila.

Torben postřehl, že tentokrát mu visí u pasu krátký meč.

Muž držel v pravé ruce přesýpací hodiny, v nichž uběhly zhruba dvě třetiny času.

Po nějaké době se Rundopâlec otočil, zvedl přesýpací hodiny před oči a s tichým smíchem pozoroval, jak poslední zrníčka písku dopadají se šelestěním dolů. Potom hodiny postavil na bočnici a čekal, ruce zkřížené na hrudi.

Jako prvního postihly účinky jedu námořníka, který právě šplhal v lanoví.

Tělem mu náhle projely prudké křeče, námořník sebou začal škubat a křičet, potom mu povolily prsty a muž se zřítil na palubu. Mrtvého rychle obklopilo několik mužů, další hlasitým křikem přivolávali kapitána.

Velitel lodi vyšel ze své kajuty právě ve chvíli, kdy se vedle mrtvého zhroutil s křečemi a pěnou u úst další muž.

Rovněž zespodu od veslařských lavic dolehl na palubu vyděšený křik.

„K čertu, co se tady děje?“ Kapitán poklekl vedle jednoho z mužů a začal si ho důkladně prohlížet.

Torben se pevně chytil kormidla a upřeně zíral na palubu. Vrah otrávil posádku další lodi a jenom Ulldrael věděl, kolik lidí už tímto způsobem připravil o život.

Členové posádky se jeden za druhým hroutili, spolu s nimi i kapitán, těla otrávených námořníků se křečovitě zmítala na palubě, bolestný nářek nebral konce.

Jero klidně postával u zábradlí a spokojeně sledoval, jak námořníci umírají.

Rogogarďan pochopil, že on může tyto scény přežít jenom tehdy, když i on „umře“. Ulldrael určitě věděl, že on rozhodně není zbabělec, jenže na druhé straně nemělo smysl pouštět se do otevřeného a bezvýchodného boje, na to byl protivník příliš nebezpečný.

Takže zaryčel, chytil se za břicho a zhroutil se mezi paprsky kormidelního kola, aby zpod napůl otevřených víček mohl sledovat, co se na palubě děje.

Nájemný vrah se dal zvolna do pohybu, prosmýkl se klubkem umírajících námořníků, zašel do své kajuty a po chvilce se objevil s oběma vaky v rukou. Když ho některý z námořníků chytil za boty v naději, že mu muž nějak pomůže, tak ho buď kopl do obličeje, nebo prostě překročil.

Potom uchopil jednu z velkých seker, stojících poblíž

hlavního stěžně, a opět zmizel pirátovi z dohledu. Brzy se zdola od kýlu lodi ozvaly pravidelné, tupé rány.

Torben pochopil, že mu Ulldrael dává pokyn a že nastala pravá chvíle, aby vyzkoušel své štěstí. Byl si jistý, že je mu bůh milostivě nakloněn, proto neváhal, zvedl se a co nejtišeji se plížil k malému záchrannému člunu.

Kladka se s rachotem a skřípěním dala do pohybu, člun se kousíček za kousíčkem blížil k hladině, až se vznášel pouze několik dlaní nad ní.

Rány sekerou v podpalubí najednou utichly.

Pirát přesekl lana kladkostroje a skočil do člunu. Opřel se do vesel takovou silou jako ještě nikdy v životě a snažil se co nejrychleji dostat do bezpečné vzdálenosti od Seliny.

Jero se zčistajasna znovu objevil na palubě, u ramene držel nabitou kuši, kterou našel v lodní zbrojnici.

Torben sebou hodil na dno člunu a tak tak zalezl pod lavici pro veslaře, když se šipka z kuše se zadrnčením zabořila do dřeva necelý palec od pirátova pravého ucha.

Kovový hrot se vlhce třpytil, kapalina odporně páchla.

No to je skvělý, už i šipky natírá jedem, zaúpěl Rogogarďan v duchu a tiše si povzdechl.

Torben se jako blesk vysoukal z úkrytu a dal se opět do veslování, zatímco vrah s kletbami na rtech znovu nabíjel kuši.

Pirát měl pocit, že mu popraskají všechny svaly v těle, ale dál držel vražedné tempo.

Jero podruhé přiložil kuši k rameni a Torben znovu zmizel pod lavicí.

Tentokrát šipka přišpendlila rukáv pirátovy košile k trupu člunu. Torben bez přemýšlení utrhl rukáv košile a ze všech sil se znovu opřel do vesel.

Dlaně ho už bolestivě pálily, po zádech mu stékaly potoky potu, zatím však byl stále ještě v dosahu vrahovy zbraně.

Vzduchem svištěla další šipka a rychle se k němu blížila, Torben se až v posledním okamžiku vrhl stranou a vyhnul se jí.

Rogogarďan vzrušením uklouzl, pustil pravé veslo a převrátil se na lavici na záda, přitom hlavou tvrdě narazil na dno člunu, až skoro ztratil vědomí. Omámeně se narovnal a zadíval se na vraha, jenž právě znovu zmáčkl spoušť kuše.

Torben viděl, jak se šipka zuřivou rychlostí blíží, měl dokonce pocit, že slyší sykot, s nímž protíná vzduch.

Všechno kolem sebe však viděl dvojitě a nebyl schopen včas zareagovat. Jero triumfálně zaryčel.

Šipka se najednou stočila a dopadla do vody několik dlaní před záchranným člunem.

Pirát zíral na kruhy, které se vytvořily na hladině moře v místě, kam dopadla. V hlavě se mu konečně zase vyjasnilo a pochopil, že se dostal z dostřelu vrahovy zbraně.

„Ani tentokrát mě nedostaneš, ty vrahu,“ zařval Torben a vyskočil. „Už podruhý jsem ti uniknul!“ Člun se nebezpečně rozhoupal.

„Potřetí,“ opravil ho vrah a nerušeně znovu dobíjel zbraň. „V Ludvosniku tě z přístavu vylovila ta bestie, jinak bys byl mrtvý a já bych se už nemusel s tebou otravovat.“

Zkoumavě se zadíval na oblohu, navlhčil si prst a zkoumal, jak vane vítr.

„Však já všem prozradím, co seš zač,“ zaryčel Torben, opět rychle usedl k veslům a opřel se do nich. „Za smrt mejch mužů budeš ještě pykat!“

Jero pozvedl kuši, zamířil jí na pohled nazdařbůh do nebes a vypálil. „No tak to jsem strachem celý bez sebe, kapitáne Rudgassi.“

Rogogarďan hekticky pádloval doprava, za okamžik se i poslední šipka zabodla do zádi lodi. Torben nepřestával veslovat, aby vzdálenost mezi sebou a vrahem zvětšil.

Vrah vztekle zahodil kuši do moře. „Jestli tě ještě jednou někde uvidím, pak už naše setkání nepřežiješ, na to ti dávám slovo! Tolik štěstí přece nemůžeš mít.“

Člun se vzdaloval od agarské obchodní lodi, Torben přivřel oči a soustředil se na pravidelný rytmus veslování, aby se rychle dostal na břeh.

Když už nemohl zachránit své muže ani Selinu, mohl se alespoň pokusit zabránit vrahovu útoku na neznámého harace.

Kromě toho pirát nyní věděl, kam má nájemný vrah namířeno, a mohl se v naprostém klidu připravit na příští setkání se zákeřným vrahem. Tuto záležitost hodlal dotáhnout až do konce. Rogogard si bude muset na jeho návrat nějakou dobu počkat.

VIII.

„Mniši v zatím neobsazených oblastech se bez ustání modlili k Ulldraelovi, až jejich naléhavá, zoufalá slova nakonec pronikla k sluchu omámeného boha a probudila ho z kouzelného spánku, do něhož ho Tzulan uvrhl.

Když se Ulldrael probral a zjistil, co všechno se mezitím přihodilo, zjevil se ve snu všem králům Ulldartu a povolal je, aby se shromáždili na jednom místě. Tam k nim promluvil: ‚Kdysi dávno bohové prohlásili, že se už nikdy nebudou vměšovat do lidských záležitostí, jenže nyní je na čase, abych svému lidu pomohl. Povolejte poslední zbytky svých vojsk a dorazte s nimi k městu Taromeel. Odtamtud pak s nimi vyrazíte do boje proti Sinuredovi a jeho odporné armádě. Důvěřujte mi, děti, protože já vám pomůžu.‘

A tak království Aldoreel a Illfaris spojila svá vojska, k jejich oddílům se během tažení k Taromeelu připojilo mnoho dobrovolníků, kteří jim chtěli v poslední a rozhodující bitvě přispěchat na pomoc.

Na pahorku u Taromeelu pyšně povlávaly praporce všech království. To místo se dodnes nazývá Zázračný pahorek. Na druhou stranu za městem dorazila uspořádaným pochodem mnohonásobně početnější, strach nahánějící vojska Sinuredovy armády.

Poměr mezi dobrovolníky, hájícími království, a nepřátelským vojskem byl jeden ku dvaceti. Dobrovolníky opouštěla odvaha, když tu najednou protnul temnotu, vládnoucí v zemi déle než dvacet let, paprsek jasného světla.“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1052

HLAVNÍ MĚSTO PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ

TARPOL,

POČÁTEK JARA ROKU 442 P. S.

Lodrik seděl v zatuchlé kanceláři a pošilhával po hromadě spisů, která se mu nakupila na psacím stole.

„Tohle všechno jsou papíry, které člověk potřebuje, když má vládnout v provincii?“ Jeho pisklavý hlas zněl nejistě, jako by pozbyl veškeré odvahy. „Nikdy by mě nenapadlo, že jich je tolik.“ Bez zájmu listoval stránkami. „Jukolenko má každý den po ruce nějakou výmluvu, aby mi nemusel pomáhat, a já stojím u většiny těchhle záznamů před dokonalou záhadou. Výpočty, účty, čísla a poznámky o věcech, které místy nedokážu ani rozluštit.“ Mladý guvernér se stočil v křesle do klubíčka.

Stojko stál na druhé straně stolu a vrhal na směsici papírů nešťastný pohled. „Plně vás chápu. To je takhle na začátku doby vašeho vládnutí vcelku velký problém.“

Důvěrný rádce zalovil ve své aktovce a vytáhl z ní obsáhlý list papíru. „Zjištění, k nimž dospěli Valjakovovi muži, jsou nanejvýš zajímavá a zároveň i krajně znepokojivá.

Velkostatkáři mají k bývalému guvernérovi velice blízko.

Buď si je drží na své straně penězi, nebo je vydírá.“

Lodrik nahněvaně zkroutil ústa. „Běž a sbal naše věci.

Spravovat Granburg je za daných okolností více než nemožné. A jídlo je tu tak mizerné, že jsem dokonce zhubnul.“ Aby to dokázal, popotáhl se za vestu, která mu seděla na těle mnohem volněji než dřív.

„No, za to, že jste zhubnul, můžou v první řadě Valjakovova cvičení s mečem. A skutečně jste teď mnohem rychlejší, pane,“ chválil ho Stojko. „Poněkud štíhlejší pas vám ve skutečnosti moc sluší.“ Zamával papírem. „A situace není až tak zcela bezvýchodná, protože jsem se doslechl o jméně, které lidé na rozdíl od ostatních velkostatkářů vyslovují docela rádi.“ Pohlédl na ručně psané poznámky.

„Jmenuje se Ijuša Miklanovo a sídlí asi čtyřicet verst odsud.

Pozval jsem ho sem k nám. Protože se omluvil a nepřišel na Jukolenkův banket a ani v současnosti není doma, bude asi chvíli trvat, než se moje zpráva k němu dostane.“ Stojko pohlédl na Lodrika. „Myslím, že bychom v něm mohli najít výborného spojence, pane.“

„To by bylo překrásné.“ Lodrik vstal, povytáhl si kalhoty a přitáhl si opasek o něco těsněji. „Myslím, že nechám guvernérské záležitosti na chvíli odpočívat a udělám si malý výlet. Dnes výjimečně nesněží a chci téhle příležitosti využít a trochu se porozhlédnout po okolí. Sám.“

Důvěrný rádce otevřel ústa a chystal se protestovat.

„Nikdo vás tu sice ještě osobně nezná, ale i tak si myslím, že by to bylo příliš nebezpečné. Řeknu Valjakovovi, aby dal dohromady malou eskortu.“

„Můžeš rovnou říct i v kuchyni, aby nám nabalili ranec se zásobami. Převleču se, zajdu do stájí a tam počkám.“

Mladík vyšel z kanceláře, zatímco Stojko zasvěcoval Valjakova do guvernérových plánů.

Už deset dnů žil tadc jako harac Vasja v hlavním městě provincie. Jukolenko se vůči Lodrikovi choval vždy velice přátelsky, ale když přišlo na věc, nestaral se o mladíka tak, jak by se ve skutečnosti slušelo. Zvláště když tím, komu měl pomáhat, byl samotný guvernér. Harac musel dokonce před třemi dny zrušit obvyklou audienci, protože neměl nejmenší přehled o žádostech, hromadících se v šuplících. A to budou pozítří na programu soudní spory, které z moci úřední nemohl rozhodnout nikdo jiný než místodržící. Aby těch nepříjemností nebylo málo, kanceláře a všechny spisy se nacházely v Jukolenkově traktu, takže Lodrik musel pokaždé pobíhat nekonečně dlouhými chodbami a šplhat se po nesčetných schodech, než se dostal do vlastních úředních prostor.

Nicméně několik spisů si již stačil projít a se Stojkovou pomocí se pokusil vnést alespoň částečně řád do zmatku, který předchozí guvernér po sobě nepochybně schválně

zanechal. Mladík přesto neměl daleko k rozhodnutí nechat Granburg Granburgem a vrátit se do hlavního města říše.

Jediné, co ho odrazovalo od touhy okamžitě vyrazit zpět, bylo pomyšlení na neútulný příbytek v některém z otcových odlehlých hradů, v němž by nejspíš musel trčet až do konce života.

Lodrik se šoural chodbou směrem k ložnici, přičemž si musel každých pár metrů popotahovat kalhoty, ačkoliv měl opasek utažený o jednu dírku těsněji, než jak ho obvykle nosil.

Harac si užíval každodenní hodiny šermu, při nichž se zpotil do poslední nitky. Tělesný strážce ho sice proháněl jako ještě žádný učitel šermu před ním, ale Lodrik cítil, že jeho pohyby ztrácejí na neobratnosti.

Řady na sebe navazujících obranných a útočných úderů, které ho svalnatý muž naučil, byly neobvyklé a zcela se vymykaly klasickým poučkám o správném šermování šavlí, které mladík v minulých letech vyčetl z knih. Přesto najednou pociťoval pro šerm jisté, vcelku nečekané nadšení.

Lodrik v myšlenkách probíral kroky při výpadech a techniky úderů. Přitom se převlékl, aniž by čekal na Stojkovu pomoc - Valjakov ho kvůli tomu během cesty ne sice neustále, ale vcelku dost často a pravidelně popichoval a mladík měl jeho poznámek až po krk. Od čtvrtého dne si sám vybíral a oblékal oděv, přitom však pokaždé dbal na to,

aby šaty nebyly příliš komplikované a měly co nejméně knoflíků.

Pro vyjížďku si zvolil jednoduchý vlněný oděv, ve zbrojnici si připnul lehký kožený pancíř a k boku šavli. Aby se důkladněji chránil před ostrým větrem, sundal z věšáku teplý kožich, světlé vlasy zmizely pod kožešinovou čapkou s hlubokou podšívkou. Rukavice z vydělané kůže, hrubé téměř jako mladá větvička, chránily prsty před omrzlinami.

Podkoní mezitím nechal osedlat koně, vak s proviantem byl pevně přivázán k boční kapse Lodrikova koně.

Mladičký guvernér dostal zčistajasna chuť na menší dobrodružství.

„Řekni Valjakovovi, že jsem jel napřed.“ Nasedl. „Chci taky trochu sám prozkoumat okolí, a když pojedu bez doprovodu, nebudu budit tolik pozornosti.“

„Excelence, to nejde!“ vykřikl podkoní vyděšeně.

„Valjakov mě zabije. Nařídil mi, že vám nesmím za žádných okolností dovolit odjet ze stájí.“

„Neměj strach. Je to na moji odpovědnost.“ Lodrik pobídl koně patami do slabin a cválal k bráně. „Setkáme se na kopečku před městem.“

„Vraťte se, Excelence!“ Muž běžel pár metrů za guvernérem, ale brzy mu došel dech a zůstal stát.

„Sežeň Valjakova a řekni mu, že guvernér bez mého dovolení sám odjel,“ nařídil jednomu čeledínovi a svěsil ramena. „Proč mi dělá takové věci?“

*

Lodrik zvědavě klusal ulicemi Granburgu. Nikdo ze strážných ani z lidí, jež cestou potkal, mu nevěnoval zvláštní pozornost.

Někteří ho pozdravili kývnutím hlavy, protože když uviděli koně a lepší šaty, považovali ho za šlechtice nebo bohatého měšťana, nikdo ho však neoslovil jako guvernéra.

Bez toho, že by ho někdo obtěžoval, s výjimkou hrstky dotěrných žebráků, které uspokojil několika pohozenými vaslecy, vyjel z města a vedl koně na smluvené místo na kopečku, aby měl lepší rozhled.

Rovina kolem Granburgu se pod ním rozkládala v celé své šířce, obklopená zasněženými pahorky. Hrubé, šedé městské hradby se výrazně rýsovaly na pozadí bílého sněhu.

Hradby měly za úkol chránit domy, které se za nimi rozkládaly, před lupiči a bahenními bestiemi.

Lodrik se zhluboka nadechl chladného, průzračného vzduchu a vychutnával si chvilku radosti. Nikde žádný sluha, žádný zamračený Valjakov a žádný všudypřítomný Stojko, který ho věčně šikanoval nejrůznějšími poznámkami a všechno věděl líp než on.

Mladík si sice rád užíval příjemné stránky života v paláci, ale příležitost vyjet si na chvilku jen tak sám, zcela nerušeně, byla prostě příliš lákavá. Kromě toho tělesný strážce stejně zanedlouho vyrazí s eskortou z městské brány

a připojí se k němu. Pravděpodobnost, že by se mu mohlo něco přihodit, byla velice malá.

Neplánovaný výlet částečně zaváněl dobrodružstvím, ale s těžkou šavlí u boku měl harac pocit, že se dokáže vypořádat s jakýmkoliv nebezpečím.

Lodrik si spokojeně urovnal šavli u pasu, naneštěstí však kovem obitá pochva nečekaně a nešetrně narazila do měkké slabiny koně. Zvíře se polekaně vztyčilo na zadních a tryskem se pustilo z kopce dolů, přesně na opačnou stranu, než kde se rozkládalo město.

Divoká jízda vedla cestou necestou, přes holá, bílá pole, kolem malých vesniček a napříč zasněženými lesy. Lodrik se zoufale držel hřívy a nechal koně, ať sám rozhodne, kam se mu právě chce s jezdcem na hřbetě zamířit.

Po čase se na zvířeti postupně začala projevovat únava, kůň zmírnil rychlost a uprostřed jedné nepříliš používané lesní cesty se zastavil.

„No to je konečně dobrý nápad, zvíře jedno pitomé.“

Guvernér opatrně vyklouzl ze sedla, uchopil otěže a poklepal potem zmáčeného koně po krku. Bolel ho zadek, svaly na nohou a na pažích se mu roztřásly námahou.

„Uděláme si přestávku. Ale nejdříve najdeme nějakou vesnici nebo hostinec, kde tě budeme moci zase osušit, jinak si v té zimě uženeš smrt. Ačkoliv bych ti to v jedné chvíli možná i přál, po tom divadle, které jsi předvedl.“ Vyvedl vyčerpané zvíře z lesa a rozhlédl se.

Široko daleko nebylo vidět nejmenší známku lidské civilizace. Jediné zvuky, které postřehl, vyvolával vítr, notující si ve vrcholcích stromů tichou, šumivou píseň.

„Tak vidíš, cos provedl. Tady to s námi nevypadá moc dobře,“ zamumlal Lodrik a vydal se s koněm po cestě.

Cesta k poslední vesnici, na niž si dokázal vzpomenout, jim potrvá nejméně čtvrthodinku, ne-li víc, a kůň nezbytně potřeboval suchou, vyhřátou stáj a trochu žrádla, pokud se na něm chtěl vrátit domů. A to nemluvě o horkém čaji a kupě jídla, po níž toužil samotný Lodrik.

Slunce pozvolna zapadala, od země stoupaly jemné závoje mlžného oparu. Harac začal mít vážné pochybnosti, jestli touha vydat se zcela sám na vyjížďku opravdu byla tím nejlepším nápadem.

Po čtvrthodině chůze Lodrik uviděl, že z blízkého lesíka stoupají tenké, bělavé sloupce kouře. Nebyla to mlha, jak se mu zpočátku zdálo.

„Aha, tak přece jenom máme štěstí,“ oznámil koni, „i kdyby nás tam čekal jenom milíř, kde nějaký uhlíř vyrábí dřevěné uhlí.“

Namáhavě si razili cestu navátým sněhem, až došli na okraj březového lesíka.

Guvernér zároveň ucítil oheň, jenž někde před nimi hořel a sliboval teplé místečko, kde si odpočinou.

Kůň nervózně zafrkal a nadmul nozdry.

„Co zase máš? Vždyť už tam budem.“ Zvíře rozčíleně zatahalo za opratě a mocným škubnutím se osvobodilo z Lodrikova držení.

Kůň se dal do běhu, ale sotva udělal podél lesíka několik kroků, sněžná přikrývka v blízkosti čtyřnožce najednou jako by explodovala.

Obrovité zvíře, směsice medvěda a vlka s bílou, huňatou srstí, vyrazilo z úkrytu, s řevem se na koně vrhlo a srazilo ho k zemi. Kůň ryčně ržál a kopal kolem sebe, ale marně.

Čelisti vyzbrojené mohutnými zuby mu rozervaly hrdlo.

Mladičký guvernér nečekal, až si ho obrovská šelma najde. Rychle se otočil a vyděšeně prchal do lesa, zatímco za sebou slyšel praskání rozdrcených kostí svého koně.

Lodrik funěl, lapal po dechu, odhodil šavli, strhl si kožešinovou čapku z hlavy a rozepnul spony těžkého kožichu v naději, že když na sobě ponese menší zátěž, dokáže běžet větší rychlostí.

Větve a haluzky zanechávaly na jeho obličeji krvavé škrábance, trnité šlahouny mu roztrhaly šaty a rozdíraly kůži, mladík se však nezastavil, přestože mu srdce bušilo v hrudi jako zvon.

Několikrát zapadl do studeného sněhu, ale strach z obrovitého tvora mu propůjčil netušené síly.

Husté křoví najednou prořídlo. Lodrik stál před malou, palisádami ohrazenou osadou, kterou představovalo deset polorozpadlých chýší, a zoufale lapal po dechu.

Z lesa k němu doléhal praskot a rámus, jako by se něco velkého a těžkého prodíralo porostem směrem k němu.

„Hej!“ zahulákal a rozběhl se k bráně. „Potřebuju vaši pomoc!“

Za palisádami se objevily tři zahalené postavy s oštěpy v rukou, které Lodrika pozorně sledovaly.

„Pronásleduje mě jakási nestvůra. Prosím, pusťte mě dovnitř!“

Jedna z postav němě potřásla hlavou a naznačila guvernérovi, aby šel pryč, druzí dva pozvedli oštěpy.

„Copak nerozumíte? Chci dovnitř! Já jsem guvernér!“

Lodrik stál přímo před dřevěnou bránou. „Ta nestvůra je mi v patách. Prosím, mám hodně zlata!“

Muž opět potřásl hlavou, jeho průvodci výhružně zamávali oštěpy a vyráželi podivné, naříkavé zvuky.

Šramot v křoví byl stále hlasitější, Lodrik skočil vpřed a zoufale zabušil pěstí o dřevo.

Náhle se nad ním objevil čtvrtý muž. Ten neměl obličej zakrytý šálou, a když ho Lodrik spatřil, strnul úžasem.

Většinu pravé poloviny mužova obličeje tvořilo rozkládající se maso, oko bylo napůl zapadlé a bylo z něho vidět pouze černé něco, velké jako hrášek. Rozkladný proces ho připravil o polovinu tváře, mladík spatřil bezbarvé kosti čelistí a pahýly zubů.

Lodrik vyjekl a ucouvl. Pochopil, kde to vlastně stojí.

Narazil na jednu z takzvaných vesnic mrtvých, což byla

místa, kam obyvatelé Tarpolu zavírali lidi trpící nevyléčitelnými nebo nakažlivými nemocemi. Stejně tak sem bývali nahnáni vyvrženci, mrzáci nebo jinak znetvoření lidé, aby zde v ústraní zemřeli.

„Zmiz odsud, chlapče,“ utrousil muž nezřetelně. „Bylo by lepší, kdyby tě sežral kullak, než abys skončil tady.“

Guvernér se ani nehnul a upřeně zíral na palisády. Hrůza ho natolik ochromila, že na nestvůru úplně zapomněl.

Do dřeva těsně pod znetvořeným mužem se zabořila šipka z kuše.

„Pryč, ty tam,“ rozlehl se po mýtině Valjakovův hlas, „nebo příští rána netrefí dřevo, ale tebe!“

Lodrik se otočil a uviděl, jak z lesa vyjíždí jeho tělesný strážce spolu se skupinou ozbrojenců, muži bleskurychle zmizeli z palisády. Zevnitř bylo slyšet dunění rohu.

Valjakov zastavil koně vedle roztřeseného Lodrika a natáhl ruku. „Nasedněte, pane. Musíme odsud pryč, než znovu posbírají odvahu.“

„Je mi to líto, já jsem nechtěl…“ vykoktal ze sebe chlapec, ale tělesný strážce ho mocným trhnutím vytáhl za sebe na hřbet koně.

„O tom si můžeme promluvit později, pane. Chtěl bych se vrátit do Granburgu dříve, než se setmí a lesem se začnou toulat vlci.“

Mlčky se lesem vraceli do hlavního města provincie.

Lodrik později zahlédl mrtvé tělo svého koně vedle kullakovy mrtvoly, kousek dál leželi ve sněhu dva mrtví vojáci tělesné stráže.

Guvernér se přitiskl k Valjakovovi a zabořil mu obličej hluboko do kožichu. Tahle provincie ho úplně přestala zajímat, už nechtěl nic vidět ani slyšet.

*

„Copak jste zapomněl, že osud celého kontinentu závisí jenom na vás?“ Stojko pobíhal se zkříženýma rukama kolem guvernérovy postele, z níž se mladík od svého návratu před dvěma dny ani nehnul. Chlad a námaha zanechaly na Lodrikovi stopy, z nosu se mu neustále spouštěly hleny, v jednom kuse kašlal a plíce mu při každém nadechnutí hlasitě šelestily. „Co by se asi tak stalo, kdyby vás kullak sežral?“

„Potom by mi mohl být Tarpol úplně ukradený,“ opáčil guvernér slabě.

Důvěrný rádce mu už dobrou hodinu přednášel o morálce. Mladík si v průběhu kázání uvědomil, že jeho neplánovaný výlet skutečně představoval velice nebezpečný podnik.

„To vám ale nesmí být, pane. Ani teď, ani nikdy později.

Přál bych si, abyste něco takového už nikdy neudělal.“

Stojko poklekl vedle postele. „Slibte mi to. Myslete na svůj život, na všechny ty lidi, co žijí v Ulldartu, a jejich osud.“

Lodrik si povzdechl. „Slibuji, Stojko. Ale prosím tě, teď už mě nech spát. Necítím se moc dobře.“

Muž se zvedl, naznačil úklonu a vyšel z místnosti, zatímco chlapec se otočil na levou stranu a zavřel oči.

Znovu a znovu se mu v paměti vybavovaly scény z lesa.

Opět v duchu spatřil kullaka, který mu sežral koně, znetvořeného muže a mrtvé vojáky, kteří kvůli němu přišli o život. Mihotavé obrazy se neustále promíchávaly a vyvolávaly mu v hlavě zmatek, jenž mu bránil usnout.

Valjakov během zpáteční jízdy neřekl jediné slovo, družina se mlčky vrátila do města a bez oklik vjela rovnou do paláce. Ovšem zklamaný pohled, jímž ho tělesný strážce při sesedání obdařil, řekl víc než všechny proslovy, jimiž ho poté Stojko hojně zasypal.

Právě když si Lodrik začínal myslet, že se jeho život trošičku obrátil k lepšímu, muselo přijít takové hrůzné odpoledne.

Ale i tak, tentokrát mu z koutků očí neukápla jediná slza, až do poslední chvíle se dokázal mistrovsky ovládat.

Tiše se modlil k Ulldraelovi, prosil ho, aby s ním měl slitování a aby milostivě přijal padlé vojáky do Síně udatných.

Lodrik nakonec přece jen upadl do neklidného polospánku. Mladíka v něm pronásledovaly děsivé sny,

zaháněly ho do bezvýchodného úprku před monstrózním kullakem, jenž se najednou proměnil v muže s polorozpadlým obličejem z vesnice mrtvých. Guvernérovi se před očima vynořil rozkládající se spár, který mu útočil na oči. Žluté, ulámané nehty na prstech se neodvratně blížily a pak se mu zabořily do zorniček.

Lodrika probudil vlastní hlasitý řev, pažemi si zakrýval oči.

Na okamžik poslouchal, jestli je v pokoji naprostý klid.

Teprve potom se odvážil opatrně pootevřít oči, naštěstí však nespatřil ani nestvůru, ani děsivě vypadajícího muže z vesnice mrtvých.

Místnost ležela v téměř naprosté temnotě. Pouze zbytek svíčky, hořící na nočním stolku, vydával trochu vytouženého nazlátlého svitu.

Lodrik opět pomalu složil hlavu do polštářů a pokusil se zklidnit zrychlený dech, zatímco pozoroval stíny, míhající se na stěně.

Dveře se tiše otevřely a do místnosti zvědavě strčila hlavu nějaká dívka, kterou guvernér dosud nikdy neviděl.

„Nekřičel jsi právě?“ Opatrně vstoupila dovnitř a posadila se na okraj Lodrikovy postele. „Vypadáš, jako by tě pronásledovaly zlé sny.“

Mladík byl příliš zmatený, než aby dokázal něco odpovědět, a tak na ni jen beze slova zíral.

Dívka měla na sobě tmavě červené sametové šaty, bohatě zdobené zlatými výšivkami, které jí těsně přiléhaly k tělu a zdůrazňovaly její ženské tvary. Dlouhé černé vlasy lemovaly

půvabný

obličej

s

hnědýma

očima,

připomínajícíma mandle. Malá jizva na pravém spánku jí dodávala mírný nádech bojovnosti. Měla výrazně útlejší postavu než Lodrik, zato ho nejméně o hlavu převyšovala.

„Jsi němý?“ zeptala se dívka a ustaraně na něho pohlédla. „Nebo mám raději zavolat někoho ze služebnictva?“

„Ne, není třeba. Opravdu jsem špatně spal.“ Mladík sepnul ruce a podíval se na ni. „Abych řekl pravdu, byl to dost děsivý sen. Chtěl mě sežrat jeden kullak.“

„Neznám nikoho, kdo by v takovém případě nekřičel,“

připustila dívka a jemně se usmála.

„Ale já ano, já znám člověka, který takového kullaka porazil,“ oponoval Lodrik a urovnal si polštář pod zády.

„Sloužící mi prozradili, co si vojáci vyprávějí o Valjakovovi. Právě on zasadil té stvůře rozhodující ránu.

Zaútočil na ni bez ohledu na vlastní život, jen aby zachránil ten můj a životy svých vojáků.“

„To, co mi tu říkáš, naznačuje, že je to buď nesmírně odvážný, nebo velice lehkomyslný muž,“ usoudila dívka a rozhlédla se po místnosti. „Takže ty jsi nový guvernér.“

„Ano,“ odvětil Lodrik váhavě. „Proč?“

„Koneckonců jsi nás sem pozval.“ Na místodržícím bylo vidět, že neví, jak si má dívčina slova vyložit. „Přesněji řečeno, ve skutečnosti jsi pozval mého otce, Ijušu Miklanovo. Už si vzpomínáš?“

Lodrikovi se vrátila paměť. „Ach ano. Jediný velkostatkář, který s Jukolenkem moc dobře nevycházel.

Nevěděl jsem, že má dceru. Můj sluha mi o tom nic neřekl.“

„A já jsem zase nevěděla, že guvernér není dospělý chlap,“ ušklíbla se dívka. „Nejdříve jsem si myslela, že jsi guvernérův syn.“ Změřila si ho zvědavým pohledem. „Jsi pěkně tlustý.“

Mladík na chvíli ztratil řeč. „A ty jsi zas pěkně nestydatá. Já jsem guvernér, tak mi nemůžeš jen tak říkat takové věci, i když je to pravda,“ protestoval. „A ty vypadáš… jako… přerostlá tyčka.“

„Teď jsi zase ty nestydatý.“ Dívka předstírala, že ji guvernérova slova pobouřila a uraženě pohodila hřívou vlasů, ale pak se rozesmála. „Ale ty máš taky pravdu. Moje matka byla hodně velká. A moc krásná.“ V očích se jí zablýsklo a vyzývavě na Lodrika pohlédla.

„To je možné. Já ji neznám,“ řekl mladík místo očekávané poklony a dívka se zvedla. Na tváři se jí zračila nelibost.

„Raději půjdu. Otec mě už bude hledat.“

„Kam jsi vlastně měla namířeno?“

„Ještě nikdy jsem neviděla palác zevnitř, a protože otec právě mluví s nějakým mužem, co se jmenuje Stojko, tak jsem mezitím vyrazila na vlastní pěst, abych se tu porozhlédla.“

„Takové výpravy mohou mít špatný konec.“ Lodrik si přetáhl deku přes hlavu. „Věř mi, vím, o čem mluvím.“

Dveře tiše zapadly do závěsů, děvče zmizelo.

„Ani nevím, jak se jmenuje,“ zamumlal mladík a zavřel oči, „ale na můj vkus má moc ostrý jazyk.“

*

Po dalších dvou dnech se Lodrik konečně zase cítil v pořádku. Mezitím se zvědavě vyptával na neohlášenou návštěvnici.

Velkostatkářova dcera se jmenovala Norina, aspoň jak tvrdil Stojko, byla o dva roky starší než guvernér a doprovázela svého otce na všech důležitých obchodních cestách, aby se od něj co nejvíce naučila o hospodaření, vedení statku, obchodech a poměrech v provincii.

Podle toho, co Miklanovo říkal, měla dcera jako jedináček jednoho dne zdědit celý statek a všechny pozemky, které k němu patřily. To bylo v příkrém rozporu s obvyklými zvyky. Za normálních okolností si musela dcera v případě, že velkostatkář neměl mužského dědice, vzít za

manžela jiného velkostatkáře nebo jeho syna, ale že by samotná dcera někdy přebrala otěže vedení statku do vlastních rukou, to se ještě nikdy nestalo. Jak to tak vypadalo, byli jak otec, tak i dcera v každém ohledu výjimečnými osobnostmi.

Lodrik vstal a stoupl si před zrcadlo. S výjimkou bederní roušky byl úplně nahý. Jeho tělo se nadále vyznačovalo mohutným objemem, ale břicho a špeky kolem boků postupně mizely. Dívčina slova definitivně probudila ctižádost, jež v guvernérovi zatím jen dřímala.

„Však vy ještě budete kulit oči, všichni,“ sliboval svému obrazu, než si navlékl hřejivé vlněné šaty a zmáčkl zvonek.

Za okamžik stál Stojko v pokoji.

„Ulldraeli budiž vzdán dík, jste opět na nohou, pane,“

zajásal Stojko a rozzářil se. „Už jsem chtěl nechat přivolat zdejšího cerela.“

Lodrik odmítavě mávl rukou. „Už je mi opravdu dobře.

Myslím, že jsem v posteli ležel dost dlouho. Jak to vypadá s našimi hosty?“

„Miklanovo a jeho dcera jsou pořád ještě ve městě.

Ubytovali se v jednom z místních hostinců, protože v křídle pro hosty zatím bydlíme my,“ vysvětloval Stojko a otevřel dveře. „Zatímco budete snídat, nechám je oba zavolat.“

„Dobrý nápad, Stojko.“ Guvernér se vyšoural ven, pomalu kráčel chodbami a jako obvykle si každých pár

metrů popotahoval kalhoty. „Jsem na toho velkostatkáře opravdu moc zvědavý. Co si o něm myslíš?“

„Řekl bych, že tak úplně neodpovídá vžité tarpolské tradici klasického brojaka, rozhodně tedy ne do nejmenších podrobností. Ale je to velice společenský, přívětivý a nesmírně vzdělaný muž. Jeho názory jsou, jak bych neměl opomenout říct, v mnoha ohledech poněkud revoluční.“

Lodrik povytáhl obočí. „Nemějte obavy, nepodněcuje lidi proti vašemu otci,“ uklidňoval ho okamžitě důvěrník. „Ale vždyť zanedlouho sám uvidíte, co tím myslím.“

O hodinu později seděli Lodrik se Stojkem v kanceláři, Valjakov stál u dveří a jako vždy měl ve tváři zachmuřený výraz. Když se dověděl o Norinině návštěvě v guvernérových pokojích, udělil poddůstojníkovi strážního oddílu důkladnou lekci ve věci zajištění bezpečnosti paláce.

Kdyby se místo brojakovy dcery dostal do Lodrikova pokoje nějaký atentátník, mohlo dojít k nejhoršímu.

Někdo zaklepal na dveře a po krátké přestávce vstoupil do kanceláře kulaťoučký muž s mohutným plnovousem, těsně následovaný Norinou.

„Těší mne, že se mohu seznámit s novým guvernérem Granburgu,“ pozdravil velkostatkář Lodrika a uklonil se, dokonce i Norina nyní předvedla malé pukrle. „Vaše pozvání je pro mě velkou ctí.“

Mladík se zvedl a přátelsky na něho kývnul. „Potěšení je na mojí straně, brojaku Miklanovo. Už jsem se o vás leccos doslechl.“

„Já o vás rovněž,“ prohodil muž a krátce pohlédl na dceru.

„Tak se přece posaďte.“ Lodrik ukázal na prázdné židle, stojící naproti psacímu stolu. „Musím s vámi probrat pár věcí, týkajících se budoucnosti provincie Granburg.“

„Když se jedná o takové záležitosti, nejsem pro vás ten pravý. Jukolenko by se k tomu určitě hodil lépe než já,“

odvětil Miklanovo a posadil se, Norina si vybrala židli po jeho pravici.

„Došli jsme k závěru, že Jukolenko pro nás nepředstavuje žádnou oporu,“ poznamenal Stojko a nalil každému šálek kouřícího čaje. „Vypadá to, jako by pár vlivných lidí nechtělo, aby v Granburgu zavál čerstvý vítr, jestli chápete, co tím myslím.“

„A já si myslel, že byste mi mohl být k ruce, když se budu zapracovávat do svého úřadu, a možná byste mi tu a tam i vysvětlil některé zvláštnosti místních lidí a jejich zvyků,“ dodal Lodrik. „Tak jako dosud to rozhodně nemůže pokračovat.“

Velkostatkář si vmíchal do čaje cukr. „Lidé ještě přesně nevědí, co si o vás mají myslet, ale to, jak jste rozhodl v neprospěch Kolského, přimělo prosté lidi, aby nastražili uši.

Abych zůstal u toho přirovnání s větrem, jsou hrozně

zvědaví, jestli se ten vánek rozplyne, nebo jestli se z něho stane pořádná bouře.“

Stojko potřásl hlavou. „Bouře by spoustu věcí zničila, i pořádný závan bude stačit, aby se směr větru změnil.“

„Co po vás chci vědět, je odpověď, jestli mi chcete pomoct, nebo ne?“ přerušil je Lodrik netrpělivě. Podivných řečí o počasí měl až po krk. „Potřebuju někoho, kdo se tu v kraji vyzná a kdo bude přístupný novinkám, které bych chtěl zavést, pokud mi to postavení guvernéra dovolí. Nic víc nechci.“

„To, co po mně požadujete, není zrovna snadný úkol,“

odpověděl

Miklanovo

zamyšleně.

„V

Granburgu

samozřejmě čeká spousta práce, ale stálo by mě to hrozně moc času.“

„Otče, to je příležitost, na kterou jsi tak dlouho čekal,“

rozohnila se Norina a uchopila velkostatkáře za ruku.

„Můžeš tak pomoci, aby se zdejší poměry alespoň částečně obrátily k lepšímu.“

„Sami dobře víme, že Jukolenko a Kolskoj spolu s ostatními šlechtici a velkostatkáři mají obrovskou moc, ale my máme na své straně kabcarovu vůli a s vaší pomocí si snad brzy získáme i většinu lidí v Granburgu. Takové síle ti druzí nemůžou věčně vzdorovat,“ usoudil Stojko. „Bez vás máme jenom kabcara a ten, s prominutím,“ krátce na Lodrika zamrkal, „takhle daleko od hlavního města říše

nemá velkou moc. Zbraně guvernérových vojáků by samy o sobě nestačily.“

„Jak si představujete moji pomoc?“ chtěl vědět Miklanovo. Otázka byla pro mladíka důkazem, že brojak jeví o nabídku zájem.

„Zůstal byste v paláci jako guvernérův rádce a zasvětil byste mě do všech věcí tady v Granburgu. Myslím si, že znáte dost lidí, kteří by nás mohli podpořit a vašemu slovu by věřili víc než slovu nedospělého muže,“ vysvětloval Lodrik svůj nápad. „Vaše dcera by musela po tu dobu vést celé vaše hospodářství, ale to ji stejně bude později čekat, aspoň jak jsem slyšel.“

„To lehce zvládnu, otče,“ prohlásila Norina. „Kromě toho máme dost správců, kteří řídí jednotlivé statky. Já bych musela dělat jenom účetnictví, a to zvládám už dost dlouho.“

Miklanovo pokýval hlavou z jedné strany na druhou.

„Necítím se přitom dvakrát dobře, ale teď možná nastala vhodná příležitost. Proto s vaším návrhem souhlasím, guvernére.“

„Báječně,“ zvolal Stojko a dolil čaj, zatímco druhou rukou dal nenápadné znamení Valjakovovi. Tělesný strážce vyšel z místnosti.

„Smím se vás na něco zeptat?“ Velkostatkář vyndal z kapsy dýmku a začal si ji nacpávat tmavým tabákem.

„Jen do toho,“ odvětil Lodrik a očima hledal misku s cukrovými placičkami, jenže Stojko odstranil z mladíkova dosahu všechny sladkosti.

„Jak jste přišel k úřadu místodržícího? To je otázka, kterou si klade celý Granburg, protože vložit takovou důležitou funkci do rukou, promiňte mi ten výraz, nezkušeného mladíka, to je věc, která se nestává moc často.“

Miklanovo zvolna přešel ke krbu, aby si tam zapálil žhavou třískou dýmku.

Lodrik horečně přemýšlel, ale Stojko ho naštěstí rychle vysvobodil. Měl po ruce příhodnou odpověď, která se do značné míry držela pravdy.

„On není až tak úplně nezkušený, má výhodu, že se vyzná ve všech důležitých procedurálních záležitostech v rámci státní správy. Samozřejmě mu ještě chybí praxe, proto byl na přání svého otce vyslán do Granburgu. Jeho otec je na kabcarově dvoře nesmírně vlivnou osobností.“

„To jsem si hned myslel, jinak by něco takového nebylo vůbec možné. Ale otec vás asi příliš nemiluje, jinak by vás neposlal do Granburgu,“ utrousil Miklanovo a vypustil z úst hustý oblak dýmu. „Jukolenko a jeho přátelé si vás také nějakým způsobem prověří, než se odváží podniknout proti vám něco, co by přesahovalo rámec pasivního odporu, který k vám v současnosti zaujali.“

Valjakov se vrátil a zašeptal něco Stojkovi do ucha, potom opět zaujal pozici u dveří. Velkostatkář vrhl na

bojovníka uctivý pohled. „Ale jak vidím, ani vy jste nezapomněl, že vás musí někdo chránit.“

„Máte už nějaký nápad, co bychom mohli udělat jako první?“ Lodrik si nasypal do čaje pořádnou porci cukru a nabral si na lžičku kopec třešňové marmelády.

„Mohl byste uspořádat slavnost, při níž byste oficiálně oznámil své jmenování guvernérem a poskytl lidem trochu rozptýlení,“ navrhl velkostatkář. „Přitom se jim všem představíte. My si mezitím rozmyslíme nějaké menší věci, které by se daly rychle změnit. Nejlepší bude, když si prostudujeme zdejší výnosy a doplňky zákonů, které Jukolenko vydal. Jestli pár z nich dokážeme zrevidovat, pochopí Granburčané, že chcete nastoupit nový kurs.“

„To je velice dobrý návrh,“ souhlasil Stojko, který se sám zabýval podobnými myšlenkami. „Řekněme, že by se ta slavnost mohla konat třeba za týden, ne? Myslím, že to by mělo stačit na veškeré přípravy.“

Miklanovo přikývl.

„Tak já se hned vrátím domů.“ Norina vstala. „Nechtěla bych, aby účetní knihy na dlouho osiřely.“

Lodrik byl poněkud zklamaný. Urostlá dívka se mu zalíbila a rád by se s ní bavil o něco déle, ale jak se zdálo, děvče o něho nemělo zájem.

„A my se tady rovnou dáme do práce,“ řekl velkostatkář a políbil dceru na rozloučenou na čelo. Mladík protáhl obličej.

Valjakov si hlasitě odkašlal. „Je mi líto, ale nejdříve je na řadě guvernérova hodina šermu.“

„Správně,“ přitakal Lodrik s téměř přehnanou radostí.

Byl šťastný, že se nebude muset hrbit nad zaprášenými knihami. „Musím ještě lépe zacházet se šavlí, kdyby snad měl Jukolenko něco v plánu. Jeden úder zatím pořádně nezvládám, kromě toho, jak Valjakov říkal, si musím zlepšit kondici.“ Tělesný strážce kývnutím potvrdil správnost jeho slov. „Potom sem přijdu a hned začneme.“

„Jak chcete, guvernére.“ Miklanovo přelétl rychlým pohledem regály v místnosti. „Já mezitím začnu dělat pořádek v tom zmatku, který tu vládne.“

Lodrik vyšel s Valjakovem ven a na chodbě se musel vyhýbat celému zástupu sluhů. Vlekli plno kufrů a beden, které skládali na dvoře.

„Jukolenko se stěhuje pryč?“ Místodržícího udivila spousta zavazadel, která se nakupila na dlažbě ve dvoře.

„Donutili jsme ho k tomu, pane,“ ušklíbl se tělesný strážce a vycenil zuby. Kolem rtů mu pohrával záludný úsměšek. „Podle Stojkova pokynu jsem nařídil sloužícím, aby vyklidili všechny guvernérovy věci. Až se Jukolenko se ženou vrátí z divadla, budou se velice divit.“ Muž s mladíkem se smíchem vešli do šermírny.

„Chtěl bych zhubnout, Valjakove. A být silnější,“

prohlásil Lodrik, zatímco si oblékal ochranný oděv. „Můžeš mi s tím pomoct?“

Tělesný strážce si změřil guvernéra tázavým pohledem.

„Nebude to snadné, ale určitě vám dokážu pomoct.

Budete se však muset držet mých pokynů a provádět všechna cvičení, která vám uložím, jinak se vám váš záměr nepodaří uskutečnit. Jste připraven vycedit litry potu, chcete, aby vás bolely svaly a měl jste hlad? Opravdu si to přejete?“

Lodrik přikývl. „Budu se snažit, jak to jen půjde.“

„To nic neznamená, pane. Buďto budete všechno dělat naplno, nebo toho rovnou nechte. Samotná snaha je jenom polovičaté řešení.“ Valjakov mu hodil šavli. „Buď, anebo, ale žádné možná.“

„Já jsem se už rozhodl a chci zhubnout.“ Mladík zamával šavlí ve vzduchu.

„Tak rovnou začneme. Uchopte zbraň do obou rukou a natáhněte ji před sebe.“ Valjakov mu ukázal, co má udělat.

„A co mi to přinese?“ Lodrik držel zbraň v pravém úhlu přímo před sebou.

„Počkejte chvíli a hned uvidíte,“ pronesl tělesný strážce tiše, „a dělejte přitom dřepy, dokud vám neřeknu dost.“

Po několika minutách se mladíkovi roztřásly ruce a začaly ho bolet svaly.

IX.

„A světelný paprsek oslepil nestvůry stojící na Sinuredově straně natolik, že plny strachu uprchly do bažin a slepé hrůzou ušlapaly několik oddílů Sinuredova vojska k smrti.

Vojáci Sjednoceného vojska, jak mu lidé říkali, načerpali nové sily, když viděli, že Ulldrael je na jejich straně. Vrhli se na

jinak

nezdolného

vojevůdce.

Prosekávali

se

nepřátelskými řadami jako žencova kosa obilným polem. V

jejich středu bojovala zvláštní bytost, z níž vyzařovalo světlo. Na helmě a na štítě nesla Ulldraelovy insignie.

Bitva trvala několik dnů, ale bojovníci Sjednoceného vojska bez jediné přestávky vytrvale bušili do Sinuredových oddílů, jejichž vojáci padali po tisících mrtví k zemi.

Ovšem i Sjednocené vojsko mělo hrůzné ztráty, neboť Ulldrael nemohl být na všech místech bojiště najednou, aby všem pomáhal. Krev pobitých přeměnila bitevní pole na páchnoucí bažinu, v níž se zuřiví, neúprosní bojovníci bořili

až po kolena, avšak ani jedna strana neměla se druhou slitování.

Sinured pochopil, že Tzulanův duch v tomto okamžiku proti Ulldraelovi nic nezmůže a že bitva pro něho tentokrát skončí špatně. Takže si vybral hrstku nejlepších, nejvěrnějších bojovníků a pokusil se s nimi probít na pobřeží a uprchnout na lodích do Tzulandrie.

Jenže admirál Turis, zkušený námořník rogogardské flotily, sledoval bdělým zrakem Sinuredovu loď a pronásledoval bestii až na širé moře. Tam zaútočil na nepřátelskou loď katapulty a potopil ji.

Sinured Zvíře klesl na dno moře, provrtaný deseti oštěpy a šípy, a spolu s ním utonuli i jeho nejhorší druzi.“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1053

HLAVNÍ MĚSTO PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ

TARPOL,

POČÁTEK LÉTA 442 P. S.

„Zatraceně, zvedněte tu paži s mečem výše, pane!“

Valjakov se rozmáchl a udeřil do cvičné šavle, jíž se následník trůnu a guvernér kryl, až tupý konec šavle odletěl dozadu a bolestivě trefil mladíka do hlavy. „Tohleto se totiž stává, když máte šavli příliš blízko u těla.“

Lodrik krátce protáhl obličej, předstíral, že má v úmyslu zaútočit protivníkovi na hlavu, jen aby v posledním okamžiku přetočil čepel a zamířil jí zešikma na soupeřovu hruď.

Muž s jemným úšklebkem ránu odrazil a s hravou lehkostí odvrátil i kopnutí, které by ho jinak zasáhlo do rozkroku. Pevně k sobě přitiskl stehna a guvernérovu nohu v nich uvěznil. „Kdo vás učil takové zákeřné triky? To jsem přece nebyl já?“ Vrazil Lodrikovi ramenem do prsou.

Guvernér zalapal po dechu a na jedné noze uskočil dozadu, protože druhou mu Valjakov nadále pevně svíral.

Tělesný strážce mu pak podrazil i druhou nohu.

Mladý místodržící ztěžka dopadl na záda, šavle zarachotila, jak dopadla na dřevěnou podlahu šermírny.

„Chceš mě zabít?“ hekal a opřel se lokty o zem.

„Chtěl bych vás co nejlépe připravit na skutečné souboje, kdyby k nim mělo někdy v budoucnu dojít,“ odpověděl tělesný strážce a podal svému chráněnci ruku, aby mu pomohl vstát. „Když skončí opravdový, nepředstíraný souboj, bude jeden ze soupeřů stát a ten druhý ležet mrtvý na zemi. Jak ten první vyhrál, nehraje roli. Jediné, co se počítá, je, abyste přežil.“

„Vážná slova.“ Lodrik si demonstrativně oklepal prach z lehké kožené zbroje, kterou nosil při hodinách šermu. „Ale myslím, že máš pravdu.“

„Když člověk bojuje o holý život, není falešný stud na místě, na to musíte vždycky myslet, pane,“ zdůrazňoval Valjakov, šedé oči na chvíli spočinuly na Lodrikovi.

„Ohleduplně, čestně a v souladu s pravidly souboje můžete bojovat, když si budete chtít ukrátit dlouhou chvíli. Ale když se vám ve skutečném souboji naskytne příležitost soupeře porazit, neváhejte a okamžitě se jí chopte.“

Přešli k nízkému servírovacímu stolku, na němž stála karafa s vodou a druhá s těžkým, sytě rudým vínem. Tělesný strážce nalil do pohárů nejdřív dvě třetiny vody, zbytek doplnil alkoholem. „Na vaše budoucí úspěchy.“

„Na to si připiju velice rád. Nejmilejší by mi ale bylo, kdybych zbraně vůbec nepotřeboval,“ řekl Lodrik a svlažil

si připraveným nápojem vysušené hrdlo. „Už jsem zhubnul?“

Valjakov pohledem pozorně přelétl guvernérovu postavu. „Zase o trošku víc, řekl bych, ale pořád ještě máme co dělat.“ Přiložil hrot šavle ke kulatému břichu, které se pod koženou zbrojí nadále nadouvalo. „Především tohleto musí pryč. Brání vám v běhu a představuje jenom zbytečnou zátěž.“

„Není to všechno tak jednoduché,“ naříkal Lodrik.

„Potím se jako prase, při běhání málem vypustím duši a zvedám těžké věci, když s tebou cvičím, snažím se, jak jen můžu, ale nějak to trvá až moc dlouho.“

„Nevzdávejte se, pane,“ povzbuzoval ho učitel šermu.

„Trvalo vám déle než šestnáct let, než jste tím věčným přejídáním nabral tolik tuku. Takže nemůžete očekávat, že zmizí během několika málo týdnů. Ale za rok…“

„Cože?“ zaječel guvernér. „Do té doby umřu hlady.“

„Jak se tak na vás dívám, máte pořád ještě dost zásob,“

opáčil muž, „takže nemusíte mít obavy.“

Nečekaně švihl šavlí a zaútočil Lodrikovi na hlavu.

Mladík prokázal dobré reflexy a duchapřítomnost, zvedl svou zbraň a útok odrazil. Na guvernéra se snesla sprška vody a vína.

„Musíte se snažit, aby tělo zůstalo v klidu,“ komentoval jeho počínání Valjakov. „Když se budete klátit, ztratíte rovnováhu a doplatíte na to. Stejně jako vaše šaty.“

„To je opravdu hrozná sranda.“ Lodrik si setřel vodu s vínem z očí. „Mně to pro dnešek stačí. Kromě toho přišel čas na audienci. Jsem zvědavý, co mě dneska čeká.“

„Tak dobrá. Uvidíme, jestli vás vůbec něco čeká.“

Tělesný strážce naznačil jednu ze svých pověstných úklon, které vždy budily dojem, jako by chtěl před člověkem vypnout hruď a nahnat mu trochu strachu, místo aby dotyčnému vzdával úctu.

Lodrik tuto jeho zvláštnost toleroval. Stejně jako předtím pořádně nevěděl, co si má o svém ochránci a věčném stínu vlastně myslet.

Mnohdy z něho vyzařovalo něco děsivého, zejména v případech, kdy se bojovník zničehonic objevil ve dveřích nebo když se vynořil zpoza nějaké zdi. Od doby, kdy Norina navštívila guvernéra přímo v jeho ložnici, nabrala jeho všudypřítomnost dokonce ještě větší intenzitu.

„Je připravená horká voda? Chtěl bych se honem narychlo okoupat.“ Mladík pověsil cvičnou zbraň na věšák, kam patřila, a zamířil k východu ze šermírny.

„Zařídil jsem, aby služebnictvo dostalo příslušné pokyny. Koupelna musí být připravená, pane.“

Oba vyšli do dvora, kde se právě uniformovaný posel v barvách baronie Kostromo dohadoval s jedním ze strážných.

„Co to má znamenat?“ zabručel Valjakov a vydal se k nim. Lodrik ho zvědavě následoval.

„Posel přináší zprávu od Její Jasnosti Aljašy Radky, vasrucy baronie Kostromo, a chtěl by ji předat pouze samotnému guvernérovi.“

„Sem s tím,“ zavrčel tělesný strážce na muže na koni a natáhl ruku.

Muž se podle všeho cítil v sedle naprosto bezpečně, protože Valjakovova strohá výzva na něho neudělala nejmenší dojem. „Je mi líto, ale mám své pokyny.“

Mechanická ruka vystřelila bleskurychle vpřed a uchopila sponu podpěnky, ale Lodrikův příkaz donutil tělesného strážce, aby se zdržel pokračování.

„Dost, Valjakove. Pusť ho.“ Mladý guvernér se mile usmál.

„Děkuji, páže,“ poděkoval posel. „A teď mě zaveď k místodržícímu.“

Strážný zoufalstvím obrátil oči v sloup. Do krku se mu dral smích a nevěděl, jak ho zamaskovat. Koutky úst sebou podezřele cukaly.

Tělesný strážce naproti tomu hladil volnou rukou koně a ani nehnul brvou.

„Já nejsem páže. Já jsem guvernér,“ opravil posla Lodrik a mírně se vzpřímil. „Harac Vasja, račte vzít na vědomí.

Můj předchůdce byl odvolaný.“

„Ale, nepovídejte!“ Posel se předklonil v sedle. „Potom já jsem Její Jasnost Radka. A teď už bylo té legrace dost.

Mám něco vyřídit pravému guvernérovi.“

„Tak zcela jednoduše sesedněte a řekněte mi to.“

Poslova ignorance mladíka pořádně nahněvala.

Když se muž nadále neměl k tomu, aby sesedl, kývl Lodrik na tělesného strážce, který s hravou lehkostí roztrhl sponku podpěnky a rázně strčil do sedla.

Zaskočený posel se sice pokusil zachytit hřívy koně, ale marně. Tvrdě dopadl na dlažbu a sedlo s přikrývkou pohřbily muže pod sebou. Po krátké chvilce hrůzy se vyhrabal ven a vyskočil na nohy, obličej rudý vztekem.

„To ještě bude mít pořádnou dohru, páže.“ Otočil se k Valjakovovi. „A pro tebe taky.“ Rozpálený zlostí zamířil k paláci, kde ho zadržel další strážný.

„Ten pád si mohl ušetřit,“ utrousil Lodrik a potřásl hlavou. „Nechej ho, ať se nějakou dobu smaží, však on ti pak tu zprávu vyřídí. Já nutně potřebuji horkou vodu, musím se uvolnit.“

Oba prošli kolem vztekajícího se posla, vyrážejícího nejpustší kletby a hrozby. Na stráže u vchodu tím však nijak nezapůsobil.

„Chceš mi snad vyřídit tu zprávu raději uvnitř?“ zkusil to Lodrik ještě jednou.

„Zavolej mi sem guvernéra, páže,“ vyštěkl muž.

„Jak to mluvíš s kabcarovým královským guvernérem?“

napomenul ho poté ostře strážný.

„Copak to tu hrajete za hru? Hru, do které jsou zasvěcení všichni kromě guvernéra, nebo jak si to všechno mám

vyložit?“ vztekal se posel. Vojákovu výtku nebral na vědomí.

„Buď mi to řekneš teď, nebo nikdy. Dobře si to rozmysli, jestli je ta zpráva opravdu tak důležitá. Za jistých okolností bys mohl přijít o hlavu, kdyby se tvoje zpráva ke mně nedostala,“ dal mu mladík na uváženou.

„Zmizni odsud a jdi škrábat brambory, břicháči.“

Strážní tázavě pohlédli nejdříve na Valjakova, potom na Lodrika. Protože však nedostali žádný rozkaz, tak proti nestydatému muži nijak nezakročili, pouze se spokojili s tím, že mu se škodolibou radostí zabránili ve vstupu do paláce.

„Já jen doufám, že když naši poslové vyjedou na cesty, chovají se k hostitelům mnohem přátelštěji,“ zauvažoval guvernér po chvíli.

„Určitě, pane,“ uklidňoval ho tělesný strážce a doprovodil mladíka až ke dveřím koupelny. „Počkám tady na vás.“

Lodrik přimhouřil oči, jako by ho právě něco napadlo.

„Co víš o ženách?“

„Promiňte, pane?“

„Myslím, jak se má člověk s nimi bavit? Řekl bych, že když si nedá pozor, udělá snadno nějakou chybu. Je to tak?“

Valjakova tento dotaz dost podráždil, spíš hodně než jenom trochu. „Pane, já nejsem ten pravý, abych vám radil v záležitostech týkajících se žen. Zeptejte se Stojka.“ Otevřel

dveře a nenásilným způsobem se obratně pokusil zabránit dalšímu pokračování tohoto pro něj krajně nepříjemného rozhovoru.

„Asi to udělám,“ pronesl mladík zamyšleně a zmizel uvnitř místnosti.

„Jak to, že teď najednou myslí na ženské?“ divil se bojovník polohlasně. Potom se náhle zeširoka ušklíbl. Že by půvabná Norina udělala na jeho pána takový dojem? Stojko se určitě bude moc divit, až mu o tom večer povypráví při partii šachu.

„Ty nemáš rád ženy?“ Hlava mladého chráněnce se zničehonic opět objevila v rámu dveří.

„Ale ano.“ Valjakovovi rychle zmizel úšklebek z tváře.

„Jenom nemám čas, abych se o ně moc zajímal.“

„Kvůli mně?“

„Mimo jiné,“ vyhnul se tělesný strážce přímé odpovědi a doufal, že tento nepříjemný výslech bude brzy u konce.

„Nemám rád, když musím pořád být ve společnosti ženských. Na můj vkus toho namluví až moc. Samé babské tlachy, však víte, co tím myslím, pane.“

„Aha.“ Lodrikova hlava opět zmizela.

Guvernérův ochránce si však pořádně oddechl až ve chvíli, kdy zaslechl, jak uvnitř šplouchá voda. S úlevou si setřel vlhkost z holé hlavy. S údivem si uvědomil, že takhle se dokáže zpotit nanejvýš v opravdovém boji. Stojko si

bezpodmínečně musí s následníkem trůnu co nejdřív promluvit.

*

O hodinu později vstoupil čerstvě vykoupaný a naparfémovaný Lodrik jako harac Vasja do audienčního sálu, aby se zabýval spory, prosebníky a vším možným, na co si mu Granburčané budou chtít stěžovat.

Audience však probíhaly docela klidně, protože se dosud nikdo neodvážil jít do paláce, aby si tam na někoho stěžoval nebo si nechal něco vysvětlit.

V dobách, kdy zde úřadoval Jukolenko, sloužila malá místnůstka jako odkladiště, které Lodrik nejdříve musel nechat vyklidit a zbavit haraburdí. Už jen z toho následník trůnu jasně poznal, jaký význam přikládal jeho předchůdce povinnostem královského úředníka.

V čase určeném pro audience guvernér zpravidla třídil spisy, zabýval se některými knihami správních předpisů a uvažoval, jaká opatření by mohl zrušit, aby si získal u obyvatel oblibu a neporušil přitom platné tarpolské právo.

Po hodině se unaveně protáhl a lámal si hlavu otázkou, který krejčí vymyslel střih úředních uniforem.

Ruce nebylo možné zvednout výše než po ramena, šedá látka byla nesmírně tuhá a horší než korzet. Nutila člověka

zaujímat postoj, který byl strašně nepohodlný. Lodrik jen málokdy vydržel v uniformě déle než dvě hodiny, potom se mu tuhý límec nepříjemně zařezával do krku. Od páchnoucí paruky, v níž se zabydlela celá hejna molů, upustil hned od počátku. Raději nosil vlastní řídké světlé vlasy svázané na zátylku do copu, než aby si nasadil na hlavu takové semeniště blech.

Pozoroval nesčetná zrnka prachu, tančící v pokojných slunečních paprscích sem a tam, a v myšlenkách se vrátil k prvnímu setkání s Norinou.

Nedalo se popřít, že děvče skutečně mělo řádně nabroušený jazyk, ale mladíka přitahovalo především její otevřené jednání. Rozhodně se nechovala tak naivně jako on. Nádherné černé vlasy, tmavé, záhadné oči a nenápadná jizva na spánku, to byly rysy, které mu nejvíce utkvěly v paměti a hned za nimi i vzpomínka na dívčinu štíhlou postavu.

S povzdechem začal opět listovat stránkami tlustého svazku, na jehož název si nebyl schopen ani pořádně vzpomenout.

Jak to jenom zaonačit? Zajisté, on je přece guvernér, ne, on je dokonce tadc, ale je možné, aby na všechno stačil pouhý příkaz nadřízené vrchnosti? Právě u Noriny si byl jakýmsi nejasným způsobem vcelku jistý, že by mu žádný rozkaz nepřinesl očekávaný výsledek. A navíc ho trápila obava, že se tehdy při jejich prvním setkání dost ztrapnil.

Ze zamyšlení ho vytrhly hlasité, rozčílené hlasy. Pak se otevřely dveře a do místnosti vešel Stojko.

„Jak vidíte, radostným překvapením jsem skoro celý bez sebe,“ dal se jeho důvěrník do řeči a v očích se mu pobaveně zajiskřilo. „Nebudete tomu věřit, ale venku sedí naše první dva případy.“

„Opravdu?“ Lodrik se rozzářil nadšením. Rychle si upravil uniformu a posadil se zpříma, potom ještě honem pohodil na vyvýšený řečnický pult několik zákoníků. „Tak jdeme na to, sem s nimi.“

První z obou mužů měl na sobě drahý oděv z nejlepších látek v kombinaci hnědé a béžové barvy a s bílými výšivkami, vyleštěné boty se zářivě leskly. Zralý muž měl v obličeji nacvičený, nic neříkající úsměv. Pod paží nesl malý balíček.

Vedle něho kráčel mladý muž ve zcela obyčejných, prostých šatech, pokožku měl opálenou od slunce, šlachovité, svalnaté ruce byly poznamenané těžkou prací, kterou musel den co den zvládat.

Lodrik usuzoval, že první muž je zřejmě nějaký obchodník a ten druhý asi pracuje na poli nebo to bude drobný pachtýř.

„Excelence, jsem potěšen, že jste si našel čas a jste ochoten rozhodnout.“ Dobře oděný muž předstoupil a uklonil se. „Jmenuji se Stěnka Mešinskij a povoláním jsem obchodník s prasaty. Přinesl jsem vám dáreček za námahu,

kterou vás bude stát vynesení rozsudku.“ Položil balíček na pult a opět poodstoupil dozadu. „Doufám, že vám bude po chuti.“

„Já se jmenuju Radomil a jsem prostý pachtýř, Excelence. Moje půda leží několik verst od města. A věřím, že rozhodnete po právu.“ Z mužova hlasu nezaznívala špetka naděje, jako by si pachtýř myslel, že je jeho věc už předem ztracená.

„Kdo mi ten případ vylíčí?“ zeptal se Lodrik napjatě a snažil se sedět rovně. Stojko s Valjakovem se drželi v pozadí a sledovali, co se bude dít.

Mešinskij si odkašlal, jako by se to rozumělo samo sebou.

„Excelence, jak jsem již uvedl, jsem obchodník s prasaty a vydělávám si tím na živobytí. Veškerý můj majetek představují zvířata, o která pečuji a střežím je jako oko v hlavě.“ Mrštil po Radomilovi pohledem plným jedu. „Jeden z mých nejlepších výběhů pro prasata leží vedle prokletého pole tady toho člověka a jedenáct z mých nejlepších zvířat se hloupou, nešťastnou náhodou zaběhlo na jeho pole a sežralo mu většinu obilí.“

„Tvůj pasák usnul,“ protestoval pachtýř polohlasně.

„Proto prasata zaběhla do pole a všecko zničila.“

„Já tady líčím okolnosti případu, ne ty,“ napomenul ho obchodník ostře. „Tak jako tak, ubohá zvířata po pozření toho bídného, jedovatého obilí v hrozných bolestech umřela.

Jejich maso se bohužel taky nedalo použít, takže musím oželet finanční výdělek více než sto vasleců. Excelence, dokážete si to představit? Jestli mi tu škodu někdo nenahradí, mohlo by mě to zruinovat.“

Lodrik měl na chvíli pocit, že se nejspíš přeslechl, a pokrčil čelo. „A teď vyprávěj ty.“ Ukázal na pachtýře.

„Jeho pitomý prasata mi vlezly na pole, protože ten jeho ještě pitomější pasák ležel kousek dál pod hrušní a vyspával opici, Excelence.“

„Ty se odvažuješ…“ vypěnil Mešinskij, ale guvernér mávnul rukou a donutil ho, aby zmlkl.

„Dostal jsem se do těch míst až pozdě odpoledne.

Nejdříve jsem slyšel, jak tam ty svině kvičí, a pak jsem uviděl celou zkázu,“ vyprávěl pachtýř dále, povzbuzený tím, že ho místodržící podpořil. Popošel o krok vpřed. „Sežraly mi víc než polovinu obilí, nebudu moct zaplatit pacht a moje rodina nemá co jíst.“ Z muže čišelo zoufalství.

„Koho zajímá tvoje špinavá rodina? Já jsem přišel nejméně o… sto třicet vasleců!“ Muž se s předstíraným úpěnlivým pohledem obrátil na místodržícího. „Excelence, musíte mi pomoct! Žádám, aby mi ten tupec vyplatil odškodné.“

Lodrik mezitím nabyl jistoty, že přece jen slyšel správně, ačkoliv tomu nemohl pořádně uvěřit.

„Všimnul jsem si, že v Granburgu neprobíhá všechno tak, jak jsem byl zvyklý, ale tady to nepochybně zachází

příliš daleko.“ Kývl na Mešinského, aby předstoupil před pult. „Tvoje prasata mu sežrala obilí, a protože nebylo zralé, zemřela. A ty proto chceš po pachtýři odškodné? Spal tvůj pasák, nebo ne? Ale jestli budeš lhát, přijde ti to draho.“

„Ne přímo spal. Nanejvýš si trochu zdřímnul, Excelence, ale copak na tom záleží?“ Obchodník hovořil s děsivou lhostejností.

Lodrik se zvedl, ve vodnatých modrých očích se najednou energicky zablesklo, jako již častokrát od chvíle, kdy přijeli do Granburgu. „Já snad pořádně neslyším! Ty se odvažuješ přijít sem s takovým nestydatým požadavkem!

Zaplatíš tomu pachtýři odškodné za jeho obilí, obchodníku.“

Mešinskij rázem zbledl. Bylo na něm vidět, že v tu chvíli neví, co se s ním vlastně děje. Podobně se vedlo i Radomilovi, přestože pro něho se situace vyvinula mnohem radostněji.

„Kolik zrn je v jednom klasu?“ chtěl vědět guvernér.

„Asi tak dvanáct, Excelence,“ odpověděl pachtýř zaraženě.

„Potom tedy stanovuji výši odškodného následovně. Ty, Stěnko Mešinskij, zaplatíš jemu, Radomilovi, za každé zrnko, které tvoje prasata sežrala, půl vaslecu, nebo mu jako náhradu věnuješ darem pět sudů obilí. Tak zní soudní rozsudek, který vydávám jménem kabcara.“ Lodrik se na obchodníka nepřátelsky zahleděl. „Námitky?“

„Excelence, nechápu, proč jste rozhodl v jeho prospěch.“

Mešinskij nepostřehl, že se s nástupem nového guvernéra poměry v Granburgu výrazně změnily, takže když vyslechl rozsudek, zhroutil se mu svět. „Guvernér Jukolenko v takových případech vždycky bez jakýchkoliv formalit…“

„To byla hrozně hloupá námitka,“ zašeptal Stojko Valjakovovi škodolibě.

„Ale já nejsem on,“ Lodrik poslední slovo málem vykřikl. „Jukolenko! Já jsem úředník kabcara, tarpolského vládce, a nebudu rozhodovat ve prospěch privilegovaných jenom proto, že by se mi to lépe hodilo do krámu. Ještě slovo a potrestám tě za pokus o uplácení královského úředníka. A teď ven! Oba!“

Obchodník s prasaty se neochotně uklonil a opatrně sáhl po dárku, který předtím přinesl.

Ruka místodržícího ztěžka dopadla na balíček. „To zůstane tady. Jako důkaz.“

Granburčané pozpátku vycouvali z místnosti a málem vrazili do elegantně oblečené ženy, která se zjevila ve dveřích.

Dva vojáci s erbem baronie Kostromo v poslední chvíli zabránili srážce, potom návštěvnice vstoupila dovnitř, aniž by se ohlížela na Stojkovy protesty.

Bylo jí kolem třiceti, měla dlouhé, sytě rudé vlasy, krásný, avšak arogantní obličej a světle zelené oči, vyznačující se pronikavým, povýšeným pohledem.

Přiléhavé, tmavě zelené šaty zdůrazňovaly ženinu svůdnou postavu, k látce byly pečlivě zvoleny vhodné šperky a doplňky, aby znásobily dojem, který jejich nositelka vyvolá.

Přes ramena měla přehozený lehký bílý cestovní plášť, sepnutý na prsou zlatými řetízky. Drahocenné vložky z iurdumu se nenápadně třpytily. Samotný iurdum, nejvzácnější kov v celém Ulldartu, by obyčejné rodině vystačil nejméně deset let na živobytí. Vysoké kožené boty zelené barvy dokreslovaly působivý dojem ženy, která cílevědomě mířila přímo k Lodrikovi.

Teprve když jí vysoký a rozložitý Valjakov zastoupil cestu, zůstala žena stát.

„Já jsem Aljaša Radka, vasruca baronie Kostromo, a ráda bych hovořila s guvernérem,“ pronesla sametovým hlasem, v němž se však nedal přeslechnout panovačný tón.

„Guvernér má v tuto dobu audienci a není pro oficiální přijetí k dispozici, vasruco.“ Vedle tělesného strážce se vynořil Stojko. „Počkejte chvíli, než skončí doba vyhrazená pro audience. Guvernér se kabcarovým jménem osobně a ochotně stará o záležitosti občanů, kteří jsou svěřeni do jeho péče a pod jeho ochranu.“ Kývnutím k sobě přivolal jednoho sluhu. „Zavede vás do čajového salonu. Jeho Excelence se k vám zanedlouho připojí, Jasnosti.“

„Podřídím se zvykům granburského místodržícího,“

prohlásila žena a s úsměvem sklonila hlavu, „přestože

přiznávám, že jsem počítala s přátelštějším přijetím, když jsem sem předem vyslala posla.“

„Váš posel, Jasnosti, se nechoval tak, jak by se od dobrého lokaje očekávalo,“ odporoval jí Valjakov. „Tak se nesmíte divit, že svou zprávu nikomu nepředal. Zvažte, jak svého člověka přiměřeně potrestáte.“

„Vezmu to do úvahy, přestože váš tón rovněž neodpovídá tónu dobrého lokaje. Doufám, že guvernér rovněž zváží, jak vás potrestá.“ Vasruca zašelestila šaty a vyšla z místnosti.

„Působivý výstup,“ pronesl Stojko sám pro sebe a obrátil se k Lodrikovi. „A jak teď toho zlého, nehodného Valjakova potrestáte?“

„Mohl bych ho nechat se svou sestřenicí hodinu o samotě,“ navrhl mladík.

„Ona je vaše sestřenice?“ Tělesného strážce Lodrikova odpověď zaskočila. Ve tváři se mu objevil zmatený výraz.

Lodrik se zvedl a přistoupil k oběma svým blízkým rádcům. „Jestli si z hodin dějepisu ještě něco správně pamatuju, vzniklo Kostromo v roce dvě stě dvanáct po Sinuredovi, když jeden vasruc, jmenoval se myslím Sengac, vyvolal povstání dřevorubců a dělníků v dolech a odtrhl se od našeho všeobecně váženého souseda Hustrabanu.

Sengacovi se sice dařilo vyhrávat jednu malou bitvu za druhou, ale pro jistotu uzavřel vojenské spojenectví s Tarpolem. Správně?“ Stojko přikývl na souhlas. „A od té

doby se naše vzájemné vztahy neustále rozšiřují. Bardricům se obratnou sňatkovou politikou svého času nějak podařilo strčit jim nohu do dveří, takže nynější vasruca je neteří mého otce. Kostromo v podstatě není nic jiného než tarpolská kolonie. Moje teta, ta byla vlastně pravá vasruca, je už déle než deset let mrtvá. Ale v otcově paláci nikdy nebyla příliš oblíbená.“

„Co tedy dělá vaše sestřenice tady v Granburgu?“

Valjakov vypadal zachmuřeně. „A jak to, že ani vás, ani Stojka nepoznala?“

„My jsme se naštěstí ještě nikdy nepotkali. Jinak by nejpozději v téhle chvíli byla celá ta naše granburská komedie u konce.“ Lodrik popošel ke dveřím a podíval se ven. Úzký předpokoj byl prázdný. „Myslím, že ukončím audienci dříve, než obvykle. Jsem opravdu hrozně zvědavý, co tady chce.“

Tělesný strážce a Stojko doprovodili mladíka chodbami k čajovému salónku, v němž vasruca čekala na příchod královského místodržícího.

Když viděla Lodrika vstupovat, vstala z pohovky a hluboce se uklonila, zároveň tím guvernérovi poskytla možnost důkladně nahlédnout do mnohoslibného výstřihu.

„Excelence.“ Zvedla hlavu a obdařila ho jiskřivým, lišáckým pohledem, jako kdyby přesně věděla, na co mladík právě zíral.

„Jasnosti,“ zakoktal Lodrik a zrudnul. „Je pro mě ctí, že mohu ve svém paláci přivítat vasrucu z Kostroma.“

Rychle usedl do křesla, samou neobratností se zamotal do přehozu a musel sedět zešikma.

Sluha mu nalil horký, kouřící čaj.

V místnosti se rozhostilo poněkud trapné ticho, bylo slyšet pouze cinkání lžičky, kterou si Lodrik míchal čaj v šálku. Mladík cítil, jak se na něho upírají ženiny pátravé oči.

Nakonec posbíral veškerou odvahu. „Čemu vděčím za takové potěšení?“ S přehnaným důrazem vkládal do hlasu nezávazný tón.

„Už jsem si myslela, že se mě Excelence na to nikdy nezeptá,“ odvětila vasruca a jakoby mimochodem položila ruku na bratrancovo předloktí. „Jenom tudy projíždím na cestě k moři. Chtěla jsem si užít pár týdnů léta a v jednom ze svých venkovských sídel se nadýchat vzduchu prosyceného slanou vodou. Musíte vědět, že to pomáhá pleti,“ švitořila.

„A protože moji koně jsou po dlouhé cestě z Kostroma až sem poněkud unavení, říkala jsem si, že by mi guvernér mohl poskytnout na den nebo dva přístřeší, dokud se zvířata nezotaví.“ Stáhla ruku a uchopila svůj šálek s čajem, zatímco se dívala na Lodrika a čekala, jak na její prosbu zareaguje.

„Eh, to by neměl být problém,“ pospíšil si místodržící s odpovědí. V duchu byl rád, že na nich není patrná podoba, která by naznačovala, že jsou spolu spříznění, v opačném

případě by nepochybně přišla řada na několik nepříjemných otázek. Obával se však, že tato záležitost ještě ani zdaleka není u konce. Doufal, že mu v rozhodující chvíli pomůžou Stojko s Valjakovem, kteří stáli v pozadí jako mramorové sloupy.

„To je od vás velice milé. Jak jsem se cestou doslechla, nejste ještě moc dlouho v úřadě, že ne?“ Důstojně upila kapku čaje. „Lidé o vás hovoří jenom v dobrém, víte to?

Přinejmenším do vás vkládají hodně nadějí.“

„Ano. Doufám, že tomu tak bude i nadále.“ Mladík přiložil šálek k ústům a samozřejmě si o horký porcelán popálil rty. Ovládl se však, nezačal hlasitě křičet ani nadávat.

„Kromě toho jste, pokud si mohu tuto poznámku dovolit, na místodržícího ještě velice mladý, Excelence.“ Opět onen úsměv, pro který by se někteří muži jistojistě vydali i na smrt. „Můj strýc, tarpolský kabcar, musí mít o vás vysoké mínění, když vás pověřil takovým odpovědným úkolem.“

„Jeho otec je na kabcarově dvoře vítaným hostem. Je to schopný úředník,“ přihlásil se ke slovu Stojko. Lodrik si připadal, jako by ztroskotal s lodí a někdo mu právě hodil záchranné prkno.

„Opravdu?“ V Aljaše Radce vzbudila tato odpověď rázem zvědavost. „Jak se jmenuje onen muž, jenž má tak nadaného syna? Velice ráda bych ho navštívila a potěšila ho

zprávou, že Granburčané hovoří o jeho synovi jen v dobrém.

Kabcara to určitě bude také zajímat.“

„Ach, vy chcete navštívit mého ot…“ Lodrik si uvědomil hrozící katastrofu, duchapřítomně předstíral, že mu zaskočilo, vyskočil a rozlil trochu čaje. Okamžitě přiběhli sluhové, aby mu vyčistili skvrny na uniformě.

Jenže stejně rychle byla na místě i Aljaša, přitiskla mu parfémovaný kapesníček ke skvrně na hrudi a podívala se mladíkovi do očí.

„Nespálil jste se, Excelence?“ Lodrikovi stoupala do nosu ženina omamná voňavka, místo na prsou, na němž spočívala její ruka, ho příjemně hřálo. Obdobně se rozehřívaly i jiné, hlubší části jeho těla. Cítil, jak mu tváře znovu zalila červeň.

„Já… vám… děkuju, už je to v pořádku,“ odmítl další pomoc, ustoupil o krok dozadu a šavlí málem srazil ze stolu konvici s čajem.

Rychle se opět posadil, tentokrát mu přehoz nepřekážel.

Sloužící se kolem něho shlukli jako hejno much a hadříky čistili šedou látku, dokud je místodržící rázným pokynem ruky nezahnal pryč.

„Vy tedy pojedete za kabcarem,“ pomáhal Stojko z pozadí navázat přetrženou nit rozhovoru.

„Na to bych po této příhodě málem zapomněla,“

omlouvala se žena a souhlasně kývla na tadcova důvěrného

rádce. „Ano, vládce Tarpolu chce, abych ho navštívila v jisté naléhavé záležitosti. Jedná se o jednu svatbu.“

„Chcete se ujistit, že vám kabcar požehná, že,“ domýšlel se Lodrik a nechal si opět dolít čaj. „Bude mít radost, že na něho jeho neteř tak myslí.“

„Kéž by tomu tak bylo,“ povzdechla si Aljaša a prosebně na něho zamrkala.

„Tomu nerozumím.“ Guvernér si nabral na lžičku hromadu cukru, ignoroval káravý a vyčítavý pohled svého tělesného strážce a ponořil malou horu do čaje.

„Znáte dějiny mé baronie, Excelence?“ zeptala se vasruca a Lodrik blahosklonně přikývl. „Hustraban začal před nedávnem bohužel znovu tvrdit, že má na Kostromo plné právo, nebo že požaduje přinejmenším přiměřené odškodné za ztrátu příjmů z iurda, vytěženého v našich dolech.“

„To je všechno jenom přihlouplé divadlo. Jak vysoké má být to odškodné?“

Žena na něho pohlédla přes okraj šálku, ve tváři se jí objevil nešťastný výraz. „Polovina výtěžku.“

„To nebude kabcar nikdy akceptovat,“ vyklouzlo Stojkovi okamžitě z úst.

„Přesně tak,“ souhlasila Aljaša, poněkud zaražená rychlostí jeho námitky. „A aby se upevnilo pouto přátelství a sounáležitosti Kostroma a Tarpolu, abychom takříkajíc dali Hustrabanu jasný signál, mám se v brzké době zasnoubit s

někým z vysoce postavených lidí na ulsarském dvoře.“

Předklonila se. „Je váš otec svobodný? Kdo ví, možná budu zanedlouho vaší nevlastní matkou, Excelence.“

„Otec Jeho Excelence není svobodný a bohužel již zemřel, Jasnosti,“ Stojko ještě jednou guvernéra zachránil.

„Tragická nehoda při jízdě na koni, jak jsme se teprve před nedávnem dověděli.“

„To je mi velice líto, Excelence. Budu se o vás několik dnů starat, abyste snáze zapomenul na bolest.“ Její ruka se soucitně vrátila na místo na předloktí, kde ještě před chvilkou tak něžně spočívala. Lodrikova mysl i tělo začaly mezitím vnímat ženiny dotyky jako něco příjemně vzrušujícího.

„Nechám pro vás připravit ubytování v křídle pro hosty.

Miklanovo, jeden z mých nejlepších rádců, proti tomu určitě nebude mít námitky. On tam totiž rovněž bydlí.“ Mladík se na ženu plaše pousmál. „Navíc jste první vysoce urozená návštěva, kterou jsem zde přivítal. Doufám, že za mě utrousíte u kabcara vlídné slůvko, Jasnosti?“

„Copak by tomu mohlo být jinak, když se jedná o tak milého, šarmantního mladého muže jako vy, Excelence?“

Položila druhou ruku na mladíkovu pravici a srdečně ji stiskla. „A nyní mě omluvte. Jsem po cestě opravdu velice unavená.“

„Následujte mě, Jasnosti. Zavedu vás do vašeho pokoje.“

Stojko se obrátil ke dveřím.

„Než na to zapomenu: jak vlastně chcete potrestat tady toho lokaje,“ ukázala na Valjakova, „za ten nestydatý tón, kterým se mnou předtím mluvil?“

Tělesný strážce se na ni škaredě zadíval, lícní svaly se daly nebezpečně do pohybu. Ženiny zelené oči vzdorovaly s neochvějnou zatvrzelostí ledově chladnému, téměř vražednému pohledu Valjakovových šedých očí.

„To ještě nevím,“ přiznal se Lodrik. „Možná nařídím, aby dostal pár úderů holí. Co myslíte?“

„Zkuste pár facek,“ doporučila mu s chladným úsměvem. „Koneckonců mě urazil svými ústy. Myslím, že dvacet facek železnou rukavicí by byl přiměřený trest, Excelence.“ Vyšla za Stojkem na chodbu.

Lodrik nařídil, aby služebnictvo odešlo.

„Facky, pane?“ Valjakov popošel ke svému chráněnci.

„Nechci proti vašemu příbuzenstvu nic říkat, člověk si je koneckonců nemůže sám vybírat, ale tahle žena je s obrovským náskokem to nej…“

„Já vím,“ mávl následník trůnu rukou. „Ale co jsem tedy měl dělat? Ty samozřejmě žádný trest nedostaneš, ačkoliv by sis ho možná trošičku zasloužil.“

„Já snad špatně slyším, pane,“ vybuchl tělesný strážce.

„Mým úkolem je…“

„No dobrá, dobrá. Beru všechno zpět.“ Lodrik pohlédl na skvrny od čaje. „Právě jsem si zničil celou uniformu. Je

hrozně špinavá.“ Urovnal si šavli a opasek. „Myslíš, že se jí aspoň trochu líbím?“

„Komu?“

„No přece Aljaši, své sestřenici.“

Valjakov s povzdechem potřásl hlavou. „Pane, tahle ženská může být tak krásná, až z ní třeba oslepne i zrcadlo, ale ona je především hrozně rafinovaná. Ta by si s vámi jenom pohrávala. Má v takových věcech mnohem více zkušeností než vy!“ varoval ho vážně.

„Uvidíme.“ Guvernér zamířil ke dveřím. „A nyní si vezmu druhou uniformu. Potom uděláme seznam, co se bude pozítří vařit a které lidi pozveme.“

„Copak mi něco uteklo?“ Tělesný strážce usilovně přemýšlel. „Nějaký svátek?“

„Ne. Spíše spontánní oslava na počest mojí sestřenice.

Když už se člověk tady v zapadlém Granburgu setká s někým z příbuzenstva, musí se to oslavit.“

„Ale ona o tom přece vůbec neví,“ snažil se mu bojovník odporovat.

„A co má být?“ odsekl Lodrik a pokrčil rameny. „Tak jako tak je to vasruca Kostroma, v takových případech je malá recepce naprosto běžnou a přiměřenou věcí.“

„Jak si přejete, pane,“ kapituloval Valjakov.

„Přesně tak,“ ušklíbl se místodržící. „Jak si přeji.“

*

Bylo to skutečně velice malé a skromné přijetí. Hosty byli Stojko, Valjakov, Miklanovo a Aljaša.

V čele tabule seděl Lodrik, jenž měl z tohoto shromáždění očividnou radost a dobře se jím bavil.

O uhlazeném hovoru u stolu však nemohlo být ani řeči.

Miklanovo se šeptem bavil se Stojkem, Aljaša, jejíž krása brala dech, se na guvernéra neustále usmívala nebo hovořila o svatbě s neznámým ženichem a jak je na něho zvědavá, zatímco Valjakov se ji pokoušel zabít pohledem. Pokud si povšimla ponurého výrazu v obličeji tělesného strážce, přešla tuto očividnou urážku s mistrovskou dokonalostí.

Jídlo, které se toho večera skládalo z granburských specialit a vybraných lahůdek, bylo brzy u konce, na vytrávení se podával silný čaj.

Společnost se vydala do knihovny, aby tam obdivovala západ sluncí. V pozadí ladilo několik hudebníků harfy, housle a kytary a palácem se brzy začaly rozléhat příjemné, k odpočinku vyzývající tóny. Brilantně podmalovávaly bohatství barev obou nebeských těles, sklánějících se za obzor.

Kostromská vasruca se chopila Lodrikova rámě. „Jak jsem s údivem zjistila, nemáte žádnou družku nebo společnici,“ začala žertem vyzvídat. „Jste tak ctnostný, jdete svým poddaným příkladem. Máte vůbec nějaké hříchy,

abych vás mohla u kabcara nějak očernit, Excelence?“

Přitiskla se k mladíkovi, který si s její rukou, tisknoucí se mu k hrudi, připadal jako moucha chycená do pavučiny.

„Moc jím,“ odpověděl Lodrik bez velkého přemýšlení.

Zdálo se mu, že má hlavu rudou jako přezralé jablko.

„Ale prosím vás, Excelence! Vypadáte spíše statně než tlustě.“ Potom si přiložila Lodrikovu potem zvlhlou ruku nejdříve na dokonalé břicho a posléze ke štíhlému boku.

„Vidíte, to já musím zhubnout.“

„Ale ne. Ne, vy jste překrásná,“ vydechl Lodrik, jenž začínal ztrácet půdu pod nohama. Najednou, stejně jako tolikrát v minulosti, převážila v jeho chování dřívější neohrabanost, které se kabcar na plesech právem vždy nesmírně obával.

Žena se předklonila a přitiskla ústa těsně k mladíkovu pravému uchu. „Excelence by mě někdy musela vidět bez těch rušivých šatů.“ Její dech ho příjemně omámil jako závan vlahého vzduchu. „Kdybyste chtěl, mohl byste mě dnes večer navštívit v mém pokoji.“

Stiskla mu ruku, vymanila se mu z podpaží a zcela klidně popošla k oknu, za nímž právě obě slunce zapadala na pozadí ohnivě rudé oblohy.

„Malé

popovídání

si

mezi

příbuznými,

jak

předpokládám, že?“ Stojko podal Lodrikovi kapesník.

„Tečou vám sliny, pane.“

Guvernér si vylekaně přejel rukou po bradě, potom si ohmatal látku na prsou, ale důvěrný rádce mezitím s úsměvem schoval kapesník v kapse. „To měl být žert. Ale jak to tak vypadá, vaše sestřenice se právě ze všech sil snaží pobláznit vám hlavu. Je tomu tak?“

„Co dělá muž se ženou, když je s ní o samotě?“ zeptal se místodržící a nespouštěl oči z Aljašininých zad.

„Mluví s ní, něco popíjí, přednáší básně nebo ji ignoruje, přijde na to.“ Rádce pobaveně sledoval výraz, který se Lodrikovi objevil v obličeji. „Nebo jste měl na mysli něco jiného, pane?“

„Ty víš až moc dobře, co jsem měl na mysli,“ opáčil Lodrik uraženě. „Myslím to, co dělá každý, možná s výjimkou Valjakova. Mám pocit, že se o takových věcech v mé společnosti dosud nikdy nemluvilo.“

„Jestli se máte zachovat čestně a upřímně, musíte přiznat, že jste o to dosud nikdy nejevil zájem,“ ušklíbl se Stojko. „Nevím, jestli je to zrovna dobrý nápad odvážit se úplně prvního kroku na stezce milostných hrátek právě s touhle vaší sestřenicí. Myslím, že si s vámi bude jenom zahrávat. Ačkoliv, na druhé straně, ona má určitě bohaté zkušenosti a může vás dovést na tu nejúžasnější cestu společného milostného štěstí.“ Přejel si rukou po knírku.

„Jestli myslí svoji nabídku vážně, mohla by se z toho vyvinout vcelku nezapomenutelná milostná noc, kterou bych vám dokonce i já záviděl. Myslím, že vás může naučit

všechno, co musí muž vědět, když přijde na ženy.

Rozhodnutí je na vás, pane.“

„Budu vypadat jako největší idiot,“ povzdechl si Lodrik.

Důvěrník v poslední chvíli potlačil souhlasné přikývnutí, místo toho se uklonil a vrátil se zpátky k Miklanovovi, který se jako vždy držel pokud možno v pozadí.

Brojak se od Stojka zanedlouho odloučil a vydal se za zamyšleným místodržícím. „Rád bych vám přednesl pár návrhů, Excelence. Měl byste o lidi v Granburgu jevit větší zájem, více se o ně osobně starat.“

„V tuto chvíli ale opravdu nemám náladu poslouchat, jak mi někdo dává lekce ve vzdělání,“ přiznal se mladík. „Na to mám myšlenky až příliš zaměstnané jinými, mnohem důležitějšími věcmi.“

Miklanovo pozoroval, kam guvernér tak upřeně zírá.

„Chápu. Na tento druh myšlenek si z mládí velice dobře pamatuji. Mám pro to absolutní pochopení, Excelence.

Promluvíme si zítra.“ Stáhl se zpátky.

Hudba hrála pomalé tratto, když se Aljaša opět vrátila k Lodrikovi. „Chtěl byste si zatančit, Excelence? Tratto mám ze všeho nejraději.“

Lodrika se zmocnila taková hrůza, až z ní dostal závrať.

Nic horšího se mu skutečně nemohlo stát. Jestliže už v umění konverzace byl všechno možné, jen ne obratný společník, tak v této nové zkoušce se smrtelnou jistotou úplně propadne. Pokud existuje někdo, kdo v životě

nerozpoznal jediný takt, ani nemluvě o tom, že by se jím dokázal řídit, byl to právě on. Neuměl ani jeden z dvorních tanců.

Bylo však příliš pozdě.

Sestřenice se vlnila v tónech hudby a převzala vedení, guvernér za ní nešikovně klopýtal a nejednou jí šlápl na nohu.

Kolem hlavy se mu míhaly knihy a regály. Při první otočce se mu v zorném poli objevil rozšklebený Stojko, při dalších pak Valjakov, hledící jako vždy zachmuřeně přímo před sebe, nebo některý ze zpocených hudebníků. Přepadla ho nová vlna nevolnosti, kroky ztratily poslední zbytky citu pro pravidelný rytmus.

Nakonec se mu podařilo vyvést jejich pár natolik z rytmu, že je hudebníci ani obratnými změnami tempa nedokázali zachránit. V tu chvíli se vasruca zastavila a rozzářila se, jako by to byl nejkrásnější tanec v celém jejím životě.

„Nejsem moc dobrý tanečník,“ vykoktal Lodrik na omluvu a nejraději by se propadl do země. Mramor mu však tuto laskavost nenabídnul, místo toho se v něm v plné parádě zrcadlila mladíkova rudá hlava.

„Excelence v téhle pustině v Granburgu jenom trochu zrezivěla, nic jiného v tom není,“ zlehčovala Aljaša jeho přiznání, škádlivě na něho mrkla a obdařila ho pohledem plným vášně. „Já se teď vrátím na noc k sobě do pokoje. Už

je dost pozdě, Excelence.“ Uklonila se nejprve místodržícímu, potom ostatním přítomným a odšustila v tmavozelených šatech z místnosti.

„Já jsem taky unavený. Asi za to může ten tanec, je namáhavější, než by člověk na první pohled soudil,“

prohlásil Lodrik po chvilce, přehnaně zeširoka zívnul a odešel z knihovny. Když se Valjakov rovněž pohnul, chytil ho Stojko za rukáv.

„Ještě chvíli počkej, nebo za ním běž tak, aby tě neviděl.“

„Myslíš, že Lodrik opravdu chce…“

Stojko sklonil hlavu. „No jistě, samozřejmě že chce. Je jenom otázkou, co ho u sestřenice očekává.“

„Je to obyčejná prohnaná děvka!“ Tělesný strážce udeřil svým nenapodobitelným, nediplomatickým způsobem hřebík přímo na hlavičku.

„To zcela jistě.“ Zdálo se, že Lodrikova důvěrníka tato skutečnost nijak zvlášť nezneklidňuje. „Ale ať už to dopadne tak nebo onak, Lodrikovi přinese dnešní noc zkušenost, o jaké se mu zatím ani nesnilo. A vlastní zkušenosti jsou pro něho mimořádně důležité.“

„Budu potichu,“ slíbil Valjakov a vydal se za svým chráněncem.

Velkostatkář si uhladil bujný knír a přišel ke Stojkovi.

„Víte něco o té svatbě, o níž ta ženská během jídla v jednom kuse vyprávěla, když zrovna nehltala guvernéra pohledem?“

Stojko se zasmál. „Od chvíle, kdy jsem pobýval u kabcarova dvora, uplynula dlouhá doba. Navíc jsem ode dne, kdy jsme sem přijeli, nedostal žádné podrobné zprávy o tom, co se v paláci právě děje. Nemůžu vám na to nic říct.“

„Jak byste tedy na kabcarově místě navázal s Kostromem úzký vztah?“

„Dal bych ji za ženu nejvyššímu úředníkovi,“ odpověděl rádce a pokynem ruky hudbě nařídil, aby přestala hrát. Muži poslušně odložili hudební nástroje a odešli s nimi pryč.

„Kdybych já byl kabcarem, dal bych jí za muže svého syna,“ pronesl Miklanovo uvážlivě. „Hustraban by nemohl dostat zřetelnější signál, než kdyby se baronie přímo spojila s korunou a ne jenom prostřednictvím vzdálených příbuzenských svazků. Chudák tadc. Ten by pak musel leccos vytrpět, mám-li Její Jasnost posuzovat jenom podle dnešního večera. Není stejně starý jako guvernér?“

Velkostatkář se na Stojka tázavě zadíval.

Rádce vrhl na drobného mužíčka před sebou pátravý pohled. Že by něco tušil? Jenže v Granburčanových očích nebyly vidět žádné skryté náznaky nepoctivosti.

„Ano, skutečně. Zhruba to tak odpovídá,“ odpověděl po krátkém zaváhání.

„Ale nás tady se přece kabcarův dvůr nijak netýká.“

Miklanovo mu připil šálkem čaje. „My musíme podpořit našeho mladého guvernéra. A teď dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ rozloučil se i hnědovlasý rádce a znovu se posadil. Rychlým pohybem si urovnal knír, měl pocit, že se mu po brojakových slovech důkladně naježil. O tom, co právě zaslechl, ještě bude muset důkladně přemýšlet.

Nebylo důležité, že úvahy, které velkostatkář vypustil z úst, zněly zpočátku poněkud nesmyslně.

*

Lodrik váhavě a s bušícím srdcem zaklepal na dveře pokoje své sestřenice.

„Vstupte, Excelence,“ ozvalo se zevnitř.

Guvernér se zhluboka nadechl a vešel do místnosti.

Pokoj osvětlovala jediná svíčka, stojící na vasručině toaletním stolku.

Žena sama seděla před zrcadlem a nacvičenými pohyby si vytahovala sponky z vlasů. Dlouhé vlasy jí spadaly jako rudý samet až na ramena a třpytily se v komíhajícím se světle svíce.

„Očekávala jsem vás.“ Krátce na něho pohlédla a otočila se k němu zády. „Nevím, kde je moje komorná, a sama se z těch šatů nevysoukám možná ani za sto let. Rozepnul byste mi prosím háčky?“

Lodrik zavřel dveře a pomalu k ní popošel. Konečky rozechvělých prstů kroutil poutky, cítil, jak mu pod

uniformou stéká po zádech pot. Nějakou dobu mu to trvalo, ale nakonec všechna poutka rozepnul.

„Mockrát děkuji.“ Aljaša se zvedla a šaty jí sklouzly z ramenou. Pod nimi se skrývala bílá, těsně přiléhající šněrovačka a tlustá vrstva spodního prádla. Lodrik se cítil jako opilý, jakmile na ni jen pohlédl. Tak ještě nikdy neviděl žádnou ženu.

Právě v tom okamžiku se Aljaša otočila.

Oči jí zářily, vyzývavě na něho vystrčila bradu. Její plná ňadra, jen zčásti zakrytá šněrovačkou, se rychle zvedala a klesala. „Vy jste moje záchrana. Nevím, jak bych se bez vás vysvlékla.“ Ukázala rukou k zemi. „Excelence, mohl byste mi pomoci s botami?“

Mladík se jako v transu sehnul, nadechl se jejího parfému a stáhl jí nízké boty z nohou. S jistou bezradností je položil stranou.

„A teď spodničky,“ zašeptala vasruca a pohladila ho po hlavě. „Vy jste ještě nikdy nebyl s ženou o samotě, že ne?“

Místo odpovědi se dočkala chraplavého zasípění, které zkušené šlechtičně všechno prozradilo. Opatrně položila Lodrikovu ruku na další poutko.

Guvernér dělal všechno tak, jak mu sestřenice přikazovala a radila, a postupně z ní sundal všechny části oděvu, až před ním žena zůstala stát nahá.

Tváří v tvář takové přemíře obnažené svůdnosti nebyl Lodrik schopen slova.

Ani pořádně nevěděl, kam se má nejdříve dívat a na co sáhnout. Vůně ženiny pleti mu vnikla do nosu. Chtěl důkladně prozkoumat celé její tělo, prsa, rozkrok, nejlépe všechno najednou. Hruď se mu zmítala žárem, myšlenky se mu honily v hlavě jedna za druhou.

„Líbí se vám, co vidíte?“ Aljaša se rozesmála, sáhla za sebe a přehodila přes sebe noční košili. „A až budu v Granburgu příště, Excelence, a vy budete opravdový muž, ukážu vám toho možná ještě více.“ Ukázala ke dveřím. „A neposkvrňte si postel.“ Zaklonila hlavu a dala se do smíchu.

Lodrik polkl a potlačil vzrušení. Ať už si dnes představoval cokoliv, nedostalo se mu z toho ani špetky.

Aby tomu dal korunu, ještě se dvorně uklonil, než se na strnulých nohou dopotácel ke dveřím a prchnul z místnosti.

Na chodbě postávali vasručini strážní, jako by je někdo přivolal mávnutím kouzelného proutku, a opovržlivě se na něho šklebili. Dveře se na okamžik otevřely a Lodrik zadoufal, že si to snad sestřenice přece jenom rozmyslela.

„Očekávala bych od vás trochu víc, Excelence. Ve vašem věku.“ Její slova se hlasitě rozlehla chodbou, potom dřevěné dveře opět zapadly do rámu.

„Trochu víc čeho?“ tázal se mladík zaraženě.

Vojáci se škodolibě rozchechtali, takže Lodrik nakonec pochopil, že se nejednalo o poklonu, ale že jeho ponížení bylo dovršeno k naprosté dokonalosti.

„Přestaňte se smát!“ zaryčel.

Muži se zoufale snažili ovládnout. Guvernérovi se podařilo s posledními zbytky důstojnosti dojít až za nejbližší roh, tam se opřel o stěnu a bojoval se slzami. Sestřenice si s ním po celou dobu jenom sprostě pohrávala, ponížila ho a ještě se mu vysmála.

Do uší mu s drásavou hlasitostí dorážel dunivý smích strážných, postávajících přede dveřmi jeho příbuzné.

Na rameno mu dopadla těžká ruka. „Pane, jde se do postele. Zítra bude svět určitě vypadat lépe.“ Valjakov se objevil vedle něho, jako by vyrostl ze země. Na vojákových tvrdých, hranatých rysech se odrážel soucit.

„Nech mě na pokoji!“ Mladík setřásl ruku a rozběhl se chodbou ke svým komnatám.

Jenom chvíli aby se ho všichni báli, aby jim všem vládnul a každý se před ním musel sklánět, to by mu teď udělalo dobře. Sestřenice mu za to rozhodně vrchovatě zaplatí, až bude zase doma v paláci a bude tadcem.

„Ještě jí budou oči přecházet,“ přísahal si, když se svlékal. „Všem jim budou přecházet oči.“

*

Po celou dobu pobytu Aljaši Radky, vasrucy z Kostroma, se už guvernér nikdy neobjevil v její blízkosti, ale jak se zdálo, ženě to nijak nevadilo. Bezstarostně se

bavila se všemi ostatními, jako by se oné noci nic mimořádného nestalo.

Palác se skutečně dověděl o nočním dobrodružství a bylo zřejmé, že nedopadlo k oboustranné spokojenosti. Palácem kolovaly nejrůznější verze toho, co se vlastně stalo.

Ti, kteří až do poslední chvíle o ničem nevěděli, se o záležitosti dověděli z úst samotné Jasnosti, která přirozeně musela v Granburgu vyřídit ještě plno věcí. Každému ze svých známých navíc přece musela alespoň v náznacích povyprávět, jak místodržící selhal.

Lodrik strávil plno času v šermírně a cvičil tak tvrdě, jak Valjakov svého chráněnce ještě nikdy neviděl.

„Pane, vztek je špatný učitel,“ podotkl po další chybě mladého guvernéra.

„A nenávist?“ Cvičná čepel vyrazila bez nejmenšího varování a mířila tělesnému strážci přímo na srdce.

Mechanická ruka tupou zbraň zachytila a vytrhla ji Lodrikovi z ruky.

„Obě vášně jsou navzájem spřízněné, akorát že nenávist člověka dlouho neopustí.“ Bez dalších slov vrátil mladíkovi zbraň.

Lodrik si povzdechl. „Já vím. Ale jednou jí to splatím.“

„Předpokládám, že máte na mysli svou sestřenici.“ Muž pozvedl šavli a zaujal útočnou pozici. „To, co jsem o vzteku právě říkal, je skutečně pravda. Ale vztek může v boji přinést člověku i výhodu. Momentálně je vám jenom na

obtíž, protože vám brání v koncentraci na jednotlivé údery.

Jestli vám ale někdy v souboji začnou docházet síly, vzpomeňte si na včerejší večer a usekněte protivníkovi hlavu. Využívejte vztek vědomě a cíleně, ale nikdy nepřipusťte, aby vás úplně ovládl. Když bude příliš mocný, jste vyřízený, protože vám zatemní smysly. Věřte mi, dobře vím, o čem mluvím.“

Lodrik mimoděk pohlédl na Valjakovovu mechanickou ruku.

„Přesně tak, pane. To jsem tím myslel, a přitom jsem ještě měl obrovské štěstí.“

„Jak se to stalo? Stojko mi říkal něco o nějaké sekeře.“

„Něčeho se napijeme, pane, a já vám všechno povyprávím.“ Oba si vzali pohár zředěného vína a posadili se. „Došlo k tomu v boji. Tehdy jsem byl ještě mladý a divoký. Moji rodiče byli obchodníci a zpočátku mě s sebou brávali na cesty po celém Tarpolu i do sousedních říší. Já jsem však tou dobou dávno věděl, že by mě takový život nebavil, a potají jsem se spolu s několika kamarády cvičil v zacházení s mečem. A stalo se to, co se muselo stát. Jednou přepadla náš vůz banda lupičů. Pobili všechny naše stráže a najednou jsem stál sám proti osmi lotrům. Plný nenávisti jsem se naprosto bezhlavě vrhl vpřed, abych aspoň jednoho z lupičů vzal s sebou do hrobu, ale ti se se mnou vůbec nemazlili. Jejich náčelník po mně mrštil prokletou sekerou a udělal ze mě mrzáka.“ Zhluboka se napil z poháru. „Moji

rodiče byli těžce ranění a neměli sílu přivolat pomoc. Tak jsem si ten pahýl obvázal sám a dovlekl se po cestě až do města. Tamní lidé nás zachránili, otec mi nechal vyrobit mechanickou ruku a jeden cerel, ovládající mocnou magii, ten úkol dokonale splnil.“ Zahýbal kovovými prsty, jejichž pohyb připomínal vlnění. „Potom se ze mě stal bojovník a myslím, že jsem si nevedl nijak špatně. Neortodoxní styl boje, který jsme si s kamarády sami vypracovali, se ukázal jako velice úderný, a tak jsem se dostal nejdříve do služeb vašeho otce a pak i do vašich.“

„To je nesmírně zajímavé,“ divil se Lodrik. „Podařilo se někdy ty lupiče polapit?“

„Já jsem je dostal.“ Tělesný strážce se zašklebil jako vlk.

„Všechny najednou. A přitom jsem zjistil, že si ty lupiče najali Ontariáni, aby se zbavili obchodních konkurentů.

Samozřejmě jsem pak musel navštívit i hlavu Ontariánů a jsem si jistý, že z mojí návštěvy neměl velkou radost.“

„Co jsi s ním udělal?“

Valjakov zamrkal. „Pane, opravdu se mě na to chcete zeptat? Vážně?“

„No dobrá. Nechci to slyšet. Už jenom jednu věc: jak se jmenuješ křestním jménem?“

„To už je hrozně dávno, co jsem ho naposledy slyšel, proto raději zůstaňme u Valjakova, pane,“ odpověděl muž a vstal. „A teď se dáme do dalšího kola. Chci vidět, jestli dokážete správně využít vzteku. A neberte si tu poslední noc

moc k srdci. Jste mladý, tak se něco takového občas přihodí.“

„Ale ono se nepřihodilo vůbec nic!“ Lodrik se opřel o šavli. „Ona se vysvlékla a pak mě vyhodila ven.“

„Já jsem slyšel něco jiného, jako mezitím asi celý Granburg.“

„To jsou všechno lži. Ale věřím, že někdy budu mít příležitost, abych jí všechno oplatil. Nejpozději tehdy, až se vrátím do paláce.“ Místodržící pozvedl zbraň. „Vymyslím na ni takovou kulišárnu, aby se jí pak posmíval celý kontinent.“

X.

„Bitva byla mezitím dobojována, většina barkidských oddílů pobitá a mrtvá. Jejich těla se vršila jedno přes druhé, hromady padlých byly vysoké jako dům. Zranění většinou nepřežili, buďto se udusili v bahně, nebo skonali pod haldami mrtvol, pokud je někdo zavčasu nevytáhl zpod padlých spolubojovníků a nepřátel.

Ulldrael procházel bojištěm a plakal nad mrtvými, kteří zemřeli s jeho jménem na rtech. Takto prohovořil: ‚Něco takového se již nikdy nesmí opakovat. Již nikdy nikdo nesmí přinést mému kontinentu takovou zkázu. Pobijte všechny ty, co následovali Sinureda a hlásali jeho falešně učení.

Pronásledujte jeho děti, jež poznáte podle bílých vlasů, v nichž spatříte jeden krvavě rudý pramen, a vsaďte je do řetězů nebo je zničte, jak sami uznáte za vhodné. Sémě válečného boha musí být vymýceno do posledního kořínku.

Vneste mír do barkidské říše, neboť tamní lidé snadno podlehnou falešnému učení. Přejmenujte onu zemi podle muže, který poslal bestii na dno moře.‘

A rázem opět povstaly staré chrámy. Ulldrael je svou mocí postavil na místech, kde jich bylo nejvíce zapotřebí, aby přinesly lidem útěchu a víru do budoucna.

Obyvatelé barkidského království museli odevzdat všechny zbraně, Tzulanovy a Sinuredovy sochy byly strženy, hlavní město bestie bylo srovnáno se zemí, Sinuredova pevnost rozebraná do posledního kamene.

Z království Barkida se stalo království Turis, bylo tak pojmenováno na počest chrabrého rogogardského admirála, jenž zničil Sinureda na věčné časy.

A Ulldraelovo učení opět nabralo na síle a dostalo se mu nové cti.“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1055

HLAVNÍ MĚSTO PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ

TARPOL,

LÉTO 442 P. S.

Několik málo letních měsíců, kdy bylo v provincii Granburg skutečně teplo, bylo plně ve znamení zemědělství.

Drobní sedláci a nádeníci dřeli na polích, aby sklidili skromnou úrodu obilí a nadělali si dostatečné zásoby sena.

Ve stodolách se pracovalo od rána do večera, čeledíni se dlouho do noci oháněli cepy a vytloukali zrnka obilí z klasů.

Guvernér často projížděl s Valjakovem krajem, díval se, jak lidé pracují, a leckdy k nemalému údivu své tělesné stráže i sedláků sám přiložil ruku k dílu. Chtěl na vlastní kůži vyzkoušet, jak je jejich živobytí těžké, a držel se přitom rady, kterou mu dal Miklanovo.

„Panovník by si měl na vlastním těle vyzkoušet, co jeho poddaní dělají, a teprve pak si pochutnávat na chlebě a pečené zvěřině,“ tvrdil brojak. „Na tuto moudrost ostatní velkostatkáři a šlechtici s velkou radostí zapomínají. Proto jim také chybí potřebný rozhled.“

I když guvernérovi naskočily na prstech a dlaních mozoly a těžkou dřinu neměl zrovna dvakrát v lásce, přece jen cítil, že se lidé díky tomu na něho dívají jinak než na Jukolenka, jemuž ke spokojenosti úplně stačilo, když si v úředních hodinách zašel do stodoly spočítat pytle s obilím.

Lodrik si nyní dával důkladně záležet na svém zevnějšku a pečlivě se staral o všechno, co bylo pro provincii potřebné a důležité, takže mu čas letěl jako voda. Jak Valjakov, tak i přátelsky

naladěný

velkostatkář

Miklanovo

byli

vynikajícími učiteli, pod jejichž vedením mladík rychle dosahoval dalšího pokroku.

Stojko se nestačil divit každodenním úspěchům svého chráněnce, jenž mu před očima dozrával v mladého muže a mimo jiné začal nosit světlý knírek. Do jeho skřípavého, pronikavého hlasu vnesla mutace hlubší tóny, z očí se vytratilo vodnaté zakalení. Pobyt v Granburgu mladíkovi jenom prospěl, ať už tam zažíval cokoliv.

Lodrik shodil něco kolem dvaceti kilogramů, místo tuku se mu na těle objevovaly první výrazné náznaky mužných svalů. Tělesný strážce nutil mládence běhat, skákat a potit se, absolvovat nejnáročnější cvičení a podrobit se tuhé disciplíně, ale Lodrik se přece jen dočkal a mohl na vlastním těle vidět a cítit změny. Výsledky ho na oplátku ještě více pobídly, aby vydržel a pokračoval dále.

S mimořádnou námahou se věnoval výcviku v zacházení se šavlí, a přestože nebyl právě tím, koho by Valjakov

označil za talent od přírody, vyvinul se z něho lstivý šermíř, který uměl velice dobře napodobit nezvyklý styl boje svého učitele.

Tělesný strážce přiměl guvernéra, aby bojoval s příslušníky vlastní gardy, a v poslední době s nimi už jen málokdy prohrál.

Lodrik se postupem času rovněž skvěle vyznal v papírech, které se v jeho kanceláři přestaly kupit a vytvářet nepřehledné hory, ale spořádaně ležely v regálech. K

nesmírné radosti obyvatel Granburgu zrušil místodržící čtyři Jukolenkovy výnosy, jež nesloužily k ničemu jinému než zbytečnému šikanování lidí.

Místní nyní mohli bezplatně sbírat dřevo, které vítr polámal, a použít je na topení, opět směli vyhánět prasata do bukových lesů, aby se tam nažrala. Dodatečná granburská daň z hlavy, kterou Jukolenko zavedl, aby z ní kryl „správní náklady“, byla zrušena stejně jako zvýšené odvody obilí, jež v minulosti rovněž připadaly guvernérovi.

Účetní knihy prozradily, že starý místodržící rozhodně nepotřeboval obrovskou spoustu pytlů s obilím pro vlastní potřebu, ale že je prodával jiným. Lodrik hodlal toto prokázané zneužívání úřadu při vhodné příležitosti využít v případě, že by jeho předchůdce byl postaven před soud.

Jukolenko se s manželkou vrátil na své venkovské sídlo.

Zuřil a prakticky neustále se tam scházel s jinými velkostatkáři a šlechtici. Snažili se přijít na co nejrychlejší

řešení problému, jenž po Lodrikově příchodu nabíral stále větší a větší rozměry.

Valjakov zařídil, aby dům bývalého místodržícího byl pod neustálým dozorem, a vybudoval si malou síť špionů, kteří ho měli průběžně informovat o nejnovějších plánech a piklech, jež šlechtici a velkostatkáři spřádali.

Dosáhl však jen skromných úspěchů, protože když se muži radili, nemělo k nim služebnictvo přístup. A pokud služebnictvo nemohlo tyto zprávy potvrdit, představovaly získané informace pouhé domněnky, odvozené ze zaslechnutých poznámek nebo z neopatrně vyřčených slov v průběhu na pohled nevinného rozhovoru.

Dosud se však nikdo neodvážil otevřeně guvernérovi vzepřít. Tělesný strážce však byl přesvědčen, že nebude trvat dlouho a hrozící bouřka, která se jim hromadila nad hlavami, se konečně vybije. Na tuto situaci byl dobře připraven.

Miklanovo Lodrika hodně poučil o granburské mentalitě.

Čtení pověstí a pohádek, které se v kraji tradovaly, patřilo ke guvernérovým každodenním povinnostem stejně jako rozhovory s lidmi, které mu velkostatkář představil.

Když se jednalo o soudní spory, při nichž nebyla věcná podstata zcela jasná, rozhodoval Lodrik zpravidla ve prospěch slabšího, což mu u prostých lidí výrazně dodalo na vážnosti, u bohatých kupců už tomu tak nebylo.

Guvernérovi však byly hlasy obyčejných občanů

koneckonců milejší než náklonnost Ontariánů a jiných zámožných kramářů. A jeho první soudní případ, onen spor mezi obchodníkem s prasaty a chudým pachtýřem, mu přinesl takovou proslulost, jaké by se řada pisálků ráda těšila u svých knih.

Přesto se lidé chovali ke guvernérovi na ulici dost zdrženlivě a opatrně, audienční hodiny bývaly navštívené spíše jen spoře. Slavnost, kterou uspořádal při příležitosti svého nástupu do úřadu, občané zaznamenali, ale o davech účastníků a nespoutaném nadšení opravdu nemohlo být ani řeči.

Miklanovo navzdory tomu zastával názor, že se Lodrik brzy obejde i bez jeho pomoci, a předem ohlásil, že se s příchodem zimy hodlá odstěhovat z paláce, aby měl guvernér ve správních záležitostech ještě větší samostatnost.

Lodrik zjistil, že v něm ženy vzbuzují nesmírný zájem, který časem stále narůstal, přestože zkušenost se sestřenicí na něho zpočátku dlouho měla odstrašující účinky. Proto se pilně cvičil v umění dvorné, výmluvné konverzace s ženským pohlavím.

Dospěl k názoru, že tyto lekce jsou nesmírně zajímavé, i když poněkud komplikované. Jeho učitelem v tomto oboru se stal Stojko, který se, jak se zdálo, v uvedené oblasti velice dobře vyznal. Rovněž Valjakov přispěl svým dílem, ačkoliv jak Lodrik brzy pochopil, tělesný strážce byl v těchto věcech mnohem zdrženlivější. Naproti tomu jeho rádce dával

přednost krátké, duchaplné rozmluvě a pak neomylně zamířil rovnou k věci.

Mladý muž se rozhodl, že se v budoucnu pokusí o využití zdravé kombinace obou postupů, neboť si dobře uvědomoval, že není zrovna tím nejvýmluvnějším řečníkem pod slunci. Sice se mezitím dokázal bavit s patřičnou dávkou sebevědomí se služebnými a prostými ženami nebo dívkami, ale pravou zkoušku ohněm, kterou si sám pro sebe vytyčil, bude představovat příští setkání s Norinou.

Jeho okouzlení Miklanovovou dcerou nijak nevyprchalo, ačkoliv se od onoho letmého setkání už znovu neviděli.

Naopak, spíše dále rostlo. Jestliže Aljaša vzbudila svým zákeřným představením spíše mladíkův chtíč, u Noriny byl přesvědčen, že ho s ní pojí nějaký lepší, vznešenější cit. Ani tak se však nedokázal zbavit nejistoty, navíc si pamatoval, že se Norina tehdy k němu nechovala příliš přátelsky.

Zprávy z hlavního města Ulsaru přicházely jen zřídkakdy a nepřinášely nic nového. Jeho otci se vedlo dobře, postarší muž se podle obdržených informací úspěšně vyléčil z těžkého nachlazení. Tarpolští a s nimi asi i celý Ulldart si však začínali dělat starosti se zdánlivě zmizelým „tras tadcem“, kabcar však nechal rozšířit zprávu, že následník trůnu byl z obav před pokusy o atentát dopraven na tajné místo.

V provincii Worlac panovaly nepokoje, jako ostatně téměř vždy, neboť provincie nadále usilovala o získání

nezávislosti na Tarpolu, čemuž Grengor Bardric dokázal i tentokrát zabránit dlouhou řadou slibů větší nezávislosti.

Lodrikovi se úřad guvernéra zamlouval víc a víc.

Šlechtici a brojaci zachovávali klid, lidé ho začínali respektovat a s kapkou štěstí mu možná ještě před koncem roku začnou i plně důvěřovat.

Miklanovova pomoc mu nesmírně prospěla. Díky ní dosáhnul u Granburčanů větší autority, přestože následníka trůnu tu a tam přepadaly obavy, že by sám na řízení provincie zcela jistě nestačil.

Pozvánky od venkovských šlechticů, které byly v minulosti běžné, do paláce vůbec nedocházely. Zato Granburčané pevně věřili, že ho za několik týdnů uvidí u nejstarší sýpky ve městě, kde se bude konat každoroční Svátek obilí.

Nejdříve se však musel vypořádat s mnohem příjemnější věcí.

Miklanovo navrhl, aby si udělali výlet na jeho statek, aby se guvernér mohl na vlastní oči přesvědčit, jak to u jeho místního rádce vypadá. Kromě toho hodlal brojak pozvat i několik dalších menších statkářů, kteří byli místodržícímu příznivě nakloněni a měli v úmyslu projevit mu jednoznačně své sympatie na spontánně pořádané oslavě.

Valjakov jako vždy jen protáhl obličej, ale téměř bez odporu a delšího odmlouvání zabezpečil potřebné přípravy.

Tucet nejlepších jezdců doprovázelo guvernérův kočár,

zdobený lístkovým zlatem, v němž vedle Lodrika seděli i Stojko a Miklanovo.

„Takovéhle vychloubání mi připadá hrozně trapné.“

Mladý muž vystrčil ruku okýnkem ven, vytrhl kousíček ušlechtilého kovu, tenkého jako vlásek, a nechal ho vznášet se ve vzduchu v kočáru. „Ani se mi tomu nechce věřit, když pomyslím na nesčetné hromady drahocenných vasleců, které Jukolenko vyplýtval na takovou zbytečnost.“

„Kabcar není o nic šetrnější.“ Brojak se porozhlédl po polích, na nichž sedláci, pachtýři a nádeníci zrovna sklízeli úrodu. „To je právě to největší utrpení, že šlechtici a bohatí lidé v naší zemi plýtvají prací svých poddaných.“

„To už zase zní jako vzpoura,“ pohrozil mu Lodrik žertem. „Jiný královský úředník by vás nechal okamžitě zkrátit o hlavu, vážený Miklanovo. A co se týče kabcara, můžu vás ujistit, že je to skutečně velice šetrný muž.“

Stojko si odkašlal. „Já bych řekl, že vyčleňuje část příjmů z daní na jiné věci než váš zdejší předchůdce, ale šetrnější přisámbohu není. Stačí, když si vzpomenu na jeho sbírku dýmek, kterou jsem jednou mohl obdivovat. Jedno jediné z těch malých uměleckých děl určitě stojí více než všechno lístkové zlato na tomto kočáře, který je ke všemu ještě špatně odpružený. Měli jsme raději jet naším vlastním cestovním kočárem.“

„Nebo na koni,“ navrhnul místodržící a jednou rukou si urovnával polštáře za zády, zatímco druhou sáhnul po měchu s pitnou vodou, houpajícím se u bočnice kočáru.

I když se léto sklánělo ke konci, dokázaly ještě paprsky obou sluncí zalít Tarpol hřejivým teplem, což byla okolnost, které Lodrik ve svém kovovém hrudním pancíři trpce litoval. Jenže pro zralá pole, suché žně, seno a slámu byl palčivý žár doslova Ulldraelovým požehnáním.

Přímo vedle okénka bylo slyšet dusot kopyt, potom se v něm objevil Valjakov na svém oblíbeném koni, modročerném hřebci s bílými podkolenkami a takovou souhrou svalů, že by leckterý pivovarský kůň zbledl závistí.

Robustní bitevní oř slyšel na jméno Treskor a nosil tělesného strážce déle než pět let, buď bezpečně po cestách, nebo přímo do bitevní vřavy. Několik jizev na stehnech, na slabinách i na hrudi svědčily o tom, že pyšné zvíře oplývalo zkušenostmi z četných bojů, a dokonce i v bouřce zůstávalo tak klidné, jako kdyby stálo ve vyhřáté stáji.

To všechno se Lodrik od svého tělesného strážce postupně dozvídal během hodin jízdy, když občas prohodil o široce stavěném koni nějakou posměšnou poznámku, jenže válečník se nenechal vyvést z klidu a povyprávěl mu, co všechno už jeho zvíře zažilo. Místodržící by velice rád spatřil Valjakovova válečného oře v boji.

„Excelence, s touhle prokletou károu svítíme v noci jako maják,“ stěžoval si Valjakov. „Bude jenom otázkou času,

kdy se o tenhle kočár, který tak nádherně smrdí zlatem, začnou zajímat první lapkové.“

„Žádného lupiče by ani nenapadlo, aby za prvé zaútočil na guvernérův kočár a za druhé se pustil do křížku s oddílem po zuby ozbrojených vojáků,“ odvětil Lodrik klidně.

„Lupiče ani ne, ale možná zoufalé, chudé lidi,“ zašeptal Stojko ze strany.

„Nemaluj čerta na zeď,“ vyplísnil ho guvernér.

„Co říkal?“ vyptával se tělesný strážce.

„Nic, nic. Jeď zase dopředu a nedělej si starosti. Nic se nestane,“ uklidňoval ho rychle Lodrik dříve, než Stojko stačil zopakovat, co právě říkal. Jenom by tím zbytečně vzrostla Valjakovova nedůvěra. „A ty,“ obrátil se na rádce a povytáhl obočí, „si příště nech svoje domněnky pro sebe.

Jestli přivedeš Valjakova na takové myšlenky, budeme se nejspíš muset obrátit a vrátit se zpátky do paláce.“

„Vždyť já jsem to myslel v dobrém.“

Miklanovo se spokojeně usmíval. „Nemějte obavy, Excelence. Tady jste v bezpečí. Nikde jinde byste nemohl zažít tak klidnou jízdu.“

„Já jsem s delšími jízdami v kočáře získal jisté zkušenosti, Miklanovo. Naposledy, to bylo tehdy, když jsem sem přijížděl, jsem cestou viděl umírat jednu nastávající matku, protože Kolskoj nechal své psy, ať si dělají, co se jim zlíbí.“ Lodrik si s mrazením v zádech vzpomněl na ženin křik, nehlučně se pohybující bestie a krvavě rudý sníh.

Povoz se kodrcal cestou, slunce vyhřála vnitřek kočáru, takže cestující zanedlouho upadli do neklidných dřímot.

V jedné malé vesničce, tvořilo ji pět statků a třicítka menších chaloupek, se družina pozdě odpoledne zastavila, aby se vyčerpaní koně mohli napít a trochu si odpočinout.

Ze země tryskala chladivá pramenitá voda a vyzděným korýtkem stékala do velké jímky o průměru několik metrů.

Místní ji původně vybudovali jako napajedlo pro krávy, jak dokazovala spousta prastarých, vyschlých hromádek kravího trusu.

Tři muži se vyčerpaně vysoukali z kočáru a posadili se ve stínu velkého Ulldraelova dubu na hrazení napajedla.

Netrvalo dlouho, než se u skupinky cestujících objevily první děti. S otevřenými ústy a vykulenýma očima obdivovaly z bezpečné vzdálenosti koně i kočár, protože zbraně, které vojáci nijak neskrývali, odradily umolousané děti od pokusu prohlédnout si nečekané návštěvníky zblízka.

Naproti tomu po dospělých nebylo ani vidu.

Lodrik si dopřál doušek vody z pramene, trochu si jí svlažil obličej i vlasy, potom pohledem přelétl okolní domečky. Většina z nich vypadala, jako by se měla každou chvíli rozpadnout, někde chyběl kus střechy, jinde se kameny nad vchodem nebezpečně viklaly. Jediná budova, působící jakž takž udržovaným dojmem, byl malý Ulldraelův kostelík.

„Okolí je tu velice neútěšné,“ konstatoval guvernér.

Miklanovo přikývl. „Znám tuhle vesnici. Mor tady pobil všechna zvířata. Pole kolem vesnice nesou příliš malou úrodu, než aby jim ještě něco zbylo na prodej.“

„Jak vám tedy platí dávky?“ Stojko ponořil ruce do vody a postříkal si jí obličej. „Tady vám to asi moc nevynese, nemám pravdu?“

„Od lidí, co tu žijí, nevyžaduju žádné daně ani dávky, protože bych od nich tak jako tak nic nedostal,“ vysvětloval brojak. „Zkuste ukradnout nahému něco z kapsy, právě tak by to tu dopadlo. Lidé bojují o to, aby den ze dne přežili, už to je pro ně dost těžké. Pomáhám jim, kde můžu, ale tady to je jako začarované.“

Rádce poznal, že se za Lodrikovým čelem něco odehrává. „Máte nějaký nápad, pane?“

Guvernér se rázem rozzářil a vstal. „Počkejte.“

Vyrazil, aniž by si toho Valjakov zpočátku všimnul, ke skupince dětí. Když se k nim blížil, zůstaly děti na místě.

Jakmile se však pohnul i obrovitý tělesný strážce, aby svého chráněnce následoval, zmizeli chlapci i děvčata v domcích.

„Tak to teda uděláme jinak,“ zabručel místodržící. „Chci mluvit se stařešinou vesnice,“ vykřikl co nejhlasitěji. „Jsem harac Vasja, z kabcarova příkazu královský úředník a guvernér provincie Granburg. Vyjděte ven.“

„Co máte v úmyslu?“ Valjakov se pozorně rozhlížel kolem sebe.

„Před nedávnem sis stěžoval, že ten náš kočár hrozně moc září, nebo ne?“ zeptal se Lodrik. Bojovník zabručel na souhlas. „Tak s tím něco udělám.“

Jedny z dřevěných dveří se váhavě otevřely a starší muž, zahalený v hadrech, vyšel na světlo. Kulhal k oběma mužům a opíral se přitom o hůlku. Pár kroků před nimi padl na kolena a zabořil opálený obličej do prachu a špíny.

„Mějte slitování, Excelence!“ zakňoural. „Naše vesnice nezaplatila dávky, ale přesto ušetřete naše životy. Náš dobytek pozabíjelo nějaké děsivé prokletí, nemáme nic, co bychom mohli odvést.“

Lodrik kývl na tělesného strážce, který popadl staříka jednou rukou za límec a opatrně ho postavil na nohy, jako když matka zvedá dítě, které zakoplo a upadlo.

„Prosím, Excelence, ušetřete trestu alespoň naše nejmladší,“ bědoval stařec dále.

Guvernér

postřehl

zoufalství,

zračící

se

ve

vesničanových skoro slepých očích. Na první pohled bylo vidět, že se třese o život i o životy všech obyvatel vesnice.

„Tys mě špatně pochopil,“ uklidňoval ho guvernér.

„Nikdo nebude potrestaný.“

Starcův obličej se rozšířil údivem. „Ale ta spousta vojáků tady?“

„Ti tu jsou proto, aby mě chránili, a ne aby někomu zkřivili vlas na hlavě, jedině kdyby mě někdo chtěl napadnout.“ Lodrik se pousmál. „Právě jsem se dověděl o

vašem krutém osudu, starče, a chtěl bych vám pomoci.“

Ukázal na kočár a zvýšil hlas. „Tento vůz byl na příkaz vašeho bývalého guvernéra Jukolenka s pomocí vašich daní osázený lístkovým zlatem. Já už tuhle okázalou nádheru nechci. Pojďte sem a utrhněte si z ní, kolik chcete. Ať z toho všichni něco mají, aby tu kolem napajedla zase brzy postávaly krávy a abyste si konečně mohli opravit domy.“

„To není zrovna ta nejběžnější metoda, jak se zbavovat zlata,“ zašeptal Valjakov, „ale je to od vás opravdu moc chytrý tah.“

„Excelence chce, abychom si vzali z jejího kočáru zlato?“ Starý muž se na něho nedůvěřivě díval. „Všechno zlato?“

„Dejte se do toho,“ vyzval ho dobře naladěný guvernér a poodstoupil mu z cesty.

Stařec pomalu kulhal k vozu, minul důkladně vyzbrojené stráže, po nichž neustále opatrně pokukoval a ohlížel se, potom zůstal stát a strhl z boční stěny velký pruh zlata.

S trhnutím se otočil, vyčkávavě se rozhlédl kolem dokola, ale když se žádný z vojáků na něho nevrhl, bujaře zamával zlatě se třpytícím cárem ve vzduchu.

Na tento signál se otevíraly jedny dveře za druhými, vesničané se odvážili vyjít z domů.

„Jenom odvahu,“ vykřikl Lodrik. „Je tu toho dost.“

První vesničané došli až k mladému muži, padli na kolena a začali mu líbat boty, nohy, ruce i prsteny, aby si poté i oni utrhli z vozu kousek zlata.

„No dobrá, dobrá,“ bránil se guvernér a pomáhal klečícím vstát. „Nechci, abyste kvůli mně padali do prachu.

Úplně mi postačí, když řeknete děkuju.“

Vrátil se ke Stojkovi a brojakovi, kteří celé divadlo pozorně sledovali, a když k nim došel a zůstal stát, oba se uklonili.

„Smekáme klobouky před takovou velkomyslností a nápaditostí,“ pochválil ho za všechny důvěrný rádce, aniž by se mu tentokrát šibalsky zajiskřilo v očích. „Učil jste se rychleji, než jsme si mysleli.“

„Když chci, i já občas dokážu být rafinovaný. Ale vždyť jsem taky měl vynikající učitele,“ vrátil mu Lodrik poklonu.

Beze slova sledovali, jak muži, ženy a děti zářili radostí, když očistili dřevěné stěny kočáru od posledního drobečku zlata, přičemž se guvernérovi znovu a znovu klaněli.

„Uvědomujete si, že to samé nyní čeká i palác, že ano?“

nadhodil po chvíli Stojko v žertu.

„A proč vlastně ne? V Granburgu je plno žebráků a celé zástupy lidí, kteří potřebují pomoc.“ Bouchl rádce po rameni. „Sice mě to napadlo už dříve, ale tvůj návrh mi dodává mnohem větší jistotu.“

„Za to vás budou prostí lidé milovat,“ prorokoval Stojko a masíroval si místo, kde ho zasáhla mladíkova ruka.

„Valjakov by u vás měl s tím tréninkem síly trochu šetřit, pane, jinak mi jednoho krásného dne zpřelámete všechny kosti v těle, aniž byste chtěl.“

Čtyři muže v okamžiku obklopilo klubko dětí. Všechny držely v rukou něco k jídlu a nabízely to guvernérovi.

Lodrik si uvědomil, že by to mohly být poslední zbytky zásob, které vesničané posbírali, proto navzdory kručícímu žaludku jejich nabídku odmítl.

„Musíme jet dál,“ nabádal je Valjakov. „Jinak dojedeme do cíle až po setmění.“

Místodržící se vyšvihl vzhůru a nastoupil do kočáru.

Krátce před odjezdem vysunul hlavu z okna.

„Za rok zase přijedu a pak bych tu chtěl vidět tučné krávy a jenom dobře živené, šťastné lidi.“ Vesničané mu provolávali slávu a děti ještě dlouho utíkaly za vozem.

„Tak to byl první povedený kousek,“ citoval Stojko jedno staré úsloví. „A ten druhý?“

„Přijde na řadu, až zase budeme v Granburgu,“ zářil Lodrik. „Zdá se, že konečně všechno běží tak, jak jsem si představoval.“

*

Na pozadí večerní oblohy se jasně odrážela silueta prostého statku s početnými stájemi a vedlejšími budovami, pochodně osvětlovaly průchod od široké cesty až k bráně.

Budovy byly uspořádané tak, že tvořily uzavřený obdélník, stabilní zdi tímto způsobem vytvářely malou pevnost pro případ, že by banda lupičů dostala zálusk na dobytek nebo zásoby ve statku.

Když se skupinka blížila k bráně, přispěchalo k ní pár mužů, aby otevřeli vrata a vpustili svého pána i s návštěvníky dovnitř.

Kočár zajel do velkého vnitřního dvora a zastavil před panským sídlem.

Miklanovo vystoupil jako první a pomohl guvernérovi z vozu, tímto aktem ho symbolicky pozdravil a přivítal.

„Srdečně vás vítám na svých pozemcích a půdě, Excelence.“ Brojak se uklonil. „Můj dům i statek vám jsou plně k dispozici.“ Děvečky podaly nově příchozím sůl, chléb a víno. Valjakov nepatrným kývnutím hlavy povolil vojákům, aby sesedli z koní, a potom sám seskočil z Treskorova hřbetu.

„Děkuji vám za přátelské přijetí, přestože to pro mne není žádné překvapení, na to vás znám až příliš dobře,“

odvětil Lodrik a okusil z předložených pokrmů.

„Pojďte. Rád bych vás trochu provedl statkem, potom bude hned připravena večeře.“ Brojak zamířil ke stájím po

své levici. „Slavnost se bude konat až zítra. Do té doby se určitě vrátí i moje Norina.“

„Ach? Ona tady není?“ Místodržící si příliš pozdě uvědomil, že svým dotazem prozradil, že o dívku jeví zájem.

Nebylo mu to milé a rychle se pokusil zahladit vyřčená slova. „Chtěl jsem říct, že je škoda, že tu není, protože je tak milá společnice.“

„Excelence, jste prvním člověkem, který o ní něco takového tvrdí,“ odpověděl statkář se smíchem. „Většině lidí se zdá, že má důkladně nabroušený jazyk. Ale ona ho prostě nedokáže držet za zuby.“

„Já vím,“ zamumlal Lodrik a urovnal si brnění na prsou.

Pomalu bylo na čase, aby se z téhle proklaté železné košile vysoukal a okoupal se. Cítil se špinavý a ulepený, do nosu mu nepříjemně vnikal pach vlastního potu.

Miklanovo přesto neměl s guvernérem slitování, právě naopak. Pyšně ho provázel všemi budovami, počínaje stájemi, přes příbytky čeledínů až po prádelnu a sýpku na obilí. Po zdánlivě nekonečné záplavě schodišť, schůdků, místností a chodeb toho měl dost i brojak a vstoupil se svým hostem do panského sídla.

„Prosím, ušetřete mne další prohlídky,“ požádal ho Lodrik. „Za denního světla si všechno rád prohlédnu.

Kdybyste chtěl, můžeme znovu projít úplně celým statkem, ale teď mám prostě jen žízeň a hrozný hlad. Kdyby mi ty

dětičky z vesnice teď nabízely nějaké jídlo, asi bych jim je opravdu vytrhl z ruky.“

„To je ovšem ode mne neomluvitelná nedbalost, Excelence.“ Lodrikův granburský mentor ukázal na těžké dřevěné dveře, jejichž škvírami k nim pronikaly chutné, nesmírně lákavé vůně.

„Ach, cítím šunku!“ Místodržící se vřítil dveřmi do místnosti. Jakmile však poprvé pohlédl na stůl, zůstal zaraženě stát. „Jenom chléb, sýr a šunka? Myslel jsem, že jste velkostatkář, nebo snad ne?“ V mladíkově hlase zaznívalo obrovské zklamání. „Nechtěl bych, abyste mě špatně pochopil, nepochybně je všechno hrozně dobré, ale po takové dlouhé jízdě bych přece jen raději přivítal kus dobré pečínky, navíc když jsem si ji dnes skutečně zasloužil.“

„Odpusťte mi, Excelence, ale nejdříve musím nechat doplnit spižírnu. Opravdu mě to hrozně moc mrzí. Horká, hutná polévka utiší váš hlad.“ Brojak se tvářil nesmírně zkormouceně. „Norina je právě na cestách a veze sem nové zásoby.“

„A kdybychom ještě narychlo vyslali oddíl lovců, který by nám nalovil pár chutných lahůdek?“ nadhodil místodržící s nadějným výrazem ve tváři, jenže Valjakov jen potřásl holou hlavou.

„Na to začíná být moc velká tma. Srnci by proti nám byli ve výhodě a utekli by dřív, než bychom je vůbec spatřili.“

Děvečky přinesly do místnosti horkou, hustou a vydatnou polévku. Podávaly ji v krásně vypracovaných porcelánových mísách.

„Mám pocit, že jsem něco podobného už jednou zažil,“

povzdechl si mladý muž. „Za chvíli sem nejspíš vtrhne nějaký uštvaný provazník a bude hledat manželku.“

Brojak se poněkud zmateně podíval na Stojka i na tělesného strážce, ale Lodrikův rádce jenom mávnul rukou.

„Tak tedy ke stolu, Excelence. Ručím vám za to, že vám bude chutnat. Moje kuchařka je opravdu nejlepší.“

Miklanovo přisunul místodržícímu židli a pak se sám sklíčeně posadil k tabuli a vnořil lžíci do polévky.

Po jídle, které skutečně bylo velice chutné, zamířil zívající Lodrik do pokoje, do něhož ho brojak osobně uváděl. Valjakov rozdělil hlídky a Stojko si trošičku zažertoval s jednou z dívek, sloužících v kuchyni.

„Ach ano, ještě než na to zapomenu, Excelence,“ pronesl pán domu cestou k Lodrikovu pokoji. „Dnes v noci zavřete všechna okna a v žádném případě je neotevírejte. Nestarejte se o zvuky, které k vám možná zvenčí dolehnou.“

Miklanovo se zastavil a rozevřel dveře do prostorné místnosti, v níž nechybělo nic, co mohlo třeba jen v nejmenším zvýšit pohodlí osob, které se v ní ubytují -

přestože ve srovnání s palácem v Granburgu se jednalo pouze o prosté, příjemné drobnůstky.

„Proč bych je neměl otevírat? Uvnitř bude určitě pořádné vedro, noční vzduch aspoň přinese trochu ochlazení.“

Několika pohyby rukou uvolnil přezky opasku a krátce nato se ozval rámus, jak šavle a prsní pancíř dopadly na podlahu.

„Jak bych to řekl? V noci se tu vznášejí jakási létající zvířata, která by za jistých okolností mohla zabloudit do vašeho pokoje a zneklidnit vás.“ Brojak postavil na stůl svícen. Tenkou třískou postupně zapaloval olejové lampy, rozestavěné v místnosti. „Jsou hrozně zvědavá, občas nepříjemná a dotěrná, ale ve skutečnosti nejsou nebezpečná.“

„Nemám strach z několika netopýrů, co mi budou poletovat kolem hlavy.“

„Jsou stejně velcí jako lidé, Excelence,“ opravil ho Miklanovo nevzrušeně a fouknutím uhasil hořící dřívko.

Lodrik se pomalu otočil. „Ví o tom Valjakov?“

„Hned mu o tom povím, aby vojáky na ta zvířata připravil. Ale jak jsem už říkal, když je člověk nechá na pokoji, nic zlého se nestane. Nepřilétají sem pokaždé, nanejvýš párkrát za rok nebo když se děje něco zvláštního.

Jenže ti tvorové si určitě všimli, že mám návštěvu, a proto se budou snažit, aby si vás mohli prohlédnout.“

„Co jsou to za tvorové? Nějaké nestvůry?“

„To přesně nevíme, protože s nimi ještě nikdo nemluvil,“

přiznal se brojak. „Tu a tam se se svými obrovitými křídly usadí na štítech nebo na hřbetech střech, bez hnutí tam trčí

jako kamenné chrliče vody a pozorují, co se kolem nich děje. Když se pak blíží rozbřesk, zase zmizí. Neodvažují se vyjít do světla, to je všechno, co o nich víme.“

„Nepokusili jste se jich nějak zbavit?“

„Nemáme tušení, kolik jich je, takže by bylo bláznovství, kdybychom se s nimi dali do boje. Pokud se chovají mírumilovně, necháváme je na pokoji.“ Miklanovo mrkl na místodržícího. „Tady jsme na venkově, Excelence.

Tady má řada věcí jiný průběh než ve městě. Přeji vám klidnou noc a příjemný odpočinek.“ Tiše dovřel dveře.

„Ulldraeli, pomáhej nám.“ Lodrik potřásl hlavou a z cestovních truhel, které mu sloužící donesli do pokoje, si vybalil úbor na spaní.

Po krátkém váhání opřel šavli o stěnu těsně vedle postele, vydoloval z další truhly knihu o výkladu tarpolského práva v některých mimořádných případech a začal ve světle noční lampy číst. Chtěl ještě zvládnout aspoň několik stránek, než usne.

*

Lodrik se vylekaně probral z lehké dřímoty a sáhl po šavli. Nad suchým obsahem rozečteného díla se, aniž by chtěl, nepozorovaně přenesl do říše snů.

Venku mezitím zavládla naprostá tma, okno bylo stále ještě kousíček pootevřené, závěsy v pokoji se v mírném vánku nepatrně pohupovaly. Několik lamp v průvanu zhaslo, jiné dohořívaly droboučkým plamenem, bylo zřejmé, že v nich dochází olej.

Místodržící si sundal z prsou knihu, vstal, a když se pohledem ujistil, že je v pokoji zcela sám, zavřel okna i okenice. Sfoukl všechny olejové lampy kromě jediné, stojící přímo u postele. Potom se vrátil do měkkého lože.

„Tuhle knihu bych si měl zapamatovat pro případ, že bych někdy měl potíže s usínáním a nemohl se dočkat zaslouženého odpočinku,“ zabručel mladý muž a otočil se na bok. Mocně foukl a i poslední lampa odumřela, jenom ke stropu stoupal tenoučký pramínek kouře.

Spánek se však ne a ne dostavit.

Zpočátku měl pouze nepříjemný pocit, ale ten se postupně stával nezvratnou jistotou. Lodrik ani nemusel otevřít oči, aby věděl, že ho někdo upřeně pozoruje.

Pomaličku se posadil, bez nejmenšího hluku uchopil šavli do ruky a zadíval se do tmy.

„Kdo je tu?“ zeptal se vyzývavě. „A jak ses sem dovnitř dostal?“

Místo odpovědi se přímo vedle něho rozzářil pár purpurově žhnoucích oči. Byly velké, tak velké, jako by vedle postele stál nějaký býk. Další pár se mu zaleskl u

nohou. Ze skříně rovněž zářily dva body stejné barvy a poslední pár očí nakonec postřehl na druhé straně postele.

Sevřel zbraň pevněji v ruce. „Když mi nic neuděláte, ani já vám nic neudělám, souhlasíte? Zavřel jsem vás tu nedopatřením, chápete? Je mi to moc líto.“ Slova mu tryskala z úst jako vodopád. „Ale stačí, když uvolníte ty malé zástrčky, pak se hned dostanete ven. To je úplně jednoduché. Nikdo se vás tu nebude snažit zadržet, já nezačnu křičet nebo volat o pomoc.“ Krátce se zarazil. „U

samotného Ulldraela, kdo vlastně jste?“

Páry purpurových očí se přesunuly blíže k posteli.

Lodrik zaslechl tiché, jemné ťapkání, podobné psím krokům, neslyšel však žádné známky dýchání. Měl pocit, že se někde o sebe tře pergamen, potom tvorové stáli tak těsně kolem něho, že kdyby chtěl, mohl se jich dotknout rukou.

Mladík si však v tu chvíli nic takového nepřál. Nejraději by se vyřítil z pokoje ven, ale něco v koutku hlavy mu našeptávalo, že kdyby proti tomu měli jeho nezvaní návštěvníci námitky, zřejmě by se daleko nedostal. Vždyť ani neměl tušení, jak vetřelci vypadají. Lodrik rozpoznával pouze děsivé páry očí, vznášející se vysoko ve vzduchu, jako by patřily nezvykle urostlým mužům.

„My jsme pozorovatelé, vznešený pane,“ zaslechl přímo v hlavě tichý šepot. „Sledujeme lidi během jejich krátkého života a všímáme si věcí, které zajímají našeho poručníka.

Ale teď, když jsi k nám přišel ty, vznešený pane, ti chceme sloužit tak, jak jsme v minulosti sloužili jinému pánovi.“

„Takže vy jste pro Jukolenka špehovali lidi?“

Hlavou se mu rozlehl tichý, mnohohlasný smích. „Ó ne, vznešený pane. Jukolenko ve srovnání s tebou nic neznamenal. Ty jsi ten pravý, kdo se přičiní o návrat starých dobrých časů.“

„Já se rozhodně ze všech sil snažím, aby se tu leccos změnilo.“ Lodrik nadále nedůvěřivě pozoroval zářící oči a doufal v pravdivost slov, jimiž ho Miklanovo ujišťoval, že ti tvorové proti němu nic nepodniknou, pokud je nechá na pokoji.

„To víme,“ slyšel šepot. „Všichni naši bratři a sestry čekají na den, kdy je povoláš, abys uplatnil nárok na jejich schopnosti.“

Na přikrývku na posteli dopadlo něco lehkého.

Místodržící sebou trhnul, zatajil dech a držel šavli připravenou k boji.

„Až nás budeš potřebovat, vznešený pane, a až uzraje čas, třikrát otoč kamenem v úchytu a během několika dní budeme na místě.“

Dva páry očí se odvrátily, háčky na oknech a okenicích se uvolnily, jak si mladý muž domyslel podle zvuků, jež k němu dolehly.

„Vznešený pane, poroučíme se. Bude nám radostí zvěstovat, že lepší dny již nejsou příliš vzdálené.“

Vyschlé stíny s obrovitými šedými křídly, vypadající jako netopýři, vyšplhaly jeden po druhém na římsu a odrazily se pryč. Lodrik zahlédl ve slabém světle měsíce nahá lidská těla s vychrtlými hlavami, vypadajícími jako kost a kůže, v jejichž obřích očních jamkách se třpytila purpurová záře. Ruce byly zakončeny ostrými drápy, na nohou měli tvorové mohutné pařáty.

„Kolik vás je? Kdo jste?“ Guvernér spustil šavli k zemi.

Poslední tvor se na římse zastavil, s hlasitým třepotáním, při němž se mladíkovi mihla hlavou představa obrovských vlajek, rozprostřel široká křídla a pohlédl mu přímo do očí.

V očních jamkách tepala temná purpurová záře.

„My jsme pozorovatelé, vznešený pane. A jsou nás stovky.“ Lodrik opět uslyšel jeho šepot až v hlavě, tvor vůbec nerozevřel úzká ústa s bledými rty. Bytost zvolna sklonila hlavu. „Budeme čekat, až nás zavoláš, vznešený pane.“ Mocně se odrazil, tělo prudce vystřelilo vzhůru.

Lodrik vyskočil a rozběhl se k oknu.

Čtyři lidské stíny s obrovitými kožnatými křídly klouzaly vzduchem a rychle se vzdalovaly od statku.

Elegantní údery křídel je odnášely do hlubin černočerné tmy.

Místodržící sledoval jejich let, dokud mu stíny nesplynuly s temnotou.

Hluboce zamyšlen se vrátil do postele a hledal předmět, který tam návštěvníci po sobě zanechali.

Mezi několika záhyby přikrývky objevil amulet, velký jako dlaň. Byl zdobený podivnými křivkami a vlnovkami a zhotovený z jednoho kusu lesklého černého kovu. Uprostřed amuletu byl zasazený matně se třpytící kámen v barvě tmavé růže. Materiál nebyl na dotyk studený, právě naopak, nápadně se blížil teplotě Lodrikovy dlaně.

Mladík si chtěl podivný šperk a všechny jeho zvláštnosti důkladně prohlédnout za jasného denního světla, potají a bez zbytečné pozornosti nebo vzrušení. Opět mu cit pravil, aby si novinku o dárku, který právě obdržel, a svých nových, děsivých služebnících, nechal pro sebe.

Zbytek noci strávil přemýšlením nad oněmi létajícími bytostmi. Přestože přečetl více pohádek, pověstí a legend než většina obyvatel Tarpolu, nedokázal si při nejlepší vůli vzpomenout, že by někde narazil třeba jen na pouhopouhý popis svých návštěvníků. Jakmile se vrátí do guvernérské rezidence, hodlal se zabořit do knih a hledat tak dlouho, dokud někde neobjeví odkaz, který by mu o nich prozradil více.

*

Po vydatné snídani nechal velkostatkář osedlat koně, aby si místodržící mohl udělat přehled o pozemcích a lidech, kteří k jeho statku patřili.

Lodrik zvolna kráčel ke svému koni. Jakmile se místodržící chtěl chopit otěží, kůň najednou přitiskl uši k hlavě a odtančil stranou.

Stájník uklidnil zvíře, které tak náhle a nečekaně znervóznělo, ale i druhý pokus nasednout hřebci do sedla ztroskotal na tom, že se kůň začal vzpínat, vyhazovat a kopat kolem sebe. Na poslední chvíli přiběhl druhý čeledín a pomohl zvíře zkrotit, jinak by jeho železem pobitá kopyta zanechala na hlavě místodržícího výrazný otisk.

„Tomu nerozumím,“ zabručel guvernér. „Jako by ho vyplašila nějaká šelma.“

„Jenže nikde v blízkosti žádná šelma není.“ Valjakov sesedl a pomohl Lodrikovo zvíře uklidnit. „To rychle zvládneme.“

„Možná dnes prostě jenom nemá náladu a nechce se mu hýbat,“ ušklíbl se Stojko ze sedla svého koně.

Tělesný strážce se musel hodně snažit, než dosáhl toho, aby bělouš nechal mladíka přijít blíž a dovolil mu vyhoupnout se do sedla. Kůň však měl uši stále přitisknuté k hlavě a nadále se choval velice podivně. Lodrik musel cestou celou dobu využívat vší své těžce nabyté zručnosti, aby nasměroval chůzi koně správným směrem tam, kam chtěl jet.

Třebaže se Miklanovo snažil ze všech sil, aby se během jízdy postaral o trochu zábavy a rozptýlení, nedokázal vytrhnout Lodrika z jeho úvah. Jak Stojko, tak i tělesný

strážce si rovněž dobře všimli mladíkovy mlčenlivosti i skutečnosti, že je duchem někde jinde.

„Nad čím pořád přemýšlíte, pane?“ pokusil se rádce vydolovat z mladého muže odpověď, která by jim vysvětlila jeho chování. „Chudák velkostatkář se v jednom kuse snaží dostat vás do dobré nálady a vy tupě projíždíte krajem, jako kdybyste hlavu zapomněl doma. Nad čím tak dumáte?“

Mrknul na něho. „Je za tím Norina?“

„Co říkáš?“ Lodrik se vylekaně vzpřímil v sedle. „Ach, omlouvám se. Jsem hrozně unavený, dnešní noc byla prostě příšerná. Pojeďme zpět. Potřebuji se trochu prospat.“

Stojko se na místodržícího pátravě zadíval, stroze přikývl a oznámil ostatním, že se plány změnily.

Brojak se začal trápit, když zjistil, že jeho host nemá chuť na projížďku. Stojko se mu marně snažil vysvětlit, že guvernér je jenom unavený a touží po několika hodinách klidného odpočinku. Představa, že se guvernér v jeho domě nemohl pořádně vyspat, velkostatkáře ani v nejmenším neuklidnila.

„Doufám, že se alespoň Norina vrátí včas a přiveze zásoby, aby se naše malá hostina mohla opravdu uskutečnit,“ povzdechl si před Valjakovem. „Jinak bych na Excelenci zapůsobil špatným dojmem.“

Lodrik seděl na koni a nezvykle neobratně projížděl na jeho hřbetě houpavým krokem krajinou, která si skutečně

zasloužila obdivné pohledy. Místodržící by to nemohl popřít, ale v tu chvíli byl myšlenkami úplně jinde.

Amulet, který nosil skrytý pod brněním, ho hřál na prsou. Lodrik měl pocit, že v něm tepe život. Onen záhadný šperk měl na něho uklidňující účinky, jejichž podstatu si sám nedokázal nijak vysvětlit.

„Podívejte, Excelence. Tam před námi jede Norina.“

Stojko ukázal do nížiny, rozkládající se před nimi.

„Kdybychom si pospíšili, mohli bychom ji dohonit a doprovodit po zbytek cesty až ke statku. Co si o takovém návrhu myslíte?“

„Výborně. Udělejte to.“ Lodrikovy oči se upíraly na neznámý bod daleko od nich. „Já tady zatím na vás počkám.“

„On vůbec nevnímal, co jsem mu říkal,“ stěžoval si důvěrník tělesnému strážci. „Že by to byl nějaký druh provinční deprese? Zoufalství z toho, že musí žít v ústraní tady na venkově? Nebo mu snad stoupl do hlavy čistý vzduch?“

Valjakov pokrčil rameny. „Možná má až po krk tvého neustálého žvanění a rozhodl se, že si ho v budoucnu nebude všímat.“

Guvernér pomalu zvedl hlavu. „Ale samozřejmě. Byli to modrakové.“ Pohled jeho očí se vyjasnil, zdálo se, že se vrátil do přítomnosti. „Byli to modrakové!“ Teprve teď si zřejmě všimnul malé družiny jedoucí před nimi. „Není tam

před námi Norina? Proč se k ní nerozjedeme a nedoprovodíme ji ke statku?“ Pobídl koně ostruhami do slabin a hbitě vyrazil vpřed.

„Mohl bych přísahat, že jsem před několika málo okamžiky říkal to samé, nebo snad ne? Nikdo se přece nemůže vyspat tak špatně, aby byl druhý den ráno úplně mimo.“ Důvěrník se bezradně opřel rukama o sedlo a zamrkal do jasných sluncí. „Přitom tady slunce ani zdaleka tak moc nesvítí ani nepálí. Takže za to, že je duchem úplně nepřítomný, nejspíš doopravdy může nedostatek spánku. A u Ulldraela, kdo nebo co jsou ti modrakové?“

„Za ním,“ nařídil tělesný strážce lakonicky strážím a rychle se rozjel z mírného pahorku dolů. Stojko s brojakem ho následovali s poněkud menší rychlostí.

Norina uviděla, že se k malé koloně vozů blíží oddíl jezdců, a nařídila zastavit. Ozbrojení čeledíni se rozestavili podél kočáru, zbraně měli zpola vytažené.

„Stát,“ zakřičela hlasitě na místodržícího. „Kdo jste?

Prozraďte, co jste zač, než se sem přiblížíte!“

Lodrik přitáhl koni otěže a vztyčil se v sedle.

„Nepoznáváš kabcarův erb a znak guvernéra Granburgu? Já jsem harac Vasja, královský úředník a guvernér této provincie. Kromě toho jsme už oba měli to potěšení a setkali jsme se.“

„Guvernérův erb si může namalovat na oblečení kdejaký obejda.“ Norině se zajiskřilo v očích. „A já harace Vasju znám. Jenže ten nevypadá tak jako vy.“

Zpovzdálí se k nim jako oživlá bouře řítili strážní s Valjakovem na čele.

Lodrik se ušklíbl a zkoumavým pohledem si změřil mladou ženu, která nedávala najevo sebemenší známky strachu.

Byla oblečená do lehkých, tmavě rudých lněných šatů, šlachovitá ruka výhružně spočívala na rukojeti pozoruhodně dlouhé dýky, upevněné u pasu. Na nohou měla vysoké holínky. Norina se od jejich posledního setkání ještě dále vyvinula, zejména pokud se jednalo o ženské obliny, zachovala si však štíhlou postavu. Dlouhé černé vlasy jí povlávaly na zádech, na pravém spánku se jí mírně zaleskla drobná jizva.

Místodržící naznačil úklonu. „Můžeš si být jistá, skutečně jsem pravý guvernér. A pokud mi nehodláš věnovat důvěru, tak možná uvěříš svému otci.“

Mladá žena až teď postřehla, že k nim v naprostém klidu dojíždí Miklanovo se Stojkem, zatímco Valjakov zaujal místo po boku svého chráněnce.

„Prosím o prominutí, Excelence.“ Když se Norina guvernérovi uklonila, odrážel se jí v obličeji nesmírný údiv a překvapení. „Vy jste se tak změnil, že je skoro nemožné, aby vás člověk hned poznal.“

„Jak vidíš, Valjakove, ty tvoje hodiny, kdy jsme spolu cvičili, nám přinesly velkolepý úspěch. Nikdo na dvoře mého…“ tělesný strážce varovně potřásl hlavou, „…lenního pána mě nepozná, až se tam jednoho dne zase vrátím.

Možná mě nepoznají ani strážní a budou mě chtít zatknout.“

„Dítě, tak tady jsi.“ Brojak sesedl z koně, rozpřáhl ruce a zamířil k dceři, která se k němu láskyplně přitiskla. „Dostala jsi všechno, co jsem ti uložil dovézt?“

Norina přikývla. „Skladiště s našimi zásobami jsou pořád ještě dost plná a pachtýři už přitom začínají svážet novou úrodu.“ Ukázala na volky, přivázané k poslednímu vozu kolony. „A ke všemu tady máme i dobrou pečínku.“

„Co všechno vlastně vezete na těch vozech?“ vyptával se Lodrik a zamířil s koněm blíže k vozu, aby mohl snáze nahlédnout pod plachtu, jíž byl náklad zakryt.

„Excelence, to má být překvapení, copak jste na to zapomněl?“ Miklanovo mu přehradil cestu. „Když už se vám moc nelíbila tato vyjížďka, tak aspoň nezkazte ani mně, ani sobě radost z dnešního večera. Ale jídlo bude lepší než včerejší polévka, to vám slibuji.“

„Ještě lepší? Nuže dobrá. Beru vás za slovo, Miklanovo.“ Guvernér se na Norinu usmál a obrátil koně jejím směrem. „Teď už bychom snad mohli jet dál, nemyslíte?“

„Samozřejmě, Excelence.“ Dívka vyšplhala na kozlík, zapráskala bičem a vůz se rozjel. Místodržící jel na koni vedle ní.

„Nechtěl jsem ti předtím nahnat strach,“ dal se po krátké odmlce opět do řeči. „Opravdu jsem si myslel, že mě hned poznáš.“

„Vy jste mi nenahnal strach, Excelence. Mám s sebou výborné muže, kteří by mě dokázali ochránit. Kromě toho musíte uznat, že v místnosti, v níž jsme se poprvé potkali, byla dost velká tma a naše druhé setkání bylo velice krátké.“

Zkoumavým pohledem přelétla guvernérovu postavu. „Ten knír vám sluší. A už zdaleka nejste tak tlustý, jak jste býval.

Jak jste to dokázal?“

Lodrik kývl směrem k Valjakovovi. „Honil mě v šermířské aréně, nutil mě tahat těžké kameny a vymýšlel si plno dalších metod, jak mě mučit, až jsem potil krev.“

„U něho to fungovalo a u vás, jak je vidět, taky.“

Jemným tahem pravé ruky poopravila směr, kudy koňské spřežení pokračovalo v cestě. „Jestli v tom hodláte dál pokračovat, budete mít za chvíli co dělat, abyste se ubránil ženám, které vás začnou obletovat, Excelence.“

„Díky, toho mám v tuto chvíli dost.“

Zmateně na něho pohlédla, obočí jí na znamení údivu vyskočilo nahoru. „Myslím, že jste první muž, od něhož slyším taková slova, když pominu svého otce.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Kdybych to měla říct poněkud méně diplomaticky, Excelence, tak asi takhle. Většina obyčejných šlechticů má vedle zvyšování daní obvykle už jen jednu jedinou zálibu: ženy. Nejlépe každý den jinou, a když ženská nechce, kdo by se kvůli tomu vzrušoval?“ V hlase jí zaznívalo opovržení a nenávist. „Nevolníci nemají žádná práva.“

„To, co mi říkáte, je velice zajímavé,“ poznamenal Lodrik a zavrtěl se v sedle. „A váš otec je jiný? Není divu, jeho chování vůči pachtýřům by se koneckonců dalo označit jako přímo revoluční.“

„Chová se jen tak, jak by se měl chovat každý rozumný člověk,“ opáčila Norina ostře. „Když se to tak vezme, šlechticům teče v žilách taky jenom červená krev. Musí si jít ulevit stejně jako každý sedlák, musí jíst, spát a pít. Kdyby bylo po mém, musela by se spousta věcí hodně změnit.“

„Já si celou dobu myslel, že tvůj otec má nebezpečné myšlenky,“ zasténal místodržící. „Dávej si pozor, aby taková slova nikdy neslyšel nějaký jiný královský úředník, jinak bys byla ve vězení dříve, než by ti bylo libo. Copak jsem si už nedal pořádnou práci, abych změnil zákony tak, aby Granburčané nemuseli platit tolik dávek a odvodů?

Copak to nic neznamená? A až se o tom doví kabcar, dá mi za to nejspíš pár pohlavků.“

„Pár pohlavků? Nechtěla bych, abyste mě špatně pochopil.“ Norina na něho pohlédla, kolem úst jí pohrával slabý úsměv. „Vaše nařízení, Excelence, jsou vynikající a u

prostého lidu vám vynesla obrovskou oblibu. Ale to nemám na mysli. Já tím myslím generální změnu v celém Tarpolu, pryč s kabcarem, který nám vládne. Není správné, aby jeden jediný člověk měl nad druhými takovou moc.“

„Ale váš otec se v roli velkostatkáře cítí docela dobře,“

kontroval Lodrik.

„Pochlubil se vám, co udělal s dávkami, co mu pachtýři odvedli?“ Hněvivě na něho zablýskala očima. „Rozděloval je mezi pachtýře, kteří měli mizernou úrodu nebo kteří nedokázali odevzdat guvernérovi tolik, kolik měli.“

Místodržící potřásl hlavou. „To jsem nevěděl. Ale Tarpolu vždycky vládl jenom jeden člověk, i ostatní říše mají krále, kteří…“

„A co Palestán nebo Agarsie?“ Mladá žena zvýšila rychlost vozu.

„To jsou obchodnické státy,“ usoudil Lodrik opovržlivě.

„Které však mají větší moc a víc peněz než celý Tarpol a Borasgotan dohromady. Mají velkou radu, skládající se z mužů a žen, kteří do ní byli zvolení, a ti o všem společně rozhodují,“ doplnila ho Norina. „A Rogogard má hejtmana, který velí pirátům, když jsou ve válce, ale jinak nemá na lidi skoro žádný vliv.“

„Ale to jsou přece výjimky, které…“

„V žádné jiné zemi se nevolnictví neřídí tak přísnými pravidly jako v naší říši, s výjimkou jižního Tersionu,“

skočila mu brojakova dcera neohroženě do řeči, zatímco

práskala bičem a poháněla zvířata k větší rychlosti.

Guvernérův kůň musel přejít do mírného klusu, aby se udržel na úrovni kozlíku. Sudy a bedny, uložené v nákladním prostoru, rachotily a nebezpečně poskakovaly.

„Jenom se podívejte na Aldoreel, Excelence, nebo na Ilfaris.

Dokonce i stavovský systém v Hustrabanu má uvolněnější pravidla. Tam sedávají šlechtici u jednoho stolu se sedláky a obyčejnými řemeslníky bez toho, že by podřízeného okamžitě uvrhli do vězení.“

„Existuje nějaký důvod, proč jedeme tak rychlým tempem?“ zeptal se Valjakov, jenž se nenadále objevil na druhé straně vozu.

„Tarpol vždycky byl královstvím opírajícím se o stavovský systém a takovým i zůstane,“ prohlásil Lodrik rozhodně, „na tom se nic nezmění, i kdyby ses postavila na hlavu. Navíc nesmíš opomenout, že i kdyby kabcar chtěl zavést nějaké reformy, šlechtici by se okamžitě vzbouřili a svrhli ho. Je to tak těžké pochopit?“

„Co znamenají šlechtici ve srovnání se všemi obyvateli Tarpolu?“ Norina se ušklíbla. Místodržící jí vlezl do pasti.

„Vy teď přece máte úplně stejné těžkosti, jaké předpokládáte u kabcara, nemám pravdu? No a? Vždyť se přece všechno vyvíjí ve váš prospěch.“

„Na to ještě budeme muset počkat,“ tlumil guvernér její euforii. Rozzlobilo ho, že ho mladá žena takhle doběhla.

„Přešla mě chuť dále diskutovat.“

„Promiňte, ale je opravdu nezbytně nutné, abychom se tak hnali?“ pokusil se tělesný strážce podruhé upoutat jejich pozornost. „Cesta je hrozně hrbolatá a nevím, jak dlouho to ještě osy vydrží.“

„Nechce se vám dále diskutovat, protože vám docházejí argumenty. To je ten pravý důvod, Excelence.“

„Ne.“ Lodrik zoufale hledal nějakou výmluvu. „Já, eh, budu s tebou hrozně rád dále diskutovat, ale ne takhle ze sedla. Jestli budeš chtít, klidně bychom mohli dnes večer pokračovat.“

Norina přimhouřila oči a mírně přibrzdila rychlost koňského spřežení. „Už se na to těším, Excelence.“

Poražený místodržící zpomalil a nechal se dojet Stojkem.

„Je to tvrdý oříšek, pane?“ Rádce vypadal dost pobaveně.

„První kolo vyhrála ona,“ povzdechl si Lodrik a svěsil koutky úst až někam ke třmenům. „To, co prohlašuje, jsou názory, které by pro Tarpol mohly být strašně nebezpečné.

Hotová hrůza. Musel bys ji slyšet.“

Stojko se zasmál. „Já jsem zaslechl, o čem jste mluvili, a musím říct, že jste té mladé dámě dokonale sedl na lep. Má mimořádný talent na rétoriku.“ Ztlumil hlas až na úroveň spikleneckého šepotu. „Mezi námi: až se stanete kabcarem, měl byste si ji vzít za ženu.“

„A nastěhovat si revoluci rovnou do paláce, nebo jak si to vlastně představuješ?“ obořil se na něho následník trůnu.

„S penězi, které má k dispozici, by proti mně poštvala celý Tarpol.“

„Na druhé straně byste ji pak měl snáze pod kontrolou, pane. A pořád byste ji měl blízko sebe. Máte přece o ni zájem, ani přede mnou, ani před ostatními to nedokážete úspěšně zatajit, nebo se snad úplně mýlím?“

„Přestože má ten nejnabroušenější jazyk, jaký jsem kdy v životě slyšel, má jednu přednost, kvůli níž je mi nesmírně sympatická.“

„Ano, ten její obličej má něco do sebe. Především ta malá jizvička na spánku, díky ní vypadá hrozně kurážně, jako pravá bojovnice,“ rozplýval se Stojko nadšením. „A když sáhla po dýce, předtím, než vás poznala, udělala na mě opravdu dojem.“

„Já jsem nemyslel její krásu,“ zavrčel guvernér. „Je čestná a otevřeně říká, co si myslí. Toho si na ní cením.“

„Inu, k čemu je nám krása, když je ženská falešná jako had,“ podotkl důvěrník. „A u vaší sestřenice, s prominutím, by takové přirovnání bylo pro hada urážkou.“

„Doufám,

že

dostane

za

manžela

nějakého

nevýznamného písaříčka,“ přál si Lodrik. „Mohl bych ještě otci rychle poslat zprávu, aby jí honem přichystal svatbu, která jí nebude dvakrát po chuti, a pořádně ji tak ponížil.“

„On by to ale asi neudělal,“ pochyboval Stojko. „Ta svatba by měla připoutat baronii úžeji k Tarpolu a zajistit, aby vaše sestřenice neměla do budoucna žádnou záminku

baronii od Tarpolu někdy znovu oddělit. Nejspíš bude tím šťastlivcem plukovník Mansk.“

Místodržící vyprskl smíchem. „To by se mi taky líbilo.

Za ten nápad poslat mě do Granburgu si nic jiného nezaslouží.“

„Nechcete tím snad naznačovat, že se vám tu nelíbí, zvláště s takovou krásnou vyhlídkou?“ Rádce pohlédl na Norinu. „A taky jste se tady naučil více, než bych vás já i ostatní soukromí učitelé dokázali naučit v Ulsaru. Nemluvě o dlouhé řadě více či méně nebezpečných dobrodružství.“

„To je ovšem pravda,“ zabručel Lodrik a přiložil ruku k brnění v místech, kde se pod ním skrýval amulet.

Na obzoru se objevily zdi statku, zvířata se sama od sebe pustila vpřed rychlejším tempem, popoháněla je blížící se stáj.

Guvernér ještě nechal Stojka, aby mu dal pro pokračování v diskusi s brojakovou dcerou několik rad, potom vjel celý průvod do dvora.

Miklanovo okamžitě po sesednutí zavedl mladého muže do společenského sálu a vynutil si od něho slib, že v žádném případě nezajde do kuchyně, aby se podíval, jaké jídlo se chystá na večer a jak pokračují přípravy na oslavu.

Místodržící poněkud neochotně souhlasil a využil příležitosti, aby se zdánlivě pohroužil do sbírky knih mimořádně vstřícného a pohostinného velkostatkáře. Ve skutečnosti za tlustým svazkem, rozloženým jako ochrana

proti nenadálým pohledům, pozoroval amulet, který dostal od nočních návštěvníků.

Celý povrch šperku byl potažený tmavě oranžovou až hnědou vrstvou, jen tu a tam se černě zaleskl kov, když na amulet dopadl jemný paprsek světla. Několik málo čistých, jemně vytepaných plošek se stříbrně třpytilo.

Ponurý kámen uprostřed klenotu, velký jako lidské oko, se měnil v rytmu působícím uklidňujícím dojmem, chvíli byl světlejší, chvíli zase potemněl, pulsoval jako pomalu bijící lidské srdce.

Lodrik zvědavě obrátil šperk na druhou stranu, kde byla rovněž vidět špínou zanesená, jemně cizelovaná místa, která se však na rozdíl od přední strany držela svérázného vzoru.

Pokud se u jemných rytin jednalo o nápis v nějaké řeči, nedokázal si s ní mladý muž nijak poradit. Možná to byl jazyk modraků.

Modrakové, jak si uvědomil během projížďky s Miklanovem, byli tvorové z říše legend. S bestiemi z bažin neměli nic společného, ale pokud si správně pamatoval to, co se kdysi dočetl, byly to záhadné bytosti vyhledávající blízkost člověka, aniž by se s ním snažily navázat užší kontakt.

O modracích se zmiňoval jen jeden písař, proto si na ně vzpomněl tak pozdě. Autor knihy zastával názor, že se tyto nestvůry živily zápornými lidskými emocemi a pocity.

Zloba, hněv, vztek, strach, zoufalství, nenávist, malicherné

spory a souboje představovaly pro tyto bytosti oblíbenou potravu, proto je dnes nebylo možné spatřit tak často, jak tomu bývalo za Sinuredových dob.

Lodrik opatrně položil amulet na stůl a zamyšleně se na něho zahleděl.

Proč ho dali modrakové právě jemu? Co si s ním má počít? Myslí si snad, že vyvolá v Granburgu tolik nenávisti, že se budou moci vrátit? To si představují pod oněmi „lepšími časy“? A proč by měl potřebovat jejich pomoc?

Jedna otázka za druhou a následník trůnu neměl na žádnou z nich po ruce odpověď.

Rozhodl se, že si bude dávat pozor na to, aby mezi lidmi nerozsíval nepřátelství a sváry a že se bude snažit udělat svými reformami obyvatele této provincie šťastnějším.

Protože tam, kde vládne spokojenost, tyto záhadné bytosti se žhnoucíma očima nenajdou dost potravy a nezůstanou tam dlouho. Jenom jednou věcí si nebyl dost jistý, jestli si má obdržený amulet ponechat, nebo ne.

„Potoky a řeky v Granburgu“ přečetl Valjakov nahlas název svazku, za nímž guvernér skrýval svůj nový šperk.

Lodrik sebou polekaně trhnul a pokusil se vyloudit na tváři výraz, že ho tato kniha nesmírně upoutala.

„Je vskutku pozoruhodné, kolik vodních cest protíná provincii, a každá z nich má svou vlastní historii. Každou z nich doprovází řada více či méně významných historek,“ dal

se mladý muž hbitě do řeči. „Copak se vždycky musíš plížit tak nehlučně?“

„Já jsem třikrát klepal na dveře, pane. Ale nyní chápu, proč jste neodpovídal. Nepochybně je velice těžké číst tak obsáhlé pojednání vzhůru nohama.“

Guvernér zamrkal. „Prosím?“

„Vaše kniha, pane,“ tělesný strážce položil mechanickou ruku na titulní stranu tlustého svazku, „leží vzhůru nohama, pokud jste si toho ještě nevšiml.“

„Já si právě prohlížím jeden obrázek, který byl do knihy vložen naopak a tak ji i svázali,“ odpověděl Lodrik chladnokrevně a popadl tlustopis, aby zakryl Valjakovovi jiný úhel pohledu, při němž by amulet nepochybně objevil.

„Hledáte něco o modracích? Stojko předtím něco takového zmínil, tvrdil, že jste snad vykřikl takové jméno.“

„Ano, ano. Přesně tak, hledám nějaké informace o modracích,“ chytil se Lodrik pomoci, která se nečekaně nabídla. „Posledně jsem v jedné vesnici zaslechl, jak lidé hovoří o potoku, který se prý tak jmenoval, a cestou jsem si na to znovu vzpomněl. Za dobu, co jsem tu strávil, už toho o provincii vím celkem dost, ale zdejší řeky a potoky zatím vůbec neznám. Chtěl bych, aby se to změnilo.“

„Zdá se, že vám tahle věc opravdu leží hodně na srdci,“

Lodrik nabyl dojmu, že mu tělesný strážce skočil na lest, a v duchu si zhluboka vydechl. „Chtěl jsem se zeptat ještě na něco,“ pokračoval Valjakov. „Vyspal jste se včera dobře,

pane? Miklanovo mi řekl o těch podivných bytostech, které se zde údajně tu a tam objevují.“

„Mně se o nich také zmínil, ale já jsem žádnou z nich neviděl. Možná měly až příliš velký respekt před tvými strážemi, stará vojno,“ pokusil se mladík zažertovat. „Rád bych si je někdy prohlédl zblízka.“

„Stejně jako toho kullaka, který vás onehdy málem zabil?“

„Valjakove, prosím tě.“ Lodrik odmítavě mávl rukou.

„Od té doby zacházím se šavlí mnohem lépe, to jsi sám uznal. Dnes už bych se dokázal ubránit.“

„Nechcete obrátit stránku? Ten obrázek už přece musíte znát nazpaměť, nebo ne?“

„Ještě chvilku si ho budu prohlížet. Kromě toho nejraději čtu ve chvílích, když jsem v místnosti sám.“

„Pochopil jsem, pane. Jestli mi tu věc, kterou za tou knihou schováváte, nechcete ukázat, tak prostě odejdu pryč.“ Tělesný strážce se obrátil a zmizel ve dveřích.

Místodržící si důkladně ověřil, že svalnatý bojovník skutečně vyšel ze společenského sálu ven, potom rychle zasunul amulet zpátky pod brnění, zaklapl knihu a položil ji zpátky do regálu.

„On si opravdu všimne úplně všeho,“ podivil se Lodrik mužově vnímavosti.

Ze střev se mu ozvalo hluboké zakručení. Lodrik doufal, že slavnost brzy začne, protože měl stále větší hlad. „Teď už

bych si klidně znovu dal i tu jejich hustou polévku,“ zahučel sám pro sebe.

*

Po téměř jedné a půl hodině vyzvedl granburský hostitel guvernéra ve společenském sále a zavedl ho do jeho pokoje, aby se mohl před začátkem oslavy ještě trochu opláchnout.

Zatímco se Lodrik pomocí vody a mýdla umýval a pak se soukal do oficiální šedé uniformy královského úředníka, napínal uši, aby zvenčí něco zaslechl.

Zdálo se mu, že se mezi několika lidmi rozproudil živý hovor, dolehl k němu něčí smích, hudebníci ladili nástroje.

Měl dojem, že poznává housle a kytary, tu a tam se do těchto zvuků vmísily tóny tahací harmoniky, harmonikář si zřejmě rozcvičoval prsty.

Do místnosti najednou vnikla vůně pečeného masa a Lodrikovi se před očima vynořila lákavá představa šťavnatého grilovaného volka.

Zavířil místností, přehodil přes sebe šerpu, nasadil si závěsník a urovnal poslední záhyby na uniformě.

Přede dveřmi na něj čekali Valjakov se Stojkem, kteří se rovněž vyšňořili do nejlepších uniforem.

Jako vždy se nejvýše vypínala postava tělesného strážce, hora svalů a šlach, tlustých jako námořnická lana, v

hranatém obličeji se rýsoval obvyklý, na první pohled až nebezpečný výraz. Jenom málo lidí tušilo, že se za hrubou skořápkou skrývá ne přímo měkké, ale alespoň nepříliš tvrdé jádro.

Stojko dobře věděl, že vedle výrazné postavy obrovitého muže vypadá jako nedochůdče, proto se ani nesnažil působit výhružně, místo toho cílevědomě nasadil pobavený úsměv jakožto protipól k tělesnému strážci.

„Excelence ale dnes vypadá skvěle,“ vysekl rádce Lodrikovi poklonu.

„Uniforma vám sice ještě sedí trochu těsněji, ale jinak se to nedá srovnávat s pohledem, který na vás byl ještě před několika málo týdny.“ Valjakov si urovnal tuhý límec.

„Kdo chce tady mluvit o příliš těsné uniformě?“ Stojko se otočil a dotknul se prsty Valjakovových paží. Moc nechybělo, aby se na nich uniforma roztrhla. „Měl by sis najít skrytý koutek a tam nehybně stát, aby ti nepopraskala látka, až zvedneš ruku.“

„Hrozně nerad vás přerušuji,“ přihlásil se Lodrik o slovo a prošel středem mezi nimi. „Ale já mám příšerný hlad. Teď půjdu tam, kde se pro druhého nejmocnějšího muže v Tarpolu najde něco k jídlu.“

„Najde se tam i něco pro lidi, kteří nejsou tak důležití?“

vyptával se jeho důvěrník s úšklebkem a následoval následníka trůnu, Valjakov se připojil za ně.

Miklanovo přivítal malou skupinku před hlavními dveřmi. Zářil radostí. „Ach, guvernér. Právě jsem pro vás chtěl zajít.“

„To nebylo nutné. Řídil jsem se jemnými, vábivými vůněmi, které můj žaludek přivádějí pomalu, ale jistě k šílenství.“

„Tím více mne těší, že naše malá oslava na počest královského místodržícího nyní konečně může začít.“

Brojak s rozmachem rozevřel dveře. „Panstvo, seznamte se s guvernérem Tarpolu, haracem Vasjou.“

Jakmile se mladý muž objevil s mírně nejistým úsměvem na rtech ve dveřích místnosti, začala hrát hudba.

Nebyl to žádný tarpolský vojenský pochod ani klasická skladba nebo lidová píseň, ale něco mnohem rychlejšího, temperamentnějšího a horkokrevnějšího než cokoliv, co místodržící dosud kdy slyšel.

Smyčce jen tak létaly po strunách, prsty hbitě kmitaly po klávesnici tahací harmoniky a jedna žena s tamburínou udávala takt, který se neodolatelně vléval rovnou do nohou.

„Pojďte, zavedu vás na místo, Excelence.“ Brojak uchopil Lodrika za loket a vedl ho podél obrovské tabule.

Všichni hosté se zvedli, a když je guvernér míjel, přivítali ho jeden po druhém hlubokou úklonou.

Lodrik musel zasednout přímo v čele nejméně deset metrů dlouhého stolu, vlevo vedle něho si sedl Stojko, tělesný strážce si stoupl za židli, na níž seděl jeho chráněnec.

„Smím vám představit své hosty, Excelence?“

Miklanovo stál po Lodrikově pravici a postupně všechny představil v pořadí, jak seděli u stolu. Místodržící si nebyl schopen zapamatovat všechna jména, přesto rychle postřehl, že mezi přítomnými je jen velice málo příslušníků nejvyšší šlechty. Většina lidí u tabule byli pachtýři, středně velcí brojaci a několik málo nepříliš bohatých brojaků.

Všichni jmenovaní pozvedli na guvernérovu počest pohár, a jakmile je hostitel představil, opět se posadili na židli.

Lodrik s nesmírnou pečlivostí studoval jejich tváře, nenalezl však v nich žádné stopy nepřátelství. U tohoto stolu s ním seděli pravděpodobně ti nejlepší potenciální spojenci, jaké bude potřebovat, kdyby někdy přikročil k opatřením namířeným proti zbytku nejvyšší vrstvy granburské společnosti.

V myšlenkách se vrátil ke slovnímu sporu s Norinou, sedící vedle otce. Když si připomněl, jaké změny dívka navrhovala, přejel mu po zádech mráz. Ale co když její myšlenky nebyly tak úplně scestné? Stále více dospíval k názoru, že kdyby se poměry mezi chudými a bohatými trochu více vyrovnaly, nemuselo by to mít pro říši špatné důsledky.

Po zdánlivě nekonečných minutách bylo představování u konce. Jak mu hostitel naznačil, nyní se očekávalo, že guvernér pronese kratší proslov.

Lodrik na to nebyl zcela nepřipravený, už dávno se rozhodl, o čem bude hovořit a nachystal si pár slov. Zvedl se.

„Vážené panstvo, vidíte před sebou mladého muže, nacházejícího se ve vskutku nezvyklé situaci, kdy v rozkvětu mládí musí vládnout celé provincii, která se k němu nezachovala vždy jen vlídně a laskavě. Většina lidí si pravděpodobně dodnes myslí, že jsem toto místo obdržel pouze z toho důvodu, že můj drahý, nedávno zesnulý otec byl vysokým úředníkem u kabcarova dvora. Myslím si však, že jsem udělal leccos pro to, abych lidi postupně přesvědčil o opaku. Můj předchůdce strávil celé roky tím, že zneužíval úřad, který mu kabcar svěřil, vykořisťoval prosté lidi a po pachtýřích neoprávněně vyžadoval různé zvláštní dávky a odvody.“ Udělal krátkou přestávku a pohledem sklouzl po přítomných hostech. Všichni mu zvědavě viseli na rtech a napjatě čekali na další slova. „Od chvíle, kdy jsem nastoupil do tohoto úřadu, což bylo pro všechny zdejší nesmírným překvapením, se snažím toto bezpráví napravit, bojuji však proti obrovské houštině intrik, jež spřádá většina šlechticů udržujících s Jukolenkem přátelské styky. Já se však nevzdám, protože mám s sebou dobré přátele,“ pohlédl na Stojka a Valjakova, „a zároveň jsem našel nové dobré přátele i zde v Granburgu.“ Ukázal na Miklanova. „Tento muž se zasadil o všechny poctivé lidi v Granburgu a já doufám, že mi ještě poskytne mnoho cenných a dobrých rad.

S jeho pomocí si nedopřeji odpočinku dříve, než v provincii zavládne spravedlnost, na niž mají dle tarpolských zákonů právo všichni poddaní.“ Pozvedl pohár. „Na kabcara a království. Ať obojí ještě dlouho žije a vzkvétá.“

Hosté se připojili k přípitku, vyprázdnili poháry a jakožto výraz souhlasu a potlesku jimi zabušili o dřevěnou desku stolu.

„A teď už sem konečně přineste něco k snědku,“ vykřikl kdosi. Ostatní se dali do smíchu, hudba začala opět hrát a sloužící nosili na stůl jídlo.

„Jste pořád lepší a lepší, pane,“ dal Stojko najevo, co si o jeho slovech myslí, a sáhl po míse se zeleninou. Nabral si na talíř a podal mísu místodržícímu. „Zanedlouho budete moci hovořit i před opravdu velkým shromážděním.“

„Rozčílením bych ze sebe nevypravil ani hlásku,“

namítal mladík a oběma rukama se chytil hrany stolu. „A co je nejhorší, přešel mě hlad.“

„Ale, ale, pane. Vždyť přece víte, že s jídlem roste chuť.“ Rádce mu naložil na talíř kus pečínky a přidal k ní další lahůdky. Skutečně netrvalo dlouho a vůně jídla uvedla místodržícího v pokušení.

Zanedlouho před ním nezbyl jediný drobek, nasycený Lodrik se opřel o opěradlo židle a odříhl si.

„Kdybyste takhle zaryčel v lese, omylem by vás zastřelili místo divočáka,“ okomentoval to Valjakov, stojící nehybně za ním. Připomínal kamennou socha bojovníka.

„Určitě bych taky všem moc chutnal,“ poznamenal mladík a spláchl poslední zbytky večeře v ústech prostým, ovšem dobrým místním vínem.

Sledoval hudebníky v neznámých krojích, jak s neuvěřitelnou rychlostí a ještě větší obratností přejíždějí prsty po strunách, klávesách, klapkách a bubíncích.

„Miklanovo, odkud tito lidé vlastně pocházejí? Ani hudba, ani jejich kroje mi nepřipadají povědomé.“

„Ach, to jsou dobří přátelé z Borasgotanu. Vždycky o žních sem k nám přijíždějí a pomáhají nám svážet úrodu.

Jsou to nádeníci, kteří naštěstí umí skvěle hrát na hudební nástroje. Doufám, že se vám ta hudba líbí?“

„Ano, dokonce moc.“ Místodržící pod stolem už delší dobu podupával nohama do taktu. „Co se na ni vlastně tančí?“

„Norino, mohla bys, prosím tě, předvést Excelenci taneční kroky?“

Lodrik zčervenal jako pivoňka. „Ale já jsem přece nechtěl sám tančit. Vždyť to vůbec neumím.“

S mírným úděsem zjistil, že se krásná mladá žena mezitím s úsměvem zvedla ze židle a uklonila se před ním.

„Smím prosit, Excelence?“

Hosté se rozesmáli a i oni si začali hledat partnery k tanci.

„Toho budeš litovat,“ prorokoval místodržící tiše.

„Celou dobu ti budu šlapat na nohy. Tancování rozhodně není moje silná stránka.“

„Ty kroky jsou hrozně jednoduché, to zvládne skutečně každý, Excelence. Dokonce i vy. Dávejte pozor.“ Začala se pohybovat v rytmu hudby, zatímco se jí Lodrik díval na nohy a snažil se zapamatovat si pořadí kroků, což se mu naštěstí dost rychle podařilo.

„A jak to teď pokračuje dál?“

„Položíte mi ruce na boky, já si zapřu ruce o vaše ramena a potom budeme dělat tyto kroky oba najednou,“

vysvětlovala mu dívka.

Mladík ji váhavě chytil tak, jak mu řekla, a dříve než se mohl ještě na něco zeptat, dala se Norina do tance.

Lodrik zpočátku jen tak klopýtal vedle ní, potom se však lépe srovnával s nakažlivým, divokým rytmem. Točili se stále rychleji a rychleji, poskakovali podle tónů, které nádeníci vyluzovali na svých nástrojích. Přestože brojakova dcera Lodrika zpočátku vedla, od třetí písně převzal místodržící sám otěže do rukou a překvapivě se ukázalo, že je na parketu docela použitelný.

„Nechcete si dopřát krátkou přestávku, Excelence?“

zeptala se ho po čase Norina, která ztěžka lapala po dechu.

Její oči, mírně připomínající mandle, se třpytivě leskly ve svitu rozestavěných pochodní a hořících ohňů. Na čele se jí perlily kapičky potu.

„Proč? Mám v náručí nejkrásnější ženu v celém Ulldartu, tak proč bych měl najednou přestat tancovat?“ zvolal Lodrik nadneseně a nebezpečně se zatočil.

„Excelence, nic takového raději neříkejte, jinak bych si díky tomu mohla něco namlouvat,“ zasmála se Norina.

Dívčiny černé vlasy zavířily vzduchem a místodržícího příjemně polechtaly na tváři.

Hudebníci se viditelně bavili úsilím tanečníků a zvýšili tempo. Tamburína bičovala páry k pokračování v tanci, Lodrik s Norinou se nadále statečně drželi.

Jenže jeden taneční pár se jim nedokázal včas vyhnout a srazil se s nimi.

Mladému guvernérovi se v posledním okamžiku podařilo udržet rovnováhu, brojakova dcera však vypadla z rytmu, zapotácela se a pevně se mladíka zachytila, aby nespadla.

Skrz látku uniformy ucítil Lodrik dívčino rozehřáté tělo, zadíval se jí do tmavých očí a v uších mu zazněl rozpustilý, veselý smích mladé ženy.

Aniž by to původně měl v úmyslu, předklonil se a vtiskl jí na ústa dlouhý polibek. Potom ji rychle pustil, jeho vlastní odvaha ho vylekala, a čekal na mlaskavý pohlavek, který si za takovou drzost zasloužil.

Ten však nepřišel.

Norina se na něho jenom podívala, nadále jí na rtech pohrával úsměv. „Vy jste se opravdu změnil, Excelence.

Najednou dokážete skládat poklony a odvážíte se mě políbit

před všemi hosty. Děláte to tak se všemi dámami, s nimiž tančíte?“

„Já… ne. Jenom s tebou. Ne, chci říct,“ zakoktal se Lodrik. Červeň se mu nahrnula do tváří, hluboce se uklonil a zamumlal omluvu. „Bude lepší, když tě zavedu zpátky na místo. Chtěla sis přece udělat přestávku.“

„Mockrát děkuji, Excelence. A kdybyste mě chtěl ještě jednou políbit, tak byste mě měl v budoucnu předem požádat o souhlas, ať už jste královský místodržící, nebo ne.“

Zdálo se, že si zbytek společnosti ničeho nevšimnul.

Tanečníci se dále točili v kruhu, ostatní hosté tleskali do taktu nebo se kousek stranou bavili v malých skupinkách o granburské politice a problémech každodenního života.

„Hezky jste si zatančili?“ zeptal se Miklanovo, když se Lodrik a jeho dcera opět objevili u stolu.

„Excelence má větší talent, než si o sobě zpočátku sám myslel, přestože se ke konci dopustil jisté nepozornosti,“

odvětila dcera a vzala si pohár vína.

„Z tolika tanců máte úplně rozpálenou hlavu, pane,“

spokojeně se ušklíbl Stojko. „Muselo to pro vás být hrozně namáhavé.“

„To taky opravdu bylo, ale zároveň jsem se při tom krásně pobavil,“ vysvětlil Lodrik stručně a hodil do sebe sklenici pálenky. Potom si naplnil pohár vodou. „Ta

nepozornost mě opravdu mrzí, ale v té chvíli byla naprosto nevyhnutelná.“

Pozornost hostů na oslavě najednou vzbudilo hlasité zaprskání, následované obrovským ohnivým mrakem. Jeden z hudebníků vyměnil svůj nástroj za pochodeň a měch, z něhož si právě nabral plná ústa nějaké tekutiny.

„Polykač ohně,“ zvolal guvernér udiveně. „Netušil jsem, že jste pozval i kejklíře.“

„Mí nádeníci jsou ohromně všestranní. Polykači ohně, žongléři, vypravěči bájí a i takoví, kteří dokáží číst budoucnost, ti lidé mají opravdu celou řadu vynikajících schopností.“

Temnotu opět osvětlila sprška ohnivých paprsků. Vlna valícího se žáru dosáhla až k Lodrikovi.

Muž si s naprostým klidem vložil hořící pochodeň na jazyk a zavřel ústa. Po několika málo okamžicích se mu z nosu začaly hrnout tmavé obláčky dýmu, potom chlapík nevzrušeně vytáhl vyhaslé dřevo z úst a hluboce se fascinovaným divákům uklonil.

„Nechcete vědět, jak vypadá vaše budoucnost?“ zeptal se guvernéra jeden z hostů. „Vždyť by vám přece mohlo hrozně pomoct, kdybyste předem věděl o nějakém tom překvapení, které na vás čeká.“

„Já takovým kumštům nevěřím,“ odmítl Lodrik.

„Neexistuje nikdo, kdo by někomu cizímu dokázal předpovědět osud.“

„To se ale hluboce mýlíte, Excelence.“ Muž nasadil spiklenecký výraz. „Můžu vás ubezpečit, že mi Fatja prozradila několik věcí, které se později skutečně staly.“

„Dokonce možná sama zařídila, aby k nim došlo. Nejspíš vám předpověděla, že vám někdo něco ukradne, nebo ne?“

vmísil se Valjakov do hovoru. „Já tyhle šarlatány dobře znám. Vynikají především v umění dělat záhadné narážky a tahat lidem z kapsy peníze. Jediní, kteří jsou skutečně obdaření božským darem, jsou cerelové.“

„Teď však mým nádeníkům skutečně křivdíte,“ bránil Miklanovo své přátele. „I já jsem se od nich dověděl leccos, co se později opravdu naplnilo.“

„Jak jsem říkal, zlodějina a ztráta peněz.“ Tělesný strážce se nenechal zviklat. „Dále ještě jsou oblíbené svatby a tragické nehody. Věci, které se kupodivu stávají jenom málokdy.“

„Předpokládám, že ty nejspíš máš s vykladači budoucnosti špatné zkušenosti,“ poznamenal Stojko.

„Já ne, ale řada lidí, které znám.“

„Tak to aspoň tentokrát vyzkoušejte,“ doporučil jim brojak. „Nebude vás to nic stát. Musíte prostě jenom poslouchat, Excelence.“

„Přiznávám, že i já pomalu začínám být zvědavý.“

Lodrik se zvedl. „Kde je ta dáma?“

„Tudy, prosím. Myslím, že je naproti v křídle pro služebnictvo.“ Granburský hostitel vyšel jako první, guvernér, Stojko, Valjakov a Norina ho následovali.

Prošli společenským sálem a zamířili k velké společné ložnici pro sluhy, kde se brojak zastavil. „Podívám se, jestli má čas. Okamžik, Excelence.“

Vklouzl dovnitř a krátce poté se opět objevil. „Je připravená.“

Celá skupinka vešla do místnosti, kde objevila malou, nanejvýš dvanáctiletou dívenku. Stála u okna a dívala se na vycházející měsíce.

V jejich paprscích se dívčiny vlasy stříbrně třpytily, obličej vypadal vážněji a dospěleji, než by člověk v jejím věku čekal. Měla na sobě prosté lněné šaty a plátěné boty, na pravém prostředníčku se leskl prsten.

Když k ní přistoupili blíž, naznačilo děvče úklonu. „Je pro mne ctí, že se mohu seznámit s guvernérem Granburgu.“

„Velice mě těší,“ odvětil Lodrik. „Asi hledáme tvou matku, dítě. Můžeš nám říct, kde je Fatja?“

„Já jsem Fatja,“ představila se dívka. Miklanovo i Norina se vesele ušklíbli.

„Rád bych se něco dozvěděl o své budoucnosti,“ dal se Lodrik do řeči a předstíral přehnaný údiv, tělesný strážce však udělal jen opovržlivé gesto.

„No to je čím dál hezčí. Teď už s těmi podvodnými čachry začínají i děcka,“ konstatoval s hněvivým

zabručením. „Pane, nevím, jestli je dobrý nápad nechat to děvče, aby vám četlo z ruky nebo bůhvíodkud.“

„Já normálně nečtu z ruky, jenom se dívám lidem do očí.“ Dívka vzhlédla a upřeně se na Valjakova zadívala.

„Vaše jsou velice zajímavé. Skrýváte mnohá tajemství.“

„Okamžitě s tím přestaň, jinak s tím něco udělám.“

Mechanická ruka sklouzla k rukojeti šavle. „Nikdo mi nebude číst myšlenky, pokud to sám nechci!“

„Proč se tak rozčiluješ?“ zeptal se ho Stojko udiveně.

„Myslel jsem, že jak tvrdíš, všechno je to jenom šarlatánství a humbuk, nebo ne?“

„Znervózňuje mě,“ zavrčel bojovník místo omluvy.

„Zato já jsem hrozně zvědavý, co mi vyčte z očí.“

Guvernér se posadil přímo proti dívce.

„Něco vám řeknu, ale teprve až budeme sami, Excelence. Nikdo by neměl jiným lidem předem prozrazovat svou budoucnost.“ Fatja se vyčkávavě rozhlédla kolem sebe.

K údivu všech přítomných se jako první pohnul ke dveřím Valjakov, krátce po něm se vzdálili i ostatní.

„Kdyby ta čarodějnice měla něco za lubem, hned mě zavolejte, Excelence,“ zavolal tělesný strážce ode dveří a rychle zatáhl hlavu, když se dívka na něho podívala.

„Odkdy dokážeš předpovídat osud jiných lidí?“ vyptával se Lodrik.

„Od chvíle, kdy jsem se naučila mluvit, Excelence.

Nevím, jak je to možné, třeba je to schopnost, kterou mě obdařil sám Ulldrael.“

„Je v tom magie?“

Děvče potřáslo hlavou. „Nikde v Ulldartu nenajdete žádnou magii, s výjimkou schopností, jimiž jsou obdaření cerelové, to přece sám víte.“ Fatja mu pohlédla do modrých očí. „A teď prosím buďte potichu. Podívám se, co vám přinese budoucnost.“

Lodrik se jí zadíval do nevyzpytatelných, hlubokých zorniček a ucítil mohutný proud, který jako by mu chtěl z hlavy vysát všechny myšlenky. Po chvíli nevnímal nic než čerň dívčiných očí. Na nic nemyslel. V duši se mu rozprostřela prázdnota, jíž se nehodlal bránit. Ocitl se ve stavu neobyčejné lehkosti. Vznášel se a vznášel, až…

„Excelence? Excelence, slyšíte mě?“ Dívka mu jemně zatřásla ramenem.

Lodrik potřeboval několik vteřin, než se všemi smysly opět vrátil do reálného světa. Nejistě se rozhlédl.

„Opravdu se ti běžně stává, že když zkoumáš něčí osud, tak se dotyčný cítí velice zvláštně? Připadám si, jako bych do sebe nalil pořádnou dávku alkoholu.“ Zavřel oči a zaklonil hlavu do týla. „Je to skutečně podivuhodný pocit. A jak to tedy vypadá s mou budoucností?“

Fatja si odkašlala. „Stanete se nástupcem nesmírně velkého, obávaného panovníka a budete vládnout velkému

množství poddaných. Budete mít hodně dětí. Jedno se ženou, která vás miluje, tři se ženou, která vámi opovrhuje, a jedno, o kterém ani nebudete vědět, že je vaše vlastní.“

„No to je ale zajímavé.“ Lodrik jí pohlédl do tváře, nebylo možné přehlédnout, že se jí podařilo vzbudit guvernérův zájem. „A co ještě? Budu dobrým panovníkem jako můj… jako kabcar? Kolika let se dožiju?“

„To nevím, Excelence,“ přiznala se vyčerpaná věštkyně.

„Nedokázala jsem z vašich očí mnoho vyčíst, něco ve vás narušuje moje jasnovidné schopnosti. Ale nermuťte se tím, setkala jsem se i s lidmi, u nichž jsem neuměla vyčíst vůbec nic.“

„Je to opravdu všechno, co víš? Musím říct, že jsem tak trošku zklamaný.“

„Budete velkým panovníkem, který se bude umět úspěšně bránit proti sousedům a odrazí je,“ dodala Fatja po chvíli. Zaváhala. „Dostane se vám nečekané pomoci, která vás podpoří ve vašich plánech. Vidím však i jakousi nestálou hrozbu, jež vás obklopuje a usiluje vám o život, Excelence. Kdyby se jí podařilo vás zabít, tak je všechno to, co jsem vám říkala o dětech a budoucnosti, neplatné.“

Chytila ho za paži. „Ještě jedna věc. Jeden člověk z vašeho nejbližšího okolí není tím, za koho se vydává, to vám ještě prozradím, než odsud odejdete.“

„Děkuji ti, Fatjo.“ Guvernér povstal. „Kde tě zastihnu, kdybych ještě někdy potřeboval tvou moudrost?“

„Excelence, už se o to nepokoušejte. Jestliže mi budoucnost toho o vás nechtěla víc prozradit, žádný další pokus na tom nic nezmění, věřte mi.“ Také dívka vstala a udělala pukrle. „Je mi líto, že vám prostě nemůžu říct nic jiného.“

Lodrik vyšel z místnosti a zamířil k přátelům.

„Tak co? Jste se svou budoucností spokojený?“ dorážel na něho zvědavě Stojko.

„To ještě nevím,“ odpověděl místodržící zadumaně a prošel kolem nich.

Valjakov i Miklanovo se sice snažili nedat na sobě nic znát, ale každý z nich ve skrytu duše doufal, že místodržící utrousí přinejmenším pár náznaků o tom, jaký osud ho čeká - nebo aspoň o tom, co mu malá Fatja řekla.

Jenže mladý muž tvrdošíjně mlčel a místo vyprávění se vrhl do víru oslav, aby unikl zvědavým dotazům.

*

Fatja zachovala klid do doby, dokud guvernér Granburgu nevyšel z místnosti, potom se zhroutila. Z posledních sil se složila na parapet před oknem, opřela se o chladnou zeď a držela se za hlavu.

Spatřila vidiny, které nemohly být hrůznější a jež ji málem připravily o rozum.

V těchto úděsných vizích viděla velké, staré a napůl rozpadlé bitevní lodě brázdící moře, děsivé válečníky plné nenávisti, táhnoucí kdysi kvetoucími nížinami. Vojáci nedělali nic jiného, než jen plenili, vraždili a pobíjeli všechno, co se jim postavilo do cesty. Oddílům vojsk velela překrásná žena s nejkrutějšíma očima, jaké si Fatja dokázala představit, v kruhu třpytivé energie stál pohledný mladík, jenž právě spálil purpurovým dechem jednu vesnici na popel. Znetvořený obrovitý mrzák v nádherné zbroji a s obrovským kyjem v ruce se smíchem pobíjel matky a děti a nad všemi těmito událostmi žhnuly Tzulanovy obrovské oči.

Ať už měl guvernér s touto budoucností cokoliv společného, přinese celému kontinentu jen bídu, zkázu a utrpení.

Pomalu se zase vzpamatovávala, scény jí však zůstaly vryty hluboko do paměti.

„Copak jsi spatřila, malá ženo?“ zašeptalo jí něco v myšlenkách.

Vyděšeně zvedla hlavu a uviděla vyschlou, téměř lidskou bytost s bledou kůží a pitvorným obličejem, která nehlučně usedla na okenní římsu kousek od ní. Na zádech měla mohutný pár kožnatých křídel, z očních jamek se linula purpurová záře. Napjatý postoj prozrazoval, že ji tvor pozorně sleduje a je připraven okamžitě zareagovat na nejmenší pohyb.

„Copak jsi spatřila, malá ženo?“ opakovala stvůra číhavě svou otázku.

„Co chceš?“ Fatji se zmocnil ledový děs. Před ní seděl jeden z pozorovatelů, jimž lidé v Borasgotanu připisovali děsivé schopnosti.

„Dozvěděla ses osud našeho vznešeného pána, nebo ne?“

zašeptal jí tvor výhružně do hlavy. „O tom, co ses dozvěděla, nikomu nic neřekneš, nebo si tě najdeme a zabijeme tě. Ukradneme ti duši a sníme ji, zneuctíme tvoje tělo a vyhladíme celou tvoji rodinu, jestli někomu řekneš jedno jediné slovíčko, malá ženo.“

Pozorovatel vztáhl pařátovitou ruku k dívčině obličeji, jemně jí přejel po spáncích přes tvář až ke krku. Několik centimetrů dlouhé nehty jí jemně sevřely hrdlo. „Nikde před námi nebudeš v bezpečí, malá ženo, na to nikdy nezapomeň.“ Druhým spárem jí vytrhl chumáč vlasů. „S

nimi tě všude najdeme.“

Fatja rychle přikývla. „Nebudu o tom s nikým mluvit, dávám vám na to slovo.“

„Ještě dnes v noci zmizíš ze statku a vrátíš se do Borasgotanu nebo kamkoliv se ti zachce,“ nařídil jí pozorovatel v myšlenkách a jeho odporný obličej se jí zblízka zahleděl do očí.

Oční jamky mu ve tmě zřetelně tepaly a ochromily jakýkoliv odpor, jehož by snad dívka byla schopná. Do nosu jí pronikl pach zahnívajícího masa, potom jí stvůra předvedla dvě řady dlouhých zubů, ostrých jako nože a

čnících z páchnoucích úst jako smrtonosné, špinavě černé hory.

„Pospěš si, malá ženo.“ Křídla se rozprostřela a nehlučně odnesla tvora do noci.

Fatja rychle seskočila z parapetu, posbírala pár svých drobností a nacpala je spolu se šatstvem do plátěného pytlíku. Vylezla oknem ven, aby nepotkala žádného z hostů, který by měl zájem a chuť se jí na něco ptát.

Chtěla odsud co nejrychleji pryč. Pryč od těch stvůr, pryč od guvernéra, paktujícího se se silami, s nimiž nehodlala mít nic společného.

*

Příštího dne ráno čekal na hosty návrat do guvernérovy rezidence. Lodrik a jeho průvodci si časně zrána sbalili věci, aby se co nejvíce vyhnuli úpornému polednímu žáru.

Místodržící vzletnými slovy poděkoval Miklanovi za slavnost a výlet z hlavního města provincie, který mu přinesl trochu vytouženého odpočinku a únik od každodenních záležitostí, plných nejrůznějších intrik.

S vymyšlenou omluvou ho pak mladý muž opustil, aby se mohl osobně rozloučit s Norinou. Našel ji ve společenské místnosti, zahloubanou do knihy.

Lodrik tiše zakašlal, aby na sebe upozornil.

Brojakova dcera vzhlédla vzhůru a pokrčila čelo. Vadilo jí, že ji vyrušil při četbě.

„Čím mohu Excelenci pomoci?“ Ženin hlas zněl nevrle a odmítavě. Lodrik ztrácel odvahu.

„Chtěl jsem se s tebou rozloučit, Norino,“ pronesl a přistoupil k ní blíž. „Včerejší večer se mi velice líbil.

Zejména náš tanec.“

„Však se taky nedá říct, že byste tančil nějak nešikovně, Excelence,“ odvětila poněkud přátelštějším tónem. „A teď se vraťte do svého paláce a starejte se o záležitosti zdejší provincie. Nezapomeňte na moje rady.“

„Já na ně nezapomenu.“ Posbíral veškerou odvahu. „Ani na tebe nezapomenu.“ Najednou dostal nápad. Rychle vytáhl zpod zbroje amulet. „Chtěl bych, aby sis ode mě vzala tenhle dárek. Ať ti přináší štěstí a chrání tě před každým nebezpečím.“

Teď už se Norina na něho zahleděla s opravdovým údivem. „Ale to přece není nutné, Excelence.“ Vzala šperk do rukou a dlouho si ho prohlížela. „Mám z vašeho dárku velkou radost, mockrát děkuji, Excelence. Ten amulet vypadá velice neobvykle. Určitě to je velká vzácnost.“

„Taky jsem ho dostal za tajemných okolností.“ Lodrik nechtěl nic víc prozradit, protože se bál, že by mu Norina mohla chtít dárek vrátit, kdyby se o něm dověděla bližší podrobnosti. „A přál bych si, abys mi pořád neříkala Excelence. Tehdy v ložnici jsi mi přece tykala, proč by tomu

teď mělo být jinak?“ zahleděl se jí do tváře a hnědých očí, připomínajících hluboké, temné tůně. „Důkladně jsem přemýšlel o věcech, o nichž jsme hovořili během jízdy sem na statek, a myslím si, že máš pravdu.“

„Jak to myslíte…“ zarazila se a hned se opravila, „chtěla jsem říct, jak to myslíš?“

„Tarpol by opravdu potřeboval nějakou tu změnu. Až se vrátím zpátky ke dvoru, předložím kabcarovi odpovídající návrhy. Možná pak nařídí, abys za ním přijela, aby si s tebou o těch tvých návrzích popovídal.“

Mladá žena mu věnovala oslňující úsměv a pověsila si amulet na krk. Rukou si uhladila rudé šaty a podívala se na Lodrika. „Jak mi tvůj dárek sluší, Excelence?“

Okouzlující, fantastické, božské, to byly první výrazy, které místodržícímu vytanuly na mysli, přesto pořádně nevěděl, co by jí na to řekl.

„Žádné ženě by ten šperk neslušel lépe než tobě, Norino.“ Přistoupil k ní o krok blíž a zasunul jí řetízek pod límec šatů.

V tu chvíli mu dívka pohlédla do očí a Lodrik v duchu zajásal, protože měl pocit, že v jejím obličeji vidí známky náklonnosti.

„Smím?“ zeptal se chraptivě.

„Co?“ zeptala se šeptem Norina. Výraz jejích očí se nijak nezměnil.

„Políbit tě. Řekla jsi mi přece, že tě mám příště požádat o svolení,“ připomněl jí. Uniformou mu prolétlo žhavé horko, krev mu bušila v uších, ruce měl úplně zpocené.

Zvenčí k nim doléhal hlas tělesného strážce, jenž hlasitě hledal guvernéra a čím dál víc se blížil ke společenské místnosti.

Norině se zrychlil dech. „Smíš.“ Mírně předklonila hlavu.

Lodrika však její souhlas tak zaskočil, že nebyl schopen nic udělat.

Valjakov zabušil na dveře místnosti. „Pane, musíme už vyrazit.“

Mladý muž stál před Norinou strnule jako solný sloup.

Dívka čekala se zavřenýma očima na guvernérův polibek, jenže mladík si připadal naprosto bezmocně, jako zhypnotizovaný králík. Norina tedy vzala rozhodnutí do vlastních rukou.

Ruce brojakovy dcery se zvedly vzhůru, uchopily ho za obličej a přitáhly si jeho ústa ke rtům, potom ho jemně odtlačila zpět.

„Tak už běž, nebo nakonec odjedou bez tebe.“

Místodržící vrávoral jako opilý ke dveřím a otevřel je právě ve chvíli, kdy chtěl tělesný strážce vejít dovnitř.

Valjakov vrhl do místnosti nedůvěřivý pohled.

Norina opět seděla za stolem, na pohled zahloubaná do knihy, a ani nezvedla oči, když Lodrik prošel s blaženým

výrazem ve tváři kolem Valjakova ven. Tělesný strážce potřásl hlavou.

„Pane, to je tady běžným zvykem?“

„Co zase, můj milý Valjakove?“ Místodržící měl pocit, že se mu kolem hlavy roztančila hejna motýlů a záplava hvězd a vybuchly celé ohňostroje radosti. Roztřásla se mu kolena, ale připadal si velkolepě.

Bojovník se široce zašklebil. „Číst knihy vzhůru nohama. Mohl bych přísahat, že Norina taky držela tu svoji naopak.“

Guvernér se raději vyhnul odpovědi, místo toho hbitě prošel halou a bez okolků nastoupil do kočáru, kde již na něho čekal Stojko.

„Miklanovo přijede o něco později,“ vysvětloval rádce velkostatkářovu nepřítomnost „Chtěl by si ještě promluvit s některými pachtýři. Za týden prý zase dorazí do Granburgu.“

„To je v pořádku.“ Lodrik se díval z okna v naději, že snad bude moci vrhnout poslední pohled na Norinu. Vůz však vyjel ze statku, aniž by ji ještě jednou spatřil.

„Vypadáte trochu zklamaně,“ poznamenal Stojko.

„Copak se vám něco znelíbilo?“

„Ale, to není nijak důležité,“ vytáčel se mladík. „Pojď, zahrajeme si partii šachu.“

Po tomto Lodrikově návrhu se rádce definitivně utvrdil v přesvědčení, že něco není v pořádku. Místodržící se

normálně šachům vyhýbal, jak to jen šlo. Předsevzal si, že se při nejbližší příležitosti zeptá Valjakova, jestli snad ten neví něco bližšího.

„Samozřejmě, pane, jsem vždy připraven. Vsadím se o vaslec, že vyhraju.“

„Já taky,“ řekl Lodrik a začal rozestavovat figurky.

„Právě mě něco napadlo. Co by se stalo, kdybychom při zpáteční cestě projeli územím harace Kolského?“

Stojko krátce zapřemýšlel. „Nebyl to ten vychrtlý šlechtic s jizvou na tváři, kterému patří ti příšerní bojoví psi?“

„Přesně tak. Malá překvapivá návštěva nemůže být na škodu, nemyslíš? Možná u něho narazíme na další spiklence a můžeme si s nimi vypít šálek čaje.“

„To je docela zábavná myšlenka,“ ušklíbl se rádce, vyklonil se z okna a nahlásil kočímu a Valjakovovi změnu plánů.

„Kočí si myslí, že se tím náš příjezd do Granburgu zpozdí nejméně o týden,“ oznámil poté místodržícímu.

„To by se vcelku dalo snést, řekl bych. Obilné slavnosti začínají za dva týdny, takže až se vrátíme domů, budeme mít dost času na přípravy,“ konstatoval guvernér. Táhl figurkou.

„Teď jsi na tahu ty.“ Mladík zamyšleně pozoroval zdobenou šachovnici se stylizovanými armádami. „Občas si připadám jako jeden z nich. Můj otec rozhoduje, jak bude co probíhat,

a já musím, stejně jako všichni ostatní vojáci v poli, jen poslouchat.“

„Tak se na to podívejte z jiného úhlu pohledu, pane. Ta šachovnice je teď Granburg a vy jste muž, který zde tahá za nitky a postrkuje figurkami sem a tam.“ Stojko učinil tah a ukázal na černého krále. „To je Jukolenko. Toho musíte porazit bez toho, že byste ztratil moc vlastních pěšců, řekněme, že to jsou prostí občané Granburgu. K tomu, abyste ho zahnal do úzkých a donutil ho vzdát se, máte několik spojenců. Já jsem váš střelec, Valjakov by se dobře vyjímal jako věž, Miklanovo by mohl představovat druhého střelce.“

„A Norina by byla moje dáma.“ Lodrik byl na tahu a vysunul vpřed střelce.

Stojko předstíral, že guvernérovu poznámku nezaslechl, a zahájil první útok, při němž ohrožoval střelce.

Hra určitou dobu pokračovala, aniž by některý z hráčů pronesl jediné slovo.

„Jukolenko však má ve srovnání s vámi jednu výraznou výhodu. On klidně obětuje svoje figurky, aniž by na ně musel brát ohledy, protože už má tak jako tak zkaženou pověst. Zatímco čím více vašich pěšců neboli sedláků zemře, tím více si ostatní budou myslet, že jste úplně stejný jako ten černý král,“ poznamenal Stojko po chvíli, kdy řady jeho vojska nebezpečně prořídly.

Lodrik střelcem sebral předsunutého černého pěšce, při tom však přehlédl, že si ho Stojko mezitím stačil krýt.

Rádce s požitkem odstranil bílého střelce z šachovnice a umístil na jeho místo černou dámu, která nyní ohrožovala bílého krále. „Kromě toho se Jukolenko zřejmě lépe vyzná v kladení léček. Přišel jste o Miklanova, pane.“

„Právě k takovému účelu přece mám rádce,“ kontroval guvernér a sebral koněm soupeřovu figurku. Radoval se, že Stojko udělal chybu.

„Na to byste neměl neustále spoléhat, zvláště když důvěrné rádce není tak snadné sehnat.“ Další černý pěšec odstranil koně ze šachovnice, čímž se černému střelci otevřel postup po diagonále, kterou Lodrik doposud trestuhodně zanedbával. Černý opět nebezpečně ohrozil guvernérova krále.

„Nenávidím tuhle hru.“

„Ale ona vás výborně připraví pro život, až budete vládnout. Naučí vás, že se musíte mít pořád na pozoru a vždycky mít v záloze nějakou pojistku.“

Lodrik udělal rošádu a přešel věží do útoku. „Asi tak?“

Stojko s klidem sebral černým pěšcem bílého, kryl si ho přitom koněm a ohrozil bílého krále. „Tak nějak, jenom trochu líp, pane.“ Lodrikův král byl zaklíněný a nemohl se pohnout, „Çarije a jste mrtvý.“

„Doufejme, že je Jukolenko mizerný hráč,“ povzdechl si guvernér a znovu rozestavil svou armádu. „Tentokrát to se mnou nebudeš mít tak snadné.“

„Tak to si proti vám hned vsadím další vaslec,“ prohodil Stojko lakonicky.

*

Po desáté prohrané partii se guvernér opakovaně utvrdil v přesvědčení, že se jako vládce k ničemu nehodí. Kočár naštěstí konečně zastavil, družina se připravovala na nadcházející noc. Od doby, kdy vyjeli, neprojížděli kolem jediného hostince, cestou minuli pouze jednu opuštěnou vesnici, jak jim prozradil Valjakov.

Bylo vidět, že tělesnému strážci je vysloveně nemilé, že musejí nocovat uprostřed přírody, jenže pokračovat ve tmě v jízdě po neznámé cestě považoval za ještě mnohem bláznivější nápad, protože v této části provincie nebylo stejně jako v řadě jiných úseků ani stopy po plnění nařízeného programu výstavby a údržby cest. Lodrik si už v duchu připravoval kázání, které za to hodlal šlechtici udělit.

Noc uběhla bez zvláštních událostí, a tak skupina pokračovala příštího dne časně zrána v jízdě. Následující tři dny probíhaly podle prakticky naprosto stejného scénáře: partie šachu, spánek a jídlo. Čtvrtého dne dorazili po poledni

k polím s bohatou úrodou obilí, na nichž nevolníci pilně pracovali.

Jeden ze sedláků, který se kvůli neustálým projevům úcty a pokory málem nedokázal zvednout z prachu, jim vysvětlil cestu k sídlu Kolského, ležícímu ve vzdálenosti zhruba tří verst.

„No to jsem opravdu hrozně zvědavý, s jakými poctami nás ten šlechtic přivítá,“ přemítal Stojko. „Nejspíš na nás poštve psy. Ten trest, který jste mu tehdy udělil, pane, vám určitě nezapomněl.“

„Doufám, že se z toho poučil.“

Stojko sklidil šachy. „Pane, vy jste toho dvounohého kostlivce viděl stejně zblízka jako já. Opravdu si myslíte, že se z rozsudku poučil?“

Lodrik vyhlédl z okna. „Obávám se, že máš pravdu.

Jediné poučení, které si z toho vzal, bude asi to, že v blízkosti svých psů nesmí nechat naživu žádné svědky.“

„Z jeho pohledu to byla obyčejná smůla, že když jeho prokletí borasgotanští bojoví psi zabili tu nebohou ženu, zrovna musel kolem projíždět budoucí guvernér. A my jsme měli štěstí, že k zabití nedošlo na jeho pozemcích, jinak bychom neměli jediný důvod, proč bychom ho měli volat k zodpovědnosti.“

Mladý muž si hlučně odfrkl. „Co je to za zodpovědnost, když zločinec se smíchem zaplatí pár vasleců a nadále si počíná stejně jako dřív? Čím víc toho tady zažívám, tím víc

začínám sdílet Norininy názory ohledně poměrů, jaké v Tarpolu vládnou.“

„Zločinec je až příliš tvrdé označení toho, co Kolskoj udělal, respektive neudělal. Když tu záležitost posuzujeme pouze podle samotné podstaty věci, tak jenom nedával na psy pořádně pozor,“ uvažoval rádce nahlas, Lodrika však svým vyjádřením zasáhl přesně do bolavého místa.

„Jaké slovo bych asi tak měl použít pro člověka, jemuž jsou životy ostatních naprosto lhostejné? Samozřejmě, v Tarpolu máme nevolnictví, ale přesto jsou i ti nejubožejší pořád ještě bytostmi z masa a kostí a s lidskou duší.“

„Nevyměnili jste si náhodou s Norinou mozky?“ zeptal se Stojko opatrně.

„Ne, neměj strach.“ Lodrik se podíval muži vážně do očí. „Ale donutila mě více přemýšlet a dívat se kritičtěji na věci, které ostatním připadají normální. Myslím si, že se nespokojenost prostého lidu v uplynulých letech nijak nezmenšila, nebo ano? Provincie Worlac bojuje celé roky o samostatnost a za utrpením mnoha lidí nepochybně vězí takoví šlechtici, jako jsou Jukolenko nebo Kolskoj. Přál bych si, abych toho mohl víc změnit.“

„Nebude to jednoduché, pane, ale domnívám se, že až se stanete kabcarem, potom bude ve vašich možnostech řada věcí, které doposud leží někde v nedohlednu,“ dodával mu rádce naději. „Kromě toho nejsou ani zdaleka všichni

šlechtici a velkostatkáři v říši stejní jako tady ti v Granburgu.“

Místodržící na něho odhodlaně pohlédl. „Co nevidět si sedneme ke stolu s Miklanovem a Norinou a začneme vypracovávat návrhy reforem, které předložím otci hned, jak se vrátím. To by tak hrálo, kdybychom se nepustili do prvních změn ještě za života mého drahého papínka.“

„Zajisté, pane. A Valjakov je ten nejvtipnější, nejveselejší a nejvyrovnanější člověk v celém Tarpolu,“ dal Stojko najevo pochybnosti. „Váš otec nedokáže s prominutím myslet jinak než jako voják. Vezměte v úvahu jeho původ a váš původ a jak vstřícně přistupovala a přistupuje vaše rodina k novinkám. Ve srovnání s ní je dubový kmen pružný a ohebný.“

„Přesto se do té věci pustíme,“ rozhodl Lodrik. „Vždyť přece hned nemusíme bourat celý palác.“

Stojko se rozesmál. „To bude mít kabcar opravdu nesmírnou radost. Poslal svého syna pryč, aby se naučil být vládcem, a zpátky se mu vrátí mladý muž, který mu převrátí říši naruby. Obávám se, že plukovník Mansk nakonec za svůj nápad přece jen zaplatí hlavou.“

Místodržící se k němu přidal a i on se dal do smíchu.

„Ano, z toho určitě bude mít velkou radost.“

Krátký zbytek cesty oba cestující podřimovali. Tu a tam se probrali, když kočár najel do díry a povážlivě se zakymácel, jinak se však oddávali polospánku.

Pozdě odpoledne se vůz dokodrcal do malého městečka se dvěma stovkami domů, maličkých baráčků a stodol.

Družina nakonec zastavila před rozlehlým statkem, rozkládajícím se na pahorku uprostřed města. Dorazili do cíle.

Rozespalý Lodrik se vypotácel z kočáru a protáhl se.

Dvě děvečky, které právě vycházely ze stodoly, se mu rychle uklonily, začaly si něco šuškat a rychle se rozběhly do velkého hrázděného domu.

Valjakov dovolil strážným sesednout, čtyřem mužům však nařídil, aby střežili kočár, a zároveň něco tiše nařídil i dalšímu muži. Zbytek vojáků doprovázel guvernéra a Stojka do panského sídla.

Jeden ze čtyř vyčleněných vojáků se rozběhl ke stájím a hned se vrátil zpět, aby podal Valjakovovi zprávu.

„Ve stájích je více koní, než kolik se do nich normálně vleze,“ zasalutoval. „Tři z nich jsou ještě úplně zpocení a čeledíni je právě otírají.“

Tělesný strážce mu naznačil, aby se vrátil ke kočáru.

„Pane, zdá se, že co se týká Kolského a ostatních spiklenců, měl jste to v nose.“

„Nedělej závěry tak rychle,“ varoval ho guvernér.

„Možná je to jenom obyčejná lovecká družina.“

Než stačili dojít ke dveřím, vystoupil z nich sluha v livreji a uklonil se návštěvníkům.

„Okamžitě nás zaveď ke Kolskému a jeho hostům,“

nařídil mu Lodrik. „Já jsem harac Vasja, královský místodržící provincie Granburg. Stačí, když nám ukážeš cestu, my se už pak ohlásíme sami.“

Zřetelně nervózní sluha vedl tři muže a osm strážných halou vykládanou mramorem, v níž stály drahocenné busty a jiná sochařská díla. Na stěnách visely portréty šlechticových předků, drahocenné koberce a gobelíny.

Rychle prošli chodbou a ocitli se ve velké místnosti, zcela přeplněné nejrůznějšími loveckými trofejemi. V

rozličných pozicích a postojích tam byly téměř všechny nebezpečné šelmy, na něž mohl lovec v provincii natrefit, od sněžného rysa přes vlka až po statného kullaka, jenž vzbudil v mladíkovi nepříjemné vzpomínky. Zvířata byla dokonale vypreparovaná a nebylo na nich vidět nejmenší známky rozkladu. Podlaha byla pokrytá medvědími kožešinami, na stěnách visely parohy a hlavy obyčejné vysoké zvěře.

Stojko ukázal na nehybnou postavu, zahalenou přehozem, jež stála uprostřed místnosti. „Není to náhodou nějaký vesničan, který se omylem připletl do rány?“

„To je důvod, proč se zde dnes sešli hosté, Excelence,“

vysvětloval sluha ode dveří vedoucích ven z domu. „Harac

Kolskoj by jim později chtěl představit svou nejnovější kořist. Společnost se nyní shromáždila v zahradě, kde jim pán něco předvádí, Excelence.“ Sluha se opět stáhl.

„Tak se na to půjdeme taky podívat,“ zabručel Lodrik a vykročil ven, jeho průvodci ho následovali.

Ve dvoře upraveném do podoby příjemné zahrady se shromáždila zhruba dvacítka mužů. Všichni stáli k nově příchozím natočeni zády a guvernérova příchodu si žádný z nich nevšiml.

Jejich pozornost se plně soustředila na muže v tmavohnědé kožené zbroji, pobité železnými plíšky. Právě přikládal šíp k tětivě kostěného luku, dosahujícího výšky dospělého muže. Muž mířil na cíl nacházející se někde v pozadí, kam místodržící ze svého místa neviděl.

Střelec se na moment soustředil, potom rychlým pohybem natáhl tětivu, zamířil na cíl a vypustil šíp. Po několika vteřinách bylo slyšet, že se šíp se zaskřípěním do něčeho zabodl, jako kdyby někdo prudce zarazil tlustý hřebík do plechu.

Hosté vyráželi udivené „Och“ a „Ach“ a nadšeně zatleskali.

Muž v podivné zbroji odložil zbraň. Obrovské provazce svalů na pažích a předloktích, které by si v ničem nezadaly s Valjakovovými, ohnuly rám luku a muž z něho svěsil tětivu, aby lovecký nástroj zbytečně nezatěžoval.

Lodrik počkal, až dozní potlesk. Potom začal on sám nadšeně plácat dlaněmi. „Bravo,“ zvolal hlasitě. „To byla určitě mistrovská rána, i když jsem neviděl, co zasáhl.“

Kolskoj sebou trhnul, jako by se mu přímo za zády vztyčila nějaká nestvůra.

„Zatraceně, to je… pro mne čest, že vás zde mohu přivítat, Excelence,“ pozdravil guvernéra šlechtic, chřípí skobovitého nosu se nadmulo. „A navíc zcela nečekaná, jako blesk z čistého nebe.“

„Vždyť taky venku krásně svítí slunce,“ opáčil mladý místodržící a sestoupil po schůdcích dolů. „Takže není divu, nemyslíte? Naproti tomu vy vypadáte, jako byste spadli z oblak. Copak nemáte radost, že vidíte svého guvernéra?“

Hosté se uklonili, když pochopili, kdo před nimi stojí.

„Je pro mne ctí, že vás smím přivítat,“ usmál se vyzáblý šlechtic, ale pichlavé zelené oči ho prozradily. Zasypávaly Lodrika neskrývanou nenávistí. „Jste samozřejmě více než vítán. Smím vám představit své přátele?“ Harac uvedl jména celé řady brojaků a velkopachtýřů. „A tady to je mistr Hetrál, můj nový lovčí. Vzal jsem ho k sobě do služby, abych se od něj něčemu přiučil.“

Střelec se podíval na šlechtice s výrazem nesmírného údivu ve tváři, neřekl však jediné slovo.

Měl nicneříkající obličej zkrášlený hustými vousy, lemujícími ústa a spodní čelist. Tmavohnědé vlasy byly rovně sestřihnuté, jako by mu krejčí předtím narazil na hlavu hrnec, levé oko zakrývala klapka vyšívaná brokátem. Ušní boltce mu zdobily obrovské zlaté náušnice, třpytící se v záři zapadajícího slunce. Pod koženou zbrojí měl oblečenou

prostou košili, kožené kalhoty a slušivé holínky z měkké kůže.

Muž si změřil Lodrika zkoumavým pohledem. Potom předvedl velice dvornou, obřadnou úklonu dokonale doplněnou vhodným pohybem ruky, která se příliš nehodila k jeho nenáročnému oděvu.

„Excelence, nesmíte mému lovčímu zazlívat, že vás nepozdraví slovy, ale i kdyby chtěl, tak prostě nemůže. Je němý,“ vysvětlil šlechtic mužův bezeslovný pozdrav. „Zato ovšem umí číst a psát.“

„Kdyby panstvo laskavě ustoupilo kousek stranou, abych se mohl podívat, na co váš mistrovský střelec mířil,“

požádal místodržící muže, kteří mu poslušně, i když váhavě a poněkud neklidně udělali místo.

Když Valjakov spatřil místo, kam šíp dopadl, hlasitě vydechl.

Ve vzdálenosti sto kroků byl postavený slamník, navlečený do brnění. Šíp se do něj zabořil přesně ve výšce srdce tak hluboko, že ven vyčníval jen krátký konec zdobený péry.

Lodrik se nejdříve podíval na své rádce, potom na Kolského. „To je velice neobvyklý terč.“ Dal se do pohybu.

„Ten si musím prohlédnout zblízka.“

„Byla to jenom malá sázka, Excelence,“ vysvětloval šlechtic se zkamenělým výrazem ve tváři. „Jenom obyčejná

sázka.“ Všichni přítomní se k Lodrikovi okamžitě připojili a šli se rovněž podívat.

Guvernérovi se zúžily oči, když zblízka spatřil, co muž svým zásahem dokázal. Ze své předchozí pozice nemohl vidět, že za prvním brněním byly umístěné ještě další dvě zbroje. Z poslední z nich vyčníval hrot šípu, dlouhý jako bříško prstu. To byl důkaz nesmírné prudkosti, jakou šíp zasáhl terč.

„U Ulldraela,“ vyklouzlo guvernérovi zděšeně z úst.

„Brojaku Kolskoj, čím to ten váš lovčí střílí, a u všech dobrých duchů, na jakou zvěř máte vlastně políčeno, že potřebujete po svém boku takového muže?“

Přispěchalo k nim několik sloužících, kteří rozebrali brnění, aby si společnost mohla udělat o účinku střely bližší obrázek.

První pancíř šíp kompletně prorazil, ve druhém se z dříku, k němuž byl původně připevněn, uvolnil trojhranný, dokonale vybroušený železný hrot, dlouhý téměř jako loket, a vnikl do třetího brnění, na druhé straně však již nevyčníval ven celou svou délkou.

„Co je to za zbraň, která prorazí tři brnění?“ vyptával se Lodrik, jenž se stále ještě nemohl probrat z údivu. „A k jakému účelu ji potřebujete? Ptám se naposledy, Kolskoj.“

„Mohla by se Excelence spolu se zbytkem hostů vydat za mnou? Ukáži vám odpověď.“ Šlechtic vykročil jako první.

Hetrál taktéž následoval nedočkavé přítomné, povolený luk si volně přehodil přes rameno. Klapku na oko, kterou si zřejmě nasadil jen proto, aby lépe zamířil, si mezitím sundal.

Kolskoj vešel do místnosti s trofejemi, počkal, dokud nedorazí i poslední z hostů, a jediným škubnutím strhnul přehoz ze zahalené postavy.

„To je důvod, proč potřebuji nového lovčího, Excelence!“

Ve zpola vzpřímené pozici před nimi stál tvor, vysoký zhruba jako člověk. Na obou stranách těla měl dvě chapadla, každé z nich se třemi ostrými drápy. Tělo pokrývaly hrubé šupiny. Masivní hlavu chránil neprostupný rohovinový pancíř, oči měl hluboko zapadlé v lebce, krátké, ale mocné čelisti se špičatými, k sobě se sbíhajícími zuby byly zčásti pootevřené.

Tvorovi visel z huby rozeklaný jazyk, jehož vidlicovité konce vypadaly nebezpečně ostře. Místo nosu měla nestvůra droboučké otvory, na krku, jenž byl rovněž chráněn šupinami, postřehl Lodrik škvíry tlusté jako prst, jimiž se bytost zřejmě nadechovala.

„Tahle věc spolu s dalšími dvěma soukmenovci vyhladila jednu moji vesnici, všechny muže, ženy, děti i zvířata,“ vysvětloval Kolskoj, zatímco hosté nadále upřeně zírali na vycpaný exemplář a neskrývali odpor. Tvor vypadal tak živě, jako by se každou chvíli mohl do mužů pustit ve snaze vyrvat jim z těla vnitřnosti.

Šlechtic ukázal na nesčetné, různě hluboké škvíry v šupinách. „To jsou stopy toho, jak jsme s ním bojovali.

Vidlemi, meči i obyčejnými šípy. Vidíte, že s normálními prostředky se u téhle stvůry daleko nedostanete. Právě proto jsem nechal povolat mistra Hetrála, který mi bude na lovu k ruce. Mistr Hetrál je Turîťan a v těchhle bahenních bestiích se dokonale vyzná.“

„Jak se vám podařilo tady ten exemplář složit?“ zeptal se Valjakov, jemuž se najednou objevily v obličeji známky nadšení.

„Měli jsme štěstí,“ přiznal vychrtlý šlechtic a přejel rukou bestii po hlavě. „Zlomil si nohu a chytil se v síti.

Když jeden z mých pacholků chtěl tuhle na první pohled mrtvou věc důkladně prozkoumat, stálo ho to život.“

Poklepal na štěrbinu na levé straně krku. „Potřebovali jsme skoro půl hodiny, než jsme mu konečně urazili tu jeho prokletou hlavu. Chapadla s ostruhami dosáhnou dále, než jsme tušili, a snadno zabíjejí. A jazykem dokáže ta potvora proříznout obětem hrdlo.“

„Proč jste o tom nedali vědět posádce? Ta by vám při lovu určitě pomohla,“ divil se mladý muž a popošel dále, aby si bestii prohlédl zblízka.

Kolskoj potřásl hlavou, oči se mu zúžily. „Jsem lovec, a proto je pro mě věc cti, abych tuhle záležitost osobně dotáhl až do konce. Je to pro mě svým způsobem výzva,

představuje pravděpodobně ten nejtěžší úkol, s jakým jsem se kdy střetl.“

„A kdy se chcete svému protivníkovi nabídnout jako předkrm?“ Stojko se podezřívavě zadíval na spáry podivné stvůry. „Nepřeceňujete trochu svoje schopnosti?“

„Mistr Hetrál ví, jak si s nimi poradit a jak můžeme obě zbylé nestvůry snadno vystopovat,“ ubezpečil ho Kolskoj s jistotou v hlase. Po tváři mu přelétl úsměv, skobovitý nos sebou škubnul, jako by něco zvětřil. „Excelence, budeme rádi, když nás na lovu doprovodíte. Váš tělesný strážce budí dojem, že dokáže ocenit pořádný hon.“

„Budu o tom přemýšlet,“ poděkoval Lodrik za pozvání.

„A teď bychom si mohli dát něco k jídlu. A připravte mi a mému doprovodu na noc pokoje. Prozatím se tu zdržím.

Hrozně mě zajímá, jak ta věc dopadne.“

„A hlavně, která stvůra vyjde z toho souboje vítězně,“

dodal jeho rádce polohlasem.

Guvernér se obrátil na němého muže. „Vím, že vy, lidé z Turisu, musíte s těmi bestiemi svádět těžké boje. Kolik jsi jich už zabil?“

Hetrál zvedl luk, potom vztyčil nejdříve pět prstů a pak ještě tři.

„To je slušný výkon, osm takových kousků,“ zamumlal mladý místodržící, lovčí však s úšklebkem potřásl hlavou a opakoval znamení ještě jednou.

„Pane, myslím, že chce naznačit třiapadesát,“ zašeptal Valjakov.

„Třiapadesát?“ vykřikl Lodrik. „To je opravdu strašně moc. Ukaž mi svoje šípy.“

Hetrál vytáhl z toulce šíp a podal ho Lodrikovi.

Místodržící si zkoumavě přidržel hrot před očima a tvářil se, jako by něčemu z toho rozuměl. „Výborná práce.“ Vrátil šíp zpátky. „Chtěl bych, abys se mnou odjel do Granburgu, až budou ty bestie mrtvé. Zaměstnám tě jako svého učitele, protože já určitě potřebuji trochu víc učení a cviku než Kolskoj.“ Natočil se ke šlechtici. „Nebo snad proti tomu něco máte?“

Muž mu neodpověděl, pouze pokrčil rameny. Jeho oči toho zase jednou prozrazovaly více než slova.

*

„Víte, že jste Kolskému odloudil muže, kterého brojak zaměstnal jako nájemného vraha?“ Stojko vešel do pokoje, v němž byli Lodrik s Valjakovem ubytovaní, a ve tváři měl pobavený výraz. „Nebo jste té historce o bestii vážně věřil?“

„Ta záležitost se stvůrami je možná pravdivá, ale Hetrál byl samozřejmě najatý především proto, aby ulovil mě,“

potvrdil guvernér podezření svého důvěrníka. „Byl by to první lovec, který při cvičení používá místo terče brnění. A

kdyby chtěl jenom dokázat, jakou má ten luk průraznost, stačilo by mu k tomu cokoliv jiného. Já bych ho nechal střílet na tu vycpanou stvůru, to by byl opravdový důkaz tvrzení, že šíp pronikne i šupinami v pancíři bestie. Jinak jsem spíš měl pocit, že Kolskoj chtěl svým hostům dodat důvěru, že mé dny ve funkci guvernéra jsou sečteny.“

„Doufejme, že ten muž ví, co znamená slovo loajalita, zejména po dobu, kdy bude ve vašich službách, pane.

Nechal jsem si od něho ukázat celý arzenál šípů,“

poznamenal Valjakov, zatímco si do mechanické ruky naléval pár kapek oleje. „Skutečně má pro každý druh zbroje připravené ty nejvhodnější hroty. Dlouhé a tenké proti kroužkovým košilím, trojhranné broušené hroty proti brnění nebo pancířům z tvrdých šupin. Kovové hroty svým způsobem vycházejí ze zakončení těžkých oštěpů, jsou to dlouhé hroty s dodatečnou zátěží, aby se zvýšila jejich průraznost. Pane, jsem si jistý, že tento muž sestřelí ze sedla jakéhokoliv bojovníka z celého Ulldartu, bez ohledu na to, jakou má na sobě zbroj.“

„Co je to vlastně za podivný luk, který nosí? Já si vždycky myslel, že samostříl je lepší než sebedokonalejší luk.“ Místodržící čekal na uspokojivou odpověď z úst tělesného strážce.

„Normálně tomu tak bývá,“ přikývl bojovník souhlasně, „ale tato zbraň je naprostá zvláštnost. Vypadá jako ohnutý kostěný luk, ale ve skutečnosti je složená z řady různých

komponentů. Podle obrázku, který mi nakreslil, je vyrobená z několika druhů dřev, navzájem sklížených a proložených kusy kostí a proužky kůže. Samotná rohovina slouží pouze jako objímka, která ty materiály drží pohromadě. Luk má upravený přesně na svou postavu a musím říct, že kdybych měl tětivu dlouho držet napnutou, měl bych s tím potíže.“

Postupně zahýbal všemi prsty mechanické ruky a poslouchal, jestli v nich někde neskřípe. „Normálním šípem, který není tak těžký jako ty speciální, dostřelí do vzdálenosti téměř sedmi set délek šavle.“ Holohlavý tělesný strážce jim postupně pohlédl do očí. „Podle mého názoru je Hetrál ten nejnebezpečnější lukostřelec, jakého jsem kdy v životě potkal. Kdybyste si ho nenajal, museli bychom ho pod nějakou záminkou zatknout. Nebo ho rovnou zabít.“

Někdo zaklepal a olivrejovaný sluha jim oznámil, že haracova lovecká společnost je připravená vyrazit.

„Teď uprostřed noci?“ zapochyboval Lodrik.

„Mistr Hetrál vysvětlil, že bestie vyrážejí na lov jenom v noci a přes den si vyhledávají nějakou tmavou skrýš, Excelence,“ upřesňoval sluha. „Harac Kolskoj by se chtěl s deseti dalšími muži za těmi nestvůrami pustit a velice by je potěšilo, kdyby je Excelence na honu doprovázela.“

„To si dokážu dokonale představit. Já osobně bych přes den hledal úkryt, kde se ta stvůra schovává, důkladně bych ho zalil olejem a tu bestii prostě spálil,“ dal Stojko k lepšímu svou radu. „Uspořádat štvanici v úplné tmě na něco, co je v

takové situaci určitě v obrovské výhodě, to v žádném případě nepovažuji za dobrý nápad.“

„A z tohoto důvodu tu taky zůstanu.“ Guvernér se obrátil ke sluhovi v livreji. „Vyřiď Kolskému, že jsem po cestě příliš unavený a na to, abych se ve tmě honil za nějakými stvůrami, nejsem tak dobrý lovec jako on.“ Sluha se uklonil a zmizel ze dveří.

„Vsadím se o deset vasleců, že ztratí nejméně čtyři lidi,“

ušklíbl se důvěrník. „I když by samozřejmě bylo mnohem krásnější, kdyby byl Hetrál jediný z lovců, který se sem vrátí živý.“

„Neoddávej se falešným nadějím. Až se ta bestie a Kolskoj navzájem očichají, tak se možná jeden s druhým spojí,“ usuzoval Lodrik pobaveně. „Náš hostitel možná slíbí té stvůře výměnou za můj život hned čtyři vesnice.“

„Možná by přece jenom bylo lepší, kdybychom jeli s nimi,“ uvažoval Valjakov. „Zkontroluji stráže.“

Ze dvora dolehl do pokoje dupot kopyt na dlažbě, který se rychle vzdaloval. Guvernér a zbytek lidí, kteří zůstali na statku, usnuli a za půl hodiny spali hlubokým a tvrdým spánkem.

*

První věc, kterou Stojko při snídani vypátral, bylo zjištění, že sázku skutečně prohrál. Všichni muži, kteří v noci vyjeli na lov, se sice vrátili živí, ale stav většiny z nich, s výjimkou Kolského a mistra Hetrála, vypadal víc než povážlivě.

Sedm odvážlivců si z výpravy odneslo hluboké rány, jednomu museli amputovat nohu, druhému levé předloktí.

Lovci si zachovali život jenom díky rychlému, bezhlavému útěku. Navíc nebylo jisté, jestli těžká zranění přežijí.

Tomu odpovídala rovněž mizerná nálada, kterou hostitel při snídani nijak neskrýval. Pravou paži mu zdobil tlustý obvaz.

„Lov neprobíhal tak, jak jste si představoval?“ Lodrik si nedokázal tuto poznámku odpustit. „Podařilo se vám je alespoň dostat?“

Kolskoj se skřípěním zubů potřásl hlavou a zalovil lžící v polévce. „Překvapily nás právě ve chvíli, kdy jsme se chtěli rozdělit.“

„Vy jste se proti takovým nestvůrám chtěli vydat každý sám, a navíc různými cestami?“ vyptával se tělesný strážce nedůvěřivě. Mistr Hetrál odmítavě zvedl ruku na znamení toho, že on s tímto nesmyslným rozhodnutím neměl nic společného.

„Později najdeme stopy těch bestií, a až budou spát v úkrytu, polijeme je olejem a spálíme je,“ prozradil jim šlechtic další plány. „Jednu trofej už tak jako tak mám.“

„Odkud ten návrh jenom znám?“ prohodil Stojko a podíval se na sluhu, který za nimi minulého večera přišel, ten však nezúčastněně hleděl do stěny.

„Tak to mě může mistr Hetrál hned doprovodit do Granburgu,“ konstatoval místodržící. „Na takový typ lovu určitě nebudete lovčího potřebovat.“

„Musí ještě vypátrat stopy ostatních bestií, to může nějakou dobu trvat,“ odporoval mu Kolskoj jemně. „Pošlu ho za vámi, Excelence, jakmile vyčistím svou půdu a zbavím ji těch nestvůr.“

„Kabcarovu půdu, měl jste na mysli. Ale protože stejně nemáte v plánu porazit ty stvůry tak, že se s nimi pustíte do boje, mohl by je přece vypátrat každý obyčejný stopař,“

nedal se guvernér. „Posádka má schopné muže, kteří takové věci skvěle ovládají.“

„Shodněme se na tom, že mi mistr Hetrál bude ještě dnes k ruce a potom se hned vydá za vámi. Jezdec na koni váš kočár během dvou dnů snadno dohoní, souhlasíte, Excelence?“ Pichlavé oči se lstivě upřely na mladého muže.

Lodrikovi se na vytrvalosti, s níž se Kolskoj snažil zabránit okamžitému odjezdu svého lovčího, něco nezamlouvalo.

„Ale co má být?“ mávl mladík nakonec rukou a opřel se zády o opěradlo židle. „Na to, abych se procvičil v zacházení s lukem a šípem, budu mít ještě dost času.

Problém s těmito bestiemi je naléhavější a měl by být

vyřešený co nejrychleji.“ Obrátil se k Turîťanovi. „Budeme se vracet hlavní cestou rovnou do Granburgu, takže nás budeš moci snadno sledovat.“ Potom se obrátil na Kolského.

„A až sem příště přijedu na návštěvu, haraci, očekávám, že silnice bude v bezvadném stavu. Vy jste ten stavební program trestuhodně zanedbával.“

„Okamžitě učiním potřebná opatření, Excelence,“ slíbil šlechtic a usmál se, jak se zvedal od stolu. „A nyní mne a mistra Hetrála omluvte. Musíme začít pátrat po těch stvůrách.“

„Ten chlapík opravdu představuje tvrdý oříšek.“ Stojko míchal lžičkou čaj a rukou si setřel z vousů pár drobků.

„Taky máte takový nepříjemný pocit jako já, pane?“

Lodrik přikývl, i Valjakov dal najevo souhlas s rádcovými obavami. Plni zlého tušení se začali připravovat k odjezdu a o hodinu později nasedli do kočáru, který se rozjel směrem ke guvernérovu paláci.

*

Kolo se zlomilo uprostřed malého lesíka, v němž vládl příjemný chládek. Podél cesty rostlo husté křoví a neprůhledné houští, do něhož by se mohl i medvěd nepozorovaně uložit na číhanou.

Valjakov zaklel, nařídil polovině vojáků, aby sesedli a dali se do výměny kola. Stojko s Lodrikem postávali opodál a sledovali muže při práci.

„V budoucnu už budu jezdit jenom na koni,“ přísahal guvernér. „S těmi kočáry je to pokaždé stejná písnička.“

Valjakov si pozorně prohlížel zlomené kolo a okolní půdu. Potom nařídil, aby výměna kola proběhla co nejrychleji. Strážní, kteří zůstali sedět v sedle, připravili kuše ke střelbě.

„Pane, kolo se mělo zlomit přesně na tomhle místě,“

podal místodržícímu tiše zprávu. „Ramena kola byla nařezána těsně u hlavy, v půdě jsou vidět čerstvé stopy.

Někdo ze všech sil pomáhal tomu, aby silnice byla v ještě horším stavu, než v jakém už beztak byla. Možná bude lepší, když se vrátíte zpátky do kočáru.“

„Jak už jsem říkal, příště budu Granburgem cestovat jenom na koni,“ opakoval Lodrik a mnohoznačně protáhl ústa.

Najednou z houští něco vyrazilo a vrhlo se na nejbližšího koně.

Když zvíře padalo k zemi, pohřbilo jezdce pod sebou. Z

hlubokých ran na břiše se mu na zem valily potoky krve.

Tělesný strážce do mladíka prudce strčil a ten po hlavě vpadl do kočáru. Guvernér koutkem oka zahlédl, že útočníkem je přesně ta samá bytost, jaká stála v sále s

trofejemi u Kolského na statku. Pouze mnohem živější a tisíckrát smrtonosnější.

Tři vypálené šípy se bez účinku odrazily od šupin a rohovité pokožky nestvůry. Ta poté skočila doprostřed mezi strážné, kteří bez ustání dále pracovali na kočáře, a začala mezi vojáky pořádat krvavý masakr. Muži sice doráželi na bestii šavlemi, zasahovali však jen dobře chráněná místa.

Koně, z nichž jezdci sesedli, byli mezitím dávno pryč, vojáci v sedlech se zoufale snažili udržet svá zvířata v klidu.

I spřežení táhnoucí kočár se vzpínalo do výšky ve snaze prchnout pryč, brzdy však kočár zatím udržely na místě.

Tři vojáci již leželi mrtví na zemi, když se Valjakovovi podařil mocný úder do jednoho z chapadel. Oddělená část těla bestie se svíjela v příkopu vedle cesty, tvor zaryčel a vrhl se na tělesného strážce. Zbývající tři vojáci spěchali svému veliteli na pomoc.

Vzduchem létaly úlomky šupin, z drobných ran na těle nestvůry prosakovala fialová tekutina, ke všeobecnému zděšení se však rána, která zela na místě, odkud předtím vyrůstalo chapadlo, opět uzavřela.

„Všichni jí útočte na krk!“ zařval Valjakov. „Na ty její boční průduchy. Tam ji můžeme nejlíp zranit!“

Stojko mezitím zatlačil následníka trůnu hlouběji do kočáru a stoupl si před postranici, aby ho chránil vlastním tělem.

Jazyk bestie vystřelil vpřed a rozpáral jednomu ze strážných hrdlo, obě boční chapadla pronikla tělem dalšího vojáka a využívala tělo polomrtvého muže jako štítu, kterým se chránila před údery šavlí. Máchala ječícím mužem sem a tam.

Když mužův křik dozněl, pustili se vojáci znovu do útoku na nestvůru. Nemohli si dovolit brát nemístné ohledy na pozůstatky mrtvého kamaráda. Jeho tělo se čím dál víc podobalo roztrhanému jutovému pytli, do něhož někdo nacpal krev a vnitřnosti, které teď z něho povlávaly na všechny strany.

Lodrik se v kočáru vztyčil a sledoval zuřící boj, ten nejbestiálnější, jaký kdy v životě viděl. Sám byl zcela ochromen strachem a skutečnost, že se vojáci venku tvoru s nelidskou odhodlaností bránili, místo aby se dali do křiku a utekli pryč, mu připadala jako hotový zázrak.

Valjakov klel, zuřil a ryčel, údery jeho šavle dopadaly na útočníka jako krupobití, ale nestvůře se pokaždé v poslední chvíli podařilo buď nastavit tělo mrtvého vojáka jako štít, nebo se ráně vyhnout.

Zpočátku nesmírně hbité pohyby děsivého protivníka začínaly postupně ochabovat, nestvůra nedokázala dále přemáhat únavu. Z původního tuctu vojáků jich zůstalo pět, ti pokračovali v boji a nenápadně, ale vytrvale získávali převahu.

Lodrik ucítil v zátylku závan teplého vzduchu, zároveň zaslechl tiché šňupání a po něm šelestění a praskot.

Vrhl se na podlahu, přitom se přetočil na záda a v natažené paži držel vztyčenou čepel, aby jí odvrátil případný útok.

Druhá bestie se odrazila, mohutným skokem prolétla oknem kočáru, dopadla dovnitř a vyrazila mladému muži šavli z ruky. Žádný z vojáků, svádějících venku souboj s nestvůrou, si ničeho nevšiml, dokonce ani Stojko.

Chapadla se zaklonila dozadu a rozmáchla se k úderu, který měl s místodržícím skoncovat. Lodrik nemohl nic dělat, pouze na útočníka strnule civěl. Uvědomoval si, že se dívá smrti do očí.

Nesčetné drobné otvory v přední části hlavy bestie byly v neustálém pohybu. Tvor se jakoby tázavě sklonil nad guvernérem a z těsné blízkosti se mu zahleděl do očí. Lodrik znovu zaslechl jemné praskání a přemýšlel, jestli mu tím bestie nechce něco říct. Zároveň si uvědomil, že necítí žádný pach. Jak mladík s údivem zjistil, tvor ani zdaleka nepáchl tak odpudivě jako například modrakové.

Sytě žluté zorničky prozrazovaly překvapení a zvědavost, potom tvor mírně stáhl hlavu a spustil chapadla.

Lodrik jeho chování nechápal, ale i tak v něm vzklíčila naděje, že by snad mohl vystoupit z kočáru živý.

Vtom se ozvalo další zařvání druhé bestie, po němž Valjakov triumfálně zaryčel.

Bytost sklánějící se nad místodržícím se vztyčila do výše, svalnaté, šupinami pokryté paže se napjaly a natočily k Lodrikovi, potom se tvor přidal k volání umírajícího druha.

Vojáci, Valjakov i Stojko se otočili a teprve teď objevili zabijáckého návštěvníka, který se děsivě tyčil přímo nad jejich chráněncem. Bestie se dívala na guvernéra s takovými výčitkami v očích, jako by měla před sebou zrádce.

Než se však mohlo stát cokoliv jiného, vyhřezlo pravé oko bestie z oční jamky a za ní se řinula nedefinovatelná rosolovitá hmota. Z rány vyčníval štíhlý, trojhranný železný hrot.

Stvůra vydala prapodivný žalostný zvuk, zatímco jí s tichým zašelestěním vnikla zezadu do hlavy další střela, prorazila si cestu vpřed a v úrovni nosu podruhé prorazila lebeční kost.

Tvor se zvolna hroutil k zemi.

Dveře kočáru se prudce rozrazily, silné paže popadly mladíka pod rameny a vytáhly ho ven z vozu. Hned poté dopadla stvůra na dřevo, dlouhé ostré trny prorazily podlahu kočáru a zvolna se houpaly několik centimetrů nad zemí.

Řadou vojáků zaznělo hlasité vydechnutí. Za jejich zády leželo bezduché tělo první bestie, jíž Valjakov předtím urazil hlavu, a několik zraněných nebo mrtvých příslušníků jednotky.

„Myslím, že vím, komu mám od této chvíle vděčit za život,“ usuzoval guvernér. Když ho tělesný strážce postavil

na zem, úplně se mu roztřásla kolena. „Znám jenom jediného muže, který používá takové šípy.“

Hetrál vyšel téměř bez nejmenšího hluku z křoví a hluboce se Lodrikovi uklonil.

„Kdybyste se opozdil o jedinou minutu, bylo by se mnou zle, mistře Hetrále.“ Guvernér mu potřásl rukou. „Dlužím vám opravdu velkou laskavost.“ Valjakov a Stojko poblahopřáli střelci k přesnému zásahu a pak se začali starat o zraněné.

Hetrál dal pohybem ruky najevo, že se podle jeho názoru toho zase tak moc nestalo, a dal se do vytahování šípů z hlavy bestie.

„Doprovodíte mě do Granburgu?“ vyptával se mladík.

Střelec přikývl na souhlas.

„Výborně! Neviděl jste náhodou Kolského?“ Hetrál krátkým zavrtěním hlavy naznačil, že ne, a ukázal za sebe na cestu. „Takže ten asi zůstal na statku. Já myslel, že spolu půjdete lovit bestie, nebo ne? Dostal Kolskoj najednou strach?“ Muž, jenž mu zachránil život, pouze pokrčil rameny, šklebil se však přitom od ucha k uchu.

„Uložte zraněné muže do kočáru a mrtvé naskládejte na střechu,“ nařídil Lodrik. „Převezeme je do nejbližší posádky, kde ty první uzdraví léčitelé a ty druhé pohřbíme.

Budeme pokračovat v cestě přímo do Granburgu, aby někoho mezitím nenapadlo prohlásit mě za mrtvého.“

„To je skvělé rozhodnutí,“ souhlasil s ním Valjakov.

„Normálně bych se tady trochu porozhlédl, abych zjistil, kdo přišel na ten nápad s polámaným kolem.“ Pohlédl na své muže a jejich rány. „Ale tlačí nás čas.“

„Musíme to teprve zjišťovat, nebo to už všichni dávno víme?“ zeptal se Stojko, jenž se právě vyšvihl do sedla.

Zdecimovaný oddíl se připravoval na další cestu.

*

Po dvou dnech jízdy dorazili ve stísněné náladě do vojenské posádky, v níž zavládlo nesmírné vzrušení, když se v táboře zničehonic objevil samotný guvernér. Oddíl tam zanechal raněné a mrtvé, dopřál si chviličku spánku a pokračoval v cestě do hlavního města.

„Jak to tak vidím, můžeme prostě předpokládat, že tím, kdo poškodil kolo i cestu, byl Kolskoj. Ale jak se tomu šlechtici podařilo proniknout nepozorovaně ke kočáru a zajistit, aby se kolo polámalo právě na místě, kde se usadily bahenní bestie nebo kam aspoň často chodívaly?“ dumal Stojko cestou.

„Kdo může s jistotou tvrdit, že se haracovi té noci, kdy se vrátili tak potlučení, přece jenom nepodařilo ty stvůry dostat? Třeba je pak nechal někde přivázat nebo zavřít poblíž cesty?“ navrhl tělesný strážce další možnost.

„Ale potom by padlo podezření i na Hetrála,“ nadhodil Lodrik.

Tělesný strážce sevřel otěže pevněji v rukou a přimhouřil oči. „Ale to by do všeho, co se v posledních hodinách přihodilo, dokonale zapadalo. Jako Turîťan přesně ví, jak s těmi potvorami zacházet, a včera večer byl s celou výpravou na lovu.“

„Ale proč se potom vynořil a zachránil mi život, když si Kolskoj dal s těmi stvůrami takovou práci?“ Místodržící tvrdošíjně obhajoval svého nového učitele střelby z luku.

„Tomu tedy také nerozumím,“ souhlasil s ním Stojko.

„Možná je to opravdu jenom slušný chlap, který musel z nějakého důvodu vstoupit do služby právě u Kolského a netušil, že harac by klidně mohl být mladším bratříčkem samotného Tzulana.“

„A protože, jak se zdá, je skutečně lovcem bestií, potřebuje také ty zvláštní šípy. Vy dva nesmíte zapomínat, že toto povolání požívá v Turisu nesmírnou úctu,“ uzavřel místodržící diskusi. „Myslím, že si lámeme hlavu s nesprávným mužem. A teď bychom měli zvýšit tempo.

Chtěl bych dorazit do města přesně před Slavnostmi obilí, ale předtím si ještě vlézt do vany. A zajít ke krejčímu.

Samým rozčilováním a vzrušením jsem zhubnul nejmíň o deset kilo.“

GRANBURG, HLAVNÍ MĚSTO PROVINCIE GRANBURG, KONEC LÉTA 442 P. S.

„Mně se to nelíbí.“ Valjakov se díval na dvůr paláce, kde se shromáždila tělesná stráž. Padesát ozbrojených jezdců bylo určeno jako eskorta při dlouho očekávaných Slavnostech obilí, zbylí vojáci měli nařízeno držet pohotovost. „Na cestách je moc lidí, ulice jsou přecpané tak, že vás nemůžeme řádně chránit před případným pokusem o atentát.“

Lodrik si oblékl šedou uniformu královských úředníků se stříbrnými a zelenými výšivkami, u boku mu visela těžká šavle, na nohou měl dokonale naleštěné jezdecké holínky.

Zkoumavě si v zrcadle obhlížel, jak mu šaty sedí, a rychlým popotáhnutím si upravil poslední záhyby na látce.

„Pokud tvoji špehové nelhali, jsem u obyvatel Granburgu vcelku oblíbený, nebo mě aspoň žádný z nich nechce zabít.“

Přehodil si přes ramena kabátec uniformy a špičkou kapesníku otřel stříbrné knoflíky. „A pokud jde o Jukolenka, nevěřím, že by něco podnikl takhle na veřejnosti. Budou muset spolknout, že jim nevyšel pokus s tou bahenní bestií, a držet se ve skrytu.“

Valjakovova tvář se zachmuřila. „Na můj vkus jste se stal poněkud bezstarostným, pane. Je to vaše první veřejné vystoupení většího rozsahu. Stráže u městských bran

napočítaly více než tisíc hostů, a jestli se k nim přidá jenom polovina obyvatel města, budou na náměstí skoro čtyři tisíce lidí.“

Lodrik krátce zauvažoval. „Potom není padesátka strážných nic jiného než kapka v sudu plném vody.“ Tělesný strážce nespokojeně přikývl. „Tak je prostě necháme doma,“

Lodrik si nasadil klobouk se širokou krempou, „aby lidé viděli, že k nim má guvernér důvěru. Doprovodíš mě jenom ty a Stojko.“

„Copak jste se úplně…“ zaláteřil Valjakov, naštěstí se však ozvalo zaklepání na dveře a do místnosti vstoupil Stojko, následovaný Miklanovem.

„Jste připravený, pane?“ Rádce naznačil úklonu.

„Musíme brzy vyrazit.“

„Nechce vzít s sebou moje stráže,“ vykřikl Valjakov rozrušeně a zatřepal rukama ve vzduchu. Miklanovo se pobaveně pousmál, když se znenadání stal svědkem nečekaného výlevu citů svalnatého muže.

„To není špatný nápad,“ podpořil guvernéra vousatý brojak, za což si vysloužil vzteklý pohled tělesného strážce.

„Místodržící všem ukáže, že se lidí nebojí a že se nestydí přijít mezi ně.“

„Taky si myslím, že se nic nestane,“ prohodil Stojko.

„Řekl bych, že takové gesto vzbudí u lidí důvěru, ale nejsem o tom úplně přesvědčen. Mohli bychom čestnou stráž omezit, ale vzít s sebou takových deset jezdců na koních.

Když se to tak vezme, musíme přece aspoň trochu budit respekt.“

„Souhlasím.“ Mladý muž si natáhl rukavice a zamířil ke dveřím.

„Řeknu svým mužům, na čem jste se dohodli,“ zavrčel Valjakov a vyřítil se z místnosti.

„Vy jste se k němu nezachoval zrovna diplomaticky, nemám pravdu, pane?“ Stojko smetl rukou poslední smítko z guvernérovy uniformy.

„A měl jsem mluvit diplomaticky?“ opáčil Lodrik. „Vy všichni jste se snažili dodat mi více sebedůvěry, tak se teď s tím pokuste nějak vyrovnat. Kde je mistr Hetrál?“

„Mistr Hetrál právě dává dohromady nový typ šípu pro svůj luk. Nákresy, které jsem viděl, mi připadají velice zajímavé. Plochý hrot a za ním řada protihrotů. Dokážu si představit, že to bude strašně bolet.“ Rádce si uhladil rukou vousy.

„Hetrál je nesmírně zdrženlivý člověk.“ Lodrik za chůze uchopil pohár s vínem a vhrkl ho do sebe. „Ale taky to nejspíš je nejlepší střelec z luku na celém kontinentu. A pevně věřím, že je navíc zcela loajální. Koneckonců mě dosud žádný šíp nezasáhl.“

„Doufejme, že tomu tak bude i v budoucnu,“ přál si Stojko.

O něco později vyjeli Lodrik, Valjakov a Stojko k městské sýpce, pět vojáků doprovázelo malý průvod zepředu

a pět zezadu. Miklanovo se vydal jinou cestou, aby byl na náměstí ještě před průvodem, tam na ně počká na tribuně.

Ulice hlavního města byly slavnostně vyzdobené, všude na oknech hrázděných domů povlávaly pestré vlajky a korouhvičky, na dveřích visely tlusté svazky obilných klasů a na modré obloze zářila obě slunce, aby slavnostní den korunovala svými paprsky.

Na všech menších náměstích zpívaly a tancovaly skupinky potulných pěvců a šumařů, kočovná divadla hrála nejrůznější frašky a ve vzduchu se vznášela libá vůně, pocházejí z nesčetných mís s čerstvě upečenými specialitami, které kuchaři vytahovali z celých tuctů pecí všude ve městě.

Slavící lidé udělali místo skupince jezdců, jakmile však rozeznali guvernérovu šedou uniformu, drželi se od nich ve větším odstupu.

„Už pouhý výraz na tvé tváři stačí, aby každého útočníka okamžitě odradil od nekalých úmyslů,“ prohodil Lodrik směrem k Valjakovovi a zasmál se. „Uvolni se. Nic se nestane. V posledních dnech jsme míru nejrůznějšího vzrušení nejen naplno vyčerpali, ale dokonce i přečerpali.“

„To si povíme až později, pane,“ zabručel muž a podezřívavým okem se rozhlížel po okolních ulicích a uličkách.

Jezdci dojeli na přeplněné náměstí před sýpkou, na němž byla vybudovaná velká tribuna, tyčící se mezi masami lidí jako hora.

Nahoře na ní již seděla cechovní rada a spolu s ní i Jukolenko, Kolskoj a další šlechtici a velkostatkáři. Dvě židle uprostřed konstrukce byly ponechané neobsazené.

Když se muži blížili k tribuně, cechovní rada povstala a uklonila se. Místodržící a jeho doprovod sesedli z koní a vyšli po schůdcích nahoru.

„Jsem nadšený,“ přivítal Lodrika mistr cechovní rady, „že nám Excelence prokazuje takovou čest a zúčastní se dnešních slavností.“

Mladý muž blahosklonně sklonil hlavu a posadil se na levou z volných židlí.

„Mám nesmírnou radost, že mě cechovní rada pozvala.

Jsem tím velice poctěn.“ Valjakov se rozhodl, že si nebude lámat hlavu možnostmi, jaké se na náměstí nabízejí případnému atentátníkovi, i kdyby byl jen z poloviny tak zdatný jako Hetrál. Stoupl si tak, že zčásti zakrýval Lodrikovu židli, Stojko usedl vpravo vedle Lodrika. „Kdy Slavnosti obilí zahájíme?“ otázal se místodržící.

„Průvod zpěváků a hudebníků se teprve řadí,“ muž ukázal na malou uličku, kde se připravoval celý zástup hudebníků, „potom to začne. Muzikanti napochodují před tribunu a dají k lepšímu několik písní, potom vy slavnostně zahájíte celou dnešní slavnost.“

Guvernér naznačil tělesnému strážci, aby ustoupil stranou. „Já pořádně nevidím. Stoupni si až za mě, Valjakove.“

Statný muž nespokojeně protáhl obličej, uposlechl však nařízení.

„Jak se vede vaší paži, haraci Kolskoj?“ Místodržící se předklonil.

Šlechtic se skobovitým nosem se uklonil. „Děkuji za optání, Excelence. Rána se dobře zahojila. Ovšem jak jsem se doslechl, měli jste to potěšení a zabili jste obě zbývající bestie, že ano?“

„Zabil je Valjakov s Hetrálem,“ opravil ho Lodrik. „Já jsem s jejich smrtí neměl moc společného. Toho Turîťana mi musel poslat sám Ulldrael, bez něho bych tu jistojistě neseděl. Za to, že ho můžete postrádat, vám patří velký dík, Kolskoji.“

Vychrtlý muž se přátelsky pousmál tak, aby to všichni viděli, pak se odvrátil.

Lodrik se zašklebil a zvědavě se rozhlížel po davech lidí, kteří se mu tlačili u nohou, obhlíželi si zboží u dřevěných stánků nebo si pochutnávali na nesčetných lahůdkách, nabízených pouličními prodavači.

Na velkém náměstí stála hned tři jeviště. O zábavu se na nich starala řada herců, akrobatů a kejklířů.

Tu a tam lidé pohlédli na tribunu, vyhýbali se však přímému očnímu kontaktu s guvernérem, raději pokynuli hlavou na pozdrav členům cechovní rady.

„Nejraději bych byl dole mezi lidmi,“ prohodil místodržící tiše ke Stojkovi, „ale tak, aby mě nikdo nepoznal a já si mohl připadat jako jeden z nich.“

„Převleky jsou vždycky dvojsečnou zbraní, pane,“

odpověděl rádce a vzal si od sluhy nabídnutý stříbrný pohár, v němž se třpytilo sytě rudé víno. „Když se člověk někam vydá bez stráží a někdo ho pozná, může dojít k nehezkým událostem. Zpravidla přitom narazíte zrovna na takové, kteří guvernérovi nemůžou přijít na jméno.“ Usrkl z poháru a ušklíbl se. „Jednoho z vašich předchůdců Bardriců při takové příležitosti příšerně zmlátili. Kromě toho by Valjakov s takovým dobrodružstvím nikdy nesouhlasil.“

Tělesný strážce podal Lodrikovi pohár vína, který už jeden z poddaných pro jistotu ochutnal. „V tom má pravdu, pane.“

„No dobrá.“ Lodrik si dopřál hluboký doušek nápoje.

„Byl to jenom takový nápad.“

Hlavní organizátor průvodu muzikantů signalizoval, že hudebníci jsou připraveni, mistr cechovní rady zvedl ruku a zazněly fanfáry. Průvod hudebníků pochodoval náměstím, muzikanti se překonávali v rámusení a halasení a lidé jim nadšeně aplaudovali a tleskali.

Hudebníci třikrát obešli náměstí a pak se zastavili před tribunou. Jako na povel utnuli všechny písně a popěvky. Po krátké přestávce opět zahlaholily fanfáry, tentokrát hrály Vojenský pochod Bardriců, guvernérovu oficiální znělku.

Hudba zmlkla, na náměstí zavládlo ticho.

Lodrik několik okamžiků posečkal, teprve potom se zvedl a přistoupil k okraji tribuny. Cítil pohledy, které na něho Granburčané upírali, i napětí, jež najednou na náměstí zavládlo.

V myšlenkách vyslal letmou modlitbu k Ulldraelovi, odkašlal si a pozvedl hlas.

„Granburčané!“ Slova se hlasitě rozléhala nad hlavami lidí. „Poděkujme společně bohům za bohatou úrodu, kterou jsme letos sklidili. Sýpky a stodoly jsou plné, výjimečně má provincie víc, než sama potřebuje. Dnešní den se má stát slavností na počest bohů, našeho ochránce Ulldraela a všech těch, kteří v minulých týdnech tvrdě pracovali na polích.“

Pozvedl pohár nad hlavu. „Změny, s nimiž jsem po nástupu do úřadu začal, budou pokračovat, to vám slibuji. Zvu vás všechny, abyste si se mnou připili na slovo, které jsem vám právě dal. Víno jde na můj osobní účet. Ať žije Granburg, ať žijí bojové. Nechť dlouho žije kabcar a všichni lidé v Tarpolu!“

Na moment bylo úplné ticho. Potom z tisíců hrdel zazněly oslavné výkřiky a Lodrik s radostným překvapením zjistil, že lidé vyvolávají jeho jméno.

Žádný ze šlechticů a velkostatkářů neprojevoval při přípitku zvláštní nadšení, Jukolenko a Kolskoj se svých pohárů ani nedotkli.

Rozzářený guvernér pozdravil davy a opět se posadil na místo.

„Výborně, pane.“ Stojko se usmíval. „Prolomil jste ledy.“

„Opravdu výborně,“ opakoval po něm Valjakov a tvářil se přitom velice kysele. „Teď mají brojaci a šlechtici plnou náruč důvodů, proč vás sesadit. Roztavil jste tolik ledu, že si budeme muset dávat pořádný pozor, abychom se v té tající břečce neutopili.“

„Ale co.“ Lodrik měl skvělou náladu, pociťoval téměř euforii. Znovu a znovu k němu doléhaly projevy radosti, lidé vyvolávali jeho jméno a oslavovali ho, jako by se měl stát příštím kabcarem. Což byla dokonce i pravda, i když to nikdo z Granburčanů nevěděl. Tadc si uvědomil, že nemá chuť odjíždět z Granburgu, přál si, aby takový den, jaký právě prožívá, nikdy neskončil.

„Chtěl bych dolů, k lidem,“ rozhodl se guvernér a vstal.

„To nemyslíte vážně, pane.“ Valjakovovi naskočila na čele hněvivá vráska. „Myslím, že jsem vám jednoznačně vysvětlil, proč to není možné.“

„Bude lepší, když zůstanete tady nahoře, pane,“ snažil se Stojko přesvědčit mladíka úpěnlivým hlasem. „Nikdo neví, jak budou Granburčané na vaši přítomnost reagovat.“

Lodrik jejich protesty ignoroval a sešel po schůdcích dolů. Tělesný strážce zaklel a vydal se za ním.

Když lidé postřehli, že místodržící má v úmyslu připojit se k nim, nabralo oslavné volání na hlasitosti, nadšení se stalo ještě mnohem bouřlivějším.

Guvernér se vnořil do davu, nesčetné ruce mu poklepávaly po ramenou nebo se mu pokoušely potřást rukou. Lidé mu podávali poháry s vínem, provolávali mu slávu a chválili ho za právě pronesenou řeč.

„To je od něho velice odvážné,“ komentoval Jukolenko tiše guvernérovo počínání a pozvedl pohár. „Nebo neměl bych spíše říct bláhové a pošetilé?“

„On, jak bych to tak řekl, má blízko k lidem.“ Kolskoj se otřásl. „Teď už jenom chybí, aby si vzal za manželku nějakou prostou ženskou z lidu, pak by to bylo opravdu dokonalé.“

Lodrik si už nemohl sám vybírat, jakým směrem půjde, Granburčané ho postrkávali dopředu, jako by si ho podávali jeden druhému. Dav mladíka zanedlouho dotlačil doprostřed náměstí, Valjakov uvízl někde daleko vzadu a za pomoci deseti strážných se zoufale snažil opět probojovat až ke guvernérovi, což se v tak hustém, na sebe namačkaném davu jevilo jako téměř nemožný úkol.

Lodrik si připadal jako v nádherném snu, opojný pocit ho neopouštěl, právě naopak, s každým douškem vína, které okusil, byl stále intenzivnější. Nejraději by všechny

obyvatele hlavního města i celé provincie objal a už je nikdy nepustil.

„Vraťte se, pane,“ ryčel tělesný strážce a odstrkoval Granburčany, kteří mu stáli v cestě, jako kuželky.

Valjakov najednou postřehl v tlačenici nějaký pohyb.

Někdo si cílevědomě a stejně bezohledně jako on razil cestu přímo ke guvernérovi. Byl to jakýsi neznámý, plavovlasý muž, který se s odhodlaným výrazem ve tváři probíjel rovnou k Lodrikovi.

Tělesného strážce se zmocnilo děsivé podezření a zdvojnásobil úsilí.

Naneštěstí se před druhým mužem otevíraly mezi Granburčany tu a tam malé mezírky, muž jich obratně využíval, a tak postupoval vpřed rychleji než Valjakov, jenž musel lidi odstrkovat silou, aby mu udělali místo.

Stojko si z tribuny onoho muže rovněž všiml. S

rychlostí, jakou postupoval, se musel k Lodrikovi dostat dříve než Valjakov.

„Zpátky, pane! Vraťte se na tribunu!“ zakřičel rádce, dav však dělal příliš velký hluk a ke guvernérovi nedolehlo jediné slůvko z rádcova zoufalého varování.

Zato šlechtici a brojaci na tribuně slyšeli Stojkovo volání tím hlasitěji.

„To tys sem poslal toho muže?“ zeptal se Jukolenko Kolského se zájmem a trochu se na židli napřímil, aby měl

lepší přehled o všem, co se bude dít. „To je ten tvůj náhradní plán, na který došlo, když bestie selhaly?“

„Ta věc s nestvůrami musela proběhnout hrozně rychle, bez nějakého většího plánování, proto taky celá akce nevyšla. A já nemám tušení, co se tam dole děje,“ přiznal harac s bezradným výrazem ve tváři. „Ale jestli budeme mít štěstí, vyřídí se naše potíže s místodržícím právě teď a samy od sebe.“

Tělesnému strážci chybělo ke guvernérovi už jen několik metrů, když se neznámý probojoval až k Lodrikovi a popadl ho za klopy uniformy.

Guvernér ztratil rovnováhu a upadl. Druhý muž spadl s ním a oba zmizeli Valjakovovi z dohledu. Tělesný strážce mezitím vytasil šavli a plochou stranou čepele si razil cestu.

Jeho muži se vrátili a nasedli na koně, na nichž si brázdili cestu lidskými těly.

Valjakov konečně pronikl na místo, kde Lodrik s neznámým mužem upadli k zemi.

Rychlým pohybem popadl muže ležícího na guvernérovi za zátylek a se zavrčením ho vytáhl vzhůru a postavil na nohy. Dvakrát udeřil košem šavle neznámého muže do obličeje a muž mu v náručí okamžitě zvláčněl.

Stráže odtlačily s pomocí koní lidi, postávající poblíž, a vytvořily kolem ležícího guvernéra volné místo. Lodrik ležel na žulové dlažbě a nejevil známky života, ze zátylku mu prosakovala krev a zalévala dlažbu rudou barvou.

„Ne,“ zašeptal Stojko, „mocný Ulldraeli, nedopusť, aby byl mrtvý.“

Jukolenko se chladně pousmál, pozvedl pohár a napil se vína, Kolskoj nedokázal odtrhnout od dění na náměstí oči.

Všude okamžitě zavládlo neblahé ticho, Granburčané pochopili vážnost situace.

Valjakov lhostejně odhodil neznámého i jeho zbraň stranou a poklekl vedle Lodrika. Hruď mladého muže se neznatelně zvedala a klesala.

„On žije! Potřebuju nosítka, honem!“ vykřikl tělesný strážce. „Guvernér musí okamžitě zpátky do paláce. A přivolejte sem nějakého cerela.“

„Hrozná škoda,“ zašeptal Kolskoj Jukolenkovi. „Ten mladý chasník je odolnější, než jsem si myslel.“

Bývalý guvernér odložil pohár, v očích se mu zle zablesklo. „Vyčkejme. Možná bude to zranění nakonec smrtelné. Já toho cerela a jeho rodinu,“ poslední slovo nápadně zdůraznil, „znám. Dokonce velice dobře.“

Na náměstí se bleskurychle našla nosítka, stráže odnášely bezvědomého místodržícího ulicemi. K průvodu se připojil celý zástup lidí, kteří ho mlčky doprovázeli až před budovu paláce, kde se zastavili na dvoře a čekali.

*

Valjakov, Stojko a Miklanovo mlčky postávali kolem Lodrikovy postele, zatímco ho cerel vyšetřoval.

„Měl více štěstí než rozumu.“ Drobný mužík, velký jako osmileté dítě, si pozorně prohlížel tržnou ránu na guvernérově hlavě. „Lebka není proražená, zdá se, že se ani zátylku nic nestalo.“

„Kdy bude moci zase vstát?“ Stojko se ustaraně díval na svého chráněnce.

„Můžu mu trochu pomoct, aby se mu rychleji vrátilo vědomí,“ usoudil cerel, když uvážil guvernérův stav. „Ta rána na hlavě by se zahojila i bez mého skromného umění.

Jenom ztratil vědomí, když dopadl na dlažbu.“

„Udělejte něco, aby se mohl lidem na chvíli ukázat.

Nechtěl bych, aby ustaraní Granburčané vtrhli do paláce, jenom aby guvernéra viděli na vlastní oči,“ prohlásil Valjakov a položil ruku na těžkou šavli. „Až s guvernérem skončíte, podívejte se i na toho atentátníka. Ten bude taky potřebovat vaši pomoc.“

„Jak si přejete.“ Léčitel přiložil bříška prstů Lodrikovi ke spánkům a zavřel oči.

Kolem rány na Lodrikově hlavě se rozšířila tmavě zelená záře a rána se hned nato zavřela. Na jejím místě se vytvořil strup, který po několika málo okamžicích odpadl a zanechal po sobě malou bílou jizvu.

Záře ještě chvíli kroužila kolem celé hlavy, potom léčitel povolil tlak prstů a zelené světlo zmizelo.

Valjakovi toto divadlo připadalo spíše děsivé, přestože léčitel při něm konal dobro. Cerelové byli jediní živí tvorové na Ulldartu, kteří směli používat magii v souladu s vůlí bohů a ku prospěchu lidí i zvířat. Cenou za toto privilegium bylo znetvoření. Žádný cerel nesahal teleti ani po krk, těla často mívala prapodivné proporce, většina z nich měla příliš velké hlavy.

Na Ulldartu bylo jen málo cerelů, většina z nich nehodlala snášet posměch ostatních lidí a odstěhovala se někam na samotu nebo vstoupila do služeb šlechticů a panovníků a nechávala si za svou práci bohatě zaplatit. Lidé si vyprávěli, že někteří zvlášť mocní cerelové dokáží dokonce oživit i mrtvé, což ovšem tělesný strážce považoval za pohádky.

Lodrik rozevřel oči. „Co se stalo?“

„Jeden atentátník vás chtěl zabít, pane,“ vysvětlil mu Stojko. „Ale jak jste si jistě všimnul, naštěstí se mu to nepodařilo.“

„Byl to nějaký Granburčan?“ vyptával se guvernér a opatrně se posadil. V hlavě mu nadále nepřetržitě hučelo, kupodivu však necítil žádnou bolest. Měl jen pocit, jako by se mu v hlavě pustil do práce celý roj včel. „Mám pocit, jako by mě praštil nějakým klackem.“

„Bohužel prozatím nic nevíme, pane. Valjakov se postaral, aby muž ztratil vědomí, a v tom zmatku na náměstí jsme nikde nemohli najít zbraň,“ informoval Lodrika rádce.

„Zajdu s léčitelem do vězení a donutím vězně, aby mluvil,“ omluvil se tělesný strážce a spolu s cerelem vyšel z místnosti.

„Divil bych se, kdyby ten muž vůbec dokázal něco říct,“

poznamenal Miklanovo. „Mám dojem, že mu Valjakov zarazil obličej hluboko do mozku. A vy rychle vystupte na balkón a ukažte se Granburčanům, aby viděli, že jste naživu.“

„Souhlasím.“ Lodrik vstal a udělal několik nejistých kroků k velkému dvojitému oknu, ale chůze mu šla snáze, než si původně myslel.

Když vešel na balkón a zamával, lidé nadšeně zajásali.

„Jak vidíte, atentátník neuspěl,“ vykřikl guvernér a rozpřáhl ruce. Výbuchy radosti, jimiž ho lidé přivítali, mu dělaly dobře. „Nebojte se, Granburčané, zůstanu vám všem zachován!“

„No to je skvělé,“ zabručel Jukolenko ke Kolskému.

Muži postávali v předsálí paláce a zaslechli mladíkova slova. „Myslím, že si s tím proklatým cerelem budu muset pořádně promluvit.“

Lidé se postupně vytráceli ze dvora a vraceli se do města. Slavnosti obilí mohly pokračovat mnohem veseleji.

„Zítra se setkáme v mém venkovském sídle, řekni o tom ostatním,“ udílel Jukolenko šlechtici pokyny. „Co nejrychleji se budeme muset vrátit k našemu původnímu plánu. Tentokrát to nebude žádná nehoda. Žádné bestie,

žádní cerelové. Zařídím, aby vojáci dorazili tak, aby je nikdo neviděl.“

Muži vyšli z budovy a zamířili každý jiným směrem.

*

Lodrik sestoupal po schodech do vězení, které bylo od doby, kdy nastoupil do úřadu, mnohem prázdnější než za Jukolenkových časů. Valjakov ho nechal zavolat, protože zajatec jim chtěl prozradit zajímavé novinky.

Guvernér si opatrně osahal místo, z něhož ještě před půlhodinou tryskala krev. Teď ho jenom mírně svědilo, rána už ani nebolela. Cerelové byli skutečně obdařeni božskou silou.

„Tudy, pane.“ Tělesný strážce mu vyšel vstříc a zavedl ho do místnosti, v níž seděl jak léčitel, tak i atentátník.

Soudě podle toho, jak košile vousatého, plavovlasého muže na první pohled vypadala, musel ztratit hodně krve.

Cerel měl sice výjimečné schopnosti a dokázal nejhorší rány v nateklém obličeji rychle zavřít, ale zdeformovaný nos a vyražené zuby jednoznačně dokazovaly, že Valjakov odvedl při jeho uklidňování důkladnou práci.

„Muž se jmenuje, jak alespoň tvrdí, Torben Rudgass. Prý je kapitánem rogogardské flotily a přijíždí rovnou z Hublinky,“ dal se tělesný strážce do řeči.

„Z Hublinky? A co vlastně dělá rogogardský pirát tak daleko od vlasti, uprostřed Tarpolu?“ Lodrik se poškrábal ve vousech a nezastíral údiv. „To je na moři tak málo lodí?“

„Chtěl vás varovat před atentátem, pane,“ pokračoval Valjakov. „Já tomu ve skutečnosti ale moc nevěřím, protože historka, se kterou na nás vyrukoval, mi připadá přinejmenším pochybná. Rozhodně je více než zvláštní.“

„Já jsem korzár, žádnej pirát. Kromě toho jsem vás přece na náměstí nechtěl zabít. Vždyť jsem u sebe taky neměl žádnou zbraň,“ procedil zajatec nezřetelně, chybějící zuby udělaly při mluvení své. „Skutečně, guvernére Vasjo, musíte mi věřit!“

„Povyprávíte mi svůj příběh u šálku čaje, hned jak cerel skončí s léčením.“ Lodrik vstal. „Potom se rozhodnu, jestli vám budu věřit, nebo ne.“

„Umíš zařídit, aby mi dorostly zuby?“ zeptal se Torben léčitele s nadějí v hlase, ten však pouze lítostivě potřásl hlavou. Rogogarďan si zoufale povzdechl. „Takže odteď budu muset až do konce svýho života jíst jenom polívku a ovesnou kaši. Až mě moji chlapi uvidí, puknou smíchy.“

*

O hodinu později seděl Lodrik se Stojkem, Valjakovem a Miklanovem v kanceláři. Stráže přivedly svázaného

Torbena dovnitř a posadily ho na židli. Pirát měl obličej pořád ještě zčásti nateklý, léčivá moc magie však dokázala zavřít rány a utišit bolesti.

Sluha nalil mužům čaj, potom jim Rogogarďan povyprávěl všechno hezky od začátku, od podivných zážitků na palubě Radostného pozdravu a Setiny až po své rozhodnutí varovat guvernéra a polapit úkladného vraha.

„Odpusťte mi, že mluvím tak otevřeně, guvernére, ale podle mýho názoru představujete nejlepší návnadu, jaká jenom může existovat.“ Torben usrkl trochu čaje. „Jsem si jistej, že se tu ten vrah dříve nebo později objeví, potom budu připravenej. A když jsem vás uviděl dole na náměstí, chtěl jsem vás jenom varovat a odtáhnout kousek do bezpečí. Pro kdejakýho chlápka s kuší jste tam představoval dokonalej terč.“ Lodrik se vyhnul pohledu na triumfálně zářící obličej tělesného strážce. „To, že chyběl vlásek, abych tu práci vykonal místo toho vraha já sám, mě hrozně mrzí, Excelence.“ Ukázal na šálek s čajem. „Mohl bysem prosím raději dostat kapku rumu?“

„Zdá se, že ten úkladný vrah je více než nebezpečný, a pokud je vaše vyprávění přesné, má k dispozici celý arzenál nejrůznějších možností, jak guvernéra zabít.“ Stojko neklidně pobíhal sem a tam.

„Jedné věci však na téhle historce pořád nerozumím, a to ve mně vyvolává pochyby nad vším, co nám tu ten Rogogarďan navyprávěl,“ pronesl Miklanovo skepticky.

„Jediní, kteří by mohli mít zájem na tom, aby byl guvernér zabit, jsou granburští šlechtici a brojaci. Jenže vrah putuje podél celého západního tarpolského pobřeží. Kdyby si jeho služby měli objednat Jukolenko s Kolským, museli by si toho atentátníka, o němž dokonce ani nevíme, odkud pochází, objednat už před několika měsíci, což z časových důvodů není možné. Navíc Jukolenko by přitom nepochybně raději využil svých kontaktů tady v Granburgu. Vaše historka je tedy nejen nepravděpodobná, ale i vylhaná, pane Rudgassi!“

„Já nelžu!“ vypěnil pirát. „Ten cerel mi předtím řekl, že guvernér pochází z Ulsaru a jeho otcem byl nějakej vysokej úředník na kabcarově dvoře. Co když si tam nějakej závistivec toho vraha najmul? To by přece bylo možný, nebo ne?!“

Valjakov a Stojko si vyměnili pohledy, Lodrik krátce přivřel oči a přikývl. „Zdá se, že mě přece jenom našli.“

„Už ani slovo, pane,“ zasyčel Stojko a prudce se otočil, jenže guvernér se podle všeho rozhodl prozradit celou pravdu.

„Oba na to mají právo,“ prohlásil Lodrik a obracel se přitom na Stojka. „Miklanovo má tak jako tak mou plnou důvěru a kapitán Rudgass toho kvůli mně vytrpěl víc než dost. Sundej tomu korzárovi pouta, Valjakove.“

Tělesný strážce se zabručením zbavil piráta pout a vyhnal ostatní stráže a sluhy z místnosti.

„Děkuju vám, Excelence,“ řekl Torben a promnul si zjizvená zápěstí. „Ale jakou pravdu se to máme dovědět?“

Také velkostatkář se na místodržícího zvědavě zadíval.

„Ve skutečnosti nejsem syn žádného harace,“ začal Lodrik hovořit, „ale nejdříve musíte oba odpřísáhnout, že si to tajemství necháte pro sebe.“ Oba muži přikývli.

„Tak dobrá.“ Položil velkostatkáři ruku na rameno.

„Přivedl jste budoucího kabcara na správnou cestu, aby se z něho mohl stát dobrý panovník, za to vám děkuji.“ Pohlédl na Torbena. „A vy jste podnikl takovou dlouhou cestu a nasadil vlastní život, abyste Tarpol, Rogogard a celý Ulldart zachránil před návratem Doby temnoty. Takový skutek nevyváží ani všechny drahokamy na světě. Přesto vám dá Stojko na cestu listinu, která vám zaručí buď dostatek peněz na novou loď, nebo vám tarpolská vláda zdarma přenechá plavidlo, které si sám vyberete.“

Torben a Miklanovo chvíli stáli zcela bez hnutí, potom oba padli před tadcem na kolena.

„Ne, ne, to není nutné. Tady v Granburgu jsem guvernér Vasja a u toho také zůstane. Zvedněte se.“ Muži se zvedli, ale dále na něho nechápavě zírali. „Hetrálovi o tom prozatím neřeknete ani slovo. On o mém tajemství nic neví a přeji si, aby se o tom v nejbližší době nedověděl.“

„Zbývá nám vyluštit jednu nepříjemnou hádanku, a sice, kdo prozradil, kde pobýváte, a kdo vám poštval toho vraha

na krk,“ připomněl jim Valjakov. „Dokud to nebudeme vědět, nebude guvernér v bezpečí.“

„Já si myslím, že zpráva o tom, že guvernér je ve skutečnosti tadc, dosud na veřejnost nepronikla,“ zauvažoval Stojko. „Podle všeho si ani ten, kdo si zaplatil služby nájemného vraha, určitě nepřeje, aby se toto tajemství prozradilo.“

„Možná má strach, že by se tím mohl prozradit,“ dodal Miklanovo. „Kdo všechno věděl o té vaší maškarádě?“

„Můj otec a plukovník Mansk,“ řekl Lodrik.

„Kabcara nejspíš můžeme z našich úvah vyloučit, ale jak se vám jeví plukovník?“ obrátil se velkostatkář na přítomné.

„Plukovník je loajální důstojník s velkými zásluhami o tarpolskou říši,“ mínil Valjakov, „ale trochu moc pije. Že by při některé z jeho pověstných pitek měly stěny uši?“

„Vypátrat pravdu bude nesmírně těžké.“ Stojko se opět ujal slova a změnil téma. „Proto bychom se měli soustředit na to nejpodstatnější.“

„A tím je?“ Guvernér vyčkával.

„Vaše bezpečnost,“ objasnil Valjakov, „a samozřejmě bezpečnost celého Ulldartu.“

„Ale tak, aby si ten vrah nemohl domyslet, že o jeho příchodu víme a že na něho čekáme,“ dodal Torben.

„Kdybyste nápadně posílili bezpečnostní opatření, najde si nějakou cestu, kterou při těch možnostech, co má k dispozici, nedokážeme nikdy vypátrat. Jestli mu ale

poskytneme pohodlnější možnosti, který budeme mít celou dobu pod kontrolou, můžeme ho chytit a třeba z něho i vypáčit, kdo si ho najal.“

„Výborně,“ pochválil ho Stojko a vlastnoručně nalil pirátovi rum až po okraj šálku. „Valjakove, tento úkol bude pro tebe opravdovou výzvou.“

„Myslím, že to bude pořádná výzva pro všechny, kteří se na tomto tyjátru budou podílet,“ zavrčel tělesný strážce.

„Kdo nám vlastně řekne, jestli už dávno není tady v Granburgu, a jestli se už dokonce v přestrojení nevloudil do paláce?“

„To vypátráš spolu s kapitánem Rudgassem a svými špehy,“ uložil mu Lodrik. „Kapitán je jediný, kdo ví, jak nájemný vrah vypadá, a kdo ho dokáže odhalit. A buďte při tom pátrání mimořádně opatrní.“ Odložil šálek. „Já teď jdu do postele. Ulldrael mě dnes zachránil před smrtí, takže určitě nedopustí, aby mě ten vrah snadno a rychle odstranil.

Dobrou noc.“ Guvernér vyšel ven, společnost se rozešla.

„Ukážu vám, kde budete bydlet,“ řekl Stojko Torbenovi.

„Budete ubytovaný v křídle pro hosty spolu s brojakem Miklanovo. Zítra nechám veřejně přečíst prohlášení, v němž se vysvětlí ono nedorozumění se zdánlivým atentátem. Měl byste něco proti tomu, kdybychom z vás udělali opilce?“

„Jestli je to tak,“ zachechtal se pirát a za chůze sáhl po láhvi s rumem, „tak bysem si chtěl aspoň dnes večer zahrát tu roli se vším všudy.“

*

Špehové a Torben celý týden důkladně prohledávali palác, postávali u městských bran a vyptávali se ve všech hostincích v Granburgu, jenže právě při Slavnostech obilí bylo prakticky zhola nemožné prověřit všechny cizince, kteří tou dobou přijeli do hlavního města provincie.

Torben si byl jistý pouze tím, že v guvernérově rezidenci nemohl vrah najít útočiště, protože sluhové, stráže i čeledíni se navzájem znali až příliš dobře a žádný vrah nemohl nepozorovaně vklouznout dovnitř.

Důkladná prohlídka paláce rovněž nic nepřinesla. S

Hetrálovou pomocí byla vytipována všechna místa, z nichž by bylo možné ze zálohy vypálit dobře mířenou ránu, a tato místa byla pečlivěji střežena.

V paláci a mezi jeho obyvateli zavládlo sice neviditelné, zato však zřetelné napětí, veškeré dění v guvernérově sídle neustále sledovaly nedůvěřivé pohledy stráží. Přestože se Lodrik snažil ze všech sil skrýt nervozitu, dokázali Stojko, Valjakov, Miklanovo i Torben podle různých drobných gest a nepatrných chybiček snadno postřehnout, že klid jenom předstírá.

Pirát nosil uniformu a zbroj tělesné stráže, sklopená helma měla před vrahem alespoň zčásti zakrýt Torbenův obličej. Nepřetržitě se pohyboval v guvernérově blízkosti, aby mohl vraha identifikovat dříve, než se protivníkovi

naskytne příležitost uskutečnit jeho záměr. Čekání však nahlodávalo nervy všech, kdo byli do celé záležitosti zasvěcení, přesně jak Valjakov předpovídal. Jejich podrážděnost stoupala každou hodinou.

Aby toho nebylo málo, předešlého dne přijel posel se zprávou, že na území brojaka Kašenka vypuklo povstání.

Velkostatkář prosil o rychlou pomoc, protože má k dispozici jen pár ozbrojenců a ti nejsou schopní zvládnout situaci vlastními silami. Povstalci, je jich zhruba tisícovka, prý nelítostně ničí všechno, co se jim postaví do cesty. Brzy dorazí k hranicím jeho pozemků a i ostatní brojaci se musí obávat o život a majetky. Náčelník povstalců prý je ochotný jednat jenom s guvernérem.

Valjakov si zpočátku stejně jako Lodrik a všichni ostatní v paláci myslel, že se jedná o průhlednou past, jenže špatné zprávy z postižené oblasti se množily a obyvatelé Granburgu zneklidněli.

„Jsem si docela jistý, že tady v té hře má prsty Jukolenko.“ Stojko u čaje hlasitě vyslovil názor, ke kterému dospěli všichni, co se v kanceláři shromáždili. Malá místnost se stala místem, kde se scházeli nejraději, protože je v ní nemohl nikdo vyslechnout.

„Já tomu také nerozumím.“ Valjakov ponuře zíral do hořícího krbu. „Přitom ještě před několika dny byli lidé tak nadšení, když vás viděli, pane.“

„Tím jasnější je, že za tím povstáním vězí někdo jiný,“

souhlasil Miklanovo se Stojkovými úvahami. „V celém městě panuje nejistota, lidé nevědí, co si mají o událostech v Kašenkově kraji myslet. Kdyby měli důvod k povstání, určitě by k němu došlo už za Jukolenka.“

„Možná si lidi myslí, že novej guvernér je slabší než ten starej, a proto se pokoušejí o štěstí, co vy na to?“ navrhl Torben, jenž si do šálku na čaj nechal nalít rum.

„Ne, to by nedávalo smysl,“ trval vousatý brojak na svém. „Za tím vězí něco jiného.“

„Doporučuji vám, abyste tam hned zítra vyslal oddíl vojáků, aby s tím povstáním skoncovali,“ prohlásil Valjakov.

Lodrik přikývl. „A já pojedu v čele té jednotky.“

Guvernér se protáhl.

„Jak to, že jsem věděl, že bude chtít jet s nimi,“ zabručel tělesný strážce, vyprázdnil šálek a nadechl se k hlasitému protestu. „Vlastně už bych k tomu neměl nic dodávat, pane, ale zdá se mi, že jste v tomto ohledu plně neuvážil, jak byste měl postupovat. Nemůžete tam jet, protože byste dal v sázku svůj život i budoucnost Ulldartu.“

„A když tam nepojedu, přijde několik set vojáků a sedláků o život. Důvěra, kterou jsem si právě vydobyl u většiny Granburčanů, by byla ta tam a já bych musel provincii řídit stejným způsobem, jakým přede mnou vládl Jukolenko. A to, Valjakove, při nejlepší vůli nemůžu

dopustit!“ Lodrik se rozčílil a zvýšil hlas. „V budoucnu, a to si všichni zapamatujte, se nikdo nebude pouštět do dlouhých řečí, když se pro něco rozhodnu. Já činím svoje vlastní rozhodnutí. Jsem přece guvernér, tadc a budoucí kabcar.

Pochopili jste to všichni?“

Muži se uklonili. „Ano, pane, pochopili jsme vás,“

odpověděl Stojko za všechny a nasadil přitom poněkud strnulý výraz. „Jenom jsme si o vás dělali starosti. Ale, jak se zdá, je na čase, abyste nyní plně přebral kormidlo. Od této chvíle se vám nebudeme vměšovat do záležitostí spojených s vládnutím.“

„Zatraceně,“ zaklel Lodrik a mrštil šálkem o krb, čaj se rozstříkl na všechny strany, střepy zacinkaly a rozletěly se po místnosti. „Nechtěl jsem vás urazit, ale už nechci, abyste se mnou zacházeli jako s malým děckem. Já vím, co je ve hře, když zemřu, ale nemám v úmyslu odebrat se v nejbližší době na věčnost. A kdyby k tomu přece jen došlo, stane se tak z Ulldraelovy vůle.“ Mladý muž se opět postupně uklidňoval. „Jste mí nejlepší přátelé, a proto vás prosím, ode dneška mě pouze podporujte, ale nechovejte se jako mí poručníci. Musím se naučit vládnout a k tomu patří, že se člověk nemůže pořád za někoho schovávat a musí se postavit nebezpečí čelem.“ Lodrik se odvrátil a zíral do plamenů. „A teď mě nechte o samotě. Musím přemýšlet.“

Muži vyšli jeden po druhém z kanceláře, až v ní guvernér zůstal sám.

„Mám dojem, že čím je starší, tím víc se začíná podobat svému otci,“ prohodil Stojko na chodbě k Valjakovovi, jenž přikývl hlavou na souhlas. „Vztekloun jako vyšitý.

Doprovodíš mě do knihovny? Dejme si partičku šachu, vyzývám tě.“

„To není špatný nápad. Zřejmě budeme v nejbližší době potřebovat více taktického myšlení,“ odpověděl tělesný strážce a zamířil za rádcem. Cestou potkali Hetrála, který se právě vydal ke guvernérovi, a vzali ho s sebou.

„Mistře Hetrále,“ Stojko ukázal na židli, „posaďte se.

Hrajete šachy?“

Němý přikývl a zakýval nataženou rukou.

„Tedy jakž takž, pokud vám správně rozumím. Tak to jste lepší než já,“ usoudil Valjakov. „Budu se na vás dívat a pokusím se něčemu přiučit.“

Po dvaceti tazích byla pro Stojka partie u konce. Tělesný strážce se otřásal smíchem a nadmíru spokojený Turîťan se opřel zády o polštář.

„Kdo vás to naučil?“ Rádce nechápavě civěl na šachovnici.

Hetrál vstal, vzal do ruky atlas Ulldartu a nalistoval království Aldoreel. Malíčkem ukázal na hlavní město.

„Král Tarm vás naučil hrát šachy?“ Do Stojkova hlasu se vloudila nedůvěra. Střelec však přikývl.

„Odtud tedy máte patřičné dvorské způsoby,“ domyslel si Valjakov, ale němý muž tentokrát ukázal na Tersion. Oba zbylí muži zůstali stát s údivem otevřenými ústy.

„A kde všude jste ještě byl?“ chtěl vědět Stojko.

Hetrál místo odpovědi zakryl rukou celý kontinent, ukazováčkem přeškrtl pouze Kensustrii a Palestán.

„A co jste tam dělal? Odkud jste měl tolik peněz, abyste mohl tak cestovat?“ Tělesný strážce se bezradně poškrábal na holé hlavě.

Turîťan pantomimicky předvedl výstřel z luku, potom potlesk a počítání zlaťáků.

„Rozumím,“ řekl Stojko. „Cestujete křížem krážem po světě, předvádíte, co všechno dokážete, a vyděláváte si u knížat peníze. Přitom člověk nepochybně leccos zažije.“

Hetrál se široce ušklíbl, naznačil jim, aby počkali, a na několik minut zmizel z knihovny. Potom se vrátil s malou truhlou a ukázal oběma mužům nejrůznější suvenýry, které na cestách sesbíral, počínaje děkovnými dopisy některých hrabat a řady dalších šlechticů za zlikvidování bahenních bestií a konče jednoduchými výtvory nejrůznějších kutilů, vlaječkami a pramínkem světlých vlasů.

„Umíte i něco jiného než zacházet s lukem?“ Valjakov si zvědavě prohlížel cizokrajný dokument z Tersionu.

Hetrál vtiskl tělesnému strážci do mechanické ruky jeden vaslec a naznačil mu, aby přešel na opačnou stranu knihovny a držel minci mezi prsty těsně u stěny. Stojko na

něho povzbudivě zamrkal. Němý mezitím vytáhl něco z rukávu.

Když Valjakov zaujal požadovanou pozici, vrhl Turîťan po zlaťáku v rychlém sledu těsně za sebou několik krátkých, tenoučkých předmětů. Vybroušené kovové hroty provrtaly minci a vytvořily krátkou svislou přímku.

„Mimořádně působivé.“ Tělesný strážce pustil zlaťák, pevně přibitý k dřevěnému obložení knihovny. Hetrál se uklonil, udělal pukrle a zase se posadil.

„Je skvělé, že jste teď v Granburgu,“ podotkl Stojko.

„Příležitostně byste měl předvést své umění i guvernérovi.“

*

Torben zaujal pozici před kanceláří a tiše se bavil s druhým strážným, Miklanovo se odebral do svých pokojů.

Čas zvolna plynul.

„Je tam uvnitř už dobrý dvě hodiny,“ připomněl Torben svému protějšku. „Doufám, že tam neusnul?“ Opatrně prostrčil hlavu dveřmi, jen aby ji zase rychle stáhnul zpátky.

„Dumá tam nad nějakýma knížkama.“

Druhý voják si široce zívnul.

„Je tu dost suchej vzduch, že jo? Zůstaň tady, já si odskočím a přinesu nám něco na pití,“ navrhnul Rogogarďan. „Já můžu na rozdíl od tebe opustit stanoviště.“

„To je vynikající nápad. Málem tady umírám žízní,“

odpověděl druhý vděčně. „Ale raději si pospěš.“

Pirát jen mávnul rukou. „Touhle dobou už sem nepřijde žádnej z důstojníků, nanejvýš Valjakov, a ten ví, že ten druhej, kdo má spolu s tebou hlídat u dveří, jsem já. Takže se nemáš čeho bát.“

„Ale stejně mi přitom není moc dobře,“ zamumlal voják, zatímco se Torben vydal setmělou chodbou ke kuchyni a cestou si vesele pískal.

Právě když se vracel zpátky s plně naloženým tácem v ruce a zahýbal za roh, zaslechl u vstupních dveří několik hlasů. Nejvyšší rychlostí, jakou má jeho náklad dovoloval, seběhl dolů do haly, aby si všechno prohlédl hezky zblízka.

Oba sloužící se právě klaněli před nějakou ženou, zahalenou do rudého pláště.

„Co se tu děje?“ Torben vtiskl jednomu ze sluhů podnos do ruky a pokusil se pohlédnout ženě pod kapuci.

„To je Norina Miklanovo, dcera brojaka Miklanovo,“

odpověděl druhý sluha. „Musí si promluvit s otcem.“

Norina kýchla, přiložila k obličeji kapesník a odkašlala si. „Promiňte mi, že přicházím v takovou pozdní dobu, ale je to hrozně důležité. Část našich nevolníků se připojila k povstalcům a já nutně potřebuji otcovu radu,“ pronesla skřípavým hlasem, zastřeným rýmou. „Kde ho najdu? Každá minuta je drahá.“

„Následujte mě,“ vyzval ji Torben a opět uchopil tác.

„To jsou ale hrozné novinky. Tudy.“ Kývnul směrem do chodby a Norina vykročila.

„Jak se vede guvernérovi,“ vyptávala se žena. „Slyšela jsem, že ho nějaký opilec těžce zranil, nemýlím se?“

Rogogarďan se rozesmál. „To nebylo ani zdaleka tak divoký. Teď už je zase na nohou. Ale jak se zdá, vy jste se pořádně nachladila, a to teď v létě?“

„Nesnáším, když musím cestovat v kočáře,“

vysvětlovala mu Norina chraplavě mezi záchvaty kašle, „při nejmenším průvanu dostanu chřipku. Ale v tomhle případě jsem toto riziko musela vzít na sebe.“ Norina popotahovala a přitiskla si kapesník k nosu, aby se pořádně vysmrkala.

„Říká se, že se guvernér hodně změnil. Můžu si pak s ním promluvit?“

„V tuhle chvíli je v kanceláři a nechce, aby ho někdo rušil,“ prozradil jí Torben. „Nedoporučoval bysem vám, abyste ho…“ Pirát se zarazil, když ho zalila vlna Norinina nasládlého parfému. Ta vůně mu připadala odněkud povědomá, ale kůže na vnitřní straně helmy vůni zkreslovala.

Žena si všimla, že najednou zaváhal. „Co je? Proč jsi přestal mluvit, vojáku?“ Pozorně na něho pohlédla zpod kapesníku.

„To ten váš parfém, paní. Připadá mi, že ho odněkud znám.“

„Otec možná nosí u sebe šál, který jsem mu dala pro štěstí. Je celý provoněný mým parfémem. Vždycky když nemůžeme být spolu, dávám mu ho jako talisman pro štěstí,“ vysvětlovala Norina. „Tak půjdeš, nebo má kvůli tvé pomalosti padnout naše země do rukou té povstalecké sedlácké pakáže?“

Torbena se začínala zmocňovat nedůvěra. Sice zde ještě nebyl moc dlouho, ale ve způsobu, jak Miklanovo hovořil o svých pachtýřích, vycítil, že brojak chová k těmto lidem jistý respekt, který jeho dcera očividně nesdílela. Ale neříkal snad brojak vždycky, že jeho dcera smýšlí úplně stejně jako on?

Na chvíli se zastavil, opatrně si vyvážil na ruce naložený tác a druhou rukou pozvedl hledí přilby, aby přesněji ucítil vůni voňavky.

Znovu nasál těžké, sladké aróma, potom jako by mu spadly šupiny z očí.

Právě v tu chvíli se Norina otočila, podívala se mu do tváře a okamžitě ustoupila dozadu.

„To seš ty, ty prokletej vrahu!“ zaryčel Torben. „Já tušil, že cítím ten parfém, cos měl v tom svým námořnickým pytli!“

„Nebudeš mít příležitost o tom někomu vyprávět, kapitáne Rudgassi,“ zavrčela domnělá Norina známým hlasem a bleskurychlým pohybem po něm mrštila nějakým předmětem. Mířila pirátovi přímo na krk.

Rogogarďan duchapřítomně zvedl podnos, oba džbány, chléb a sýr spadly na zem, pivo se se zašuměním rozlilo po podlaze.

Zazněl tupý zvuk, potom se hrot otráveného vrhacího nože zabodl na prst hluboko do dřeva a uvízl v něm.

„Nebudeš to se mnou mít tak snadný,“ zasmál se Torben a zahodil podnos, aby mohl vytasit šavli, vrah však jako kočka prolétl vzduchem a skočil pirátovi na prsa, v pravé ruce držel druhou dýku.

Oba muži supěli námahou, jak se převalovali na zemi, Rogogarďan se zoufale snažit odtlačit dýku od obličeje, protivník však byl silnější, než si původně s ohledem na jeho drobnou postavu myslel. Nemohl pořádně popadnout dech, takže ani nemohl přivolat pomoc.

Vrah ho zničehonic pustil. Torben se udiveně zvedl a utržil bolestivý kopanec mezi nohy. Sevřel se mu žaludek a se zaúpěním se zhroutil k zemi.

Před očima se mu objevila velká podrážka a až na poslední chvíli se mu podařilo odvalit se stranou. Podpatek boty neškodně dopadl na kámen.

Silná ruka vytáhla piráta vzhůru a postavila ho na nohy.

Zíral do šklebící se tváře vraha, který měl obličej pomalovaný tlustou vrstvou líčidel, potom jím útočník prudce mrštil o zeď. Torben do ní narazil hlavou, a přestože helma ránu zčásti ztlumila, představoval prudký náraz

poslední kapku. Pirát se napůl v bezvědomí zřítil na podlahu.

„Dobrou noc, kapitáne Rudgassi.“ Vrah ho kopl do obličeje a něco prasklo. „Člověk by nikdy neměl slibovat něco, co nemůže splnit. Já si naproti tomu za svým slovem stojím a to, co jsem vám na Selině slíbil, taky splním.“

Podpatek se znovu neodvratně blížil.

*

Někdo tiše zaklepal na dveře kanceláře, Lodrik však rušivý zvuk ignoroval.

Příští zaklepání bylo o něco naléhavější, guvernér zaklel, zvedl se od knih a mrzutě kráčel ke dveřím.

Prudkým trhnutím otevřel dveře a podíval se na strážného. Vedle něho stála nějaká žena v rudém plášti, která právě smrkala do kapesníku.

„Co se děje?“ vyštěkl na vojáka. „A kde je Torben?“

„Excelence, Rudgass šel přinést něco k pití.“ Muž ukázal na zahalenou ženskou postavu. „Norina Miklanovo by s vámi chtěla hovořit.“

„Norina? To je ale radostné překvapení.“ Lodrik ustoupil dozadu a rukou ženě naznačil, aby vstoupila dovnitř. Norina sklopila hlavu, vysmrkala se a vešla do malé místnosti.

Guvernér za ní okamžitě zavřel dveře.

„Čemu vděčím za to, že jsi mě poctila návštěvou?

Nepočítal jsem s ní.“ V duchu by si Lodrik za tuto větu nejraději nafackoval. Chtěl ji přijmout co nejvznešeněji, ale věta, která mu vyklouzla z úst, zněla, jako kdyby odháněl nevítaného, dotěrného prosebníka. Může se i tak odvážit políbit ji na uvítanou?

„Promiňte, Excelence, že mám hlas jako rozvrzané kolo, ale obávám se, že jsem se na cestě sem nachladila,“

zaskřehotala Norina a znovu kýchla. „Naši nevolníci se částečně přidali na stranu povstalců a já jsem chtěla požádat otce o radu nebo ho přimět k návratu.“

„Vzpoura nám přináší více těžkostí, než jsem předpokládal.“ Lodrik nalil Norině čaj. „Kolik jich je?“

Opatrně se jí pokusil pohlédnout do tváře, ale pokaždé mu něco překáželo, buď kapuce, nebo kapesník. Zdálo se mu, že se mu dívka ve vzpomínkách jevila vyšší než teď. A proč s ním mluvila tak, jako by se skoro neznali?

„Kolem stovky mužů,“ odpověděla Norina a natočila se ke krbu, místodržící si stoupl vedle ní. „Velice jste se změnil, a kdybych přesně nevěděla, že jste to opravdu vy, málem bych vás nepoznala.“

„Valjakov si dal spoustu práce s tím, aby mě naučil vytrvalosti.“ Lodrik usrkl ze šálku s čajem. „Byla to tvrdá doba, ale obávám se, že časy, které mě čekají, budou ještě tvrdší.“ Už to déle nevydržel. „Norino, proč se chováš, jako kdybychom se nikdy nepolíbili? Udělal jsem něco špatného?

A kde je ten amulet, co jsem ti dal?“ Natáhl ruku, aby ji pohladil po tváři.

Žena pohnula hlavou dozadu. „Ještě ho mám. Jenom mezitím uplynula tak dlouhá doba, že jsem si myslela, že sis to možná rozmyslel,“ rozkašlala se, stříbrná lžička jí přitom sklouzla z podšálku a upadla na zem. „Jsem to ale nešika.“

„To přece nic není,“ uklidňoval ji Lodrik a spěšně se sehnul, aby lžičku zvednul.

Když pohlédl na naleštěnou stříbrnou plošku, uviděl, že mu na záda zuřivou rychlostí dopadá stín. Instinktivně se vrhl stranou.

Čepel dýky se zabořila mezi segmenty kovového brnění, pronikla hluboko do pravého ramene a zanechala za sebou krvavou stopu. Lodrikovi se v ráně okamžitě začalo šířit nepříjemné pálení.

„Norino, copak ses zbláznila?“ zalapal Lodrik po dechu a chytil se za ránu. Teprve nyní si uvědomil, že ten, kdo proti němu stojí s hrozivě vypadající zakrvácenou dýkou v ruce, není dcera jeho přítele.

Kapuce se shrnula na záda a guvernér pohlížel do obličeje silně nalíčeného muže, jenž se právě připravoval k novému útoku.

„Stráže!“ zařval Lodrik a hnal se ke stolu, kam si předtím odložil šavli.

Dveře se rozrazily, voják se vřítil do místnosti a začal se rozhlížet.

Několik málo vteřin, které muž potřeboval, aby se zorientoval, poskytly nesmírně rychlému vrahovi dost času, aby strážnému zezadu prořízl hrdlo. V místnosti vystříkl vysokým obloukem proud krve, muž zachrčel a zhroutil se na zem.

Lodrik vytasil šavli a vrhl se na vraha, který se jeho úderům obratně vyhnul. Jednou rukou uchopil zbraň mrtvého vojáka, ve druhé svíral další dýku.

Mezi oběma muži vzplál prudký boj, při němž mladík rychle poznal, že v tomto souboji nemá šanci zvítězit.

Způsob, jakým mu protivník zasazoval rány, se nápadně podobal Valjakovově technice, s níž se naštěstí stačil seznámit, jinak by byl boj dávno u konce.

Lodrikovy síly ochabovaly, v pravé ruce se mu šířil divný pocit a rána v rameni ho nepříjemně svědila.

Odpoutal se od protivníka a začal po vrahovi házet všechno, co mu přišlo pod ruku. Účetní knihy a kalamář letěly vzduchem stejně jako svícen nebo konvice na čaj. Na chodbě bylo slyšet vzdálené volání a první kroky.

„Uhněte, pane!“ houkl najednou ode dveří Valjakov.

Lodrik padl k zemi a hned nato zaslechl zasvištění šipky, vypálené z kuše.

Vrah zařval, hned poté začal s nesmírnou prudkostí narážet kov na kov.

Guvernér se potácivě zvedl a sledoval, jak jeho tělesný strážce svádí nelítostný souboj s vrahem, který měl v pravé paži zabodnutou šipku. Pohled na oba soupeře mu bral dech.

Oba muži zarytě bojovali, údery dopadaly jeden za druhým, ale protivníkům se znovu a znovu dařilo odvracet soupeřovy útoky.

Vrahova dýka najednou vystřelila vpřed, Valjakov ji mechanickou rukou odvrátil a popadl vraha za krk. Tělesný strážce mocně zaryčel, zvedl muže vztyčenou paží do vzduchu a mrštil jím hlavou o zem.

Vypadalo to, že vrah ztratil vědomí. Ležel na podlaze a z úst mu vytékal pramínek krve.

Valjakov se otočil, aby se podíval, co je s Lodrikem, když vrah nečekaně vyskočil, zamířil tělesnému strážci čepelí na zátylek a s nesrozumitelným výkřikem na rtech bodl.

Valjakov útok vytušil a podběhl ho, se smíchem odpověděl nějakým nesrozumitelným jazykem a z otočky usekl vrahovi kus předloktí.

Dýka a ruka letěly vzduchem, z pahýlu pod loktem stříkala fontána krve, potom se vrah zhroutil, zatímco se mu z rány řinuly potoky krve.

Tělesný strážce byl celý zakrvácený. S téměř démonickým úsměvem na rtech se blížil k Lodrikovi, zároveň ke zraněnému guvernérovi spěchali i Stojko s Hetrálem. Lodrik protočil panenky a dopadl na podlahu.

ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO KRÁLOVSTVÍ TARPOL, KONEC LÉTA 442 P. S.

Matuc měl uprostřed vší té nádhery pocit, že zabloudil na nesprávné místo. Přestože se z něho po Tradjově smrti stal před čtyřmi lety představený malého mnišského kláštera u Čerkasu, nevyvinul se u něj sklon k okázalosti a pompéznosti. U nejvyšších představitelů řádu tomu zřejmě bylo úplně naopak.

Jediný, kdo byl oblečený v prosté kápi, byl Matuc.

Všichni ostatní, kteří kolem něho procházeli, naplněni pocitem důležitosti a významu své práce, měli na sobě tak drahé úbory, že si představený v duchu kladl otázku, jestli se omylem neocitl v nějakém honosném šlechtickém sídle.

Ulldraelova Tajná rada mu nařídila, aby se dostavil do Tarpolu, aniž by mu sdělila důvod cesty. Posel trval na tom, aby představený odjel co nejrychleji, a hovořil o naprosto neodkladné, naléhavé záležitosti, a to zrovna ve chvíli, kdy Matuc krmil slepice. O tento úkol se ani jako představený kláštera nenechal připravit, krmení slepic patřilo k jeho povinnostem ode dne, kdy vstoupil do řádu.

Nyní Matuc postával v hale největšího Ulldraelova chrámu v Tarpolu. Byl ještě pokrytý prachem z cest a s netrpělivostí, jež mu za normálních okolností nebyla vlastní, vyčkával, co se bude dít. Dlouhou řadu maleb v zlatých

rámech, znázorňující různé členy Tajné rady, mezitím znal skoro nazpaměť.

„Jestli je víra některých lidí tak silná, jak jsou mnozí z nich tlustí, nebude mít Ulldrael Spravedlivý žádné starosti.

Může si být jistý, že jeho věrní nikdy neochabnou ve víře,“

zamumlal, když se zadíval na jednoho mimořádně vypaseného mnicha, a nevěřícně kroutil hlavou. „Že by zdejší prostředí zkalilo člověku smysl pro prosté, krásné věci, které nás v životě provázejí?“

Zkusmo škrábl rukou po tmavě žlutém, lesknoucím se sloupu a pod nehtem mu uvízl kousíček zlatého papíru.

„Bratr Matuc?“ zaslechl za sebou něčí hlas. Představený se zprudka otočil a mimoděk hbitě schoval ruku s útržkem lístkového zlata za zády. Před ním stál nějaký mnich a kritickým pohledem si ho zkoumavě měřil. „Mám tě dovést k Tajné radě. Jsi připraven?“

Matuc přikývl. „Běž první, budu tě následovat, bratře.“

Oba muži vyšlapali dlouhou řadu schodů, prošli několika chodbami a místnostmi. Představený si byl jistý, že ani vybavení honosných místností v kabcarově paláci nemohlo být o moc dražší.

Dlouhá pouť, při níž jeho průvodce celou dobu zatvrzele mlčel, skončila před mohutnými dveřmi.

„Jsme na místě, bratře. Tajná rada tě očekává.“ Mnich natáhl ruku. „Podej mi to lístkové zlato. Nechám ho zase upevnit na původní místo.“

Matuc zrudl a položil drobeček zlata druhému muži do dlaně. „Já jsem si myslel, že to je jenom barva. Neměl jsem nejmenší tušení, že jsme tak bohatý řád.“

„My nejsme bohatí, my tou krásou velebíme Ulldraela.“

Matucův průvodce otevřel dveře a pokynem ruky ho vyzval, ať vstoupí. „Jdi dál, bratře.“

Představený udělal několik kroků a ocitl se uvnitř, dveře se za ním zavřely.

Hrubé brokátové závěsy spolykaly většinu denního světla, jen sporadicky dopadajícího drobnými škvírami do zatemněné místnosti. Matuc ucítil intenzivní vůni vykuřovadla, nad hlavou se mu převalovaly husté obláčky dýmu, vytvářející v paprscích světla bizarní, zamlžené vzory.

Uprostřed sálu stál velký, dlouhý stůl, u něhož sedělo devět letitých kmetů v tmavě žlutých róbách. Mlčky pohlíželi na návštěvníka. Před stolem stála nízká sedačka.

Matuc potřeboval chvíli času, aby si na příšeří zvykl.

Kouř ho štípal v nose, ucítil mírnou závrať.

„Ulldraeli Spravedlivému budiž vzdána čest,“ pronesl muž sedící uprostřed stolu.

„A úcta všech živých bytostí,“ dokončil představený dle starého zvyku obřadný pozdrav a vytvořil dlaněmi kouli, symbol boží všemohoucnosti.

„Dlouho jsme se již neviděli, bratře Matuci.“ Mluvčí povstal.

„Naposledy před čtyřmi lety, když jsem byl jmenovaný představeným našeho malého kláštera, veleknězi.“ Matuc lehce sklonil hlavu. „Tím větší mám radost, že mi bylo opět dopřáno vkročit nohou do tohoto velechrámu. Pro věřícího, který zná jen život v ústraní, je to pokaždé neskutečný zážitek. Ta spousta zlata člověka úplně oslepí, ale se zavřenýma očima se stejně lépe modlí.“

Velekněz se tiše zasmál. „Pořád ten samý nabroušený jazyk, bratře? My pouze chceme Ulldraela Spravedlivého patřičně velebit a chválit, jak si takové božstvo zaslouží.“

Ukázal rukou na sedadlo před stolem. „Posaď se. Musíme ti položit několik otázek.“

Matuc uposlechl výzvu.

„Jedná se o záležitost, k níž došlo před řadou let,“ začal hovořit velekněz. „Přihodila se ještě v době, kdy byl představeným kláštera bratr Tradja. Domnívám se, že tušíš, oč se jedná, nebo snad ne?“

„Předpokládám, že máš na mysli vizionáře Caradca, jenž nás seznámil s varováním Ulldraela Spravedlivého,“

usuzoval představený. „Tradja tehdy okamžitě varoval kabcara a informoval o celé věci Tajnou radu.“

Velekněz přikývl. „Informoval, to ano, ale ne o doslovném znění poselství. Chtěl nám ho zaslat, ale v následujících letech na to zřejmě zapomněl. Náš knihovník nám oznámil, že ho nemáme k dispozici.“ Muž se opět

posadil. „Tradja tehdy říkal, že ty jsi byl jediný, kdo vizionářova slova slyšel. Je to tak?“

„Já jsem jediný, kdo zaslechl Ulldraelovo poselství,“

potvrdil Matuc.

„Zopakuj nám je,“ nařídil mnich na levé straně stolu panovačně.

„Prosím?“ Představený se na něho zmateně podíval. Proč by měl opakovat poselství, které přece bylo všeobecně známé?

„Zopakuj nám je, prosím,“ požádal ho velekněz jemněji, opřel se lokty o desku stolu a předklonil se.

„Ulldrael chtěl, abychom varovali tadce před útoky…“

začal Matuc vzpomínat, ale mnich na pravé straně stolu ho zarazil.

„Ne tu zprávu, jak jsi ji poskládal dohromady, ale přesně doslova to, co ti ten vizionář říkal, bratře.“

„Od té doby už uplynulo hodně času. Nevím, jestli dám jednotlivá slova správně za sebe tak, jak je říkal, ale pokusím se o to,“ odpověděl představený.

V duchu se vrátil k oněm děsivým zážitkům a spatřil Caradca ležícího v kaluži krve, jak bojuje se smrtí, jen aby mohl předat dál slova, jež mu vnukl sám Ulldrael.

„Caradc řekl: tadc, pozor, zabít. Tadc, zabít. Doba temnoty. Tadc, nebezpečí, někdo, zabít. Doba temnoty se vrátí.“ Matucovi se zachvěl hlas, při vzpomínce na krutou smrt dávného přítele se mu po tvářích řinuly slzy. „To jsou

přesně ta samá slova, která řekl, Tajná rado. Zůstalo mi všechno v paměti živěji, než jsem si sám myslel.“

Grémium Ulldraelova řádu mlčelo.

Záclony se jemně zachvěly, zavířil mezi nimi oblak kouře, dovnitř pronikl závan větru a přinesl s sebou zvonivé tóny, tiše se rozléhající místností.

„Jak vidíte, bratři, když jsem vydával ony pokyny, rozhodně jsem nejednal ukvapeně,“ promluvil po chvíli velekněz. „Je jen škoda, že podle všeho, co jsem se dověděl, nebyly korunovány úspěchem. Nyní to bude mnohem obtížnější.“ Muži ve zlatožlutých róbách přikývli. „Bratře Matuci, co se stalo poté, co bylo varování předáno dál?“

„Do kláštera se brzy navrátil obvyklý klid,“ vyprávěl představený, jemuž nedával veleknězův záhadný výrok nejmenší smysl.

„Jsi si naprosto jistý, že se nestalo nic neobvyklého?“

„No, ono to asi ani nestojí za řeč,“ vysoukal ze sebe Matuc po chvíli přemýšlení, „ale jeden z našich bratří utekl z kláštera jenom několik dnů poté, co Caradc zemřel. Nebyl v řádu nijak dlouho a nikdo mu ten útěk nemohl zazlívat.

Jeho víra zřejmě nebyla tak pevná jako u nás ostatních. A taky umřela tři kuřata.“

Členové Tajné rady dali hlavy dohromady a něco si mezi sebou šuškali, jenže Matuc z toho, co si mezi sebou říkali, nepochytil jediné slovo.

Přepadl ho nový záchvat závrati, rychle se rukama chytil malé stoličky, aby se nepřevrátil a nespadl na zem.

Nezřetelně vnímal hlasy přítomných mužů, které se mu tupě rozléhaly v hlavě, oči ho začaly bolestivě pálit. Cítil se však lehký, nejraději by celou dobu jenom vyprávěl a vyprávěl.

„Jak kuřata umřela?“ zeptal se ho velekněz. „Bylo na tom něco divného?“

Matuc se zadíval do kouře, vytvářejícího veselé obrazce.

„Neobvyklé bylo, že když umírala, měla křeče a snášela vejce plná krve. Považovali jsme to za Ulldraelovo znamení, že v něm Caradcova smrt vyvolala stejný zármutek jako v nás.“

„Kde ta kuřata zemřela?“ dorážel velekněz dále.

„Nevím, proč vás ta zvířata tolik zajímají.“

Představenému začaly záchvaty závrati připadat stále podivnější a nemohl se zbavit podezření, že za ně nějakou podivnou shodou okolností může především to vykuřovadlo.

Bylo mu divné, že kouř celou dobu mířil jenom jeho směrem. „Kuřata ležela mrtvá v komoře aspiranta Benjaviče a bratra Caradca. Aspirant Benjavič byl ten, kdo zanedlouho potají odešel z kláštera.“

„Oba dva bydleli ve stejné komoře?“

Matuc přikývl. „Ó ano. Bratr Caradc měl za úkol zasvětit novice do zvyklostí, které dodržujeme při modlení, a měl ho učit.“ Představený se zvedl a vrávoravě se postavil na nohy.

„Tajná rado, směl bych, prosím, vyjít na chvilku na čerstvý vzduch? Udělalo se mi poněkud nevolno.“

Velekněz mu blahosklonně pokynul. „Jen jdi. Stejně se tu musíme poradit. Odpočiň si po cestě, prospi se a pomodli se v chrámu za Caradca. Potom si tě dáme znovu zavolat.“

Matuc sklonil hlavu, přičemž chyběl jen vlásek a málem by upadl. Nejistě se odpotácel ke dveřím.

Venku na něho čekal mnich, který ho sem přivedl.

„Bratře, zavedu tě do tvé komory. Zdá se, že tě ta cesta hodně vyčerpala.“

„Asi to tak bude,“ zabručel Matuc a klopýtal za svým průvodcem jako náměsíčník.

Poslední, na co si pamatoval, byla útulná, měkká postel, do níž se spokojeně zabořil.

*

Příští den zahájil Matuc navzdory dlouholetým zvyklostem vydatnou snídaní, kterou mu bratři z Ulldraelova řádu přinesli až do postele. Potom okamžitě zamířil do modlitebních prostor a strávil několik hodin tichým odříkáváním litanií, aby znovu nalezl vnitřní klid.

Když skončil, toulal se rozlehlými parky, aniž by pořádně věděl, kam má vlastně namířeno, jenže ani

procházka, ani modlitby nedokázaly odvrátit jeho myšlenky od předchozí rozmluvy s členy Tajné rady.

Nevšímavě procházel kolem nesčetných, příjemně vonících květů, ruce založené za zády, a uvažoval.

„Ach, tady jsi,“ volal na něho mnich už z daleka. „Tajná rada by tě chtěla okamžitě vidět, bratře. Obávali se, jestli jsi snad mezitím neodjel.“

„Aniž bych věděl, o co se vlastně jedná?“ zabručel Matuc a hlasitě dodal. „Ne, ne. Hořím netrpělivostí, kdy se konečně znovu setkám s moudrými vůdci našeho řádu.“

„Tak pojď se mnou. Je to naléhavé.“

„Zdá se mi, že vždycky je všechno hrozně naléhavé.“

Představený následoval mnicha. Postřehl, že si na cestu do jednací místnosti vybral jinou cestu než bratr, který ho doprovázel den předtím.

Matuc byl překvapen, když zjistil, že v sále na něho čeká pouze velekněz. Vykuřovadlo tentokrát nehořelo, závěsy byly zatažené.

Muž ve zlatožluté róbě povstal, když představený vstoupil dovnitř. „Už jsme si mysleli, žes odcestoval.“

„Byl jsem v zahradě protáhnout si nohy. Ten parčík, co tu máte vedle chrámu, je prostě nádherný,“ vysvětloval Matuc.

„Také jsme na něho velice pyšní. Semena květin k nám chodí z celého Ulldartu, z Kalisskonu i z Angoru.“

„Další hrozně drahá záležitost. My u našeho kláštera pěstujeme brambory. Ulldrael, jak se nám zdá, je i s tím spokojen.“

„Ty si to prostě nemůžeš odpustit, nemám pravdu, bratře Matuci,“ zasmál se velekněz. „Odpouštím ti, stejně jako ti odpouští Ulldrael Spravedlivý.“ Naznačil představenému, aby se posadil. „Ve skutečnosti jsem s tebou nechtěl hovořit o květinách.“

„To jsem si myslel, veleknězi,“ odpověděl Matuc a demonstrativně se rozhlédl kolem sebe. „Kde jsou ostatní členové Tajné rady?“

„My jsme již včera dospěli k rozhodnutí, a proto nebylo nutné, abychom tu byli všichni, až dostaneš nový úkol.

Ostatní členové rady plní jiné, důležité povinnosti, které nesmějí zanedbávat.“

„Veleknězi, já také mám, se vším respektem a úctou, své povinnosti v Čerkasu. Byl bych ti proto vděčný, kdybych se mohl co nejrychleji vrátit a ujmout se jich,“ poznamenal představený.

„Nuže, dobrá. Jak si dokážeš domyslet, jedná se o Caradcovu vizi. Už tehdy jsem ji s Tradjou podrobně rozebíral, ale on si ji pořádně nepamatoval. Již dříve mi však připadala dvojznačná. Proto jsme ji včera ze všech stran důkladně probírali a dospěli jsme k názoru, že si ji můžeme vyložit úplně jinak, než jak jsi ji pochopil ty, bratře,“

prohlásil velekněz chladně. „Stejně dobře přichází v úvahu

možnost, že si Ulldrael Spravedlivý nepřál, abychom tadce chránili před smrtí. Ba právě naopak.“ Matuc nechápavě otevřel ústa. „Myslíš si, že Ulldrael chce, abychom…“

Velekněz zvedl ruce. „Žádné takové slovo nesmí v tomto chrámu padnout, i když hovoříme o vůli boží. Tajná rada rozhodla, že se té věci ujmeš ty.“

„Co myslí Tajná rada tím, že se jí mám ‚ujmout‘?“

„Víš velice dobře, co se od tebe očekává,“ poznamenal velekněz chladně. „Kdybys nám už dřív předal Ulldraelovo poselství přesně slovo od slova, byl by celý problém dávno smeten z povrchu zemského, a to bez zbytečných cirátů a vzrušení. Z toho vyplývá, že ty jsi ten pravý, protože kvůli tvé nedbalosti nyní může být příliš pozdě. Jen si připomeň: Ulldraelovo poselství k nám dorazilo před pěti lety. Jestli tehdy nadešel ten pravý okamžik jednat, tak nám buď bůh milostiv. A nejen nám, ale všem národům Ulldartu.

Propašovat nějakého muže do tadcovy blízkosti je dnes mnohem obtížnější než kdykoliv dřív.“ Velekněz se předklonil. „Ale neškodnému mnichovi se to snad podaří.“

Na chviličku se odmlčel. „Bratře Matuci, chápu, že ti tento úkol dělá starosti, ale je to naše jediná možnost, jak můžeme celý kontinent zachránit před nenapravitelnými škodami.

Mnoho lidí možná chápalo tu vizi stejně jako ty, ale bylo chybou, žes Tajnou radu okamžitě neinformoval o jejím doslovném znění. Uvidíme, jestli se dá toto nedopatření ještě napravit.“

„A ty jsi pevně přesvědčený, že to Ulldrael mínil právě tak, a ne jinak?“ zeptal se Matuc váhavě.

„Tajná rada je o tom nezvratně přesvědčená, bratře Matuci. Tvé místo v Čerkasu zaujme bratr Kalinin, zatímco ty pojedeš navštívit tadce. Jakákoliv oběť je na místě, bratře, pokud ti umožní dosáhnout cíle, jenž bude ku prospěchu všem obyvatelům Ulldartu.“

„Kam musím jít?“

„Jak mě informovaly mé zdroje, žije tadc nyní v Granburgu a vystupuje tam jako guvernér Vasja,“ pravil velekněz. „Dáme ti s sebou všechno, co budeš cestou potřebovat, včetně guvernérova obrázku tak, jak dnes vypadá. A teď jdi. Čím dříve dosáhneš cíle a splníš úkol, který ti bůh uložil, tím lépe pro Ulldart. Zahrneme tě do svých modliteb.“

„Vyslala už někdy Tajná rada někoho, kdo se… tady té věci… měl ujmout?“ vyptával se Matuc. „Mám pocit, že ses včera o něčem takovém zmínil.“

„Máš dobrou paměť, bratře.“ Velekněz zasunul ruce do širokých rukávů róby. „Možná někoho poslala, možná ne.

Proč se o to zajímáš? Tím, kdo celou záležitost dovede až do konce, budeš ty. Ulldrael Spravedlivý si to přeje.“

„Než odejdu, měl bych ještě jednu otázku, veleknězi.“

Představený pohlédl na muže, sedícího naproti němu. „Co je Tajné radě známo o aspirantovi Benjavičovi?“

„Máme celou řadu nejrůznějších zdrojů, ale nepodařilo se nám zjistit nic přesnějšího. Domníváme se však, že sloužil jako špicl příznivců Spáleného boha. Jak jsme se dozvěděli, tak od doby, kdy zmizel, jsou Tzulanovi příznivci v pohotovosti. Kdo ví, možná byl ten aspirant první, komu Caradc o své vizi vyprávěl. Vždyť přece spolu žili v jedné komůrce a Benjavič ho pak kvůli Ulldraelovu vnuknutí otrávil, aby zesnulý bratr nemohl varovat svět před Dobou temnoty. Ten špicl byl možná jediný, kdo znal přesné znění Ulldraelova poselství.“

„Tak jak to nyní vykládáš, zní všechno zcela jasně a přesvědčivě. Já jsem nikdy nechápal, proč Ulldrael připravil jednoho ze svých služebníků o život, navíc právě v okamžiku, kdy přicházel s tak důležitým poselstvím,“

doznal Matuc. „Okamžitě se vydám na cestu.“

„Musíš se ale během celé své mise chovat naprosto nenápadně,“ připomínal mu velekněz důrazně. „Nikdo z celého Ulldartu se nesmí dovědět, co máme v úmyslu, protože nemyslím, že by byl kabcar ochoten s námi v této záležitosti spolupracovat. Tadc je jediný dědic, kterého regent zplodil, a určitě by ho nechtěl ztratit, přestože nenaplňuje kabcarovo očekávání. Až svůj čin dokonáš, oznámíme všem pravdu a stvrdíme ji přísahou.“

Představený sklonil hlavu a vyšel z místnosti.

Jakmile se za Matucem zavřely dveře, vylovil velekněz ze zásuvky stolu kus pergamenu a začal psát oznámení adresované do kabcarova paláce:

„Nejctěnější kabcare,

s nejhlubší lítostí vám musím oznámit, že jeden z mých představených usiluje o život vašeho syna.

Domnívám se, že propadl zvláštnímu, tajemnému pomatení mysli a ve svém šílenství je přesvědčen, že plní Ulldraelovu vůli. Přitom ten, kdo mu tuto šílenou myšlenku vložil do mysli, je nade vší pochybnost Tzulan.

Pozorně střežte své dítě, aby v Ulldartu znovu nezavládla Doba temnoty a aby tarpolský trůn neosiřel.

Tajná rada již byla o této nehoráznosti informována a podnikla patřičná opatření.

Bratr Matuc je průměrně velký, má podlouhlé, světlejší vlasy a nosí tmavozelenou róbu. Protože je duševně pomatený, nebude se snažit tajit své jméno, když se ho na ně někdo zeptá. Tak pevná je jeho zvrácená víra.

Buďte bdělý, Výsosti.

Nechť vás a všechny vaše blízké chrání Ulldrael Spravedlivý.“

Potom se pod dopisem podepsal, psaní zapečetil a po krátkém váhání ho opět uložil do zásuvky.

„Ulldraeli, víš, že to děláme jenom proto, abychom se chránili,“ pronesl tiše. „Jakmile mi mé zdroje ohlásí, že je Matuc v Granburgu, nechám toto psaní doručit do paláce, abych řád očistil a smyl z něho veškeré podezření. Musí se to stát.“

V náhlém závanu průvanu tiše zazvonila zvonkohra na stěně.

„Děkuji ti, Ulldraeli.“ Velekněz se zvedl a vyšel z místnosti.

XI.

„V chrámech se však dochovalo proroctví, že se Doba temnoty vrátí, pokud si lidé na Ulldartu nedají pozor.

‚Kdykoli se v názvu letopočtu objeví tři stejné číslice, bude nebezpečí, že se zlo na Ulldart opět vrátí, hrozit největší silou‘, znělo dávné varování.

A mniši počítali roky, a když se ona specifická léta blížila, tak se duchovní bez ustání modlili, ocelové zvony a modlitební lavice se ve dne v noci nedočkaly chvilky klidu.

Tak uplynul rok 111 p. S., rok 222 p. S. a pokaždé se podařilo zabránit zlu v návratu, aniž by se o tom prostí občané cokoliv dozvěděli. Zatímco mniši nadále pevně věřili v Ulldraela Spravedlivého a věrně se řídili jeho učením, národy se opět vrátily ke starým zvyklostem a začaly mezi sebou vyvolávat války. Království vznikala a zase zanikala, císařství se rodila a rozpadala v prach. Přestože kontinent mnohdy sužovalo násilí, zlo se nikdy nedočkalo příležitosti, jakou potřebovalo.

Nakonec zavládlo velké a dlouhé údobí míru, při němž lidé postupně ochabovali ve víře v Ulldraela Spravedlivého.

Modlili se už jen ze zvyku, ne z vděčnosti, a bez patřičného vnitřního zápalu.

Ulldrael postřehl nevhodné chování svých dětí a vycítil, že se zlo opět chystá vkročit do Ulldartu. A roku 436 p. S.

zaslal jednomu vizionáři z Čerkasu poselství. Jeden z Tzulanových stoupenců však vizionáře zavraždil a poselství zkomolil…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1056

HLAVNÍ MĚSTO PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ

TARPOL,

KONEC LÉTA 442 P. S.

Lodrik měl zase jednou štěstí na své straně.

Vypotřeboval ho do poslední kapky. Cerelovi se jen s vypětím všech sil podařilo zneškodnit jed, jímž nájemný vrah potřel svou zbraň.

Přesto musel guvernér týden ležet v posteli, což byla s ohledem na skutečnost, že povstalci postupovali dál a dál, nepříjemně dlouhá doba.

Bohové byli podle všeho milostiví i k Torbenovi Rudgassovi, jehož lebka přežila kopanec, který mu uštědřila vrahova bota. Zůstala v ní po něm pouze malá prasklina.

Rogogarďan strávil stejně jako guvernér celý týden na lůžku.

Vzbouření sedláci si mezitím nakradli zbraně z okolních menších vojenských skladů a stávali se pro brojaky čím dál větším nebezpečím.

Valjakov na kolenou prosil místodržícího, aby proti povstalcům konečně vyslal silný oddíl vojska, který by s tím

semeništěm všech potíží definitivně skoncoval, jenže Lodrik se odmítal pod takový rozkaz podepsat. Nadále chtěl s vůdcem povstání osobně vyjednávat.

Jakmile byl mladík schopen udržet se jakž takž vzpřímeně na koňském hřbetě, vyrazil oddíl stovky vojáků spolu s ním, Valjakovem a Stojkem směrem ke Kašenkovým polnostem.

Guvernér nechal pro jistotu uvést vojska v provincii do stavu pohotovosti, aby byl připraven na všechny možnosti, které mohly nastat, kdyby jednání nevedlo k očekávanému výsledku.

Torben se připravoval k odjezdu na pobřeží a následnou přeplavbu do Rogogardu. Hetrál obdržel pokyn zůstat v Granburgu a mít otevřené oči.

První odpočinek byl vyhlášen v podvečer, když se blížil soumrak. Lodrik až ve stanu zjistil, že večery jsou skutečně chladné, přestože se obě slunce přes den ze všech sil snažila o přísun tepla.

Zmocnil se ho podivný neklid, myšlenky mu kroužily kolem blížících se jednání a případných bojů, pokud by se mu je nepodařilo odvrátit. Nedokázal dále snášet čekání, měl pocit, že ho bílé plátěné stěny polního příbytku stále více svírají. Chtěl si vyjít ven na čerstvý vzduch.

Guvernér si ze samovaru nabral šálek čaje, vyšel ze stanu a zvolna procházel mezi táborovými ohni.

Hvězdy se v průzračném vzduchu třpytily jako diamanty, seskupily se do souhvězdí a jejich svit měl za následek, že oblohu zalilo matné, stříbřité světlo.

Čtyři měsíce se seřadily jeden za druhým a vytvářely mírný oblouk. Arkas a Tulm, dvě hvězdy, které podle legend představovaly už od dob vzniku světa nebezpečně žhnoucí Tzulanovy oči, se vznášely nad vrcholky lesíka, za nímž vojáci rozbili tábor.

„Spálený bůh nás žárlivě pozoruje,“ pronesl těsně za ním známý hluboký hlas. „Závidí nám naši existenci.“

Lodrik přikývl. „Jeho duch čeká jenom na to, kdy se zase bude moci vrátit na Ulldart. Neexistuje nějaké proroctví, které něco takového předpovídá, Valjakove?“

Tělesný strážce se nehlučně objevil přímo vedle něho.

„Já se v proroctvích nijak zvlášť nevyznám, pane. Já jsem válečník, žádný mnich. Jenom vím, že Taralea v tvrdém boji porazila Spáleného boha a roztrhala ho na kousky. Na znamení svého úspěchu a jako varování Tzulanovým stoupencům zavěsila jeho oči na oblohu.“ Zaklonil hlavu do týla. „Já osobně bych je spálil. Příliš mnoho fanatiků z nich čerpá naději, že se Spálený bůh jednoho dne vrátí, což je pravým opakem toho, co si bohyně od svého úmyslu slibovala.“

Oba tiše stáli na místě a poslouchali zvuky noci. Z houští bylo slyšet šelestění, kdesi zahoukal sýček.

„Co si myslíš? Budou se mnou povstalci jednat a pokusí se dojít k dohodě?“ zeptal se Lodrik, aniž by odvrátil pohled od hvězd.

„Pro lidi v Granburgu jste udělal mnoho dobrého, pane.

Myslím si, že si vás budou chtít vyslechnout,“ usuzoval Valjakov. „Pane, musím se vám omluvit.“

„Prosím tě, za co?“ Z tónu guvernérových slov se dalo zřetelně poznat, že ho mužova slova velmi udivila. Lodrik se otočil k tělesnému strážci a zadíval se mu do očí.

„Tehdy při příjezdu, když jsme spali v tom hostinci, se mě hostinský ptal, jestli jste schopný něco změnit,“

vysvětloval mu muž.

„A předpokládám, že tys mu odpověděl, že ne,“ dovtípil se Lodrik.

„Je to tak, pane,“ přiznal se tělesný strážce. „Mezitím jsem však poznal, že vydržíte mnohem víc starostí a útrap a máte větší odvahu, než jsem si zpočátku myslel.“

Guvernér položil bojovníkovi ruku na rameno. „Myslím, že jsem překvapil všechny, kteří mě v minulosti znali, včetně sebe samotného. Zpočátku jsem plukovníka Manska proklínal, ale teď si myslím, že mu za radu, kterou tehdy mému otci vnukl, dlužím velký dík. Takže si kvůli tomu nedělej výčitky, koneckonců i ty neseš kus odpovědnosti za to, že jsem od té doby dost vyspěl.“ Usmál se. „A doufám, že hned tak brzy ještě nepřestanu vyzrávat.“

Na Valjakovovi byla vidět úleva, přesto se Lodrikovi zdálo, že mu v očích nadále vidí stopy špatného svědomí.

„Pane, ještě jsem vám nepoblahopřál za způsob, jakým jste se dokázal bránit tomu vrahovi. Vydržel jste déle než leckterý zkušený voják.“

„Jenže já ho neporazil, Valjakove,“ připomněl mu mladík. „Tys ho porazil, ne já.“ Opět se zadíval na hvězdy, třpytící se na obloze. „Ptal jsem se Stojka, jestli rozuměl něčemu z toho, co vrah tehdy křičel. Stojko však jeho jazyk vůbec neznal. Na rozdíl od nás, ty jsi mu odpověděl. Víš, co mi tehdy Fatja prozradila? Jeden člověk ve tvém nejbližším okolí není tím, za koho se vydává.“

„To že řekla? Takže nakonec možná opravdu nebyla šarlatánka.“ Tělesný strážce se posadil na převrácený kmen stromu a přitáhl Lodrika k sobě. „To, co vám teď ukážu, je obrovské tajemství. Ale vy se to musíte dovědět.“

„Že by dnešní večer byl plný různých doznání?“ snažil se guvernér žertovat a s jistým údivem sledoval, jak Valjakov uvolňuje několik čepů na své mechanické ruce.

„No ne, na zranění z bitev nejsem zrovna zvědavý. Ani bych je nechtěl vidět.“

V ruce něco párkrát cvaklo, potom válečník rychlým trhnutím sundal protézu. Místo očekávaného pahýlu však Lodrik spatřil zmrzačenou ruku, která měla silnější svaly a šlachy než normální lidé. Všechny prsty byly stejně dlouhé, jenom palec úplně chyběl.

„Co to má znamenat?“ mladý muž nechápavě lapal po dechu. „Já myslel, žes ji…“

Valjakovův obličej rázem zvážněl. „Já jsem jedním z těch, jimž Ulldarťané říkají K’Tar Tur. Potomek Sinureda.“

„Ale jak…“

„Dovolte, abych vám to vysvětlil, pane,“ poprosil ho tělesný strážce. Lodrik, který se nestačil divit, jenom přikývl.

„Narodil jsem se před třiačtyřiceti lety jako syn, který vzešel ze spojení bratra a sestry. Oba mí rodiče patřili k Temnému lidu, K’Tar Tur. Byl jsem vychováván podle všech zásad Temného lidu, naučil jsem se jejich řeč a jejich způsob boje. Ale brzy jsem měl až po krk toho, že jsem se neustále musel někde skrývat, protože já jsem lidem nic zlého neudělal, ačkoliv můj předek přinesl Ulldartu tolik zla.

Brzy jsem zjistil, že ostatní Ulldarťané nesmýšlejí stejně jako já. Často jsem si musel zachránit život krkolomným skokem z okna nebo do vody, ale zůstal jsem tvrdošíjný.

Nejdříve jsem si oholil vlasy na hlavě, aby mě kvůli krvavému pramínku vlasů pokaždé hned nepoznali, potom jsem si nechal vyrobit protézu. Pak jsem vstoupil u plukovníka Manska do služeb tarpolské armády a zajistil si místo u bojové gardy vašeho otce. Po dlouhých letech šarvátek a bojů jsem dostal místo vašeho tělesného strážce.

To je celý můj příběh a nyní rozhodněte, jak chcete, pane.

Nikdy jsem nebyl synem nějakého obchodníka.“

Lodrik mlčel. Tyto novinky přišly tak překvapivě, že nevěděl, co na ně říct. Stejně tak Valjakov zůstal nehybně sedět a díval se ke hvězdám.

„Někdo v mém bezprostředním okolí není tím, kým předstírá,“ citoval po chvilce Fatjina slova. „To děvče mělo pravdu, a já jsem na tu její věštbu úplně zapomněl. Až do dneška. Nejednou jsi mi zachránil život, proč bych ti měl najednou přestat věřit jenom proto, že teď vím, že jsi K’Tar Tur? Mně to dokazuje, že všichni K’Tar Turové nemusí být špatní, že se to o nich jenom říká. Domnívám se, že většina z vás nikdy nedostala příležitost dokázat opak, nemyslíš?“

„Pro mnohé z nás to platí,“ souhlasil Valjakov, jemuž odlehlo. „Ale jestli to platí i pro toho vraha, to nevím, pane.“

„Tak proto jsi mu rozuměl,“ pochopil Lodrik. „On mluvil jazykem K’Tar Turů!“

Tělesný strážce si opět přetáhl protézu přes zmrzačenou ruku. „Já jsem si ho pak ještě důkladně prohlédl. Měl přebarvené vlasy. Bohužel už nám nemohl nic říct o tom, kdo si ho najal.“

„Jaké je tvé pravé jméno?“ Mladý muž přivoněl k čaji.

„Tvoji rodiče ti jen těžko dali jméno Valjakov.“

„Ne, takhle mě opravdu nepojmenovali,“ zazubil se Valjakov. „Vyslovit mé jméno naším jazykem by pro vás bylo nesmírně těžké. V překladu to znamená něco jako ‚Odvážný bojovník‘. Většina lidí z našeho národa má obdobná jména. Jméno Valjakov jsem si sám vymyslel,

když jsem vstoupil do armády, protože na křestní jméno se tam nikdo nikoho neptá.“

„Zajímavé.“ Lodrik se v myšlenkách vrátil k večeru, kdy na něho vrah zaútočil. „Co to tehdy vlastně křičel? Myslím ten vrah?“

„Nic důležitého, jenom pradávný bojový pokřik Temného lidu, aby si člověk dodal odvahy, když narazí na opravdu tvrdého protivníka,“ vysvětloval bojovník. „V jedné jeho kapse jsem navíc našel amulet, jaký nosívají lidé, kteří věří v Tzulana.“

„A to mi říkáš teprve teď?“ vyčítavě se zeptal guvernér.

„Takhle teď přece víme, proč to udělal.“ Po krátké přestávce dodal s nakrabaceným čelem: „Nebo to přinejmenším mělo vypadat tak, jako že v tom atentátu měli prsty přívrženci Tzulana, co?!“

„Právě to je na celé věci to nejdůležitější. Mělo to tak vypadat, ale ve skutečnosti tomu tak nebylo.“ Valjakov vyndal amulet z kapsy kabátu. „Podívejte, pane. Mezi našimi lidmi je hodně takových, kteří se drží víry v Tzulana.

Říkají si totiž, že když už mají umřít, tak ať umřou kvůli tomu, kvůli čemu je ostatní stejně celý život pronásledují. A ti u sebe skutečně nosívají ochranné amulety. Tady ten je naproti tomu jen velice dobrá napodobenina. Normální člověk z Tarpolu by mezi nimi neviděl žádný rozdíl, ale já si z dřívějška přesně pamatuju, jak vypadají ty pravé.“

„Kdyby tedy ten vrah skutečně byl Tzulanovým stoupencem, měl by u sebe také pravý amulet,“ odvodil si Lodrik. „Podle toho, co říkáš, se zdá, že máme co do činění s velice dobrým vrahem, který pochází z národa K’Tar Tur a jehož si někdo může za peníze snadno koupit. Dostal zakázku, aby mě zabil, a nastražil to tak, aby to vypadalo, že za vraždu můžou přívrženci Tzulana. Jenže z jakého důvodu?“

„Někdo asi má nějaký důvod, aby vás odstranil z cesty,“

zabručel Valjakov. „Kdo by asi tak mohl mít zájem na tom, aby se vrátila Doba temnoty? Já nevím o nikom, kdo by měl obdobné cíle, když neberu v úvahu ty, co z celého srdce dodnes věří v Tzulana.“

„Takže mám dojem, že jsem ohrožený hned ze tří stran,“

shrnul guvernér výsledek jejich rozhovoru s nádechem zoufalství v hlase, „nejprve zdejší šlechtici z Granburgu, potom následují Tzulanovi stoupenci a na závěr ještě velký neznámý, který se zdá být ze všech nejnebezpečnější. A za tři dny se postavím před malou armádu sedláků, kteří by mě nejraději zapíchli vidlemi, přestože nemám ani zdání proč.

Ulldrael mi není právě tou největší oporou. Nejjednodušší by zřejmě bylo, kdybych sám přestoupil na Tzulanovu víru a umožnil tím příchod Doby temnoty. Nebo si myslíte něco jiného?“

Najednou bylo odněkud slyšet táhlé, hluboké zavytí, které se oběma mužům zarylo až do morku kosti.

Guvernérovi se zježily vlasy v týle, po zádech mu přejel mráz, Valjakovova ruka sklouzla k rukojeti šavle.

Oba dva měli pocit, že hvězdy Arkas a Tulm, Tzulanovy oči, se najednou jasně rozzářily a zaplály rubínově rudým ohněm.

Po onom strach nahánějícím zvuku opět zavládlo mrtvolné ticho. Nikde se nehnul ani lísteček, zdálo se, že dokonce i vítr přestal vát. Z tábora k nim dolehly vzrušené výkřiky.

„Pane,“ zašeptal tělesný strážce, „něco takového už nikdy neříkejte. To bylo poprvé po dlouhé době, kdy jsem znovu pocítil strach, a to rozhodně není dobré znamení.“

„Souhlasím,“ odpověděl Lodrik rychle, „a teď rychle zpátky. Vychladl mi čaj.“

*

Třetího dne ve druhém týdnu narazili na vojsko povstalců, které se utábořilo v jednom malém údolí a doplňovalo si zásoby, alespoň jak je informovali Valjakovovi špehové.

Sedláci zřejmě neměli ani tušení o příchodu místodržícího, který zůstal i se svým doprovodem ve skrytu za nedalekým pahorkem a shora se seznamoval se situací.

„Jsou to jenom prostí sedláci, pane.“ Tělesný strážce se zvedl v Treskorově sedle a pohledem přelétl údolí pod nimi.

„Nejsou zběhlí v zacházení s meči a oštěpy. Kdybyste chtěl, tak bych je se stovkou mužů během několika okamžiků přivedl k rozumu.“

„Jsou zoufalí, to je mnohem nebezpečnější,“ připomněl jim Stojko, jehož kůň stál nalevo od Valjakovova. „Není nic horšího než člověk, který nemá co ztratit, Valjakove.“

Lodrik si je důkladně prohlížel. „Podle toho, jak vypadají, se už celé dny pořádně nenajedli ani nevyspali.“

„Skoro jako já,“ zabručel Stojko a podrbal koně za ušima.

„Snadná kořist, pane, opravdu,“ zdůraznil válečník ještě jednou, ale místodržící odmítavě mávnul rukou.

„Slíbil jsem, že s nimi budu vyjednávat, takže to také udělám. Snad se tak vyhneme zbytečným ztrátám na obou stranách.“ Lehkým kopnutím do slabin popohnal koně.

„Zkusím, jestli budu mít štěstí.“

„Vy počkáte tady,“ nařídil Valjakov vojákům a rozjel se za Lodrikem, Stojko ho okamžitě následoval.

*

Sedláci si po chvilce všimli tří jezdců, zvedli se a výhružně mávali zbraněmi. Během několika okamžiků byli muži obklíčeni.

„Já jsem guvernér Vasja,“ vykřikl Lodrik, „kde je váš vůdce?“

V davu se vytvořila ulička a udělala místo jednomu lépe oblečenému sedlákovi, jenž měl u pasu připoutaný meč. „Já jsem jejich vojevůdce.“ Valjakov opovržlivě našpulil ústa, když zaslechl titul, který si muž přisvojil. „Jmenuji se Vulju.

Následujte mě, poradíme se tady vedle ve stodole.“

V dřevěném stavení již čekaly tři tucty povstalců, kteří v něm rozestavili stoly a lavice, narychlo stlučené z prken, sudů a tyčí.

„Nevypadá to tu jako ve tvých audienčních sálech, pane.“ Vulju se ušklíbl a odplivl si, zatímco tři muži sesedali za sedel.

„Ty ho budeš oslovovat ‚Excelence‘ nebo ‚guvernére‘, chlape,“ zavrčel tělesný strážce, v ledově šedých očích se výhružně zablýsklo.

„Nevšímejme si toho, Valjakove. Přišel jsem sem vyjednávat, a ne vyměňovat si zdvořilosti,“ uklidňoval ho Lodrik a posadil se na lavici, kterou sedláci rychle přinesli.

„Na kudrlinky a zbytečné řeči bude dost času doma, až budeme hovořit o nevýznamných věcech. Ale jak už Vulju řekl, tady nejsme v audienčním sále a záležitost, kvůli níž tu jsme, je opravdu naléhavá a důležitá.“

Vůdce povstalců uznale kývnul hlavou. „Zdá se, že to opravdu myslíš vážně, a podle toho, co jsem o tobě slyšel, budeš mít pro nás pochopení, guvernére.“ Náhlá změna oslovení vypadala jako drobný kompliment.

„Jsem jedno ucho, čekám, co navrhneš,“ odvětil místodržící, „ale nejdříve mi řekni, co bylo příčinou vašeho povstání.“

„Ty se se vší vážností ptáš, co bylo příčinou?“ Vuljovi muži se hrubě rozchechtali. „Kdybys nezvýšil daně, byli bychom všichni spokojeni, ale odevzdávat padesát dílů úrody guvernérovi se nám všem zdálo přehnané. Naše rodiny s tím smutným zbytkem nedokáží přežít, ani nemluvě o tom, že nám pak nic nezůstane na osivo.“

Lodrik měl pocit, že se přeslechl. „Já že jsem zvýšil daně? Padesát dílů sklizně? Pro mě?“

„Nehraj si na neviňátko.“ Vulju vztekle udeřil pěstí do stolu. „Výběrčí daní přijel i se svými chlapy a vyžadoval v celé oblasti tyhle nové dávky. A říkal, že on za to nemůže.

Kdyby někdo odmítl daně odvést, zemře. Kvůli těm daním popravili osmnáct sedláků, teprve potom jsme se vzbouřili!“

Stojko vrhl na guvernéra pohled, v němž se zračil neskonalý údiv, Valjakovova tvář se zachmuřila. Situace se přiostřila a ve třech neměli proti sedlákům žádnou naději.

„Přísahám při Ulldraeli Spravedlivém, že jsem takový výnos nikdy nevydal,“ prohlásil Lodrik nakonec. „Přiveďte

sem toho výběrčího daní, aby mi do očí zopakoval lež, kterou mým jménem šířil. Potom ho nechám pověsit.“

„To říkáš jenom proto, aby sis zachránil kůži,“ vykřikl jeden ze sedláků a pozvedl oštěp. Valjakovova ruka sklouzla k rukojeti šavle.

„Přestaňte!“ nařídil Vulju. „Tady se děje něco podivného. Kde je ten výběrčí daní?“

„Bydlí na Kašenkově statku,“ odpověděl jeden ze vzbouřenců. „Myslím, že i teď ho tam najdeme.“

„Já vám navrhuji, že tady spolu s vámi počkám, zatímco můj nejbližší rádce Stojko pojede ke Kašenkovi a přivede výběrčího daní sem k nám. Když bude zapotřebí, třeba i násilím. Jaký význam by mělo, že jsem zrušil čtyři druhy daní z Jukolenkových dob, kdybych pak místo nich najednou zavedl novou, ještě vyšší?“

Nyní bylo na Vuljovi, aby se zatvářil naprosto zmateně.

„Tys zrušil nějaké daně? My jsme tady o ničem takovém vůbec nevěděli.“

„Pomalu tomu začínám rozumět,“ zamumlal Lodrik.

„Kašenko se spojil s dalšími šlechtici a brojaky a vymyslel si tuhle záležitost. Vulju, musíš mi věřit, když tobě i tvým mužům tvrdím, že jsem neměl nejmenší tušení o hrátkách, které s vámi ten velkostatkář hraje! Copak bych jinak sem tak klidně přijel a sedl si s vámi do stodoly?“

Vůdce vzbouřenců se poškrábal na hlavě. „Jak se zdá, věci nejsou tak jednoduché, jak zpočátku vypadaly.“

„Přesně tak,“ souhlasil guvernér. „A proto budu…“

„Zrada!“ zaryčel někdo venku, potom se vrata stodoly prudce rozevřela a dovnitř se vřítil jeden sedlák. „Útočí na nás! Dvě stovky jezdců a ještě víc ozbrojených pěšáků se hrnou do údolí!“

„To nejsou naši lidé,“ zašeptal Stojko.

„To je pravda, ale ty tady to nebude vůbec zajímat,“

vztekal se Valjakov a jednou rukou zatlačil guvernéra za sebe, zatímco druhou rukou tasil šavli. „Rychle, musíme nahoru na seník!“

„Já to věděl,“ zvolal sedlák s oštěpem v ruce a zaútočil na tělesného strážce, ten srazil jeho zbraň stranou a udeřil ho plochou čepelí do obličeje. Muž se otočil kolem vlastní osy a padl k zemi jako podťatý strom.

V dřevěném stavení nastal nepopsatelný zmatek. Každý ze sedláků chtěl guvernéra zabít, tři muži se jim však statečně postavili na odpor.

Vulju zuřil a něco ryčel, jeho lidé ho však již neposlouchali. Zvenčí bylo slyšet svištění šípů, kolem stodoly zaznívaly první pronikavé výkřiky oznamující smrt.

A nebylo jich málo.

Lodrik, Valjakov a Stojko se mezitím stáhli nahoru na seník a přitáhli k sobě žebřík.

Sedláci, jimiž cloumala zuřivost a vztek, se všemi možnými prostředky snažili proniknout za nimi nahoru.

Stojko krvácel z malé ranky na paži.

„Jak dlouho se tu můžeme udržet?“ zeptal se guvernér a kopancem srazil jednoho z povstalců. Muž zařval a spadl dolů na své kamarády.

„Musíme se bránit, dokud naši muži na pahorku neudělají výpad a neosvobodí nás,“ odpověděl tělesný strážce a vrazil dalšímu útočníkovi, který se pomocí lana vyšvihl nahoru na seník, šavli do podbřišku. „Ale nebude to tak jednoduché, pane. Ve skutečnosti mi mnohem větší starosti dělají ti druzí, pravděpodobně to jsou lidi, co jednají podle rozkazů zrádných brojaků, buď Kašenka, nebo Jukolenka. To jsou vojáci a budou mít mnohem více zkušeností z bitev než tihle sedláci.“

„Nemyslím, že sem přijeli proto, aby nám pomohli,“

přišel Stojko se svou domněnkou a držel se za zraněnou paži. „Doufám, že tu řež přežijeme.“

„Jestli nám Ulldrael bude pomáhat tak, jak má ve zvyku, potom asi sotva,“ pronesl Lodrik tiše a srazil jednoho vzbouřence, šplhajícího k nim po trámu.

Vulju se konečně prosadil a nařídil mužům, aby vyběhli ven a zapojili se do zuřícího boje. Dole pod seníkem měla zůstat jenom hrstka sedláků a hlídat, aby zabránila guvernérovi v útěku.

Valjakov vytrhl z vnější stěny několik prken, aby viděl na bitvu, která se v údolí rozpoutala.

„Se sedláky to nevypadá dobře.“ Kývl směrem k poli.

„Vzbouřenci zaujímají pozice, o jakých se jezdectvu zdá v

těch nejkrásnějších snech. Při útoku nabodne každý z jezdců na kopí hned pět povstalců najednou. Jestli sedláci rychle nezmění taktiku, bude brzy po všem a pak přijde řada na nás, pane.“

Lodrik rovněž vyhlédl ven a naskytl se mu pohled na nepopsatelná jatka.

Vše probíhalo přesně tak, jak tělesný strážce předpovídal. Jezdci v brnění sklopili kopí a brázdili řady vzbouřenců jako pluh, až krev stříkala na všechny strany.

Když se kopí pod příliš velkou tíhou lámala, vytasili vojáci šavle a sekali jimi po hlavách povstalců, pobíhajících v divokém houfu z místa na místo. Jenom šťastnou náhodou se jim občas podařilo srazit některého z jezdců ze sedla nebo povalit nějakého koně.

Když se první vlna jezdců stáhla, začali sedláci jásat a dali se do pronásledování zdánlivě prchajícího nepřítele.

„Co to děláte? Co to děláte?“ vykřikl Valjakov.

„Zůstaňte pohromadě!“

„Ty nadržuješ povstalcům?“ zeptal se ho Stojko udiveně.

„V téhle chvíli ano.“ Tělesnému strážci postupně začínala vařit v žilách krev, popadla ho chuť zapojit se do boje. „Jestli vydrží o něco déle, možná pobijí více těch druhých.“

Právě v tom okamžiku se z lesíka vyhrnula druhá vlna jezdců a převálcovala pravé křídlo povstalců. První oddíl jezdců se obrátil a pustil se do boje zblízka.

Nyní se s křikem vyhrnuli i cizí pěšáci a vrhli se do nerovného boje.

Houf vyděšených sedláků se začal rozpadávat. Muži, kteří neměli s válčením žádné zkušenosti, se snažili uniknout ranám mečů, ale cizí válečníci nedali vzbouřencům nejmenší příležitost k útěku. Sedláci umírali jeden za druhým.

„To jsou žoldáci.“ Valjakov se otočil a přešel k okraji seníku. „Musíme odsud pryč. Jukolenko tuhle věc určitě připravoval dlouho dopředu. Tolik zkušených bojovníků nemohl sehnat na poslední chvíli.“ Sundal žebřík dolů, opřel ho o kraj seníku a předklonil se. „Hej, vy tam dole. Vaši lidi zanedlouho prohrají bitvu, tak dělejte a ztraťte se odsud.“

Slezl po příčkách na podlahu, oba společníci ho následovali.

„Ale to přece jsou vaši vojáci?“ Strážní oběma rukama svírali oštěpy. „Prosím, pane, nařiďte, ať to zabíjení skončí.“

„Jenže to nejsou naši vojáci, a právě proto teď odjedeme, i kdybychom vás dva kvůli tomu museli zabít,“ vysvětloval Lodrik.

Sedláci zahodili zbraně a utekli.

Zanedlouho seděli všichni tři muži v sedlech.

„Vyrazíme nejkratší cestou rovnou k pahorku, aby nás naši viděli a mohli nám pomoct. Potom zajedeme do posádky pro posily a spolu s nimi postínáme všem těm žoldákům hlavy. Vpřed!“ Valjakov hluboce zabořil

Treskorovi ostruhy do slabin a vyřítil se ze stodoly, aby guvernérovi prorazil cestu. Stojko a Lodrik mu jeli v patách.

Když muži vystřelili z dřevěné stodoly, uviděli, jak granburští vojáci tryskem pádí z pahorku s napřaženými kopími, aby shora prorazili guvernérovi mezeru v řadách cizích jezdců.

Velkou část žoldáků jejich útok překvapil a srazil ze sedel, vedle nich však za něj muselo zaplatit životem i několik sedláků.

Padesátka neznámých bojovníků se přeskupila do nové formace a začala guvernéra pronásledovat, zatímco zbytek žoldáků zůstal v údolíčku a pokračoval v krvavé žni mezi povstalci.

„Vyslal jsem do posádky rychlého posla,“ hlásil velitel oddílu, „ale vojáci sem nemůžou tak brzy dorazit.“

„Pojedete se třiceti muži, guvernérem a Stojkem do posádky. Já převezmu velení nad zbytkem našich vojáků a pokusím se ty žoldáky zdržet, dokud to jen půjde,“ nařídil Valjakov. „A tentokrát bez odmlouvání, pane. Jenom pro tentokrát. Situace je příliš vážná.“

Lodrik přikývl a zrychlil tempo, zatímco tělesný strážce zadržel koně a začal vykřikovat rozkazy.

„Doufám, že ho ještě uvidíme,“ pronesl Stojko. „Už jsem si na něho nějak zvykl. To jeho věčné řvaní by mi hodně chybělo.“

„Jsem si jistý, že to zvládne,“ uklidňoval ho místodržící.

„Vždyť je jich jenom padesát. S těmi si musí hravě poradit.“

Když ujeli několik verst, byli si všichni téměř jistí, že se jim díky Valjakovovi podařilo pronásledovatele setřást.

„K posádce už je to jen necelá hodinka, pane,“ oznámil mu důstojník. „Brzy budete v bezpečí.“

Jeden z vojáků najednou zakřičel, aby je varoval, ale i Lodrik si všiml, že se na hřebenu pahorků, vzdálených asi verstu na sever od nich, vynořil oddíl jezdců.

„Museli Valjakova nějak obejít.“ Stojkovi se v obličeji objevil nešťastný výraz. „Jinak si to nedovedu vysvětlit.“

„V tom asi máte pravdu, pane,“ souhlasil s ním důstojník. „Kdyby se s ním pustili do boje, ještě by sem nemohli dorazit. Je jich ale jenom hrstka, nemějte obavy.“

„Ale já mám obavy.“ Rádce si stál na svém, z tónu jeho hlasu nebylo těžké vyčíst, že ztrácí nervy. „Za celý svůj život jsem nezažil tolik bojů jako teď během několika málo posledních hodin.“

„A jak to tak vypadá, dneska to pořád ještě není u konce,“ dodal Lodrik. „Hejtmane, připravte se k útoku. Já ty žoldáky předběhnu. Ve své provincii si od nich nenechám všechno líbit.“

Guvernérova tělesná stráž se ve dvou vlnách rozjela na nepřítele, který se stáhl do malého lesíka, aby oslabil prudkost jejich útoku.

Pod rozložitými Ulldraelovými duby se rozpoutal nelítostný boj. Dvacet po zuby ozbrojených žoldáků se postavilo třicítce vojáků z guvernérovy granburské tělesné stráže.

Lodrik vytasil šavli a tryskem pádil vpřed, zbraň nataženou před tělem, byl připraven okamžitě a bez váhání seknout. Vrhl se na prvního nepřítele, kterého se mu podařilo objevit.

Žoldák jeho útok odvrátil a z otočky po něm tnul krátkým mečem, který guvernér zablokoval jen několik centimetrů od obličeje. Lodrik předstíral úder vedený shora na hlavu, ale v posledním okamžiku zamířil protivníkovi na hruď.

Žoldák mu na úskok naletěl a po zásahu guvernérovou šavlí spadl ze sedla. Ostří Lodrikovy zbraně se zbarvilo soupeřovou krví.

Mladý muž fascinovaně zíral na tekutinu, stékající po čepeli a odkapávající na zem. Právě poprvé v životě zabil člověka a bylo to pro něho snadnější, než očekával. Přepadla ho vlna hlubokého uspokojení, kolem rtů mu pohrával zlověstný úsměv.

„Pozor, pane!“ dolétlo k němu varování odněkud z bitevní vřavy. Přišlo právě včas, aby stačil přikrčit hlavu.

Úder, jímž na Lodrika zaútočil následující protivník, by mu jinak usekl hlavu, takhle ale zásah zachytila a ztlumila

helma. Síla a prudkost, jakou rána dopadla, smetla guvernéra ze hřbetu koně.

Lodrik se ocitl na zemi, prudký dopad mu vyrazil všechen vzduch z plic a před očima mu poletovaly pestrobarevné kruhy. Až po několika okamžicích spatřil jednoho ze žoldáků, jak se po něm rozmáchl nebezpečně vypadající halapartnou.

Úder se mu sice podařilo odvrátit, ale roztřásla se mu paže, v níž držel zbraň. Guvernéra zalila rychlá sprška prudkých ran. Mladík nyní držel šavli oběma rukama, aby dokázal odolat soupeřovým zuřivým, zároveň však díky dlouholetému cviku obratným útokům.

„Ulldraeli, pomoz mi,“ zašeptal Lodrik, ale žoldák se jenom zasmál.

„Teď už ti nikdo nepomůže, guvernére. Dnes to byl tvůj poslední den na Ulldartu! A já za to dostanu od Jukolenka krásnou odměnu.“

Když nechce Ulldrael Spravedlivý, možná mi pomůže Tzulan, pomyslel si guvernér zoufale. „Tzulane!“ zaryčel zplna hrdla.

Z hlubin lesa zaznělo dlouhé, nelidské zavytí, jaké už Lodrik jednou zaslechl.

Boj na chvíli ustal. Všichni muži strnule naslouchali krutému tónu.

Tentokrát však mladý muž necítil hrůzu a děs jako oné noci před deseti dny. Tajemný zvuk mu mnohem víc připomínal něco důvěrně známého.

Jeho protivník nehybně stál přímo nad ním a Lodrik toho využil.

„Děkuju, Tzulane,“ zašeptal, potom zarazil muži šavli hluboko do břicha a rozpáral mu je až k hrudnímu koši.

„Ten je pro tebe, Spálený bože.“ Opět zaznělo divoké zavytí a guvernér se hlasitě rozesmál.

Rychlým krokem se ocitl před dalším, hrůzou ochromeným žoldákem a srazil mu hlavu. Lodrika postříkala krev tryskající z rány. „A ten je taky určen tobě, Tzulane!

Chceš, abych ti je věnoval všechny?“

Tarpolané se jako první probrali ze strnulosti a pustili se znovu do boje, ale zdálo se, že žoldáci ztratili vůli i odhodlání. Čtrnáct jich zemřelo, zbytek se vzdal.

Lodrik působil dojmem, že plně propadl krvavému opojení, protože útočil na všechno, co se ocitlo v jeho blízkosti. Granburská tělesná stráž mohla děkovat jenom Stojkovi, že guvernér nepozvedl šavli i proti ní.

„Pane, copak jste přišel o rozum? Vzpamatujte se, bitva je vyhraná,“ úpěnlivě na něho volal rádce.

„To už je po všem?“ lapal Lodrik po dechu. Pot se mu řinul po rozpáleném čele.

„Ano, pane. Bojoval jste statečně. Valjakov na vás bude hrdý, až se o tom doví,“ ujišťoval ho Stojko. „Zasuňte šavli

do pochvy a smyjte si krev z obličeje, její pach ve vás zřejmě probouzí přehnané vzrušení.“

Lodrik ztěžka dosedl na zem a zadíval se na zubaté, zakrvácené ostří šavle. „Tak tohle tedy je pocit, který se tě zmocní, když zabiješ člověka, Stojko. Je moc nebezpečný.

Vyvolává dojem, že máš nad druhými nezměrnou moc.“

Zavřel oči. „Nesmím si na to zvyknout. Není to nic dobrého.“

Vojáci z tělesné stráže o postarali o zraněné spolubojovníky, zatímco se hejtman opatrně blížil ke guvernérovi a Stojkovi. „Excelence, měli bychom pokračovat v jízdě do posádky. Možná se tu takových žoldáků toulá víc.“

„Jen ať si přijdou,“ vykřikl Lodrik a zvedl se. V očích mu plál nebezpečný, děsivý oheň. „Žádný protivník mi nenažene strach, koneckonců všichni musí jednou umřít.“

„Stejně jako vy a já, pane,“ připomněl mu důvěrný rádce jemně. „Proto bude lepší, když pojedeme do posádky. Jste stejně jako vojáci ze stráže hodně vyčerpaný.“

„No, pro mě za mě.“ Guvernér zasunul šavli do pochvy a vyšvihl se na koně. „Vezměte zajatce s sebou, budeme je potřebovat při výslechu.“

„A co zranění protivníci?“ vyptával se hejtman.

„Ať je nechají ležet,“ nařídil Lodrik ledovým hlasem.

„Co se mě týče, ať tu klidně všichni chcípnou.“

Oddíl se dal do pohybu a rozjel se k posádce, nad oddílem vojáků se však vznášelo neblahé mlčení. Každý z nich dobře slyšel jméno, které guvernér během bitvy vykřikoval.

XII.

„A proroctví bylo po všech těch dlouhých letech vyslyšeno a pochopeno, kabcarův chlapec pečlivě chráněn a střežen, aby nedošel nijaké újmy a Ulldart nepropadl Době temnoty. Tarpolský panovník zosnoval lest, aby svého syna odstranil z dosahu nebezpečí a zároveň z něho vychoval důstojného kabcara.

Osudem vyvolený mladík odešel pod falešným jménem do tarpolské provincie Granburg, aby se tam jako guvernér vyučil umění panovat. Vyspěl a vyvinul se z něho moudrý, spravedlivý místodržící, který se prosadil navzdory překážkám ze strany tamních šlechticů a brojaků.

Zlé síly ho však vypátraly a vyslaly proti němu nájemného vraha, aby mladého muže zabil a tím konečně znovu nastala Doba temnoty. Pokus o atentát se však nezdařil.“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1057

DORENAIA, PROVINCIE KER,

KONEC LÉTA 442 P. S.

Matuc se procházel podél zeleného břehu řeky Repol a nadával, jak ještě nikdy během svého mnišského života neklel. Úkol, který mu svěřila Tajná rada, ho postavil před celou řadu problémů. Nijak mu nepomohlo, že ho jím pověřil samotný Ulldrael. Jak má tadce odstranit? Matuc nebyl žádný bojovník, neuměl lhát a z hloubi duše nenáviděl intriky.

Zabít jednoho člověka, aby od celého kontinentu odvrátil nenapravitelné škody, s tím by se jeho svědomí ještě dokázalo smířit, kdyby si byl tou věcí naprosto jistý - jenže mnich nebyl o oprávněnosti svého úkolu ani zdaleka přesvědčen.

Existovaly dva různé výklady oné vize a první verze byla pro něho stejně pravděpodobná jako ta druhá. V duchu z celého srdce doufal, že mu Ulldrael dá znamení, ale bůh hospodařil se svými pokyny velice zdrženlivě.

Na vlečné lodi Wjierck, kterou si pro cestu zvolil, se neodvratně blížil k prvním výběžkům provincie Granburg.

Doposud ho však stále ještě nenapadl žádný vhodný plán.

Matuc se zastavil ve stínu Ulldraelova dubu a zahleděl se na loď, na níž právě lodníci končili s vykládkou zboží.

K mnichově nezměrné lítosti zastavoval kapitán v kdejakém přístavu, aby tam nabral pasažéry nebo vyšel na břeh a poohlédl se po nějakém nákladu. Na Wjierck lodníci nakládali všechno, co mohl stařičký člun přepravit, dřevo, obilí, uhlí, rudu, dobytek i lidi.

Ačkoliv kvůli tomu nabrali zpoždění, představovala plavba po Repolu pořád ještě nejrychlejší způsob cestování.

Mnich bude muset i tak až příliš brzy přesednout na osla, protože mohutný tok bohužel míjel Granburg.

K vlečné lodi se blížil nějaký člověk, naložený objemným nákladem. Okamžitě vzbudil Matucovu pozornost.

Hnědá róba barvy hlíny, sahající neznámému až po kotníky, se střihem podobala mnichovu oděvu, avšak vyšívaná lněná štóla, patřící k tradičnímu kněžskému rouchu, kterou měl muž přehozenou přes ramena, nebyla příznačná ani pro vyznavače Ulldraela, ani Kalisstry. Ať si lámal hlavu, jak chtěl, nedokázal si vzpomenout na žádné božstvo, které by používalo tyto barvy a symboly.

Se zájmem zamířil k neznámému, jehož obličej zůstával skrytý pod kapucí, a zastavil se přímo za jeho zády.

„Ulldrael s vámi,“ pozdravil a napjatě čekal na odpověď.

Postava se otočila a Matuc pohlížel do pátravých, nazlátlých očí neznámé ženy. Kůže se jí leskla nahnědlou pískovou barvou, pod kapucí byly vidět tmavě zelené zářící vlasy, připomínající mnichovi svěží trávu.

„Lakastra, bůh jižních větrů a poznání, nechť vede vaše cesty správným směrem,“ odvětila žena, když si ho změřila zkoumavým pohledem.

Matuc fascinovaně zíral na ženiny vlasy a kůži, pak se najednou zarazil. Uvědomil si, že si žena musela všimnout, jak na ni nestydatě civí.

„Promiňte služebníkovi Ulldraela jeho nezdvořilost a nemluvnost,“ omlouval se a zčervenal. „Jmenuji se bratr Matuc a patřím k Ulldraelovu řádu.“

„Já vím, ke kterému řádu patříte. Dá se to snadno poznat podle vašeho oblečení.“ Usmála se a mnich postřehl v jejích ústech ostré špičáky. „Vy Ulldarťané máte řadu různých bohů, ale my v Kensustrii se v nich celkem dost dobře vyznáme.“ Shrnula si kapuci, přiložila si pravou ruku na hruď v úrovni srdce a levou ruku podala zaskočenému Matucovi. „Já se jmenuju Belkala, jsem kněžka Lakastry, boha jižního větru a poznání. Jsem z Kensustrie a přicházím k vám v míru.“

Matuc, jenž postupně opět nabýval duchapřítomnosti, potřásl podanou rukou. „Tak proto takový zevnějšek, který

je na tarpolské poměry dost nezvyklý. Co děláte tak daleko od domova?“

„Vydala jsem se na cesty, abych šířila Lakostrovo učení.“ Žena si odložila věci na cestičku a připravovala se na dlouhý slovní souboj, k němuž mnicha svými slovy vyzvala.

Výraz v mnichově obličeji se změnil, místo zvědavosti se v něm objevilo utajované nepřátelství. „Cože to chcete?“

„Chtěla bych plout dále proti proudu Repolu a začít se šířením své víry,“ opakovala žena přátelsky. „Vy proti tomu něco máte?“

Samozřejmě že proti tomu něco měl, ale nehodlal se pouštět do náboženských sporů na cestičce u řeky.

Rozhodně tedy ne, dokud nebude o jejím bohu vědět něco víc.

„Ale ne. Právě naopak. Bezpodmínečně mi musíte o…“

„Lakastrovi,“ napověděla mu žena vstřícně.

„Lakastrovi povyprávět. Ještě nikdy jsem neviděl kněžku z dálné Kensustrie a myslím si, že se mi taková příležitost nenaskytne každý den.“

Kapitán vyšel z malé obchodní stanice u břehu a mířil si to rovnou k nim.

„Jak vidím, mí pasažéři se mezitím navzájem seznámili, takže si můžu ušetřit námahu s představováním. Ale bohužel vám musím sdělit, že se náš pobyt zde o něco prodlouží.

Jestli hned neopravíme trup, mohla by se s námi loď někde na půli cesty potopit.“ Vrhl na Belkalu zvědavý pohled.

„Co to znamená?“ povzdechl si Matuc, který už už čekal, že kapitán zatahá kněžku za vlasy, aby zjistil, jestli jsou pravé.

„Že musím někde sehnat tér a pár nových prken,“

vysvětloval lodník a odplivl si do vody. „Ale do večera tu všecko bude a zítra brzy ráno budeme moct vyplout.“

Ochotně si přehodil kněžčiny věci přes rameno a odnesl je na loď.

„Potom navrhuji, abychom se tady v té obchodní stanici společně najedli, a já vám přitom povyprávím o svém bohu,“ nabídla kněžka. Matuc ochotně souhlasil.

*

Mnich musel během prostého jídla uznat, že žena oplývá výmluvností a dokáže nejen skvěle líčit různé události, ale i věcně a duchapřítomně argumentovat. Matuc dospěl k poznání, že to je nebezpečná kombinace.

V Kensustrii, zemi, kterou většina tarpolských sedláků dodnes považuje za pouhou legendu, protože se k ní a k jejím obyvatelům váží nesčetné pohádky, byla společnost uspořádána podle kast. Po převratu, k němuž došlo před několika lety, se ocitli na samotném vrcholu tohoto systému

bojovníci. Po nich následovali učenci a řemeslníci, dále pak sedláci a kněží a úplně na konci stáli nevolníci. Kasty se jedna od druhé lišily svými právy a vnějším vzhledem, takže často už jen samotná postava naznačovala, do které kasty dotyčný patří.

Tohle všechno Matuc již věděl, protože mniši se o Kensustriánech v průběhu staletí leccos dověděli. Přesto však byli obyvatelé této země zahaleni řadou tajemství a obvykle působili poněkud zvláštním dojmem. Takže k večeru převedl hovor na náboženské věci.

„Ulldrael nám nařídil, abychom uchovávali jeho památku a pomáhali lidem, nakolik to jen bude v naší moci,“

dal se do řeči. Cítil, že mu zčervenaly tváře a že za to může víno.

Belkala přikývla. „Jak jsem slyšela, zřídili jste chudobince a pečujete o slabé a nemocné. Váš bůh vám pomáhá v zemědělství, v otázkách poznání a při modlitbách a vy ho za to uctíváte, nemám pravdu?“

„Máte. A co děláte vy, abyste svého boha uspokojili?“

Matuc zamával prázdným pohárem v naději, že si hostinský znamení všimne a přinese mu další víno. Nejlépe dokázal diskutovat ve chvílích, když se trochu napil a nabral tím odvahu, a přestože cítil, že už dosáhl té správné míry, chtěl si pro jistotu nechat ještě trochu dolít.

„Již tady jsme narazili na první chybu, které se dopouštíte,“ usmála se kněžka, jež nepozřela jedinou kapku

alkoholu. „Nemáme jenom jednoho boha nebo sedm jako vy, my jich máme opravdu hodně. V Kensustrii známe více než stovku nejrůznějších božských bytostí, ale neuctíváme je všechny. Každý si vybere takového boha, s nímž se cítí nejvíce spřízněný.“

„No dobře, ale potom musí být vaše kasta kněží nesmírně početná,“ divil se mnich, jenž si už v myšlenkách představoval,

jak

se

do

Tarpolu

hrnou

hordy

kensustriánských obracečů na víru. Hostinský přinesl džbánek vína a zase se vzdálil.

„Ale kdepak. Někteří bohové jsou velice oblíbení, jiní se naopak skoro nikde nevyskytují. Lakastry si například nesmírně váží učenci a prostý lid, protože mu přináší pokrok, zejména v zemědělství. Kvůli osvícení, jímž nás Lakastra obdařil, máme různá zařízení, díky nimž vymlátíme obilí z klasů mnohem rychleji a s menší námahou než lidé v jiných zemích,“ vyprávěla Belkala. „Když počet věřících jistého boha dosáhne určité hranice, postaví se mu chrám a z řad jeho stoupenců se vybere kněz.“

„Takže se klidně může stát, že některý bůh třeba nehraje několik desítek let téměř žádnou roli, ale najednou se znovu stane známým, protože se k němu z nějakého důvodu nahrne plno nových stoupenců?“ vyptával se Matuc poněkud zmateně a usrkl trochu vína. Možná si tohoto ušlechtilého moku dopřál o kapku víc, než bylo radno.

„Je to tak.“ Belkala mu věnovala další úsměv. „Ale všeobecně můžeme říct, že Kensustria má zavedený okruh asi dvaceti božských bytostí. A více než pět tisíc let k nim patří i Lakastra.“ V hlase jí zaznívaly známky hrdosti a pýchy.

„Aha,“ pravil mnich a zadíval se jí na prsa. „Nepřipadá vám velice nebezpečné, že sama samotinká cestujete cizí zemí a velebíte boha, kterého zde nikdo nezná? Ulldrael Spravedlivý nechť nic takového nedopustí, ale co kdyby vás chtěli rozhněvaní sedláci oběsit, protože jste z nerozvážnosti řekla něco nevhodného o jejich patronovi? Co pak? Pomůže vám Lakastra, nebo za svou víru zemřete?“ Předklonil se.

„Kdyby zdejší prosťáčci viděli vaše zuby, mnozí z nich by vás dokonce považovali nejspíš za upíra a na místě by vám usekli hlavu a spálili tělo.“

„Já tarpolský svět pohádek bohužel moc dobře neznám, proto vám děkuji za varování, bratře Matuci.“ Belkala mírně naklonila hlavu, zlaté oči jí zářily a vytvářely s tmavozelenými vlasy nádherný kontrast. „Kromě toho, a o tom vás můžu ujistit, se umím bránit.“

„Neodpověděla jste mi na otázku,“ připomněl jí Matuc.

Měl v úmyslu vmanévrovat ji do pasti. Ženinu vyhýbavou odpověď si v duchu vyhodnotil jako první projev nejistoty.

„Ne, myslím, že by mi můj bůh pomohl. Možná by ke mně sám přišel. Přichází ke svým stoupencům i Ulldrael?“

„Přirozeně,“ ujišťoval ji mnich, přestože si tím v hloubi duše nebyl příliš jistý.

„Vy lžete, bratře.“ Kněžka se škodolibě usmála a natáhla ruku pro sklenici vody. „Vy jste už Ulldraela někdy viděl?“

Matuc zaváhal. Rozhovor se stáčel směrem, který mu nebyl po chuti.

„Ne, neviděl. V Tarpolu je velice málo lidí, jimž se dostalo takové cti. Většinou nám předává poselství prostřednictvím vybraných mužů z našeho řádu. Říkáme jim vizionáři.“ Mnich námahou potlačil říhnutí, které si v něm s bubláním razilo cestu vnitřnostmi a hrozilo, že vyrazí ven.

„Vidíte, já jsem se už se svým bohem setkala, a proto je má víra pevná. Dokonce bych tomu mohla říkat spíše vědění než víra. Vy rovněž? A odkud víte, že ta poselství posílá Ulldrael? Nemohl by to být některý jiný bůh? Třeba dokonce některý kensustriánský?“

Mnich měl pocit, jako by mu někdo sebral půdu pod nohama, hlava mu plála vnitřním žárem. „Muži, kteří ty vize měli, ale říkali, že…“

„Ti muži něco viděli, ale nedá se dokázat co. Nemám pravdu?“ Neustálý úsměv, který ženě pohrával na rtech, mnich tentokrát vnímal jako známku arogance. Zmocňovalo se ho podezření, že se ho žena snaží vyprovokovat.

„Vy se opovažujete zpochybňovat Ulldraelova poselství?“ Matuc vyskočil, obličej nabral kvůli vzteku a

účinkům alkoholu temně rudou barvu. „To je neuvěřitelné rouhání!“

Pár hostů, kteří se tou dobou ještě zdržovali v obchodní stanici, se udiveně ohlédlo a zadívalo se na rozhněvaného mnicha. Na takové chování nebyl u příslušníků Ulldraelova řádu nikdo zvyklý.

„Uklidněte se, bratře,“ chlácholila ho Belkala. „Nechtěla jsem urazit ani vás, ani vašeho boha. A pokud vás to uklidní, ani já nemůžu z toho, co jsem říkala, nic dokázat. Já jsem jenom chtěla…“

„Ale udělala jste to, kněžko! Urazila jste víru i boha. To je naprostá neslýchanost!“ Rozčílený, podroušený mnich popadl džbán a hněvivě se s ním po Belkale rozmáchl.

Žena se zaklonila, uchopila Matuce za zápěstí a srazila špatně mířenou ránu stranou.

Prudkost vlastního úderu vyvedla ne zcela střízlivého mnicha z rovnováhy. Rozplácl se na stole, který se pod jeho váhou rozlomil.

Zmateně se převalil na záda a nechápavě se na ženu zahleděl.

Belkala opět přiložila pravou ruku k srdci a podala Matucovi levou, aby mu pomohla vstát.

„Ještě jednou se omlouvám, bratře. Nechtěla jsem vás urazit.“

Muži ve výčepu se zvedli a výhružně se rozestavili kolem Kensustriánky.

„Chopte se jí,“ nařídil Matuc a pomaličku se zvedal vzhůru. „Rouhala se Ulldraelovi.“

Několikeré svalnaté ruce kněžku popadly, zkroutily jí paže za záda a pevně je svázaly hrubým provazem.

„Co s ní máme udělat, bratře?“ zeptal se hostinský, jehož oči se krvelačně zaleskly.

„Pověste ji.“ Mnich se na ženu nepřátelsky zahleděl zarudlýma očima. „Vaše urážlivé řeči se nesmějí v budoucnu dostávat do uší počestných Tarpolanů.“

Předklonil se. „A teď uvidíme, jestli vám ta vaše modla pomůže se z téhle situace dostat.“

„Vy jste opilý, Matuci,“ vykřikla žena zoufale. „Děláte obrovskou chybu!“

Muži se rozesmáli, dostrkali kněžku ven k Ulldraelovu dubu, přehodili provaz přes jednu zvlášť hrubou větev a uvázali zmítající se Belkale smyčku kolem krku. Jednoho neopatrného pomocníka kousla žena do ruky tak silně, až mu z ní vytryskla krev. Ostré špičáky přesekly dokonce i šlachu, muž zaječel bolestí a nechal ženu být. Jiný ji udeřil držákem pochodně do obličeje. „Mizernej upíre!“

Matuc se držel za rozbolavěná žebra, která si musel pochroumat při dopadu na stůl. „Vytáhněte ji nahoru.“

Lano se napnulo, ženiny nohy ztratily kontakt se zemí.

Provaz pevně svíral ženino hrdlo, Belkala marně lapala po vzduchu, zatímco se kolem ní rozlehly hlasité pokřiky a veselý jásot.

Muži si vychutnávali Kensustriánčin mučivý zápas se smrtí. Byli jím tak fascinováni, že si nestačili všimnout, že k nim někdo přišel, dokud na sebe cizinec sám neupozornil.

„Tak dost!“ zakřičel panovačný hlas.

Jezdec v třpytivém brnění zavedl koně do světla pochodní.

Naleštěný kov stříbrně odrážel světlo a vrhal je na vylekané tváře shromážděných mužů. Obličej mu zakrývala nápadná helma s ohonem z černých koňských žíní, pokrytá po celé šíři nejrůznějšími rytinami. Štít, který měl zavěšený u boku, znázorňoval dva zkřížené meče a pod nimi se skvěl rytířův osobní erb. U sedla těžce oděného koně visela úctyhodná sbírka nejrůznějších zbraní. V ruce muž držel těžký dvouhlavňový samostříl.

„Co se tu děje?“

Muži nebyli úžasem a strachem schopni pohybu. Hleděli na jezdce, ruce pustily lano a kněžka dopadla na zem, kde se rozkašlala a zůstala ležet.

Matuc rytířův erb okamžitě poznal a v duchu zaklel.

Před ním stál příslušník Vysokých mečů, jednoho ze tří rytířských řádů, uctívajících boha Angora. Ten jinak neměl v Tarpolu příliš mnoho stoupenců.

Rychle se blížilo hlasité dunění koňských kopyt naznačující, že přijíždí početný oddíl jezdců, potom se objevil zástup ozbrojenců, kteří zastavili vedle rytíře a

připravili kuše ke střelbě. Mnichovi pomocníci rychle couvali.

„Ptal jsem se, co se tu děje?“ hartusil rytíř a namířil zbraní na hostinského.

„Pane, ó pane, to není moje vina,“ koktal šenkýř, z něhož bleskurychle vyprchala chuť cokoliv podnikat. „Ten mnich nám nařídil, abychom tu ženu oběsili, protože se rouhá Ulldraelovi. Odpusť nám, pane.“

Kuš nyní zamířila na mnicha. „Ty ses odvážil nařídit na mých pozemcích popravu? Jak zní tvoje jméno?“

„Jsem představený Matuc z Ulldraelova řádu a bráním čest svého boha, stvořitele a ochránce kontinentu Ulldart,“

odpověděl tázaný, pozvedl přitom hlas a snažil se soustředit, aby se příliš nepotácel. „Kdo jste, že se opovažujete ohrožovat mnicha?“

„Já jsem Nerestro z Kurašky z řádu Vysokých mečů, jehož příslušníci žijí, bojují a umírají výlučně na počest boha Angora. Mně patří půda, na níž teď stojíš, mnichu, takže jenom já rozhoduji, kdo bude zabit, a kdo smí zůstat naživu.“

„Ale ona je z Kensustrie a uctívá falešnou modlu, jejíž učení tu chce šířit,“ namítal Matuc.

„Já sloužím Angorovi, ne Ulldraelovi,“ přerušil ho rytíř nesmlouvavě. „Pro mě je stejně dobrá jako ty. Nestrpím tu žádné bezpráví, takové, jaké jsi právě chtěl ve své nerozvážnosti uskutečnit. Kromě toho ty sám nejsi odsud,

protože v okruhu čtyřiceti verst není žádný klášter, v němž bys mohl být představeným. Jsi obyčejný host, mnichu.“

Kývl na jednoho ze svých podřízených, ten sesedl z koně, přešel k Belkale a vysvobodil ji z pout. „A jak musím konstatovat, úplně opilý host.“

„Vy chcete pustit tu bezbožnici na svobodu?“ vykřikl Ulldraelův služebník pobouřeně a vykročil vpřed, přičemž se s ním země nebezpečně nahnula.

„Nerouhala se proti mému bohu, ale proti tvému, na to nezapomeň.“ Nerestro se natočil k ostatním mužům. „A vy musíte být za svůj čin potrestáni, protože jste jednali s nemístnou lehkomyslností.“ Střelil hostinskému šipku z kuše do stehna přímo nad koleno a muž se s řevem zhroutil k zemi. „Neděkuj mi za mé milosrdenství.“

Matuc vztekle vykročil ke kněžce, jeho úmysly byly více než zřejmé.

„Zapomínáš se, mnichu,“ varoval ho rytíř. „Udělej k té ženě ještě jeden krok a následující týdny strávíš v mém vězení.“

„Když ji nechcete potrestat vy, tak to prostě musím udělat sám.“ Posílený odvahou, kterou mu dodalo víno, odhodlaně pokračoval v chůzi. Jeden z ozbrojenců mu zastoupil cestu.

„Zdá se mi, že ti pořád ještě není jasné, co znamená, když jsi někde host, a jak se podle toho chovat. Budu tě to muset doučit.“

Nerestro ukázal na mnicha a muži, kteří řádového rytíře doprovázeli, ho okamžitě popadli a svázali.

„Zvu i vás, abyste mě doprovodila do mého hradu.

Nemyslím, že byste chtěla strávit dnešní noc ve společnosti takové sběře. Zařídím, aby vám donesli zavazadla až do hradu,“ oslovil rytíř bledou Belkalu, která se pouze němě uklonila. Kolem krku se jí táhl široký rudý pruh, který po sobě zanechal provaz.

„Hostinský, kdybys mi ještě jednou padl do oka, zasáhne příští šipka tvoje levé oko,“ rozloučil se Nerestro a obrátil koně. „To platí pro vás pro všechny.“

Průvod jezdců se dal do pohybu. Kněžka a mnich kráčeli na konci, obklopeni rytířovým doprovodem.

„Vypadá to, že mi Lakastra pomohl. Co je s vámi? Upadl jste u Ulldraela v nemilost?“ zaskřehotala Belkala a setřela si z koutků úst krev.

Matuc si jenom odfrkl, neřekl ani slovo. Ale v hloubi své opilé duše si kladl naprosto stejnou otázku.

HRAD ANGORAJA, PROVINCIE KER, 220 VERST OD

GRANBURGU,

KONEC LÉTA 442 P. S.

Matuce neprobudily světelné paprsky ani hlasité zvuky, ale pocit, že mu snad pukne hlava. Takovou kocovinu ještě nikdy v životě nezažil a z pachuti v ústech mu bylo přímo na zvracení. S hlasitým zaúpěním se zvedl a držel se za hlavu.

Pachy, které kolem sebe cítil, nebyly o nic lepší než to, co mu stoupalo z krku, a když se rozhlédl kolem sebe, zjistil, že se nachází na místě, kde vskutku není o co stát.

Jak poznenáhlu zjišťoval, seděl na vlhké otýpce slámy v maličké, strohé a velice nehostinné cele, jejíž zdi byly porostlé mechem a neustále po nich stékaly kapky vody.

Chybělo v ní jakékoli vybavení.

Před ním stál džber s vodou, světlo skýtala jen téměř dohořelá svíčka. Vážně hrozilo, že každou chvílí zhasne.

Zoufale se snažil vzpomenout si na události předchozího večera, ale poslední, co si pamatoval, bylo, že dostal na Belkalu hrozný vztek. Snad ji v opilosti nezabil a nesedí teď kvůli tomu ve vězení?

Velice opatrně a pomalu se postavil na nohy a přešel k železem obitým dveřím.

„Haló,“ zavolal slabě. Vlastní hlas, odrážející se od kamenných zdí, mu působil nesnesitelnou bolest hlavy. „Už jsem vzhůru. Slyší mě někdo? Kde to jsem?“

Nikde se nic nehnulo. Potom se najednou ocitl v naprosté tmě, svíčka vypověděla službu.

Mnich se došátral zpátky k otepi slámy, posadil se na ni, opřel si hlavu o chladivý kámen a nechal si kapky vody stékat po čele. Nezbývalo mu nic jiného než čekat, až se o něho časem někdo postará.

Kapky dopadaly na tvrdou zem. S každým plesknutím se Matucovi vracel kousíček paměti, postupně si stále lépe a přesněji vybavoval, co se předešlého dne událo. Pokusil se kněžku zbít a pak poštval lidi, aby ji šli oběsit.

Tiše zaúpěl a začal odříkávat dlouhý cyklus modliteb.

Obracel se k Ulldraelovi s prosbou, aby mu bůh jeho provinění odpustil, protože to poslední, co v téhle chvíli potřeboval, byl hněv jeho božského pána a vládce.

Konečně se v zámku otočil klíč, někdo odsunul těžkou závoru a do Matucova vězení dopadla oslepující záře pochodně.

„Už ses vyspal, mnichu?“ zeptal se ho pobavený hlas.

Blížily se k němu těžké kroky vojenských bot, kovové kroužky a plátky se o sebe třely a vytvářely neodbytný, vtíravý zvuk. Potom ho pod ramenem popadla silná ruka a zvedla ho. „Můj pán tě chce vidět.“

Několik mužů v kroužkových košilích ho více či méně jemně postrkávalo nekonečně dlouhými schodišti z vězení ven. Prošli čistým, upraveným dvorem hradu, kde se vojáci cvičili ve zbrani, pokračovali dalším strmým schodištěm vzhůru, poté napříč dvěma velkými sály, až nakonec zastavili před širokými dubovými dveřmi a po krátkém zaklepání vstoupili dovnitř.

Matuc neomylně poznal, že se ocitl v hradní zbrojnici.

Na stěnách viselo plno mečů, řemdihů, seker a dalšího nářadí, jaké bojovník potřebuje k zabití protivníka, mnohdy velice exotického. Mezi ním byly zavěšeny štíty s nejrůznějšími erby a rozličnou mírou opotřebení. Některé se ještě leskly novotou, jiné vypadaly poněkud pošramoceně, zatímco dva nebo tři z nich drželo pohromadě už jen železné obití.

Co však mnichovi nejvíce bralo dech, byla bohatá směsice vlajek, praporů a standart, zavěšená na balustrádě.

Přestože se mohl pochlubit slušnou mírou znalostí heraldiky, mezi těmito praporci byly nanejvýš čtyři, které dokázal poznat. Ať už pocházely odkudkoliv, rozhodně nebyly z Ulldartu.

Uprostřed místnosti stál téměř černý stůl s devíti židlemi.

V čele seděl muž v plátkové zbroji, celý ověšený zbraněmi. Matuc odhadoval, že mu může být něco kolem pětatřiceti let. Pravá ruka spočívala na drahokamy osázené rukojeti velice vzácné aldoreelské čepele, levá ruka svírala

stříbrný pohár. Tmavohnědé vlasy na vrcholku hlavy nebyly delší než bříško prstu, jinak byl muž dokonale vyholený.

Tím nápadněji se vyjímaly dlouhé, světle zbarvené navoskované vousy, sahající rytíři až na hruď.

Hned vedle statného muže se usadila Belkala, která ničím nezakrývala tlustý rudý pruh kolem krku. Oba byli podle všeho hluboce zabráni do hovoru, protože se k přicházejícím mužům obrátili s neskrývanou mrzutostí.

Rytíř natáhl hlavu. „Doufám, že jsi střízlivý.“

„Jsem natolik střízlivý, abych vás a Belkalu se vší pokorou požádal o odpuštění,“ odvětil Matuc a sklopil pohled. „Včera jsem to s vínem značně přehnal, což ovšem mé chování nijak neomlouvá.“

„Zpočátku mi náš rozhovor připadal docela zajímavý,“

zaskřehotala kněžka, mluvení jí nadále činilo výrazné potíže. Kensustriánka si rychlým pohybem uhladila tmavozelené vlasy, spadající jí na ramena. „Ale potom nabral velice nehezký obrat.“

„Pokud jsi zapomněl mé jméno a myslím si, že nejspíš ano, tak zní Nerestro z Kurašky, rytíř řádu Vysokých mečů a věřící v boha Angora. Patří mně lidé i půda v okruhu čtyřiceti verst a jako právoplatná vrchnost určuji, co je na mém panství v souladu s právem a zákony.“ Povstal a ukázal na židli, stojící vedle něho. „Posaď se k nám, abychom se poradili o přiměřeném trestu za tvé chování.“

Mnich pomalu kráčel na místo, které mu rytíř určil, a přemýšlel, jak by se z této situace nejsnáze dostal.

U naprosté většiny tarpolských šlechticů by Matuc mohl počítat pouze s mírným napomenutím, ale on si musel vyhodit z kopýtka a opít se skoro do němoty zrovna na půdě zarytého rytíře řádu, který na Ulldraela nijak nedal.

„Je ti kladeno za vinu, žes poštval lidi a pozvedl ruku proti této ženě, aniž bys k tomu měl pádný důvod.“ Hnědé oči pátravě ulpěly na mnichově tváři. „Co k tomu můžeš říct a co by bylo podle tvého názoru uspokojivým trestem?“

„Co se mě týče,“ přihlásila se Belkala o slovo, „já bych byla spokojená s upřímnou omluvou. Nevěděl, co dělá. Na to byl v noci příliš opilý.“

Matuc se vděčně usmál. „Ulldrael je mi svědkem, že se vám omlouvám co nejvroucněji a nejčestněji, jak jsem toho jako mnich schopen. Slavnostně vám tímto slibuji, že se už nikdy nedotknu ani kapky vína, piva nebo pálenky.“ Kněžka přikývla.

„No dobrá. Ten tvůj Lakastra musí být velice velkorysý bůh, když se nechá tak snadno uspokojit.“ Nerestro udeřil pochvou meče o podlahu. „Naproti tomu Angor tak velkorysý není a tarpolské zákony rovněž ne. S ohledem na skutečnost, že jsi mnich, pravděpodobně dokonce i představený nějakého kláštera, nebudu tě soudit s přílišnou tvrdostí, navíc si stejně jako Belkala myslím, že na tvém nevhodném chování nese největší vinu víno.“ Rytířův

zocelený obličej se natočil k Matucovi. „Proto strávíš ve vězení pouze rok, nebudeš tam až do konce života. Neděkuj mi za mé milosrdenství.“

Belkala vypadala přinejmenším stejně překvapeně jako mnich.

„Pane, nechci, abyste si myslel, že odmítám nést důsledky svého činu, ale můj řád mi přidělil naléhavý, důležitý úkol, který musím splnit,“ začal Matuc opatrně, přičemž si dával dobrý pozor na rytířovu reakci.

„Na to jsi měl myslet dříve,“ odvětil Nerestro a zamával pohárem. „Už jsem kvůli tobě ohnul platné zákony víc, než si zasloužíš. Kdybych to se svou vstřícností dále přeháněl, Angor by se na mě nepochybně velice rozzlobil.“

„Jenže na druhé straně byste na sebe mohl přivolat Ulldraelův hněv, pane,“ snažil se mnich začít z jiné strany.

V žádném případě nemohl sedět celý rok zavřený mezi zdmi hradu. Musel co nejrychleji dále, aby včas stačil splnit své poslání a zachránil království, než bude pozdě. „Můj úkol je velice důležitý.“

„Dej si pozor, mnichu,“ zavrčel muž, „v tomto okamžiku se pohybuješ na velice tenkém ledě.“

„Copak nechápete, pane?“ zapřísahal ho Matuc. „Musíte mi dovolit, abych si ten trest odseděl později. Dovolte mi, abych dokončil úkol, a já se pak k vám dobrovolně vrátím do vězení, ale prosím, nevězněte mě hned teď. Prosím.“

„Kdo mi zaručí, že se vrátíš? Ulldrael?“ odfrkl si Nerestro. „Nemusíš mi přísahat při svém bohu, takový slib pro mě nemá cenu. A přísahat při Angorovi, na to nemáš právo. V tomto případě rozhodně ne.“

Belkala zamyšleně pozorovala mnicha. Rozrušením byl úplně bez sebe. Ženiny nazlátlé oči se třpytily ve světle zvolna zapadajících sluncí a zářily jako vybroušený jantar.

Domyslela si, že za jeho vzpíráním se a často zmiňovaným úkolem vězí víc, než kolik je Matuc ochotný přiznat. Jaké tajemství si ten zoufalý mnich uchovává pouze pro sebe?

Něco podobného se muselo mihnout hlavou i řádovému rytíři. „Co je to za neodkladný úkol, který musíš splnit?

Možná tě pak pochopím a umožním ti odklad.“

Matuc pevně stiskl rty. „O tom nesmím hovořit, pane, promiňte.“

„Tak se ještě jednou podívej, jak vypadají zapadající slunce.“ Nerestro ukázal pohárem k úzkému okýnku, jímž do místnosti dopadaly sluneční paprsky. „Dlouhou dobu si tohoto pohledu nebudeš moct užívat.“ Muž přešel ke dveřím a zavolal stráže. „Přeji ti příjemný pobyt ve vězení. Jenom abych tě uklidnil, s mými vězni se tu zachází velice slušně.“

Stráže vzaly sklíčeného, zcela zničeného mnicha mezi sebe a vyšly s ním ze zbrojnice.

„Co se vás týká, vy můžete být mým hostem tak dlouho, jak se vám zlíbí.“ Rytíř se otočil k Belkale.

„Jste k neznámé ženě nesmírně velkorysý,“ poděkovala mu kněžka.

„To je přece samozřejmé, koneckonců mám všeho víc než dost.“ Nerestro se zamyšleně zadíval na vlajky. „Máte nějaké tušení, co si ten mnich tak zarytě nechává pro sebe?

Mám-li říct zcela otevřeně, co si myslím, vůbec jeho chování nechápu.“

Kensustriánka přemýšlela a rukou si mnula spodní ret.

„Vy byste někomu dobrovolně vyprávěl o záležitostech svého řádu?“ Muž potřásl hlavou. „Tak jste si na tu otázku právě teď sám odpověděl.“

„Promluvme si raději o něčem jiném.“ Zdálo se, že Nerestra začíná celá záležitost do značné míry nudit.

„Povyprávějte mi o své zemi. Já ji znám vlastně jenom z legend.“

„Domnívám se, že vás více než kultura a poznání zajímají vojenské záležitosti,“ usmála se půvabná žena. „V

tom vám bohužel nemůžu pomoct. Jak víte, já jsem kněžka.“

„O vašich válečnících a jejich zbraních kolují neuvěřitelné historky, hotové zázraky. Můžete mi něco prozradit o vašich válečných strojích? Když je Lakastra bohem poznání, měla byste toho vědět víc než dost, a ne jenom přijít s výmluvou,“ snažil se z ní rytíř vydolovat nějaké zajímavé informace.

„Nechcete ze mě náhodou vymámit tajemství Neuhasitelného ohně?“ zeptala se kněžka s předstíranou vychytralostí.

„Kdybyste to tajemství náhodou znala a byla ochotná mi o něm povědět, nic bych proti tomu nenamítal. Doslechl jsem se, že umí roztavit dokonce i kamení.“

„To je jen legenda,“ zasmála se Belkala, „kterou všude ochotně šíříme, abychom našim nepřátelům nahnali strach a hrůzu. Ale kasta válečníků toto tajemství co nejpřísněji tají.

Na ty svoje nesčetné válečné stroje a zařízení mají vlastní inženýry a ti mají s Lakastrou jen málo společného. Mé znalosti jsou jiné povahy. Já můžu například vašim sedlákům vysvětlit, jak získat z polí větší úrodu.“

„To sice také má svou cenu, ale to není pro vojenskou knihovnu řádu Vysokých mečů zrovna to nejdůležitější,“

usoudil Nerestro zklamaně.

Belkala si stoupla vedle něho. „Co to jsou za vlajky a praporce? Myslím, že vy máte jen jeden rodinný erb, nebo snad ne?“

„To jsou části kořisti, kterou mí předkové dobyli během několikasetletého úsilí.“ Mladý muž hrdě ukázal na štíty.

„Každý z nich představuje protivníka, kterého na turnajích porazili. Já jsem k nim dosud přidal devadesát sedm dalších.“

„Jak často vyhodili ze sedla vás?“

„Jenom osmkrát. Ale jenom dvakrát jsem si ze souboje odnesl těžké rány, ostatní zranění byla jen povrchového rázu nebo neškodné zlomeniny,“ vyprávěl Nerestro pyšně.

„Angorovi stoupenci toho snesou hodně.“

„A kdybyste teď zemřel?“ Bylo vidět, že Belkalu jeho vyprávění zaujalo.

„Potom by mě Angor přijal do svého vojska a já bych s ním svou smrt patřičně oslavil.“

„Je pravda, že váš řád sahá po zbraních jenom v nejkrajnějším případě? Když se tak dívám na tu sbírku mečů, nemůžu tomu uvěřit.“

„To souhlasí jenom zčásti.“ Nerestro si přisunul židli.

„Posaďte se, já vám to v klidu vysvětlím. My, co uctíváme Angora, prokazujeme svému bohu úctu tím, že mistrovsky ovládáme zbraně. Bojujeme v turnajích na Angorovu počest, a přitom je důležité, jak jsou účastníci turnaje zdatní. Je jedno, jestli se bojuje s mečem, řemdihem, koulí, kopím nebo oštěpem. Takový souboj normálně končí ve chvíli, kdy se jeden z těch dvou vzdá nebo když ztratí vědomí. Pokud v průběhu souboje jeden z bojovníků zemře, přejde rovnou do bohova vojska, což je nejvyšší čest, jaké se může řádovému rytíři dostat.“

„Ale co když vás někdo vláká do pasti nebo když vás přepadnou lupiči?“

„Žijeme proto, abychom sloužili Angorovi, ne proto, abychom se mlátili s obyčejnými pobudy. Na to máme své

družiny. Nebo dalekonosné zbraně. Teprve v absolutně krajním případě bych sám sáhl po meči nebo sekeře. Ale v takovém případě bojuji jen proto, abych přežil, neboť smrt přinese příslušníkovi našeho řádu čest pouze v případě, když padne v řádném souboji.“ Předklonil se. „Nechápejte mě špatně. Když se někde setkám s něčím, co můžu považovat za výzvu, tak se jí také postavím, pokud se mi zdá dost zajímavá nebo důstojná. Ale v takovém boji nehodlám zemřít.“

„Vaše zbroj je více než neobvyklá.“ Belkala přelétla pohledem kovové součásti brnění. „Většina vojáků v Tarpolu se chrání obyčejným prsním pancířem.“

„Jestliže máme předstoupit před svého boha, chceme tak učinit se vší parádou. Ve lněných hadrech nebo v pytlovině umí umřít každý žebrák,“ utrousil Nerestro opovržlivě a přejel si rukou po navoskovaném kníru. „Je to otázka cti, nic jiného.“

„Nic jiného? Nabývám dojmu, že máte s našimi bojovníky mnoho společného,“ pravila kněžka.

„Co si vy osobně myslíte o soubojích?“

„Řekla bych, že naši kněží mají k bojovníkům asi stejně blízký vztah jako vy k Ulldraelovu řádu,“ odpověděla žena diplomaticky. „Známe se, jakž takž k sobě chováme úctu, ale vyhýbáme se všem bližším kontaktům.“

„Co máte v plánu pro příští dny?“ Rytíř jí upřeně pohlédl do zlatých očí, potom jeho pohled sklouzl níž a nestydatě si ji prohlížel odshora dolů.

„Strávím tuto noc ve vašem hradu, potom bych chtěla co nejrychleji dále na sever a šířit tam Lakastrovu víru a vědomosti.“

„Takže budete ještě hodně dlouho na cestách. Sama.“ V

rytířově výrazném obličeji se objevil svůdný úsměv. „Vy jste kněžka poznání. Chcete se ještě něčemu přiučit, zatímco budete pobývat v mém hradě?“

Belkalu taková přímost a otevřenost více než zaskočila.

„Co vás vede k pomyšlení, že byste mě mohl ještě něco přiučit?“ opáčila hbitě a vypnula hruď. „Kromě toho jsem kněžka.“

„Co to s tím má společného? Já jsem příslušník řádu válečníků, ale přesto dávám v posteli přednost ženě,“

odpověděl rytíř s úšklebkem.

„Budu o tom přemýšlet,“ slíbila Belkala, přestože by v duchu proti malému dobrodružství nic nenamítala. Ale i tak se jí zdálo, že muž má o sobě až příliš vysoké mínění.

Nejspíš to souviselo s tím jeho řádem, ve kterém jsou samí válečníci. „Dobrou noc.“

„No, záleží jenom na vás,“ rozloučil se Nerestro s Kensustriánkou, když odcházela ke dveřím a vycházela ze zbrojnice.

Belkala si předtím, než si dopřeje chvíli odpočinku, nezbytně musela ujasnit jednu věc. Kroky ji vedly do hradního vězení.

*

Našla Matuce, jak dřepí pohroužený v modlitbách. Dlaně měl sepnuté, oči zavřené a tiše si pro sebe mumlal nějaké verše. Teprve když žalářník se skřípěním odsunul těžkou závoru, otočil mnich hlavu a podíval se ke dveřím.

„Přicházíte oslavit svůj triumf?“ Svěsil hlavu. „Když mě Ulldrael nechává hnít tady ve vězení, mám pocit, že je to horší, než kdybych jenom upadl v nemilost.“

„Považujte to za zkoušku.“ Kněžka si rovněž podřepla.

„Ale kdybyste mi řekl, co to vaše poslání vlastně obnáší, možná bych vám mohla pomoci, abyste se z téhle díry dostal ven.“

Mnich se ji jako očarovaný díval do jantarových očí.

Něco mu stále hlouběji a hlouběji pronikalo do myšlenek, jemně a lichotivě mu klouzalo do hlavy a pohladilo mu duši teplým přátelstvím. Byl to pocit, jaký zažíval, když byl malý chlapec a matka mu láskyplně přejela rukou po vlasech, nebo když ho objala a utěšovala. V srdci se mu rozhostil klid, najednou si byl jistý, že této ženě může důvěřovat.

„Mám zachránit kontinent před velkou hrozbou,“ pravil tiše.

„To je pro prostého člověka nesmírně těžký úkol.“

Belkala hovořila jemným, vnímavým hlasem. „Svěř se mi, Matuci. Co máš učinit?“

„Mám zabít tadce, abych zabránil návratu Doby temnoty.“ Konečně si o tom mohl s někým promluvit.

„Velekněz a Tajná rada se domnívají, že to je jediný způsob, jak si to proroctví můžeme správně vyložit.“ Mnich pocítil neskutečnou úlevu.

Belkala hlasitě a prudce vydechla. „A jsi si svým úkolem opravdu zcela jistý?“

Matuc váhal. „Jsem si skoro jistý.“

„My jsme o tom proroctví rovněž slyšeli, ale dosud jsme ho interpretovali zcela opačným způsobem. Jak je to možné?“

„Vypátrali jsme, že Tzulan měl v klášteře jednoho špiona, který zřejmě onoho vizionáře zabil. Takže byl jediný, kdo znal slovo od slova přesné znění proroctví.

Zároveň se tím postaral o to, aby se nikdo nedověděl o skutečném osudu, který nás po tadcově příchodu čeká,“

vysvětlil Matuc a začal Belkale vyprávět všechno, co věděl a co se doposud přihodilo.

Hovořil déle než hodinu.

Kensustriánka pozorně poslouchala, ani jednou ho nepřerušila. Její obličej byl větu od věty vážnější a zamyšlenější.

Když mnich dospěl se svým výkladem ke konci, položila mu ruku na rameno a snažila se ho uklidnit.

„Já ti pomůžu, Matuci. Poprosím Lakastru o pomoc, abychom s jeho podporou nalezli cestu odsud z vězení a abychom společně zabránili návratu Doby temnoty. Jestli je tvůj příběh pravdivý, tak, jak jsi mi ho vyprávěl, určitě nám bůh neodmítne pomoc.“

„Ale proč mi nepomáhá Ulldrael?“ Matuc zoufale sklopil zrak, po tváři se mu koulela slza. „Proč?“

Kensustriánka se zvedla. „Na tuhle otázku ti neumím odpovědět. Dále se modli, třeba ti tvůj bůh sešle nějaké znamení.“ Vyšla ven z cely.

Matuc lhostejně sledoval, jak jeho slzy dopadají v podobě drobných kapiček na podlahu a ztrácejí se ve spárách mezi kamennými bloky.

Začínal ztrácet víru ve svého patrona, který, jak se zdálo, si s osudem vlastního kontinentu nedělal příliš mnoho starostí.

HLAVNÍ MĚSTO PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ

TARPOL,

KONEC LÉTA 442 P. S.

Hřejivý vítr vířil oblohou nad hlavním náměstím a proháněl hustá černá mračna, obtěžkaná deštěm.

Mraky se chmurně tyčily nad hlavami, vplétaly se jeden do druhého a zatemňovaly obě slunce, takže by si člověk myslel, že už je pozdní večer, a ne krátce po poledni. Ve vzduchu bylo cítit prudkou bouřku, ale ta se prozatím nehodlala vybít.

Bledé, nažloutlé příšeří působilo děsivě, na město se sneslo naprosté ticho a klid. Dokonce ani zvířata ve stájích nevydala hlásku. Bylo slyšet pouze hvízdání větru, opírajícího se do výloh, rohů domů a střech.

Vasilij Jukolenko přelétl pohledem náměstí, na němž se kvůli němu shromáždilo nejméně tisíc lidí.

Obyvatelé města, sedláci z okolí, obchodníci a pár šlechticů, kteří se ještě před nedávnem mezi sebou rvali o jeho přízeň, mu postávali u nohou. Obdařil je pohrdlivým úsměvem.

Pouta, která mu svírala ruce za zády, se mu nepříjemně zařezávala do masa, levá polovina obličeje ho pálila jako oheň poté, co utržil od stráží nejméně tucet ran.

Způsob, jakým se s ním jako se šlechticem a bývalým guvernérem zacházelo, byl podle Jukolenkova názoru zcela nedůstojný. Když ho před několika dny zatkli, sebrali mu téměř každičký drahocennější kousek šatstva, který vlastnil.

Potom musel ve spodním prádle ležet v páchnoucí, vlhké díře kdesi ve sklepeních, až ho nakonec několik škodolibých, opilých vojáků zmlátilo a naložilo na káru, kterou ho vezli na popraviště. Rozhrkaná kára s rachotem projela napříč celým městem, cestou míjela mlčící lidi, kteří ho sledovali nenávistnými pohledy. Doba jeho vlády definitivně skončila.

Nyní stál na malé plošině, tři metry nad hlavami diváků, vedle něho čekali čtyři strážní, až se dostaví i mladý guvernér.

Mezitím přijížděly další vozy přivážející nejen maskované popravčí a jejich pomocníky, ale i Kašenka a deset dalších šlechticů a velkostatkářů, u nichž bylo jednoznačně prokázáno, že se rovněž podíleli na spiknutí proti guvernérovi.

Katovi pomocníci postupně dostrkali všechny vězně po úzkých schůdcích nahoru na plošinu a seřadili je vedle bývalého guvernéra.

Jukolenko nedával své pocity najevo, prostě se pouze díval vzhůru do oblak. V duchu doufal, že kat nebude příliš opilý a že mu usekne hlavu hned první ranou. Ze všeho nejvíc nesnášel bolest.

Na žulové dlažbě zaduněla kopyta, potom se na čele malého průvodu ozbrojených jezdců objevila Valjakovova svalnatá postava. Uprostřed oddílu přijížděl sám guvernér, držel se vzpřímeně, jedna ruka volně spočívala na pravé noze.

Kdyby před necelým rokem Jukolenkovi někdo řekl, že ho tento poloviční chlapec jednou pošle na smrt, nejspíš by se dotyčnému vysmál. To tlusté, ukňourané děcko, které tehdy přijelo, se v ničem nepodobalo mladému muži, sebevědomě sedícímu v sedle vraníka. Vasja se v posledních měsících proměnil v protivníka, kterého člověk snadno neprávem podcenil. Kterého on sám také podcenil.

Oddíl dojel až k plošině, vojáci na Valjakovův rozkaz sesedli a vytvořili uličku vedoucí k popravišti.

Vasja pomalu stoupal po prknech nahoru, těsně za ním kráčel mohutný tělesný strážce. Když guvernér došel na plošinu, vytáhl z rukávu pergamen a obrátil se k lidem.

„Šlechtici Kašenko, Mekuce, Paole, Dobrič a Jukolenko, jakož i brojaci Kilič, Dujorev, Lusckoje, Regoc, Cobradin, Vojec a Igučkin byli shledáni vinnými, že se spikli proti mně, právoplatnému královskému guvernérovi Vasjovi, a tím i proti kabcarovi. Jejich pozemky a veškerý majetek propadají kabcarovi. Spiklenci samotní jsou odsouzeni k smrti pomalým uškrcením.“ Davem se rozlehl tichý, udivený šum. Takový trest se normálně uděloval jenom obyčejným vrahům. „Bývalému guvernérovi Jukolenkovi

tímto uděluji privilegium zemřít mečem. Rozsudky budou vykonány vestoje.“

Guvernér kývnul na popravčího, jenž udělil svým pomocníkům rozkazy, aby začali s popravou prvních jedenácti vězňů.

Muži se dočkali smrti až po dlouhých minutách bolesti a utrpení. Katovi pomocníci několikrát za sebou povolili kožené řemeny a umožnili šlechticům zoufale se nadechnout, jen aby jim oprátky zanedlouho opět neúprosně sevřely hrdla.

Po čase kat konečně hlasitě zadupal nohou na dřevěná prkna. Což bylo znamení, že má začít poslední akt krutého divadla, jež Granburčané mlčky sledovali.

I tentokrát trvalo dlouho, než doznělo poslední zoufalé zalapání po dechu. Jedenáct mužů bylo mrtvých.

Nad náměstím se rozlehlo dunivé rachocení, bouřka ohlásila, že právě přichází. Oblohu protnul blesk a několik lidí sebou vyděšeně trhlo.

„Občané

Granburgu!“

zahlaholil

nad

hlavami

přítomných guvernérův hlas. „Tato nepochopitelná zrada a dlouholeté vykořisťování provincie na úkor nevinných je dnes definitivně u konce. Smrt posledního spiklence upevní novou éru spravedlnosti, kterou jsem začal zavádět hned od svého příjezdu.“ Z mraků dopadaly na zem první kapky deště, pleskaly o dlažbu, vítr zesílil a cuchal světlé, po

ramena sahající vlasy mladého muže, v jehož očích planul vášnivý žár.

Když kat s mečem v ruce zamířil k Jukolenkovi, postavil se mu guvernér do cesty a natáhl ruku.

„Na stvrzení toho, že takové neskrývané tyranství a buřičství nebude už nikdy trpěno, ujmu se Jukolenkovy popravy já sám.“ Lodrik stále zřetelněji cítil, jak se mu do zad upírají pohledy shromážděného davu.

Kat mu váhavě podal popravčí meč.

Guvernér odhodlaně uchopil oběma rukama rukojeť a obrátil se ke šlechtici, na němž bylo jasně vidět, že guvernérovo počínání vůbec nechápe.

„Doufám, že jste se v zacházením s mečem vycvičil tak dobře, že mi useknete hlavu hned první ranou,“ pronesl Jukolenko tiše.

„Kdo vám namluvil, že si to přeji?“ Mladík si vychutnával chvíli, kdy v bývalém guvernérovi počínal klíčit strach. „Dokonce i kdybych potřeboval více pokusů, tak to berte tak, že si vaší popravy prostě více užívám.“

Pozvedl čepel do vodorovné polohy, krátce ji přidržel u zátylku stojícího Jukolenka, aby měl jistotu, že se správně trefí. Potom se horní částí těla zaklonil daleko dozadu, aby byl švih dostatečně prudký a dokázal jedním rázem přetnout kůži, svaly i kosti. Lodrik nespustil oči z Jukolenkova zátylku, potom prudkým pohybem rukou dodal oceli rychlost.

Úder byl naprosto přesný. Ostří projelo páteří jako máslem a vystoupilo ven na druhé straně krku, těsně pod bradou. Následoval je mohutný proud krve.

Jukolenkova hlava prolétla vysokým obloukem vzduchem a se zaduněním dopadla na deštěm prosáklé dřevěné desky. Zbytek těla nejprve klesl na kolena, načež se převalil na břicho. Z pahýlu na krku vystřelila fontána krve, která pokryla Lodrikovu šedou uniformu temně rudou barvou. Mladíkův obličej postříkaly tmavé šmouhy.

Po celou dobu se nikdo z davu neodvážil zakřičet nebo jásat.

Guvernér beze slova pozvedl meč k nebesům a druhou rukou ukázal na šlechticovo tělo, které se ještě křečovitě svíjelo.

Z hustých mraků, černých jako smůla, sjel oranžově rudý blesk. S mohutným prásknutím udeřil do hrotu vztyčené zbraně.

Lodrikovu paži zahalilo žhnoucí pletivo narůžovělého světla, šířilo se z ní na všechny strany a na několik vteřin mladého muže zcela zahalilo. Jak se zdálo, vniklo mu do úst, do nosu i do uší, guvernérovy oči se rázem rozzářily jako nejjasnější hvězdy. Paprsky vypadaly jako živé, ale brzy začaly pohasínat.

Lodrik dopadl bez jediného slova na podlahu plošiny vedle mrtvého šlechtice a nehýbal se. Déšť, který bičoval

jeho tělo, se hned se zasyčením vypařoval, ze šatů se mu mírně kouřilo.

Dokonce ani Valjakov, který zděšeně sledoval, co se mu odehrává přímo před očima, se ani nehnul. Všichni občané Granburgu zůstali strnule stát a zírali na guvernéra, sraženého bleskem k zemi.

Ještě nestačilo doznít zahřmění, když se prsty svírající rukojeť meče zachvěly a znovu ji pevně sevřely. Lodrik se opřel o zbraň, pomalu se zvedl na kolena a pak se nejistě vztyčil.

Jakmile se déšť dotkl těla vrávorajícího guvernéra, změnil se na horkou páru, kterou silný vítr okamžitě odnášel pryč.

Lidé, kteří během popravy stáli v prvních řadách, padli na kolena. Tiše mumlali slova jako „zázrak“ a „Ulldraelův zásah“.

Lodrik nechal meč dopadnout na prkna. Celý se třásl vzrušením a rozčílením, když se díval na ruku, na níž nebylo nejmenší stopy po popáleninách.

Opatrně si osahal tělo, necítil však při tom žádnou bolest. Zaznamenal pouze lehké šimrání v hlavě a před očima měl mírnou mlhu. Chvíli měl potíže s viděním.

Po několika vteřinách se mu však zrak zcela vyjasnil.

Postřehl, že všichni kolem něho klečí na kolenou.

Postupně si urovnal myšlenky v hlavě a pochopil, že právě zažil nepochopitelný zázrak.

„Tzulan, Spálený bůh, mě chtěl sežehnout svými blesky,“ vykřikl Lodrik opojeně. Cítil, že mu najednou proudí v žilách nezměrná moc. Krev se v něm vařila, všechno na něm i uvnitř v těle bylo jako v ohni, ale žár mu nijak neublížil. „Jenže Ulldrael nade mnou držel ochrannou ruku.“ Zvedl obě ničím nedotčené ruce vysoko do vzduchu.

„Jen se podívejte. Ani tak mocné zlo mi nedokázalo ublížit.

Ulldraelovi budiž vzdán dík!“

Granburčané váhavě vstávali. Potom se začal rozléhat jásot, lidé znovu a znovu opakovali jeho jméno, stejně jako je vyvolávali během Slavností obilí.

Tentokrát však mladík neměl chuť sejít k nim dolů. Byl si jistý, že on sám stojí výše než všichni ostatní. Ti patřili dolů, k jeho nohám. Byl to nádherný, opojný pocit.

„Pane, měl byste si odpočinout, i když, jak se zdá, vám ten blesk nijak zvlášť neublížil,“ zašeptal mu Valjakov do ucha. „Pro jistotu zařídím, aby za vámi přišel cerel a vyšetřil vás.“

Lodrik uchopil zakrvácený popravčí meč a zvedl ruce.

Jásot zesílil, takže přehlušil dokonce i hřmění. Zdálo se, že déšť, blesky a bouřka Granburčanům najednou vůbec nevadí, tak velké bylo jejich nadšení, s nímž provolávali slávu guvernérovi. Přesvědčili se, že ho osobně chrání sám Ulldrael.

„Všechno, co se dnes v hospodách načepuje, jde na můj účet,“ vykřikl Lodrik. „Jukolenkova smrt se musí patřičně

oslavit.“ Ještě jednou lidem zamával, potom se otočil a spolu s tělesným strážcem sešel po schůdcích z popraviště dolů.

Když seděl v sedle, vzdorně vztyčil meč vzhůru k černým mračnům a v triumfálním průvodu odjížděl z náměstí.

*

Bouřka se rozzuřila v plné síle ve chvíli, kdy Lodrik spolu se strážnými dojel do paláce. Provazce deště se valily na hlavní město provincie, splachovaly špínu a nejrůznější odpadky do struh a smývaly ze střech prach.

Guvernér beze slova vysvětlení zamířil do audienčního sálu, prudce rozevřel vysoká okna a fascinovaně se díval na blesky, bez ustání dopadající z oblohy na zem. Sám a bez nejmenší újmy odolal mohutné síle, která dokázala rozpoltit stromy, udělat z domů spáleniště a rozdrtit skály.

Záclony a závěsy se ve větru rozechvěly, mladého muže ale ani za mák nezajímalo, co se děje kolem něho. Měl oči jenom pro rozžhavené paprsky energie, které v krátkých, nepravidelných intervalech protínaly temnotu. Při každém výboji ucítil přetrvávající šimrání v hlavě o něco silněji, jako by mezi ním a blesky bylo nějaké spojení.

Něco se v něm změnilo. Pachy a vůně vnímal mnohem výrazněji než předtím, tiché zvuky slyšel téměř stejně hlasitě, jako kdyby stál přímo vedle jejich zdroje.

„Pane,“ ozvalo se tázavě ode dveří.

Valjakov a Stojko stáli u dveří, chvíli čekali a pak vstoupili dovnitř a zamířili k následníkovi tarpolského trůnu.

„Pane, cerel na vás čeká v oblékárně, aby vás mohl důkladněji vyšetřit,“ oznámil mu rádce. „Chtěli bychom si být naprosto jistí, že jste skutečně zcela v pořádku.“

„Mně je dobře,“ odvětil Lodrik nepřítomně. „Dejte mu peníze za to, že přišel až do paláce, a pošlete ho domů, až se bouře trochu uklidní.“

„Já ale trvám na tom, aby…“ nadechl se Stojko, když se guvernér prudce otočil.

„Vydal jsem svého času jeden rozkaz, pamatuješ si to?

Nebudete zpochybňovat moje rozhodnutí a už mi nebudete nic nařizovat!“ Popošel k důvěrnému rádci o krok blíž. „Tak už konečně zanech toho poručnictví, jinak se jednoho dne zapomenu!“ V příšeří audienčního sálu oba muži viděli, jak oči jejich chráněnce začínají žhnout tmavě modrou barvou a září přitom stále pronikavěji.

Valjakov poprvé v životě ucouvl. Mechanická ruka instinktivně sevřela rukojeť meče. Rovněž Stojko se mimoděk přikrčil a uklonil se.

„A teď ven.“ Lodrik ukázal zakrvaveným popravčím mečem ke dveřím. „Dejte popravčímu několik vasleců za

jeho zbraň. Já si ji nechám, protože mi dnes prokázala dobré služby.“ Muži rychle odešli.

Mladý místodržící se opět obrátil k bleskům a lámal si hlavu otázkou, odkud se najednou vzalo podivné cukání v prstech. Měl pocit, jako by z nich něco chtělo vší silou vyrazit ven, vybít se a něco zničit. Jenom s vypětím všech sil se mu podařilo udržet si kontrolu nad tímto podivným nutkáním. Asi ještě nějakou dobu potrvá, než překoná všechny následky obrovské energie, která ho zasáhla.

Pomalu se uklidnil, začínalo ho mrzet, že se na své přátele tak zhurta obořil.

„Křivdil jsem ti, Ulldraeli, když jsem o tobě pochyboval a když jsem na své přátele tak křičel. Oni si o mě jenom dělají starosti,“ zašeptal. „Promiň mi a pomoz, aby se ze mě stal dobrý vládce Tarpolu.“

Opatrně zavřel okna, urovnal závěsy a záclony a vyšel z audienčního sálu hledat Valjakova a Stojka, jimž se chtěl upřímně a od srdce omluvit. Rovněž si musel vyměnit uniformu, která byla celá postříkaná krví. Z jejího kovového pachu se mu dělalo špatně.

HRAD ANGORAJA, PROVINCIE KER, 220 VERST PŘED

GRANBURGEM,

KONEC LÉTA 442 P. S.

Nerestro stál uprostřed ložnice a chystal se shodit ze sebe brnění. Dokonale promyšlený systém kožených šňůrek, oček a háčků umožňoval, aby si rytíř sám dokázal otevřít svůj kovový pancíř, skládající se z řady kovových součástí, a kousek po kousku ho ze sebe svlékl - což byla velká výhoda, kdyby člověk například v souboji spadl do řeky.

Než se tato novinka konečně prosadila u kovářů, živících se výrobou brnění, a než ji začali do nových zbrojí zavádět, trvalo několik let a stálo to ještě hezkou řádku lidských životů. Nové brnění bylo ovšem drahé. Kdyby si je chtěl pořídit obyčejný Tarpolan, musel by na ně pracovat celý život. Navíc bylo sporné, jestli by na ně vůbec dostal povolení.

Po několika okamžicích dopadly těžké kovové součásti na podlahu. Zvyšovaly rytířovu živou váhu ze zhruba sto deseti kilogramů o dalších třicet kilo. Normální vojáci by nebyli schopní v takovém mundúru delší dobu jakž takž obstojně bojovat, ani nemluvě o tom, že by v něm vydrželi během dlouhé bitvy, ale u příslušníků řádu Vysokých mečů patřila taková zátěž ke každodennímu cvičení.

Nerestro zavěsil části brnění a kroužkovou košili na věšák, aby je měl hned po ruce, zbraně zasunul do stojanu.

Oblečený pouze v měkké, dvojitě podšité haleně, jejímž úkolem bylo zmírnit tlak kovu, zamířil ke skříni, v níž uchovával aldoreelskou čepel.

Takovou zbraň neměla dokonce ani většina králů a ostatních vladařů v Ulldartu, proto ji chránil jako oko v hlavě.

Tyto drahocenné meče byly opředeny nesčetnými bájemi. Na celém kontinentu byste jich nalezli pouze jedenadvacet, přičemž čtrnáct z nich neměl v rukou nikdo jiný než Angorovi stoupenci. Na výrobu ostří bylo použito ryzí iurdum, smíchané s jinými kovy, které jste v současnosti již nenašli v žádném podzemním dole nebo štole. Meče hladce proťaly mramor, čedič i to nejtvrdší železo, aniž by se na nich udělal jediný zub. Lidský krk nebo stehno rovněž nepředstavovaly vážnou překážku, ani když majitele chránilo brnění.

Podle toho, co pravily dochované zápisy v kronikách řádu, se poslední dvě aldoreelské čepele, vykované proti Sinuredovi Zvířeti, skrývaly někde na Ulldartu. Ty byly nejmocnější ze všech. Najít jednu z nich by bylo největší pozemské štěstí, jaké si Nerestro dokázal představit.

Uctivě vyjmul meč, opatrně ho oběma rukama držel za ostří a políbil drážku, kterou by v boji odtékala krev.

Několik minut takto nehybně setrval a potom zbraň opatrně vložil zpátky do skříně.

Oknem prolétl stříbrný paprsek, rozbil sklo a zcela zaskočeného rytíře na chvíli úplně oslepil. Nerestro si rychle zastínil oči rukou.

V místnosti se vznášela postava mocného, obrovitého bojovníka v kompletní zbroji, vzduch byl prosycen hlučnou hudbou, vířící bubny se mísily se zvuky fanfár a hlasitě znějícími písněmi mnohohlasého sboru.

Oslnivě zářící válečník, jenž se helmou téměř dotýkal stropu, se postavil před rytíře a zeširoka se rozkročil. Natáhl ruku a ukázal směrem ke skříni. Meč se zatřpytil, vyklouzl z úchytu a zvolna se rozletěl k neznámému.

„Jsem Angor, bůh války a boje, lovu, slušnosti a počestnosti,“ uslyšel Nerestro dunivý hlas, jako když se mocná vlna rozbíjí za přílivu o skalnaté útesy. Rytíř poté zvedl hlavu a jako u vytržení se zahleděl na světlem zalitou postavu. „Jsem zde, abych ti přidělil jeden úkol, Nerestro z Kurašky, a pokud všechno splníš k mé naprosté spokojenosti, bude tě na jeho konci čekat sláva, čest a nejmocnější ze všech aldoreelských čepelí.“

„Nařizuj, vládce bojovníků. Žiji, abych ti sloužil.“

„Mnich, jenž sedí ve tvém vězení, se vydal na cesty ve jménu blaha celého kontinentu a musí splnit úkol, který mu Ulldrael uložil. Potřebuje však silnou ruku, která ho v té

těžké zkoušce podpoří, proto ho budeš doprovázet a postaráš se, aby nikde nedošel újmy.“

Meč pokryla stříbrná záře. „Požehnal jsem tvé zbrani, aby tě božskou silou chránila před každým nebezpečím, jemuž budeš muset čelit, až budeš mnichovi pomáhat. Pokud všechno proběhne tak, abych byl spokojen, věnuji ti, Nerestro z Kurašky, jako výraz díků a uznání nejmocnější z aldoreelských čepelí.“ Zbraň se opět vznesla a přistála v rytířově ruce. „Vydej se na cestu tak rychle, jak to jen půjde.“

Světelný paprsek nabral na intenzitě, takže řádový rytíř byl nucen zavřít oči a odvrátit se. Když je opět otevřel, byl Angor pryč.

„Udělám vše pro to, abych tě nezklamal, vládce bojovníků,“ zašeptal Nerestro hlasem naplněným úctou.

Nikdo jiný na hradě si bohova zjevení nepovšimnul, což rytíř přičítal okolnosti, že jen on sám byl vyvolený a jen on mohl navázat s bohem spojení.

Belkala nepřišla ani na snídani, ani na oběd.

Zdůvodňovala to tím, že se cítí nemocná, a požádala jednoho ze sluhů, aby předal rytíři její omluvu.

Místo ní seděl u stolu Matuc a hladově se ládoval jídlem.

Nesmírně ho překvapilo, když se v cele objevily stráže a zavedly ho do zbrojnice, aby pojedl spolu s řádovým rytířem. Po dvou dnech o chlebu a vodě mu tato změna

přišla právě vhod, přestože přesně nevěděl, proč si s ním pán hradu takto pohrává.

„Předpokládám, že ti tvůj bůh mezitím podal zprávu,“

prohlásil válečník po chvíli. „Vyrazíme časně ráno. Takovou dobu budu potřebovat, než sestavím družinu a než bude celý oddíl připraven na cestu.“

Matuc se zarazil. „O čem mi měl Ulldrael podat zprávu?“

„Provází tě požehnání tvého boha a ty o tom ani nevíš?“

podivil se Nerestro. „Tak tomu opravdu říkám pořádná zkouška.“

Mnich ztuhl, otřel si ruce o róbu a předklonil se. „O čem to hovoříte? A co je to za cestu, na kterou se hodláte vydat, pane?“

„Ne ‚vy, pane‘, ale my,“ opravil ho jeho protějšek.

„Dnes v noci se mi zjevil Angor a uložil mi, abych ti při tvé záhadné misi pomáhal. Protože zatím nevím nic bližšího, měl bys mi příležitostně říct, kam naše cesta vlastně povede.“

„Vám se zjevil Angor? Vy mě máte chránit?“ Matuc se opřel o opěradlo židle. „To bych označil jako vzorný příklad božské spolupráce.“

„Zřejmě to tak je, přestože kdybych měl říct pravdu, tak mi to zpočátku připadalo poněkud zvláštní,“ doznal Nerestro. „Ale jestli je ve hře osud celého kontinentu, nebudu váhat ani na vteřinu.“

„Co víte o mém úkolu?“ vyptával se mnich dále.

„Nic,“ odvětil muž a sevřel rukojeť svého meče. „Taky mě to vůbec nezajímá. Já a můj průvod se postaráme o to, abys ve zdraví dorazil do cíle a dovršil své poslání. Ať už ten tvůj cíl leží kdekoliv.“

„Vydáme se na sever do Granburgu, do hlavního města provincie. Všechno ostatní se uvidí cestou,“ vydechl Matuc.

Dospěl k názoru, že Angor chová zřejmě stejné pochybnosti jako on a že rytíři záměrně zamlčel pravý důvod této cesty, vraždu mladého tadce.

„S tím nebudou žádné problémy. Nechám připravit loď, abychom se rychleji dostali dál. Umíš jezdit na koni?“

„Jsem schopný jet na koni, pokud se nebudeme snažit skákat tryskem přes překážky nebo dělat podobné kousky,“

odpověděl mnich.

„Tomu říkám ‚udržet se v sedle‘, ale s opravdovou jízdou na koni to nemá moc společného.“ Nerestro upřeně hleděl duchovnímu do očí. „Ale jedna věc by ti měla být jasná. O ten svůj trest stejně nepřijdeš. Až vyřídíš, co je tvým úkolem, vrátíš se se mnou do hradu a trest si odsedíš, bratře.“

„S ničím jiným jsem také nepočítal,“ odsekl Matuc poněkud zklamaně, protože v duchu doufal, že mu Angor poskytne milost. Tak jako tak, přestože mu Ulldrael neseslal žádné znamení, nakonec mu oklikou poskytl pomoc v podobě tohoto rytíře.

I jemu sice připadala spolupráce boha vědění a poznání a boha války poněkud neobvyklá, spatřoval však v ní potvrzení naléhavosti svého úkolu.

„Kolik mužů nás bude doprovázet?“

„Vezmu s sebou dvacet svých nejlepších bojovníků a zbrojnošů,“ oznámil mu Nerestro. „Je to dost malý oddíl na to, abychom mohli rychle postupovat vpřed, a dost velký na to, abychom se vypořádali se všemi lapky. Když se nám někdo postaví do cesty, přinese mu to málo radosti a ještě méně užitku.“

Matucovi se značně zvedla nálada. Teď ho hned tak něco nezastaví. „A jak rychle se dostaneme do cíle?“

Řádový rytíř krátce zapřemýšlel. „Všichni moji koně se vyznačují velkou vytrvalostí, takže nepočítám s delší dobou než tři týdny, jestli nám počasí neudělá čáru přes rozpočet.

A samozřejmě pokud celou dobu vydržíš neustálé natřásání v sedle.“

„Musím. Jinak to nejde.“ Mnich se dal znovu do jídla.

„Ale jedno ti řeknu hned teď, abychom předešli jakémukoliv nedorozumění.“ Nerestro si naložil na talíř maso a zeleninu. „Nebudu od tebe přijímat žádné rozkazy, nebudu ti přinášet jídlo, nejsem tvůj sluha. Budu se starat o tvou ochranu tak, jak budu považovat za správné, nic víc a nic míň.“

„Nic jiného jsem neměl v úmyslu požadovat,“ odtušil mnich uraženě.

„To je pro tebe jenom dobře.“ Řádový rytíř ani v nejmenším neskrýval, že má k mnichovi a představě společné cesty značnou nechuť.

„Vím, co si myslíte,“ dal se mnich po chvíli opět do řeči.

„Myslíte si, že jsem hloupý duchovní, který nejen věří v nesprávného boha, ale navíc se mu ještě dostává Angorovy pomoci, přestože by po právu patřil do vězení.“

„Přesný postřeh.“ Nerestro mu připil pohárem vína.

„Dokonce jsi mi i trochu odporný, což mě však neodradí od toho, abych tě bránil vším, co budu mít k dispozici.“

„To mě hrozně uklidňuje. Nemohli bychom uzavřít něco jako příměří?“

„Já jsem už s tebou příměří uzavřel.“ Řádový rytíř si otřel tuk, který mu z masa nakapal do vousů. „Jinak bych se s tebou nevydal na společnou cestu dříve, než si odsedíš svůj právoplatný trest.“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupila viditelně unavená Belkala. Béžovou pleť měla matnou, naprosto bez lesku, rozcuchané zelené vlasy jí zplihle dopadaly na ramena.

„Dobré ráno.“

„Už je hodně po poledni,“ opravil ji Matuc přátelsky.

„Měla jste neklidnou noc?“

„Ne, že bych o tom věděl,“ zabručel válečník. „Já u ní nebyl.“

„Opravdu jsem nemohla spát.“ Žena opatrně usedla na židli, jako by její tělo bylo z nejjemnějšího porcelánu, a

naložila si na talíř pět tlustých plátků masa. Zelenina jí nestála za jediný pohled.

„Kensustriáni potřebují tolik masa?“ vyptával se mnich.

Nerestro se na její talíř jenom užasle díval. Kněžka z mísy cílevědomě vylovila takové kousky masa, které byly uvnitř téměř syrové a krvavé.

„Ano, když mají hlad,“ odpověděla Belkala stroze a vložila si do úst velký kus masa. Matucovi se na zlomek vteřiny mihla před očima vidina Kensustriánky, jak se chtivě vrhá na syrové maso a trhá je špičatými zuby na kousky.

Při čtvrtém plátku masa se pohyby ženiných úst mírně zpomalily, přesto si naložila na talíř další tři kousky, na ty si však dopřála trochu víc času.

„Viděla jsem, že na dvoře probíhají přípravy na nějakou cestu,“ prohodila. „Převážíte svého vězně někam jinam, nebo tu bratr přítel červeného vína sedí z jiného důvodu?“

„Tenhleten titul si zapamatuju,“ rozesmál se Nerestro a uhladil si dlouhý, světle zbarvený vous do špičky, což mu s ohledem na množství tuku, které v něm ulpělo, nečinilo velké potíže. „Bratr přítel červeného vína a já jsme se z vůle bohů stali společníky na cestách. Doprovodím ho na cestě do Granburgu.“

„Já jsem se snad přeslechla,“ rozhněvala se Belkala. „On se mě pokusí zabít, a vy mu ještě budete pomáhat, aby se mu nic nestalo?“ Rozkašlala se, což se jí v tom okamžiku docela hodilo, a chytila se za krk, kde byly pořád ještě vidět stopy

po provaze. Zároveň na Matuce spiklenecky zamrkala.

Mnichovi chvilku trvalo, než mu došlo, že před řádovým rytířem právě hraje malou komedii.

Válečník okamžitě zareagoval, oči se mu nebezpečně zúžily. „Tento úkol mi osobně uložil sám Angor. Až mnich to své poslání dokončí, bude rok sedět v mém vězení bez ohledu na to, jaké hrdinské činy mezitím vykoná.“

„Tak to pojedu s vámi,“ rozhodla se Kensustriánka. „Jak už jsem říkala, tak jako tak musím jet stejným směrem a aspoň si budu jistá, že s ním nebudete zacházet v rukavičkách.“

„Přiznávám, že mne váš tvrdý postoj poněkud udivuje, protože jste po mnichovi zpočátku nevyžadovala nic, než aby se vám omluvil.“ Nerestro se na ni pátravě zadíval. „Co bylo důvodem, že jste zničehonic tak změnila svůj postoj?“

„Zvykla jsem si na myšlenku, že to je sice tvrdý, ale přiměřený trest,“ bránila se žena, jejíž pokožce se nějakým zvláštním, podivným způsobem během krátké doby vrátilo původní překrásné zbarvení. „Promiňte mi, že jsem se tak rozohnila.“

Řádový rytíř odmítavě mávl rukou. „Není to tak zlé.

Jenom mě to dost udivilo.“ Pohlédl na ženin prázdný talíř.

„Jste už sytá, nebo mám nechat přinést další maso? Zdá se, že vám naše kráva zachutnala.“

„To je taková zvláštnost našeho národa,“ usmála se Belkala omluvně. „Když se necítíme dobře, jíme spoustu masa, to nám vrací sílu.“

„V tomto ohledu se od ostatních národů v Ulldartu nijak zvlášť nelišíte.“ Nerestro vstal. „Omluvte mne, prosím.

Musím ještě učinit nějaké přípravy, aby se můj hrad neproměnil ve zpustlou hromadu kamenů hned, jak zmizím z dohledu.“ Pružným krokem vyšel ze zbrojnice.

„Vy jste mu ale sehrála pěkné divadlo,“ pronesl Matuc po chvíli a naznačil potlesk.

„Bylo to tak okaté? Doufám, že ne.“ Kensustriánka se šklebila od ucha k uchu. „Kdybych ani trochu neprotestovala, bylo by všechno ještě mnohem horší, nemyslíte?“

„Nemluvila jste náhodou s Angorem i vy?“

„Já? Jak bych mohla? Na to opravdu vyznávám nesprávnou víru. Ale požádala jsem o pomoc Lakastru a ten se podle všeho s Angorem i Ulldraelem dobře zná, jinak by se za vás nemohl přimluvit. Pomalu nabývám přesvědčení, že mezi nebesy, na nichž žijí naši bohové, existuje řada styčných bodů, nebo si myslíte něco jiného?“

„Opravdu tomu leccos nasvědčuje, pokud se věci mají tak, jak říkáte,“ odpověděl mnich obezřetně. „V každém případě jsem nyní vaším dlužníkem, protože v tento okamžik musím vycházet z předpokladu, že za svou

záchranu a dočasný únik z vězení vděčím právě vaší přímluvě.“

„Ale prosím vás,“ bránila se kněžka. „Koneckonců je Kensustria stejně jako Tarpol součástí Ulldartu. Společně se nám podaří to zlo odvrátit.“

„O tom nyní vůbec nepochybuju.“ Matuc se usmál.

„Myslím, že tohle dnes u vás vidím poprvé.“ Ukázala rukou na zdvižené koutky úst. „Docela vám to sluší. Měl byste se usmívat častěji.“

„Bohužel jsem k tomu neměl mnoho příležitostí, ale slibuji vám, že si to budu procvičovat,“ zasmál se mnich.

„Ještě štěstí, že vás ti chlapi tehdy neoběsili.“

„Mě to taky těší.“ Belkala si vzala z mísy poslední kousek masa a snědla ho.

XIII.

„Mezitím se množily náznaky, že Tzulanův duch soustředil všechny své síly, aby se v roce 444 p. S. odvážil nového pokusu o získání moci. Znovu se ve dne v noci rozeznívaly v Ulldraelových chrámech kostelní zvony a dřevěné modlitební sloupky, aby velebily Ulldraela Spravedlivého a vyžádaly si u něho pomoc. Mniši s velkou starostlivostí sledovali znamení, zatímco se stoupenci Spáleného boha připravovali k úderu.

Ve vzduchu se vznášelo neštěstí, tento pocit se zmocnil lidí nejen v Tarpolu, ale na celém Ulldartu.“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

SVAZEK XXI., STRANA 1058

SEVEROZÁPADNÍ POBŘEŽÍ TARPOLU, 24 VERST OD

LUDVOSNÍKU,

KRÁLOVSTVÍ TARPOL, KONEC PODZIMU 442 P. S.

„Vypadá to jako tarpolská válečná koga.“ Janko, jeden ze zhruba dvacítky rybářů, kteří se shromáždili v přístavu u mola, spustil ruku, kterou si stínil oči proti slunci. Obrátil se na chlapce, jenž s vykulenýma očima pozoroval loď, nezadržitelně se blížící k přístavu. „Utíkej a přiveď sem soudce. Na palubě určitě jsou vysocí důstojníci Jeho královské Výsosti.“

Muži mlčky postávali u přístavní hráze a sledovali, jak se hbitá loď prodírá vlnami. Příď se jim minutu po minutě zvětšovala před očima, objemné plachty dvojstěžníku se nadouvaly ve svěžím větru a přiváděly loď stále blíž k rybářské vesnici.

Starý soudce zadýchaně doběhl do přístavu. Obřadně se přepásal šerpou, označující jeho funkci oficiálního vykladače práva. Když si narychlo oblékal šedý plášť, musel mu chlapec přispěchat na pomoc.

„Kolik mužů bývá na palubě takového škuneru?“

vyptával se hoch.

„Kolik vojáků? Něco mezi dvacítkou a padesátkou,“

odhadoval Janko a odplivl si do vody.

„A co tady chtějí?“

„Pomáhal si někdo z vás pašováním?“ přerušil chlapce soudce a nevlídně se rozhlédl kolem sebe po tvářích vyjadřujících naprostou nevinnost.

„Co bychom asi tak pašovali, soudce? Vždyť tu nikde nic není,“ odpověděl Janko s úšklebkem.

„Není, není. A co tu tedy chce tahle velká loď?“

„Možná chtěli doplout do Ludvosníku, ale kormidelník se nevyznal v mapě a neuměl loď správně navigovat,“

vtipkoval rybář. Muži se dali do smíchu.

„Však vás ten smích brzy přejde, hned jak vojáci vejdou do vesnice a začnou prohledávat domy,“ prorokoval soudce a urovnával si paruku, kterou vylovil z kapsy kabátu a rychle si ji nasazoval na prořídlé vlasy.

Škuner mezitím doplul do blízkosti pobřeží, námořníci svinuli plachty, loď vmanévrovala do provizorního přístavu a spustila kotvu. K malému molu zamířily čtyři čluny, v každém z nich sedělo více než dvacet mužů a všechny byly naložené objemným nákladem. Zakrátko přirazily k molu a spustily na břeh lodní můstek.

Všichni příchozí měli na sobě lehkou koženou zbroj a pod ní široké, hřejivé vlněné haleny v nejrůznějších barvách.

Jejich velitel, sluncem opálený muž s nakrátko zastřiženými blonďatými vlasy a do sebe spletenými vousy, vyběhl po rozkolísaném můstku, těsně v patách se mu drželo pět ozbrojenců. Přes brnění měl přehozený dlouhý kabát palestánského důstojníka, vypadající značně ošuntěle.

„Ti ale nevypadají jako královští důstojníci,“ zašeptal Janko do ucha soudci, jenž při pohledu na palestánskou uniformu znatelně pobledl. Dodnes bylo z dálky vidět na skalnatém útesu v pobřežních vodách zbytky palestánské obchodní lodi. Jak to má tomu Palestánci a jeho mužům vysvětlit?

Rybáři se mu za zády stahovali do stále těsnějšího kroužku, každý z nich hledal vhodný předmět, jímž by se v případě nutnosti mohl proti nenáviděným obchodníkům bránit.

Velitel příchozích se před soudcem zeširoka rozkročil, založil ruce v bok a vyčkávavě se na něho podíval. Potom pozvedl levou ruku a dal posádce na válečné lodi nějaké znamení. Na hlavní stěžeň bleskurychle vystřelila rogogardská vlajka a pyšně se zatřepetala v silném větru.

Řadami rybářů prolétl úlevný šepot.

„Já vás přece odněkud znám, ne?“ začal soudce opatrně zkoumat situaci.

„Hledám Laju,“ odpověděl mu neznámý. „Chtěl bych splnit slib, který jsem jí dal skoro před rokem. Z celýho srdce doufám, že žije a má se dobře, ne?“

„Samozřejmě že ano.“ Soudce se poplácal po čele a posunul si paruku do týla, kde se začala houpat jako mrtvé zvíře. „Vy jste ten rogogardský pirát, o kterého se nějakou dobu starala.“

„Korzár,“ opravil ho Torben s úšklebkem a vycenil zbytky zubů, které mu zůstaly v ústech. „My Rogogarďané jsme korzáři.“ Zamával na muže hlídající bedny, které opatrně složili na blízké návsi. Jeden z nich mu podal nevelký balíček.

„Vy jste se mě tehdy ujali a postarali se o mě. Nyní jsem se vrátil a všem jsem vám něco přivezl.“ Muži otevřeli bedny. „Nejjemnější palestánský zboží. Hedvábný látky, vlnu, nádobí, olej, šperky a spoustu jinejch věcí, který už někteří Palestánci určitě nebudou potřebovat. Teď to všechno patří vám.“

Zatímco se v řadách rybářů rozmáhal jásot a muži rychle přivolávali své rodiny, kráčel Torben ulicí k Lajině domu, v němž strávil pro něho tehdy zdánlivě nekonečnou dobu, než překonal následky zranění a uzdravil se.

Než došel ke dveřím, svlékl si kabát uniformy a zabalil do něj balíček, který mu námořník podal. Hned po prvním zaklepání se odsunula závora a dveře se otevřely.

„Kdo jsi a co se vlastně děje? A co má znamenat ten povyk v přístavu? Že by chlapi ulovili velrybu?“ Žena svraštila obočí. „Ale já tě přece znám.“ Stará dáma se najednou rozzářila, spráskla ruce a s úsměvem přivinula

korzára k hrudi. „U Ulldraela, ty ses opravdu vrátil, Torbene!“

Rogogarďan Laju opatrně zvedl do výšky. „Ano, už jsem tu zas. A přinesl jsem ti malej dárek.“ Jemně ji postavil na zem.

„To si rozbalím až uvnitř. Nejdříve mi musíš všechno povyprávět.“ Vtáhla muže za sebou do domu a postavila vodu na čaj.

„Teď už taky vím, co se v přístavu děje,“ oznámila mu, zatímco spařovala čajové lístky. „Jak vidím, opravdu jsi na toho Palestánce nezapomněl.“ Poklepala mu na potrhanou uniformu. „Těch jejich bratrů je zase o jednoho míň.“

„Než se ten kabát stal mým, bylo jich ještě o něco víc,“

zašklebil se Torben a oběma rukama uchopil šálek s čajem.

„Podívej se, co jsem ti přivezl.“ Díval se na přátelský, počasím ošlehaný obličej, do něhož se znenadání vrátil mladistvý, dívčí lesk.

Laja vybalila balíček a odemkla oba zámky, které ho chránily. Opatrně vyndala obsah a přidržela ho proti světlu.

Našla v něm ty samé šaty se zelenými a tmavě žlutými výšivkami, jaké nosila i předtím, jediný rozdíl spočíval v tom, že se vyznačovaly nejlepší kvalitou a byly ušité z nejjemnějších látek. Na dně balíčku objevila překrásné brože, prsteny a řetízky.

Tiše se pousmála. „To je víc, než jsem si zasloužila, Torbene.“ Rukou láskyplně pohladila látku.

„Doufám, že ti budou sedět. Švadlenka je musela šít jenom podle toho, jak jsem jí tě popisoval.“ Nedovolil, aby mu Laja děkovala, pouze seděl a popíjel čaj. V duchu se radoval, jak se mu podařilo dojmout ženu, která mu zachránila život.

„A teď mi povyprávěj všechno, co jsi prožil od doby, cos u nás strávil,“ požádala ho Laja a dolila mu do horkého nápoje tekutinu s výraznou příchutí a vůní alkoholu.

Odpoledne uplynulo při líčení historek a příběhů, o nichž mohl Rogogarďan Laji bez obav povyprávět. O guvernérově tajné identitě však nic neprozradil. Mezitím zároveň poslal své muže zpátky na Grácii, jak se jeho nová loď jmenovala, a dal jim den volna.

Laja bez dechu naslouchala korzárovu vyprávění, hlavu si opírala o hůlku, ale ani jednou ho nepřerušila. K večeru se zvedla, aby zapálila svíčky, protože čím více se blížila zima, tím byly dny ponuřejší a chladnější.

„Opravdu jsi toho hodně zažil,“ usoudila nakonec. „Ale kdy jsi přišel o zuby? Když vyprávíš, zní to, jako by žvatlala nějaká bůhvíjak stará bába.“

„Za to děkuju guvernérovu tělesnýmu strážci.“ Torben zpočátku chtěl tuto malou nepříjemnost zamlčet, ale protože si toho žena stejně už všimla, mohl jí všechno klidně vysvětlit. Ukázal jí sedm zbylých řezáků a špičáků. „Řek bysem, že tohle mi ve světě rogogardskejch dam dvakrát nepřidá na přitažlivosti.“

Laja se rozesmála. „Když máš zavřenou pusu, tak si toho člověk ani nevšimne,“ poradila mu. „Teď nám ještě udělám dobrou večeři. Kdy chceš zase odjet a co máš vlastně v plánu, bezzubý korzáre?“

„Možná bezzubej, ale to neznamená, že nekoušu. Zatím ještě nevím,“ přiznal se Torben. „Dále na jih je moře plný Palestánců, jeden nebo druhej mi tam určitě padne do ruky.

Věci, co jsme ukořistili, bysem chtěl prodat až dále na severu v Rundopâlu. Tam je palestánský zboží hrozně oblíbený a ještě raději ho maj, když se s ním obchoduje za rogogardský ceny. Možná se spolčím s některejma odvážnejma agarskejma obchodníkama, co se odvážili plout do těch končin. Nabídnu jim tak řečeno ochrannej doprovod.“

„Ať už se rozhodneš pro jedno nebo pro druhé, ve všem ti přeju hodně štěstí,“ popřála mu Laja od srdce a nabrala mu na talíř plnou naběračku hovězího vývaru, v němž plavala spousta masa.

„Tu vůni moc dobře znám. Tím jsi mě zase postavila na nohy, že jo?“ Torben s požitkem nabral vůni do nosu, vložil lžíci do úst a s viditelným nadšením polkl.

„A člověk ani nemusí moc žvýkat, protože to maso je měkké jako máslíčko,“ dodala žena se lstivým úsměvem.

HLAVNÍ MĚSTO PROVINCIE GRANBURG, KRÁLOVSTVÍ

TARPOL,

POČÁTEK ZIMY 442 P. S.

V potemnělé knihovně paláce vládl naprostý klid, pouze vítr neklidně šelestil v krbu a přidušoval plameny.

„Chlapi si pořád ještě dělají starosti, Stojko.“ Valjakov táhl koněm a odstranil soupeřovu věž ze šachovnice.

„Nezapomněli, co guvernér vykřikoval, když jsme bojovali s Jukolenkovými muži. A taky zaslechli to vytí.“

Tadcův důvěrník přikývl. „Ten zvuk se mi tehdy zaryl do každičké kůstky v těle. Jediný člověk, na něhož nijak nezapůsobil, byl Lodrik. Věř mi, i já mám kvůli tomu hlavu plnou starostí.“ Usrkl kořeněného vína. „Vzýval Tzulana, aby mu pomohl, a ten mu opravdu přišel na pomoc.

Dokonce přímo uprostřed háje Ulldraelových dubů.“ Stojko táhnul dámou a sebral Valjakovova koně.

„Vysvětlil jsem mužstvu, že to, co slyšelo, byla nějaká bahenní bestie, která v noci vyla, a to nejen během našeho boje s nepřáteli,“ utrousil tělesný strážce mrzutě. „A raději bychom tomu měli sami věřit. Koneckonců, později během popravy při něm stál sám Ulldrael.“ Podíval se na černobílou kostkovanou šachovnici. „Mě to už nebaví, ty pokaždé vyhraješ.“

„Ale ty ses pořádně zlepšil od doby, kdy ses začal dívat na Hetrála a sledovat, jak hraje,“ pochválil ho rádce, opřel se zády o opěradlo a zahleděl se do plamenů v krbu. „Jsi si jistý, že ten, kdo guvernéra zachránil před blesky, byl opravdu Ulldrael?“

„Jak jsem už říkal, na nic jiného bychom neměli ani pomyslet. Jinak by přece to vizionářovo dost neurčité poselství nedávalo žádný smysl.“

Oba se odmlčeli, raději se ani nedívali jeden druhému do očí ze strachu, že by v nich mohli objevit něco jako pochybnosti.

„Já jsem si s Lodrikem samozřejmě promluvil a on se hodně stydí za to, co se v tom lesíku přihodilo. Neumí si vysvětlit, co ho tak zničehonic popadlo. Vypadalo to, jako by byl posedlý krví a zabíjením. Vytí prý taky neslyšel a na nic z toho, co během boje vykřikoval, si údajně nemůže vzpomenout,“ poznamenal Stojko po chvíli.

„To zní velice jednoduše.“ Valjakov si položil mechanickou ruku do klína a druhou se zapřel o opěradlo.

„Já vidím větší nebezpečí v tom, že se mu najednou zalíbilo zabíjení, při té popravě to nebylo těžké poznat. Našel si novou zálibu a já doufám, že ji dokáže zvládnout dřív, než ona pohltí jeho. “

„Měl bys hodiny výcviku trochu pozměnit. Co třeba zaměřit je více na vytrvalost než na boj?“ Rádce se na Valjakova tázavě zadíval.

„Takže ty si myslíš, že za to můžou moje hodiny šermu?“ Tělesný strážce potřásl hlavou. „Jestli je to pravda, můžu na tom něco změnit. Ale proč se mu po popravě, když se na nás tak navztekal, rozzářily oči do modra?“

„Řekl bych, že to mohl být následek blesku, který ho předtím zasáhl.“

„Řekl bys? Já z celého srdce doufám, že nad ním Ulldrael nadále bude držet ochrannou ruku a že se do téhle prokleté provincie konečně vrátí klid a mír.“

„V Tarpolu máme mír už dost dlouho,“ odvětil Stojko, který si povšiml bojovníkova udiveného pohledu, a rychle pokračoval. „No dobrá. Možná ne přímo tady v Granburgu, ale v Tarpolu jako celku. Koneckonců, nikdo z našich sousedů nezbrojí a nechystá se do války,“ dodal.

„No ale já jsem zaslechl úplně jiné řeči,“ odporoval mu Valjakov. „Provincie Worlac touží stejně jako dřív po nezávislosti a z Borasgotanu jim údajně dodávají zbraně.

Borasgotan bude za svou pomoc něco vyžadovat a obávám se, že tamní vladař by proti pořádné válce nic nenamítal. A kromě toho se náš velectěný soused Hustraban koutkem oka pořád ještě ohlíží po baronii Kostromo, pokud ti můžu připomenout, co nám vasruca vyprávěla při své návštěvě.

Pro mě to rozhodně nezní jako záruka míru. Kdyby se ty dvě říše spojily, vypadalo by to s Tarpolem špatně. Doufejme, že Ulldrael Spravedlivý nebo nějaký jiný bůh tomu zabrání.“

„Takže opravdová válka,“ řekl Lodrik, jenž se nepozorovaně zastavil ve dveřích a vyslechl poslední část rozmluvy svých přátel.

Muži si vyměnili rychlé pohledy.

„Ano, pane, bohužel. Dosud to však jsou jenom povídačky a tarpolská bezpečnostní policie o tom nepochybně bude vědět víc než já. Kdyby některá ze sousedních říší něco plánovala, zcela jistě nezastihne kabcara nepřipraveného,“ dodal tělesný strážce po krátkém zaváhání.

„Už celá desetiletí řešíme naše spory soubojem muže proti muži nebo vysláním malé bojůvky.“ Guvernér k nim přistoupil blíž. „Opravdová válka by byla porušením Tisíciletého míru, který říše mezi sebou uzavřely.“

„Situace v Borasgotanu není zrovna nejlepší,“ připomněl mu Valjakov. „Mám informace od prostých lidí z Granburgu, nádeníků a obchodníků, kteří často pobývají v blízkosti hranic. Většina lidí se tam sice má dobře, ale podle toho, co jsem slyšel, dochází tamnímu panovníkovi trpělivost s baronií Jarcevo. Borasgotanská náborová kancelář prý v současnosti hledá mladé, silné muže, kteří by chtěli sloužit v malém, zato elitním přepadovém oddílu. Ale jeden z ontarijských obchodníků prý na vlastní oči spatřil ležení, v němž bylo více než tisíc dobrovolníků. To má podle mého názoru s nevelkým oddílem málo společného.“

Pohladil se po pleši. „Kromě toho jezdí prakticky neustále

řada vozů do rudných dolů na severu země. A jak je známo, z rudy se vyrábějí mimo jiné i zbraně.“

„Ale ostatní říše by nás přece podpořily, ne?“ Lodrik se posadil ke krbu.

„Jestli budou dohodu dodržovat, tak ano.“ Stojko foukal do kořeněného vína, aby ho trochu ochladil. „Ale téměř všechny diplomatické styky se v posledních letech poněkud utlumily. Víte, váš otec si na takové věci jen málokdy najde čas.“

„Alespoň tady v Granburgu teď máme věci pevně v rukou,“ změnil Valjakov téma. „Ten druhý oddíl, co na vás zaútočil v lesíku, byli ve skutečnosti Jukolenkovi vlastní lidí, ne žoldáci, jak jsme se původně domnívali. A oni pak byli ochotní proti němu vypovídat. Řekl bych, že to byl velký triumf.“

„To má z toho, že nedůvěřoval lancknechtům,“ zasmál se Lodrik. „Kdyby se do mě pustili žoldáci, byl bych zcela jistě mrtvý. Štěstí, že Ulldrael stál při mně.“

„Ano. Ještě štěstí, že Spravedlivý a Moudrý byl se svou ochrannou rukou právě včas na místě,“ podotkl rádce tiše.

„Zdálo se mi přehnané, že by si najednou najal hned dva oddíly cizích žoldáků jenom proto, aby mě odstranil z cesty,“ podivoval se místodržící.

„I když ten jeho plán byl skutečně velice mazaný,“

rozvíjel tělesný strážce předchozí úvahy. „Údajným zvýšením daní proti vám popudil rolníky, až se vzbouřili.

Když jim to nasadil do hlavy, nebyli ochotní jednat s nikým jiným než s vámi. Během jednání na ně zaútočili žoldáci a Jukolenko doufal, že vás sedláci ve vzteku na místě zabijí.“

Stojko usrkl vína. „Pokud si na to přesně vzpomínáte, chyběl pouhý vlásek a opravdu by se to stalo. Jukolenko pak pro jistotu rozestavil v okolí svoje vlastní lidi. Kdyby vás sedláci nezabili, udělali by to místo nich oni. A Jukolenko by díky tomu, že rozdrtil povstání, vypadal u tarpolského dvora jako hrdina. Je jenom škoda, že kvůli němu muselo zemřít tolik nevinných lidí.“

„Poslat na mě vlastní lidi byla prostě obrovská chyba,“

usoudil Lodrik, „a můžeme být rádi, že se jí dopustil.

Představte si, že by mu podařilo včas zničit všechny důkazy, potom by tím hlupákem byl jenom Kašenko. Teď jsme se Jukolenka, Kašenka a deseti dalších šlechticů zbavili jednou provždy. Konspirace proti královskému úředníkovi se naštěstí pořád ještě trestá smrtí.“ Muži se rozesmáli.

„Viděli jste, jak Granburčané jásali?“ Stojko se zašklebil.

„Nikdy bych si nemyslel, že lidé Jukolenka tak nenáviděli.“

„Lidé podle mě jásali především na počest živého guvernéra. A než se ostatní šlechtici a brojaci zotaví ze šoku a zděšení, bude to nějakou dobu trvat,“ usuzoval Valjakov.

„Kolskému jsme bohužel nemohli nic dokázat. Ta chodící kostra bude nadále představovat dost velké nebezpečí.

Jukolenkova manželka si zachovala důstojnost, i když jí

odteďka nezbude než chodit o žebrácké holi. Měla Norina z nových pozemků radost?“

„Já nevím,“ odpověděl Lodrik. „Uvidím ji teprve za tři týdny, až si přijede odvézt otce domů.“

„Je to krásné děvče,“ pousmál se Stojko lstivě, „a mám dojem, že se jí podařilo dobýt vaše srdce.“

„Já přesně nevím,“ přiznal místodržící a zrudl. „Viděl jsem ji zatím jenom párkrát, ale…“

„Snad vám to děvče po těch několika krátkých setkáních hned nechybí? Nebo že by tehdy v knihovně skutečně došlo i na jiné věci než jenom čtení knih?“ vyptával se Valjakov guvernéra nevěřícně.

Stojko vypadal velice udiveně. „O tom nic nevím.

Doufám, že jste se nepřipojil k těm, co jen tak zbůhdarma lámou dívkám srdce? Takže na vás přece jen udělala dojem.“

„Myslím, že ano, i když tomu občas sám nerozumím.

Navíc když jsme se setkali poprvé, řekla o mně, že jsem ‚tlustý‘.“

„Přičemž nemůže být sporu o tom, že tehdy ani v nejmenším nelhala,“ rádce se škodolibě ušklíbl.

Lodrik jeho poznámku přeslechl, v očích se mu objevil nadšený lesk, zatímco Norinu dále opěvoval. „Má černé vlasy, které krásně voní, a nějak zvláštně klenuté, hluboké hnědé oči. Mohl bych se v nich ztratit.“

„Chcete říct, mohl bych se do nich zbláznit, pane,“

zakřenil se tělesný strážce. „Ona je přece o pořádný kus vyšší než vy, nebo ne? To byste si musel při polibku stoupnout na stoličku, jinak by z toho nic nebylo.“ Srdečně se zasmál vlastnímu vtipu.

„Ne, to jsem nemusel,“ vyklouzlo mladému muži z úst.

Nechápavé pohledy obou mužů ho zahřály u srdce. „Co vlastně dělá Torben, náš rogogardský korzár?“

„Dobře že jste mi to připomněl, pane. Dnes ráno od něho přišla zpráva z Tularky,“ odpověděl Stojko, který se nemohl vzpamatovat z údivu. Natáhl se přes postel a podal mu obálku. „Vy jste ji opravdu políbil?“

Guvernér milostivě přeslechl poslední otázku, zlomil pečeť a začetl se do řádků. „Dává vás všechny pěkně pozdravovat,“ shrnul několika slovy obsah dopisu. „S novou lodí okamžitě vyrazí na korzárskou výpravu proti Palestáncům.“

„Přeji mu hodně štěstí. Buď jak buď, tomu pirátovi za mnohé vděčíme, přestože překročil více tarpolských zákonů než Jukolenko a všichni jeho kumpáni dohromady.“ Stojko vyprázdnil pohár s kořeněným vínem. „Tarpolané se tímhle způsobem aspoň dostanou k levnému zboží.“

„Jak se mu asi tak kouše bez zubů?“ zeptal se Lodrik, podíval se na Valjakova a čekal na odpověď.

„Já jsem se mu omluvil,“ bránil se válečník, jenž okamžitě pochopil guvernérovu narážku. „Dokonce hned

několikrát. Přece jsem tehdy nemohl vědět, že není žádný atentátník. Věnoval jsem mu kladivo, aby si mohl jídlo roztlouct na kaši.“

Do knihovny vstoupil Hetrál a předvedl dokonalou úklonu.

„Ach ano, náš mistrovský střelec z Turisu,“ pozdravil ho Stojko a pak se hned předklonil k Lodrikovi. „On dokáže přímo neuvěřitelně zacházet s kdejakými vrhacími zbraněmi, věděl jste o tom, pane?“

„Ne. Co byste říkal na malou ukázku?“ požádal Hetrála místodržící.

Valjakov vypadal trochu vyděšeně, když němý muž vložil Lodrikovi do ruky minci a naznačil mu, aby přešel na opačnou stranu místnosti.

„Nevím, jestli je to zrovna dobrý nápad, pane,“ řekl opatrně.

„Já k němu mám plnou důvěru,“ uklidňoval ho Lodrik a zvedl zlaťák do výšky.

Hetrál však potřásl hlavou a ukázal na ústa. Mladík poslušně sevřel minci vodorovně mezi rty.

Tělesný strážce položil mechanickou ruku na rukojeť šavle.

Dobrá nálada se z knihovny rázem vypařila a ustoupila zvláštnímu, téměř hmatatelnému napětí.

„A co když ho Kolskoj pořád ještě má na výplatní listině?“ zašeptal Valjakov Stojkovi, jenž s přimhouřenýma očima sledoval, co se bude dít.

Hetrál pomalu zvedl ruku a soustředěně se zaměřoval na cíl. I v guvernérovu rádci se pomalu rodila nedůvěra.

Střelec téměř neviditelným pohybem vyslal na cestu kousek dokonale vybroušeného kovu. S tichým zasyčením prolétl místností, Lodrik vykřikl a prudce zaklonil hlavu.

Tělesný strážce byl skokem u Turîťana a popadl ho za krk, šavle mu bleskurychle vlétla do mechanické ruky.

„Pusť ho, Valjakove,“ nařídil guvernér. „Nic se mi nestalo, jenom jsem se lekl.“

Mince byla provrtaná skrz naskrz a vězela zapíchnutá v dřevěném obložení místnosti.

Hetrálovi zrudnul obličej, muž neustále klepal Valjakovovi rukou na předloktí, aby naznačil, že ho má obrovitý válečník pustit. Tělesný strážce něco zavrčel a postavil ho na zem. Střelec si musel odkašlat.

„Je mi líto,“ omluvil se Valjakov nabručeně. „Napadlo mě, že se chcete dostat guvernérovi na kobylku, vždyť jste předtím přece pracoval pro Kolského. A když pak místodržící zakřičel, myslel jsem si…“

Hetrál mávl rukou na znamení, že se toho zase tolik nestalo, popošel ke stolu, nalil si víno a hodil ho do sebe.

Potom si významně poklepal na čelo, přičemž se díval na Valjakova, aby nedošlo k omylu, a ztěžka dosedl do křesla.

„Mistrovský vrh, Hetrále,“ pochválil Lodrik Turîťanův výkon a přerušil tak ticho, které v místnosti najednou zavládlo. „Můžeš mě něco takového rovněž naučit?“

Střelec si našel kus papíru, ponořil pero do kalamáře a něco napsal. Potom s úšklebkem podal papír Stojkovi.

„Když bude tu minci držet Valjakov, tak s radostí,“

přečetl rádce nahlas odpověď.

Tělesný strážce se v mžiku dunivě rozesmál. „Mám radost, že jste přijal moji omluvu.“

Kvůli Valjakovovu hlasitému řehotu zpočátku nikdo neslyšel bouřlivé klepání na dveře knihovny.

Bez čekání na vyzvání se otevřely dveře a do místnosti vstoupil uštvaný posel v doprovodu dvou strážných. Muž se postavil vedle Stojka.

„Promiňte, urození pánové a Excelence, ale přináším Stojkovi Gijuškovi nesmírně naléhavou zprávu.“ Předal důvěrnému rádci zapečetěnou koženou tašku, pokrytou nánosem špíny a prachu. „Dorazila z Ulsaru.“

Rádce dal poslovi pokyn, že se může vzdálit, potom otevřel tašku a pozorně si pročítal zprávu, kterou v ní našel.

Po chvíli papír pomaličku sklopil a díval se hned na Valjakova, hned na Lodrika.

„Co se děje?“ chtěl vědět guvernér. „Mám se vrátit ke dvoru?“

„Jinak než si myslíte, pane.“ Stojko padl na kolena a sklonil před mladým mužem hlavu. „Kabcar je mrtev. Ať žije kabcar.“