ULLDART - DOBA TEMNOTY II.

ŘÁD VYSOKÝCH

MEČŮ

MARKUS HEITZ

PROLOG

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, VÉVODSTVÍ

TURANDEI,

KRÁLOVSKÝ PALÁC, ZIMA 442/443 P. S.

Cinkání příborů v jídelně před chvílí doznělo. Na míse se zbytky leželo pár okousaných kachních kůstek. Mísy a hrnce, které byly ještě před hodinou vrchovatě naložené a pod jejichž tíhou se malý stolek téměř hroutil, byly dočista vymetené. Na stříbrné míse zůstal jediný pozůstalý: osamělý brambor, dochucený máslem, solí a bylinkami, ale doposud panensky nedotčený.

Král Perdór, rozšafný muž v nejlepších letech s dlouhými, šedivými vlnitými vlasy, hustým obočím a mírně se kroutícím plnovousem, sklonil ruku se zprávou, která mu byla před několika minutami doručena.

„Bude to mít nesmírně těžké, ten mladý kabcar.“

Opatrně odložil papír stranou, na čele mu naskočily vrásky.

Jen tak mimoděk odložil ubrousek, chránící drahý, pestrý brokátový kabátec, aby si ho při jídle neušpinil mastnými skvrnami.

„Aby člověk dospěl k takovému závěru, nemusí být prorokem.“ Vychrtlý dvorní šašek, postávající vedle krále, přehnaně potřásal hlavou a rolničky na pestrobarevné čapce se rozezvučely nejrůznějšími tóny. „Vsadím svůj měsíční plat na to, že ho rada brojaků nejpozději do měsíce odstaví a dosadí jako místodržícího nějakého haraše.“

„Můj milý Fiorelli, tuto sázku prohraješ.“ Vládce Ilfarisu se pousmál. „Zapomínáš, že dynastie Bardrišů má proti velkostatkářům jednu obrovskou výhodu, a ta se jmenuje ‚vojenské posádky‘. Vojsko dosud vždycky stálo na straně kabcarů stejně jako prostý lid. To je důvod, proč si nemyslím, že se mocichtiví statkáři v Tarpolu dostanou do sedla. Takové nebezpečí vskutku nehrozí.“

Fiorell, oblečený jako vždy v pestré haleně přizdobené několika větvičkami, se nadechl k odpovědi, jenže Perdór se mezitím odvrátil stranou a zatahal za šňůrku vedoucí ke zvonku na služebnictvo.

Během několika vteřin se objevili tři sluhové, přinášející králi desert.

„Och,“ vydechl král dlouze a mnul si prsty. „Třešňový pudink s omáčkou z lesních plodů. Kandované ovoce

s čokoládovým krémem,“ pohled mu utkvěl na talíři zakrytém buclatou pokličkou, „a co je tohle?“

„Nový výtvor našeho tvůrce pralinek, Veličenstvo,“

odpověděl jeden ze sluhů a uklonil se. „Pojmenoval ho ‚Hřejivé zimní slunce‘.“ Teatrálně nadzvedl poklici, chránící novinku před zvědavými zraky, a odkryl pohled na malou horu lahůdek z tmavé čokolády.

Perdórovi se rozzářily oči, vylovil z hromádky jednu ze sladkostí, vložil si ji do úst a ve slastném očekávání přivřel oči.

Dvorní šašek znal tento ceremoniál naprosto dokonale.

Teď bude trvat několik minut, než bude král ochotný znovu něco říct. Fiorell tedy trpělivě čekal, až se smysly jeho pána vrátí do reality.

„Skvostné,“ povzdechl si král po chvíli a zvolna otevřel oči. „Úplně skvostné. Jemná hořká čokoláda se sladkým pomerančovým

likérem,

kousíčkem

pomeranče

a

marcipánem. Ten se rozplývá na jazyku a umožňuje, aby chuť postupně čím dál víc vynikla. Vzít do svých služeb tohoto mistra, ne, tohoto nadaného umělce, tento výkvět nejvyššího tvůrčího talentu, to bylo něco. Můj nejlepší nápad za hodně dlouhou dobu.“ Vzal si z tácu další pralinku.

„Kvůli takovému požitku bych dokázal jít i do války.“

„Tím jsme se právě dostali k podstatě věci,“ přerušil dvorní šašek královy vzletné výlevy a také on sáhl po jedné pralince, vložil si ji do úst za levou tvář a bez nejmenšího

vychutnávání ji okamžitě rozkousal. „Mhm, opravdu nejsou špatné.“

Perdór rozladěně pohlédl na muže, který ho měl za úkol obveselovat. „Chlape, ty nevzdáváš mistru pralinek patřičnou úctu. Takovou, jakou si za své umění zaslouží. Ty si to nevychutnáváš, ty se jenom cpeš.“

„Vaši hosté také jen málokdy vzdávají mému umění příslušný obdiv, Veličenstvo,“ opáčil dvorní šašek. „Tak proč bych měl dopřávat druhým, co je mně samotnému odepřeno? Vůbec mi nelichotí, když po mně někdo hodí kočkou, když žongluji, jenom aby viděl, jestli dokážu udržet kočku ve vzduchu spolu s míčky.“

Panovník se potutelně ušklíbl. „Ale tys to zvládl.“

„Mockrát děkuju. Místa, kde mě ta potvora pokousala a poškrábala, se už jakž takž hojí,“ zabručel Fiorell. „Ale já jsem se chtěl vrátit k válce.“

Perdór propustil služebnictvo, povstal a přešel k masivnímu psacímu stolu.

Pomocí malého, filigránsky vypracovaného klíčku, který neustále nosil zavěšený na řetízku kolem krku, otevřel zásuvku a zmáčkl v ní skryté tlačítko.

Část těžkého obložení podél dlouhé strany sálu se se zaskřípěním vysunula stranou. Za ní se do metrové výše kupily haldy knih, spisů, pořadačů a jiných papírů, pečlivě uspořádané na jednotlivých regálech v abecedním pořadí podle příslušných království.

Král vytáhl z malého výklenku schůdky a přikázal Fiorellovi, aby vyšplhal nahoru k písmenu „B“.

„‚Borasgotán‘, smím-li prosit. Hop, hop!“

Dvorní šašek poslušně vyskákal po schůdcích nahoru, popadl příslušný svazek a elegantním skokem se snesl dolů na zem.

„Tady to máte, Veličenstvo.“ Rozevřel knihu. „A zde jsou nejnovější zprávy z jejich říše, dnes je přinesl poštovní holub. Při těch teplotách venku málem umrzl. Řekl bych, že nepřiletěl holub, ale ledňáček.“

Perdór si šaškovy poznámky nevšímal a začetl se do zprávy svého zvěda, jenž pronikl do borasgotánské správy, aniž by byl odhalen, a vždy, když narazil na něco důležitého, okamžitě o tom informoval ilfariského krále.

Stovky těchto bdělých lidí byly rozesety po všech zemích Ulldartu, ve správních úřadech, v cechovních sdruženích i jinde. Žili tam v anonymitě jako prostí řemeslníci, sedláci nebo šlechtici.

Ilfaris musel vynaložil spoustu času a ještě více peněz, aby z těchto vláken, nitek a provázků upletl hustou síť, ale vynaložená námaha se vyplatila. Některé zprávy o různých důležitých událostech často dorazily k ilfariskému králi dříve, než se o nich dozvěděl vládce dotyčné říše. A tyto vědomosti se prodávaly za obrovské sumy jiným zájemcům - pokud to bylo v souladu s Perdórovými záměry.

Rozlehlá jídelna byla královou tajnou pokladnicí a pouze jedním z mnoha archivů. Další byly rozesety po celém paláci, spravovali je vybraní, naprosto důvěryhodní muži, kteří pečlivě shromažďovali sebemenší, na pohled třeba zcela nezajímavé střípky informací. Od hospodářství a cel přes daně a vojenské posádky, údernou sílu zvláštních jednotek až po nejrůznější klepy a povídačky, to všechno se dalo v archivu najít.

Na mapě však byla jedna černá díra: Kensustrie. Tam se ani Perdórovi, ani žádnému z jeho předchůdců nepodařilo natrvalo propašovat jediného informátora. Zprávy vyschly v okamžiku, kdy vybraní muži a ženy překročili hranice Kensustrie, od té chvíle o nich nikdy neslyšeli.

„Všechno nasvědčuje tomu, že nám hrozí velké nepříjemnosti,“ pronesl Perdór po krátké přestávce, založil levou ruku za záda a začal přecházet místností sem a tam.

Přitom zrakem neustále přelétal poslední zprávu. „Jak je možné, že se o takových novinkách dovídám až teď?“

„Byl jste plně zaměstnán snídaní. V takových chvílích jste naprosto nepoužitelný.“ Fiorell zamrkal, udělal stojku a s hlavou dolů šplhal po schůdcích vzhůru, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě.

Když vyšplhal až úplně nahoru, spustil nohy, přikrčil se do dřepu a balancoval na jedné noze. Přitom žongloval se třemi pralinkami, které po chvíli vyhodil vysoko do vzduchu a až poté jedna za druhou zmizely v šaškových ústech.

„Mohli bychom ty zprávy podstrčit mladému kabcarovi,“ navrhl Fiorell a hlasitě polkl. „Byl by varován a mohl by Borasgotánu udělat čáru přes rozpočet tím, že…“

„Ilfaris nikdy nikomu nedal své vědomosti zadarmo a já nemám v úmyslu dělat výjimky,“ vpadl mu král do řeči.

„K válce s Tarpolem nemusí dojít, přestože by k tomu vnitropolitická situace v Tarpolu možná sváděla. Všechny země přece podepsaly Tisíciletou mírovou smlouvu.“

„Co ale potom mají znamenat ty nekonečné dodávky železné rudy, masivní výroba železa, kácení v lesích a nábor ‚dobrovolníků‘ pod záminkou, že potřebují doplnit elitní bojůvky?“ Dvorní šašek udělal piruetu, odrazil se a za cinkotu rolniček seskočil dolů na mramorovou podlahu. „No ovšem, z vytěženého materiálu by taky mohli vyrábět třeba párátka se železnými hroty.“

„Možná chtějí posílit flotilu?“ nadhodil Perdór, neznělo to však příliš přesvědčivě.

„A vyhlásit párátky válku Agarsii a Palestánu, Veličenstvo? Prosím vás, nezapomínejte, že ten, kdo z nás dvou je blázen, jsem já.“ Tmavé oči se lišácky zatřpytily.

Taková slova si mohl dovolit jenom tehdy, když byli oba muži o samotě. A těchto příležitostí samozřejmě s chutí a rád využíval.

„Máš pochopitelně pravdu. Ale nezapomínej, že díky tomu tě já mohu nechat připravit o hlavu, zatímco ty mě ne.

Tady stojí něco o dodávkách zbraní do provincie Worlac,“

převedl panovník hovor na jiné téma. „Je to teprve chvilka, co Grengor Bardriš uklidnil situaci ve Worlaku a ten tajemný guvernér Pujur Vasja, kterého skoro nikdo nezná, se postaral o klid v Granburgu. Podle toho, co jsem se doslechl, tak přestože je velice mladý, musí mít talent. To, že se dokázal prosadit proti starému lišákovi Jukolenkovi, kterého zajímaly jenom úplatky, o něčem svědčí. Proč by tedy mělo v nejbližší době někde docházet k nepokojům? Vypadá to, že všude je klid a mír.“

„Víte přece, co se stane, když si dáma v letech sundá korzet?“ Fiorell zatáhl břicho a pak ho hned prudce vypnul.

„Dokud má na sobě korzet, má naprosto dokonalou postavu.

Když si ho sundá, vyvalí se břicho ven. A možná úplně stejně zapůsobí kabcarova smrt na provincie. Bardriš je držel pohromadě, sevřené do korzetu a tedy do správné podoby. Teď se ukáže, jestli bude tras tadc stejně pevným korzetem jako jeho otec, nebo jestli se poutka přetrhnou.

Worlac kromě toho v posledních letech s Borasgotánem často laškoval.“

„Jako vždy jsi velice moudrý blázen, milý Fiorelli,“ řekl Perdór. „Přesně to jsem právě měl na mysli. Domnívám se, že Borasgotán použije tyto přípravy jako nástroj k vydírání, bude chtít získat při nadcházejících jednáních nějakou výhodu. Rachocení šavlemi patří k věci. A k tomu přistupuje ten nekonečný spor s Hustrabánem kvůli baronii Kostromo.

I tahle říše si teď bude chtít vyzkoušet, jestli nový kabcar

dokáže dost pevně odolávat jejich požadavkům. Jak se mi zdá, na severu teď všude mohutně fouká. Tam si vbrzku budeme moci s našimi informacemi slušně vydělat.“

„Jestli ten studený vítr zůstane na severu a nebude mi fučet kolem nosu, budu jenom rád,“ prohodil dvorní šašek zamyšleně.

„Jak by se sem mohl dostat?“ V králových útrobách zmizela další pralinka.

„Vítr bychom neměli nikdy podceňovat, Veličenstvo.

Najednou začne vát ze všech stran, a aniž by člověk věděl proč a jak, překvapí ho prudká bouře.“

„Prozatím to vypadá, že se schyluje k bouři ve sklenici vody, milý Fiorelli. Když uvážím, co teď říkáš, nezní tvoje soudy jako slova šaška a blázna, ale jako varování chmurného proroka. Neměl by ses starat o veselou zábavu a nemalovat čerty na zeď?“ Král poklepal rukou o stůl.

„Přesto nelze popřít, že máš v podstatě pravdu. Nařídíme zvědům, aby se dvakrát důkladněji poohlíželi po všem nápadném.“

„Co se teď stane s mladým tras tadcem, který se co nevidět stane tras kabcarem? Necháme ho, aby se po hlavě vrhl do neštěstí?“ Dvorní šašek přimhouřil oči. „Nebylo by od nás příliš rozumné, kdybychom prostě nečinně složili ruce do klína. Mám na mysli budoucnost celého kontinentu, jestli chápete, co tím chci říct.“ Ztlumil hlas. „Všichni přece známe to proroctví, Veličenstvo.“

Perdór zamyšleně sevřel palcem a ukazováčkem pralinku a sledoval, jak se čokoláda pozvolna rozpouští. „Arrulschán je sice trochu barbar, když si vzpomenu, jak se chová při jídle,“ panovník s odporem potřásl hlavou, „ale není hloupý.

I kdyby se naplnily naše nejhorší obavy, chán by kabcarovi nezkřivil jediný vlas. Kromě toho vycházím z předpokladu, že i Tarpol má vlastní tajnou službu a zvědy, kteří se doslechli o mohutných přípravách borasgotánského panovníka.“ Pousmál se. „Ale na kabcara asi bude zanedlouho čekat korunovace a my mu k ní věnujeme krásný dárek. Bude to gesto, jaké se sluší, když jeden vládnoucí rod obdarovává druhý. Proto bych chtěl mít co nejpřesnější informace a zprávy. Zburcuj všechny muže a ženy, které v Borasgotánu máme. Ať nám hlásí i ty nejmenší pohyby. Jestli velectěný Arrulschán plánuje invazi, chci vědět dříve než on, kdy a kde k ní dojde.“

„Okamžitě vypravím poštovní holuby, Veličenstvo.“

Fiorell se uklonil. „Doufejme, že dorazí do cíle a nestanou se z nich opeřené rampouchy.“

„Ach, ještě okamžik,“ přivolal král šaška zpátky. „Co je vlastně pravdy na povídačkách, že se tadc skrývá v jakési provincii, kde nadále uctívají Tzulana? Vypátrali už naši lidé, kde by to mohlo být?“

Dvorní šašek potřásl hlavou a zatvářil se jako sedm propršených dnů. „Nesmírně mě to mrzí, Veličenstvo. Jisté je, že opustil hlavní město Ulsar a odtáhl na sever.“

Perdóra napadla nesmírně zajímavá myšlenka. „A co kdyby on byl ten nový guvernér? Však víš, ten mladík, co v Granburgu tak důkladně zamával se šlechtou?“

„K tomuto ukvapenému závěru jsem rovněž dospěl, vnější okolnosti však mluví proti této domněnce,“ prohlásil Fiorell a opřel se o dveře. „Mladík, který se v Granburgu tak vehementně pustil do díla, je štíhlý, činorodý a oddaný věci, kterou si předsevzal. Jak se zdá, má i zkušenosti z bojů, vždyť přece přežil několik pokusů o atentát, k nimž došlo z Jukolenkova popudu. A to všechno jsou vlastnosti, které se k tlustému tras tadcovi vůbec nehodí, pokud si ho tedy správně vybavuji. Jediné, co by u obou dvou odpovídalo, jsou světlé vlasy. Vasja je synem nějakého bezvýznamného úředníčka od dvora, který před nedávnem zemřel při nehodě, když se projížděl na koni, aspoň jak jsem se doslechl. Takže se neoddávejte falešným domněnkám, Veličenstvo. Ale i tak to nechám hned prověřit. Přesné místo, kde mladý tadc pobývá, zná jenom plukovník Mansk a možná sám tadc, jestli tu a tam vstane mezi jídlem od stolu a podívá se z okna.“

„To by bylo až moc jednoduché, nemám pravdu, milý Fiorelli?“ povzdechl si panovník. „A taky by to bylo poprvé a naposledy, že bych si takovou novinku nechal sám pro sebe. V zájmu celého kontinentu.“ Vzal z talíře poslední pralinku. „A teď běž. Zařiď všechno, na čem jsme se domluvili.“

Dvorní šašek napodobil trapně přehnaný vojenský pozdrav, přitom srazil podpatky dlouhých špičatých bot tak prudce, až se mu rozcinkaly rolničky na kápi, a vyběhl ven.

Zvonil jako nazdobený vánoční stromek.

„Tak, ty mé zimní slunce. Jsi poslední svého druhu a nyní mě svým mírným žárem zahřeješ v žaludku,“ prohodil Perdór tiše k pralince a vložil si ji do úst.

Čokoláda se pomalu rozpouštěla a umožnila vyniknout likéru, který se králi rozlil na jazyku jako teplý med. Perdór s nesmírnou opatrností cucal kousek pomeranče, potom zbožně rozžvýkal kousek marcipánu, velký jako bříško ukazováčku, a spolu s ním i zbytky ovoce, likéru a čokolády.

„Ach, to bylo velice inspirativní. Když cítím na patře takové blaho, slaví všechny mé smysly hotové hody. Ten, kdo nedokáže něco takového vychutnat, je absolutní nula,“

uvažoval polohlasně s přimhouřenýma očima, zatímco jemně vydechoval nosem. „Není to zrovna jeden z mých nejlepších výroků, ale mně se líbí. A teď, Perdóre, do práce.

Hustrabán a obchody volají.“

Bez váhání rozevřel tlustý svazek věnovaný hustrabánskému království a začal pročítat zápisy, zprávy a neověřené klepy, které se v něm během posledního roku nashromáždily.

I.

„Taralea, Všemocná bohyně, která existuje od samotného počátku dějin, stvořila ve svém milosrdenství z ohně, vody, vzduchu a země náš svět.

Z hlíny vytvořila placku země, chvíli ji mačkala a stlačovala, aby její povrch nebyl tak nudný, a doplnila ji nížinami a vyvýšeninami. Ale trocha té placky jí ještě zbyla.

Rozdělila ji na malé kousky, zformovala je do podoby malých kulatých placiček a odložila je stranou. Tak vzniklo pět měsíců.

Potom Taralea zalila své dílo spoustou vody. Voda se nahromadila ve všech prohlubních a žlábcích. Tak vzniklo moře a jednotlivé kontinenty se svými řekami a jezery.“

LEGENDA O STVOŘENÍ SVĚTA

KAPITOLA 1

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE

GRANBURG,

ZIMA 442/443 P. S.

Lodrik pomalu tasil těžký popravčí meč z pochvy. Zbraň se s mírným, skřípavým zvukem milimetr za milimetrem vysunovala z pouzdra a zjevovala se jeho očím, kousek po kousku byly stále lépe vidět rytiny a zaklínání, které do ní byly zapracovány.

Stejně jako většina popravčích nástrojů byl i tento meč pokryt nesčetnými motivy, zaříkadly a znaky, které měly sloužit k odstrašení zlých duchů a pomoci katovi, aby měl při svém krvavém řemesle pevnou ruku.

Lidé si vyprávěli o zbraních slavných mistrů popravčích hotové příběhy. Jejich meče nebo sekery se vyznačovaly kouzelnými vlastnostmi. Mnohé z nich rozežíraly duše popravených, aby zabránily obětem v návratu a ty je pak nemohly strašit. Jiné odsouzence uklidňovaly, aby ve chvíli, kdy mistr popravčí tne, nehýbali hlavou.

Mladý muž, tadc a budoucí kabcar, držel čepel zkoumavě před očima. Že by opravdu bylo něco na tom, co

se povídá, totiž že tato šavle dokáže víc, než by se na první pohled zdálo?

Zapadající slunce vrhala širokými okny v čelní stěně šermírny narudlé světlo a vytvářela na čepeli iluzi husté, zvolna se přelévající krve.

Na chviličku se mu v hlavě vynořila vzpomínka na Jukolenkovu popravu: na udivený obličej bývalého guvernéra a na davy, které po šlechticově smrti jásaly na Lodrikovu počest.

Jemně přejel rukou po ostří zbraně a dotkl se jedné z rytin.

Tělem mu projela vlna horka. Konečky prstů ho začaly svědit, jako by se jimi prodíral zástup mravenců, za modrýma očima mu znenadání vzplála bodavá bolest.

Lodrik zalapal po dechu, upustil šavli a zakryl si rukama tváře.

Bodavá bolest po chvilce povolila, zůstalo mu po ní prudké bušení v zátylku.

Guvernér se zhluboka nadechl, spustil ruce, podřepl a uchopil zbraň za rukojeť, aby ji znovu zasunul do pochvy.

„Jaké tajemství přede mnou skrýváš?“ zeptal se tichým hlasem šavle, která se mu nevinně houpala u boku a ničím nedávala najevo, že by mu o sobě hodlala něco prozradit.

„Pane, co tady děláte?“ zaduněl sálem Valjakovův hlas.

„Měl jste se setkat s Miklanovem, abyste určili, kdo bude

novým guvernérem, a ne hloubat nad dalšími cvičeními se zbraní.“

„Já vím, Valjakove, já vím,“ povzdechl si Lodrik, prohrábl si prsty světlé vlasy a obrátil se k obrovitému tělesnému strážci. „Já jsem prostě jenom… já nevím, co jsem.“

„Zmatený?“ pomáhal mu muž. Ledově šedé oči spočinuly na guvernérovi. „Nejste ve své kůži? Mám nechat zavolat cerela?“

„Nemám dojem, že by mi mohl pomoct,“ odmítl tadc.

„Něco se ve mně děje.“

„Pane, budete korunovaným kabcarem Tarpolu, to se právě děje, nic jiného.“ Valjakov popošel ke guvernérovi.

„A jak tvrdí Stojko, korunovace by měla proběhnout co nejdřív. Jinak se začnou o následníkovi trůnu šířit nejrůznější řeči, které by lidi v říši jenom zbytečně zneklidňovaly.“ Stoupl si vedle svého chráněnce. Lodrik zaregistroval jemnou vůni oleje, jímž si tělesný strážce pravidelně promazával prsní pancíř. „V tomto ohledu s ním můžu jenom souhlasit. Beztak nás čeká dlouhá cesta, než dorazíme do Ulsaru. Doufejme, že ministři a rádci zachovají chladnou hlavu, dokud se neujmete úřadu a hodností. Nějaká ukvapená reakce na výhrůžky z Borasgotánu by byla pohromou.“

Lodrik se opřel o zeď a podíval se na špičky bot.

„A jak mám na borasgotánské výhrůžky reagovat?

Vládnout provincii je jedna věc. Ale celému království?

Opravdu bych občas raději byl někým jiným. Obyčejným sedlákem. Nebo přece jen raději šlechticem.“

„Pane, vy jste tadc a budoucí kabcar,“ prohlásil Stojko ode dveří. „Vaše slovo má větší váhu než slova všech ostatních šlechticů dohromady.“ Lodrikův důvěrný rádce prošel sálem až k nim, hnědé vlasy mu povlávaly za krkem.

„Valjakove, začínáš lajdačit. Já jsem klidně mohl být atentátník.“

Tělesný strážce se zlomyslně ušklíbl. „To by tvoje kroky zněly úplně jinak, když jsi přecházel přede dveřmi sem tam.“

„Tys nás špehoval?“ Lodrikovi se zablesklo v očích, když pohlédl na nově příchozího muže s mohutným knírem.

„Nešpehoval jsem vás, to zrovna ne. Jenom jsem naslouchal.“

„A přitom pochodoval sem tam,“ doplnil Valjakov, jenž položil mechanickou ruku na rukojeť šavle a vesele se zašklebil. „Znám tvoje kroky víc než dobře.“

„Chcete mě kvůli tomu postavit před tribunál? Jenom jsem si dělal starosti. A Miklanovo vás taky hledá, pane,“

bránil se rádce. „Musíme do Ulsaru, zorganizovat oslavy a dát Tarpolu co nejdříve nového kabcara, aby si Borasgotán nemyslel, že s říší, která nemá na trůně žádného vládce, bude mít snadnou práci. Údajně prý po zmizelém

následníkovi pátrá celý dvůr. A poslední, co bychom teď potřebovali, jsou řeči o tom, že je tadc po smrti. Doufám, že plukovník Mansk udusí všechny pochybnosti hned v zárodku.“

Lodrik sebou trhnul a vzpřímil se. „Tak dobrá.

Nebudeme déle otálet s tím, čemu se stejně nemůžeme vyhnout, a dosadíme nového guvernéra. Už se sem dostavili všichni hosté?“

Stojko přikývl. „Sedí v audienční síni pokorně jako ovečky a čekají, co se bude dít. A jak mě sluhové ujišťovali, všichni jsou hrozně překvapení, proč bylo tak najednou svoláno shromáždění celé provincie. A propos, překvapení: kam se vlastně poděl náš milý Hetrál?“

„Poprosil mě o dovolenou,“ vysvětlil Lodrik nepřítomnost turîtského mistrovského střelce. „Musí si prý ještě něco zařídit ve vlasti. Co přesně, to mi nechtěl prozradit. Jenom prohlásil, že se brzy na jaře znovu objeví u dvora v Ulsaru.“

„Ten chlap je nejlepší herec, jakého znám. Dokonale zvládá jak šípy, tak šachové tahy. Škoda, zrovna teď v zimě bych si s ním tuze rád dal tu a tam nějakou partičku,“

zalitoval rádce.

„Je skvělé, že je vždy tak klidný,“ chválil ho i Valjakov.

„Jasně že je klidný,“ zasmál se Stojko. „Vždyť je přece němý.“

„Což by leckomu jinému občas taky nijak neuškodilo,“

zabručel tělesný strážce. „Měli bychom jít.“

Tři muži vyšli z šermírny, prošli slavnostním nádvořím a zamířili ke guvernérovu paláci. Když budova přišla o poslední zbytky ozdob z lístkového zlata, vypadala mnohem nenápadněji než předtím: velká šedá kostka s prostorným balkónem, obestavěná mramorovými sochami bojovníků připomínajícími slavné válečné časy království.

Při pohledu na kamenná zobrazení bojů a bitev Lodrik doufal, že se do takového druhu vyřizování sporů nikdy nezaplete. Ani osobně, ani jako vládce Tarpolu. Cestou ke dveřím se jim s hvízdotem proháněl kolem uší ledový vítr.

„V Granburgu vás nepochybně bude zastupovat Miklanovo, že ano?“ dohadoval se Stojko, když vcházeli do vstupní haly. Podpatky jejich bot hlasitě duněly na mramorové podlaze.

„Abych řekl pravdu, jednu chvíli jsem myslel na Norinu,“ přiznal se guvernér.

„Cože? To přece nemyslíte vážně, pane,“ vyhrkl Valjakov.

„Nemějte strach,“ bránil se mladík s úšklebkem.

„Protože jsem si okamžitě domyslel, že rozhodnutí, aby místo guvernéra obsadila mladá žena, by vyvolalo úplně stejnou reakci i u brojaků a ostatních obyvatel provincie, rychle jsem od této myšlenky zase upustil.“

Tělesný strážce si oddechl tak hlasitě, aby to všichni slyšeli, urovnal si šavli a na vteřinu vděčně přivřel oči.

Stojko se nahlas rozesmál. „Valjakove, ty jsi možná dobrý tělesný strážce, ale diplomat by se z tebe nikdy nestal.“

„Ne, tím bych se nikdy nestal,“ odvětil oslovený.

„Neumím pořádně lhát.“

„Má to snad znamenat, že diplomati jsou lháři?“ rádce na něho nepřestával dorážet a v očích mu pobaveně zajiskřilo.

„No, většina z nich rozhodně ano,“ vyhnul se bojovník přímé odpovědi. „Už kvůli svému úřadu. A teď toho nechme. Naše hádání je tímto u konce.“

Stojko se usmál na guvernéra. „Co by z nás bylo, kdybychom neposlouchali hlas rozumu, pane, nemám pravdu? Náš starý dobrák Valjakov je vždycky připraven pustit se ve vší počestnosti do důkladné výměny názorů.“

Tělesný strážce zabručel něco, co vzdáleně připomínalo jistý neslušný výraz.

„Tak už toho nech, Stojko,“ zasáhl Lodrik a potřásl hlavou. „Už žádné spory a hádky. Teď ne.“ Ověřil si, jestli mu šedá guvernérská uniforma ozdobená zelenými výšivkami a stříbrnými šňůrkami, pásky a řetízky správně sedí. „Jestli se vám ještě bude chtít, tak později, ale ne teď.

Sluší mi to?“

„Dokonale,“ pochválil Stojko guvernérův vzhled.

Valjakov přikývl.

Vystoupali po schodech nahoru a vstoupili do audienčního sálu, v němž se shromáždili poslední dva zbylí granburští šlechtici a osm brojaků. Řady mocných v provincii důkladně prořídly po exekucích následujících, poté co bylo odhaleno spiknutí proti guvernérovi.

Na levé straně čela stolu seděl Ijuša Miklanovo, jediný brojak, který nezkušeného guvernéra od počátku vytrvale podporoval.

Z podpory se vyvinulo něco jako přátelství. Vousatý muž Lodrika naučil chápat mentalitu obyvatel zdejší provincie, pomohl mu přiblížit se lidu a na vlastní oči vidět obavy a starosti prostých lidí. Bez pomoci přátelského velkostatkáře by se tadcovi jen stěží podařilo uvést věci do pohybu. Navíc, což bylo pro Lodrika neméně důležité, Miklanovo měl nejkrásnější dceru na celém kontinentu.

Guvernér však nespatřil pouze přátelské tváře. Lodrik mezi hosty objevil i výrazný supí nos Tareka Kolského.

Haraš vypadal mezi všemi dobře živenými muži jako vysušený strašák do zelí, jenž má na sobě plandavé drahé šaty. Guvernér přesto ani na vteřinu nepochyboval o tom, že na pole, kde by Kolskoj stál, by neusedla jediná vrána.

Šlechticovy pichlavé oči se člověku zabodávaly až do morku kosti.

Kolskoj byl jediný, o němž všichni věděli, že i on se podílel na spiknutí, proti němu však neexistoval jednoznačný důkaz viny. A právě on byl jako

nejvýznamnější místní šlechtic mluvčím provinčního shromáždění. Grémia, jež dosud nebylo nikdy svoláno, ani za Jukolenkových časů, ani pod Lodrikovým vedením.

Kolskoj trhl hlavou. Na okamžik se mu v očích objevila čirá, neskrývaná nenávist, která rychle ustoupila výrazu falešného přátelství.

„Ctění pánové, povstaňte,“ zvolal Kolskoj a zvedl se.

„Guvernér Granburgu, haraš Vasja, má tu čest vás zde přivítat.“

Šlechtici a brojaci se hbitě zvedli, jen aby se pak kabcarovu zástupci hluboce uklonili.

Lodrik kráčel podél stolu a zamířil do čela, těsně vedle něho se držel pozorný Valjakov. Stojko udělil sloužícím u dveří několik pokynů a s menším zpožděním je následoval.

Guvernér zůstal chvíli stát u své židle, pozorně si zrakem změřil přítomné a pak se posadil. Teprve nyní mohli usednout i hosté, přesně jak žádala etiketa.

„Jsem moc rád, že vás zase vidím, Ijušo,“ pozdravil Lodrik tiše přítele. „Jste připravený na nadcházející velký výstup?“

Brojak se lišácky pousmál. „Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak se budou tvářit.“

„Musím si rychle ještě něco přečíst, potom budeme moci začít. Máte u sebe tu knihu, o kterou jsem vás prosil?“

Miklanovo mu ji podal.

Sloužící přinesli poháry a džbány s pivem, zatímco se Lodrik přehrabával v tlustém svazku plném různých akt, na pohled zcela zahloubaný do paragrafů. Budil dojem, že ho muži sedící u stolu vůbec nezajímají.

Po chvíli zvedl hlavu, sklapl knihu a opřel se lokty o stůl.

„Nesmírně mě těší, že tolik z vás vyhovělo mému pozvání. Musím vám oznámit řadu věcí, která většinu z vás, ctěné panstvo, zcela jistě potěší.“

„Soudím, že guvernér s oblibou žertuje.“ Kolskému se ve tváři objevil nedůvěřivý výraz. „Že by snad sedláci dostali ještě další výhody? Já už mezitím pomalu nevím, z čeho zaplatím chod domácnosti, tak málo mi teď odvádějí.“

Lodrik na něj klidně pohlédl modrýma očima. „Ne, to jsem neměl v úmyslu, haraši. Budu muset odjet z provincie.“ Síní se rozlehl polohlasý šum. „Alespoň na čas. Nový kabcar mě chce vidět.“

„A kdo bude během vaší nepřítomnosti řídit provincii?“

vyptával se opatrně jeden z brojaků.

„Normálně, tedy jak je předepsáno, přebírá úřad nejvýše postavený šlechtic v provincii,“ odvětil Kolskoj, v hlase mu zaznívala radost i nenávist, jedno přes druhé. „Tedy já, pokud správně chápu podstatu věci, guvernére. Nebo ne?

Přehlédl jste snad někoho při té čistce?“

„O tom si hned promluvíme. Nejdříve vám však podám vysvětlení, proč jsem znovu povolal k životu provinční shromáždění.“ Lodrik položil pravou ruku na tlustý svazek.

„Smyslem a cílem tohoto grémia je umožnit pravidelné setkávání všech těch, kdo mají v provincii rozhodující slovo.

Tito lidé si při něm vyměňují názory, hovoří o těžkostech a snaží se nalézt řešení, které by všechny uspokojilo.“

Nikdo z mužů sedících u stolu se netvářil příliš nadšeně.

„Jaký druh těžkostí máte na mysli, guvernére?“ zeptal se jeden z velkostatkářů.

„Inu, kdyby se vyskytly problémy se sedláky nebo kdyby například zavládla nejistota, jak by se něco dalo co nejlépe vyřešit,“ prohodil Lodrik neurčitě. „Až tak konkrétně vám to nedovedu říct, ale nepochybně se vždycky objeví něco, co by bylo možné probrat v širším kruhu.“

„My si své záležitosti spravujeme sami a docela to zvládáme, jak si myslím,“ nadechl se Kolskoj po chvilce mlčení. „Když se chceme sejít, sejdeme se. Ale provinční shromáždění? Nevím, guvernére, nejsem o správnosti této vaší myšlenky zcela přesvědčen. Nevidím v ní žádnou…“

„Výhodu?“ skočil mu Lodrik do řeči. „Já vím, jak moc vám záleží na vašich výhodách, haraši. Ale v tomto případě by měli výhodu všichni, ne pouze někteří jednotlivci. O

provinčním shromáždění nebudeme více diskutovat, bude se konat jednou měsíčně, a sice vždy prvního. Kdo se nebude moci dostavit osobně, pošle za sebe zplnomocněného

zástupce a sto vasleců jako pokutu. Jsem si jistý, vážení pánové, že všichni toto grémium velice brzy plně doceníte.“

Kolskoj se demonstrativně opřel zády o opěradlo židle a zadíval se na svůj pohár, čelisti mu mlely naprázdno.

„A nyní mám pro vás další, mimořádně příjemné překvapení. Jak ctěné panstvo vidí, zůstala u stolu jedna židle prázdná. V žádném případě za to nemůže nepozornost služebnictva, ale já jsem jim to osobně nařídil.“ Guvernér kývl na sluhy u dveří a ty se okamžitě otevřely. Brojaci a šlechtici se k nim zvědavě otočili.

Na prahu stála Norina.

Měla na sobě tmavě rudé šaty se zlatými výšivkami, sahající až k zemi, a k nim slušivé vysoké černé boty.

Dlouhé černé vlasy jí povlávaly na ramenou a lemovaly půvabný obličej. Na hrudi jí spočíval amulet s černým kamenem, který jí Lodrik věnoval. Mírně zešikmené hnědé oči odvážně pohlédly na muže, rozesazené kolem stolu.

Hlavu měla mírně natrčenou vzhůru a dávala najevo odhodlání nikomu neustoupit ani o píď.

Přestože na mladé, urostlé ženě nebylo na první pohled patrné žádné vzrušení, guvernér přesto postřehl, že se jí malá jizva na pravém spánku rýsuje mnohem výrazněji.

Srdce jí tedy bušilo rychleji než obvykle.

„Vážení pánové, znáte zřejmě Norinu, dceru brojaka Miklanova,“ prohlásil Lodrik a vstal. Přešel k mladé ženě a zavedl ji k volnému místu, kde se Norina posadila.

„Co,“ zasyčel Kolskoj, „co to má znamenat? Žena? Tady mezi námi?“

„Máte vynikající postřeh, haraši,“ pochválil ho Stojko a se smrtelně vážným výrazem v obličeji si přejel rukou po kníru.

Několik brojaků se ušklíblo. Jiní se křečovitě rozkašlali.

„Jak všichni přítomní v tomto sále vědí, Norina Miklanovo je správkyní pozemků, které v minulosti patřily spiklencům,“ vysvětloval Lodrik, jenž se očividně dobře bavil. „A jako taková má nárok na to, aby byla součástí tohoto grémia. Pozvednu ji do stavu brojaků.“

„S prominutím, guvernére, teď už ale rozhodně zacházíte příliš daleko!“ Kolskoj vyskočil ze židle, opřel se rukama o stůl a předklonil se. Zdálo se, že hodlá probodnout Lodrika svým pichlavým pohledem skrz naskrz. Valjakov přiložil ruku k rukojeti šavle. „Vy jste už několikrát prokázal své…

myšlenkové bohatství a nápaditost, ale tohle nestrpím. Aby se nějaká žena stala brojakem, to je zcela nepředstavitelné a v dějinách Tarpolu nemá něco takového obdoby. Vždyť ani nevíme, jak bychom měli ženu v takové pozici oslovovat.“

„Brojačka,“ pronesla Norina přátelsky a mile se na rozvášněného šlechtice usmála.

„Řekněte své dceři, aby držela jazyk za zuby, když mluví dospělí,“ obořil se Kolskoj na Miklanova.

„Řekněte jí to sám, haraši,“ odvětil vousatý muž klidně.

„Jste na to dost starý.“

Kolskoj se zvolna otočil k mladé ženě. „Měla byste co nejrychleji odjet zpátky na statek svého otce a krmit kuřata, jak by se na vás slušelo. Tím, co tu děláte, porušujete všechny zákony.“

„V tom se mýlíte,“ přihlásil se Lodrik o slovo a udeřil dlaní na knihu. „V žádném z tarpolských zákonů nestojí, že by ženy nesměly mít takové postavení. Hovoří se sice pouze o mužích, ale nikde není uvedeno, že je taková věc ženám zakázána.“

„To nemůže být pravda,“ odporoval šlechtic.

„Chcete tím snad říct, že já, guvernér a královský úředník, zástupce kabcara, jsem lhář?“ Lodrikovi se nebezpečně zablesklo v očích. „Nebo jsem vám špatně rozuměl?“

„Chtěl jsem tím říct, že jste určitě nepátral dost důkladně.“ Chřípí supího nosu se zachvělo. „Nebo jste něco přehlédl, guvernére. Vy chcete tak velké pozemky se vší vážností natrvalo svěřit do rukou nezkušené dívky? Sedláci na ní budou za chvíli štípat dřiví.“

„Já mám už dlouho na starosti velkou část otcova majetku,“ podotkla Norina. Opět se mile usmála a položila ruku na amulet. „Vím, na co je nutné dávat pozor.“

„Vy nevíte vůbec nic,“ odsekl Kolskoj opovržlivě.

„Držte se v mezích slušnosti, haraši,“ ozval se Miklanovo. „Hovoříte s mou dcerou, ne se svým poddaným.“

„A vy jste jenom brojak, ne šlechtic, takže taky myslete na to, s kým mluvíte, Miklanovo. Máte štěstí, že máte vlivné přátele, jinak byste se neodvážil použít vůči mně takový tón.“

„A od jisté exekuce, od níž ještě neuplynulo moc času, váš vliv v pravém slova smyslu zemřel,“ odvětil brojak.

„Pánové,“ Lodrik pozvedl ruce, „umírněte se. Hovořme trochu méně hlasitě.“

„Mám k vám jen jeden dotaz, guvernére,“ řekl Kolskoj a oči se mu zúžily. „Opravdu chcete včlenit toto děvče do našich řad?“

Guvernér neodvrátil zrak a přikývl. „To jsem právě teď udělal. Navzdory vašemu protestu.“

„To bude mít důsledky, které vás budou stát úřad,“ slíbil haraš tiše a posadil se. Rázem vypadal zcela klidně a uvolněně, jako by vůbec nedošlo k nějakému sporu.

Lodrika šlechticova slova podráždila, Stojkovi se na tváři zračilo překvapení a údiv.

V místnosti zavládlo ticho. Nikdo z mužů se neodvážil pohnout, napít se nebo něco říct.

„Dobrá.“ Mladému muži se vrátila duchapřítomnost.

„Přejděme k dalšímu překvapení. Jak jsem již oznámil, odjedu z provincie, abych se setkal s nastávajícím kabcarem, který si přeje podat obšírnou zprávu o povstání a o spiklencích. A aby provincie nezůstala bez dozoru, ustanovím nyní svého zástupce.“

Kolskoj přitiskl konečky prstů levé ruky k pravým, naklonil se k sousedovi a začal se s ním tiše na něčem domlouvat.

„Rozhodl jsem se, že místo mě bude provincii spravovat schopný muž, který mi velice pomohl.“ Lodrik povstal a položil Miklanovi ruku na rameno. „Po dobu mé nepřítomnosti mě bude ve funkci guvernéra zastupovat Ijuša.“

Beze slova a jako kdyby právě na to čekal, Kolskoj vstal, odvázal od opasku váček a hodil ho na stůl. Potom se otočil na podpatku a vyšel z audienční síně. Druhý šlechtic rovněž položil na naleštěnou plochu stolu váček a následoval haraše.

„To neznačí nic dobrého,“ zabručel Stojko a zadíval se za oběma muži.

„Alespoň teď víme, že bitevní linie jsou jasně vytyčené.“

Lodrik si rychle vyměnil pohledy s Norinou a pozvedl pohár. „Na mého nového zástupce a nového kabcara. Nechť je Ulldrael obšťastní dlouhým životem!“

Brojaci si připili a vyprázdnili poháry, zatímco Lodrikův rádce rozevřel váčky a převrátil je naruby. Na stůl se s cinkáním vysypaly zlaté mince.

„Sto vasleců, předpokládám?“ zeptal se Lodrik a otřel si ústa.

Stojko přikývl.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE

GRANBURG,

TŘICET VERST OD MĚSTA GRANBURG,

ZIMA 442/443 P. S.

Průvod jezdců se verstu za verstou blížil k cíli.

Na čele jela rozložitá postava na bělouši, jehož srst byla poseta tmavšími skvrnami. Hlavu a tělo jezdce halily huňaté, drahé kožešiny. Za ním následovalo dalších pět mužů, kteří se proti drásavému chladu chránili obdobným způsobem.

Obrysy jejich těl naznačovaly, že jsou možná až dvakrát statnější než průměrně urostlí lidé.

Nedaleko za nimi svištěly dvoje saně. Na prvních z nich seděli další dva cestující, na druhých byl pravděpodobně pod velkou lodní plachtou ukryt proviant a jiné vybavení.

Závěr zástupu tvořilo opět patnáct jezdců na koních. Vlajky, praporce nebo jiné podobné věci byste hledali marně, náhodný pozorovatel by neměl podle čeho zjistit, s kým má tu čest. Jedna věc však byla jistá: cestující nepatřili k chudým obyvatelům této země.

Jeden strohý rozkaz a čelo průvodu zrychlilo tempo, saně nabraly na rychlosti. Sníh vysoko odletoval od kopyt, sanice svištěly po bělostné sběhové pokrývce. Obloha nabrala tmavě šedou barvu, na zem se pozvolna snášela noc.

Matuc si přitáhl šál úžeji k obličeji, potom si urovnal kožešinovou kapuci, až mu byly vidět pouze hnědé oči. Byla to však zbytečná námaha. Zdálo se, že si tarpolský chlad vždycky někudy najde cestičku a pronikne pod šaty.

Dokonce i čtyři vrstvy dek a kožešin, do nichž byl zachumlaný, přinášely pouze nepatrné zlepšení. Poněkud postarší bývalý představený jednoho z Ulldraelových klášterů zatínal zuby a kladl si otázku, jestli koně vydrží takové tempo delší dobu.

Oproti původnímu časovému rozpisu nabrali značné zpoždění, ale všechno, co se jim mohlo v průběhu cesty nějak pokazit, se také skutečně pokazilo.

Přestože se Matuc zpočátku snažil zvládnout trasu z Kurašky až do Granburgu na hřbetu koně, už třetího dne spadl ze sedla a při pádu si zlomil rameno. Celý týden se potácel v bezvědomí.

Když byl opět schopen vydat se na cestu, pocítila jezdecká družina v plné míře následky typického tarpolského podzimu provázeného nesčetnými lijáky, které přeměnily všechny cesty na rozbředlé bažiny. Čtyři koně bídně zahynuli, protože se jim zkazilo krmivo. Belkala, mladá kněžka boha Lakastry z Kensustrie, onemocněla následkem nezvykle chladného podnebí a několik týdnů trpěla velice těžkým nachlazením. Mnich se od ní po celou dobu ani nehnul.

Jediný, kdo vzdoroval jako skála všem útrapám, byl Nerestro z Kurašky, člen Řádu vysokých mečů. Svalnatý válečník v nejtěžším brnění, jaké Matuc kdy v životě spatřil, se podle všeho vyznačoval neotřesitelnou nezlomností. Bez jeho výdrže a železné disciplíny rytířových mužů by celá cesta byla už dávno u konce.

Následkem četných zdržení dojedou do Granburgu později, než plánovali. Matuc se obával, že přijedou příliš pozdě.

Družina nečekaně zabočila a zamířila k jedinému statku široko daleko. Belkalu změna směru probrala z dřímot.

„Co se děje?“ zeptala se polohlasně. „Proč jsme sjeli z hlavní cesty?“

Matuc se pokusil pokrčit rameny, což se mu kvůli přemíře kožešin moc nedařilo. „Nemám tušení, ale rytíři se zřejmě zdá, že je moc velká tma.“

Jezdci a saně se sjeli blíže k sobě a zvolnili rychlost.

Pozorní psi se rozštěkali a varovali obyvatele statku před příchozími.

Z domu vyšel ustaraný sedlák, za ním postávalo několik mladých mužů. V rukou drželi hrubé klacky a nepřátelsky si prohlíželi nečekané návštěvníky.

Nerestro zarazil koně a sundal si kapuci.

„Zdravím tě, sedláku. Já jsem Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů boha Angora. Potřebujeme na noc

přístřeší. Takže nám dej k dispozici svůj příbytek a my se ti za přátelské přijetí bohatě odměníme.“

Mnich si tiše povzdechl. Vždycky když rytíř něco řekl, mluvil panovačně, jako by se vše rozumělo samo sebou.

Budil dojem, že si ani nedokáže představit, že by se mu někdo zdráhal vyhovět.

„Jednou se poučí a uvědomí si, že není tarpolským kabcarem,“ zašeptala Belkala Matucovi. Snadno si domyslela, co se mu honí hlavou.

Sedlák přimhouřil oči. „A kdybych neměl místo, pane?“

Nerestro se postavil ve třmenech, takže se mu u pasu zřetelně rýsoval meč. „Pak bychom si prostě nějaké místo udělali sami, sedláku. Mám za sebou dlouhou cestu, mí muži i koně jsou vyčerpaní. Nemám chuť pouštět se do dlouhého dohadování.“

Matuc usoudil, že se tato slova dají vyložit různým způsobem, jak kdo právě chce.

Mladí muži sevřeli klacky pevněji v rukou, ale sedlák jen přikývl. „Kdybyste přijeli se zlými úmysly, stejně bychom vám podlehli. Takže vstupte. Zaveďte koně do stodoly.“

„Děkuji. Tvá námaha a moudrost budou odměněny, až budeme odjíždět,“ slíbil rytíř a seskočil pružně ze sedla.

Teprve po něm sesedlo i pět rytířových průvodců, jejich pohyby doprovázel jemný kovový cinkot. Belkala s Matucem se zvedli a se ztuhlými, promrzlými údy se vydrápali ze saní.

Vnitřek statku se zaplnil lidmi.

Někdo přiložil na oheň pár polínek dřeva, ve velké místnosti, v níž rodina přes den pobývala a v níž i spala, se výrazně oteplilo a návštěvníci mnohem zřetelněji pocítili únavu, která je zmáhala po dlouhém cestování.

Sedlákovi synové pozorovali se směsicí zvědavosti a nedůvěry cizince, kteří se najednou roztahovali v jejich domě, vnesli dovnitř zimu a sníh a sami si vymohli pohostinství.

Kožešiny nových obyvatel statku popadaly na zem.

Statkářově rodině se otevřel pohled na šest pečlivě vypracovaných brnění s drahými rytinami. Za jedno jediné z těchto brnění by si člověk mohl koupit deset takových statků včetně dobytka, čeledínů a děveček.

„Co máš k jídlu, sedláku? Máme hlad. Horká polévka by zcela stačila, aby nám vyhnala z těla chlad,“ zahalasil Nerestro a připojil se k Belkale a Matucovi, kteří postávali před krbem a natahovali ruce k ohni, aby se jim prsty zahřály na normální teplotu.

„Uvidím, co můžu dělat, pane,“ odpověděl sedlák.

„Přestože nemáme moc zásob, polévku vám určitě dokážeme nabídnout.“

Dveře se otevřely a do místnosti vešlo několik zbrojnošů, kteří na rytířův pokyn začali zbavovat válečníky kovových pancířů. Rozpínali přezky a řemeny, protahovali kožené pásky očky a odstraňovali spojovací články. Celá

procedura zabrala poměrně dlouhou dobu. Sedlákovi synové s rostoucím údivem sledovali pohyby zbrojnošů a jejich počínání.

Nerestro nakonec zůstal stát před ohněm, oděný pouze do prošívaného kabátce. Lehce zahýbal rozložitými rameny, zakroutil nakrátko ostříhanou hlavou a protáhl si svalnaté ruce.

Belkala si mezitím přisunula židli k ohni a posadila se těsně vedle zdroje tepla. Ženiny tmavě zelené vlasy okamžitě vzbudily zájem sedlákových synů. Ti se tísnili v koutě místnosti a něco si mezi sebou tiše šeptali. Matuc se opřel hlavou o stěnu, vypadal, jako by spal vestoje.

„Zítra budeme v Granburgu,“ slíbil rytíř ženě a přejel si rukou po dlouhých, světlých vousech, které mu jako tenký proužek zlata povlávaly od brady až na hruď. „Potom bude moci bratr přítel červeného vína dovést své poslání do konce.“

„A až bude po všem, odsedí si rok ve vězení ve vašem hradě,“ dodala Kensustriánka. „To před sebou nemá moc hezké vyhlídky.“

„Za to si může jenom on sám, řekl bych. A já ani ve snu nehodlám odpustit tomu mnichovi jeden jediný den ve vězení.“ Pohlédl na kněžku, v očích se mu zrcadlily plameny z krbu. „Nezapomínejte, že jste kvůli jeho chlastání mohla umřít. Raději si to ani nechci domýšlet. Takové plýtvání krásou.“

„Upřímně děkuji.“ Belkala se lehce uklonila.

„Angor mi později nařídil, abych bratra přítele červeného vína doprovázel. A když mi můj bůh uložil takovou povinnost, tak ji taky splním.“ Lehce Matuce nakopl a Ulldraelův mnich se polekaně probral z dřímot.

„Tak co? Kdy nám něco řekneš o tom úkolu, který je tak důležitý, že Angor osobně vyčlenil jednoho ze svých nejlepších bojovníků, aby ti stál po boku?“

Bývalý představený kláštera si promnul oči, posadil se ke stolu a hluboce si povzdechl. „Už jsem vám to říkal několikrát a zopakuji to ještě jednou: dovíte se to, až budeme v Granburgu.“ Podíval se na dřevěný talíř, který před něj selka postavila. „A chovejte se vůči mně poněkud uctivěji, jak se na rytíře sluší.“

Nerestro se hlasitě rozesmál. „Chovám se tak, jak se sluší a patří na rytíře Řádu vysokých mečů, když stojí tváří v tvář odsouzenému zajatci.“ Hlas mu přetékal výsměchem a odporem. „Angor mi nenařídil, abych tě měl v lásce, ale abych tě dovedl tam, kam chceš, bratře příteli červeného vína. Já tento úkol splním, ale nic víc ode mě nečekej.“

Kensustriánka přiložila do ohně další polínko. Po celou dobu, co byli na cestě, nebraly třenice mezi oběma muži konce. V duchu obdivovala klid a vyrovnanost, s jakou Matuc snášel rytířovo neustálé osočování. Zdálo se, že je považuje za součást trestu.

Nerestro nijak neskrýval, že k mnichovi pociťuje odpor, který čas od času překračoval hranice vysloveného nepřátelství. Zcela na rozdíl od vstřícnosti, kterou projevoval vůči kněžce. Žádná hlasitá slova, žádné napomínání, žádné dvojsmyslné narážky na boha Lakastru.

Belkala jen doufala, že Matuc neztratí poslední zbytky trpělivosti a neřekne rytíři od plic, co si o něm myslí. Kdyby k tomu došlo, nejspíš by mnicha donesli do Granburgu rozsekaného na několik kusů.

Než mohla přijít na řadu další jedovatá slovní výměna, přinesly sedlákovy dcery do místnosti hrnec, z něhož se ještě kouřilo, a naložily jeho obsah do přichystaných talířů.

Jakmile se panstvo beze slova posílilo, odnesly baňatý hrnec do stodoly, kde se zbrojnoši vrhli na svou část večeře.

„Ulldrael moudrý a spravedlivý nechť ti poděkuje za tvou velkomyslnost a odmění tě za námahu,“ poděkoval selce Matuc. „Nechť tě provází Ulldraelovo požehnání.“

*

Postarší žena se plaše usmála.

„Lakastra, bůh jižního větru a lidského poznání, nechť chrání tebe i tvůj dům. Ať ti dopřeje bohatou sklizeň,“

pronesla Belkala přátelsky, přiložila pravou ruku k srdci a levou podala selce.

Ta vrhla na Kensustriánku mírně zmatený pohled, ale uchopila podanou ruku a opatrně jí potřásla, aniž by cizinku spustila z očí. Asi se obávala, jestli na ni žena nezaútočí.

„Angor, bůh války a boje, lovu, čestnosti a slušnosti, si vybral tvůj dům a obšťastnil tě osobní přítomností jednoho ze svých služebníků. Považuj si to za čest.“ Nerestro blahosklonně pokynul hlavou, zatímco si rukou uhlazoval vous a pod stolem si protahoval nohy.

Selka se uklonila a zmizela ve dveřích přilehlé kuchyně.

„Přesně to je rozdíl mezi našimi bohy,“ pronesl mnich bezprostředně poté k rytíři. „Vy věříte, že můžete o všem a o všech rozhodovat, a to jenom proto, že za sebou cítíte Angora. Díky tomu se chováte nafoukaně, a proto vás prostí lidé nevidí rádi.“

„Tys už zase popíjel, bratře příteli červeného vína?“

prohodil válečník posměšně. „Moji pachtýři jsou se způsobem, jakým s nimi zacházím, velice spokojení.“

„Ti možná ano. Ale co zdejší lidé?“ Matuc se rozhlédl po zakouřené místnosti. „Nastěhovali jsme se sem, protože jsme je k tomu donutili, ne že by nás sami pozvali. Vy jste té rodině dokonce vyhrožoval. Co byste dělal, kdyby nám odmítli dát stodolu k dispozici?“

Belkala si opřela hlavu o ruce a vyčkávala, co na to rytíř odpoví.

Nerestro rukou pevně sevřel jílec meče. „Ale oni nám nocleh neodmítli.“

„Na to se vás neptal, Nerestro z Kurašky,“ vmísila se kněžka do hovoru. „Co by se stalo, kdyby sedlák projevil odvahu a odmítl vyhovět?“

„Já jsem řádový rytíř a jsem povinován sloužit vyšším cílům.“ Mužův obličej potemněl. „Kdybych tě nechal zmrznout v té zimě, selhal bych a zklamal bych tím svého boha, který mi tento úkol osobně uložil. A to v žádném případě nepřicházelo v úvahu.“ Konec pochvy meče dopadl ztěžka na podlahu. „Dnes v noci bychom se zde ubytovali, ať už tak nebo jinak. Nic víc k tomu nehodlám dodávat. Ale tak, jak se situace vyvinula, je to pro všechny rozhodně lepší.“

„Vy jste neomalený domýšlivec.“ Matuc tato slova přímo vyplivl z úst. „Vy byste jim skutečně ublížil.“

Nerestro se zlomyslně usmál. „A ty jsi důvod, proč tu jsme. Kdybych musel někoho zabít, byl bys spoluviníkem.

Na to nezapomínej, mnichu. Jak to tak vypadá, tvůj bůh se spojil s tím mým, ať už k tomu měli jakýkoliv důvod.

Doufám, že se někdy dovím proč.“ Povstal, obrátil se k oběma společníkům zády a postavil se před krb.

„Je mi to líto,“ pronesla Belkala polohlasně.

Matuc k ní udiveně obrátil tvář. „Co je vám líto?“

„To, jak s vámi zachází. Je to tak ponižující.“ Ulomila si kousek chleba a pomalu z něho ukusovala. Ženiny oči jemně spočinuly na mnichovi.

„Jsem jeho zajatec a provinil jsem se škaredým, odporným zločinem,“ vyhlásil Matuc po chvíli. „Docela mu rozumím a dodnes pořádně nechápu, co to tehdy do mně vjelo. Myslím, že jsem si jeho chování zasloužil.“

„Zasloužil jste si, aby s vámi nezacházel příliš dobře. Ale kdyby s vámi mluvil přátelštějším tónem, moc by to nám všem během cesty zvedlo náladu. Beztak se už pokazilo tolik věcí, že i já pomalu začínám cítit rozpaky. Buď nemají Ulldrael, Lakastra a Angor v úmyslu poskytnout nám ani špetku pomoci, nebo nám něco velmi mocného klade do cesty jeden kámen za druhým.“

Mnich přimhouřil oči a přemítal. „Co by mohlo být mocnějšího než Ulldrael? Nebo dokonce než ti tři bohové dohromady?“ Rukama si přejel po obličeji. „Nic takového neexistuje.“

„Já nevím,“ odvětila kněžka obezřetně. „Po tom, co jsem se od vás doslechla, je ona hrozba, která uvrhne celý kontinent do zkázy, stále blíž a blíž, nebo snad ne? Co když to jsou první předzvěsti? Co když něco, ať je to, co chce, zvolna sbírá síly a snaží se nás zbrzdit?“ Sevřela ruce udiveného Matuce v dlaních. „Musíme si pospíšit. A nesmíme připustit, aby nás cokoli zastavilo.“

„Vy si opravdu myslíte, že všechny naše těžkosti, nemoci, pád z koně, neuvěřitelně rozbahněné cesty, že by to všechno mohlo být dílem nějaké zlé moci?“ Z mnichova hlasu bylo zřejmé, že o tom stále není přesvědčený. Navíc

ho zmátl ženin dotyk. Její kůže připomínala chladivý samet, jantar v jejích očích mu pronikl hluboko do duše stejně jako tehdy v hradním vězení. Srdce se mu divoce rozbušilo.

„Já nevím.“ Belkala pustila mnichovy ruce. „Jestli je tomu tak, musíme zabránit, aby se situace dále zhoršovala.“

„Potřebuju si lehnout, jsem hrozně unavený,“ vykoktal ze sebe Matuc a zamířil ke dveřím. „Dobrou noc.“

Belkala zvedla ruce na pozdrav, Nerestro dále zíral do plamenů.

Oni dva zůstali v místnosti jako jediní. Kolem nich se rozšířilo zvláštní, neklidné ticho. Dřevo v ohni tiše praskalo, ze stodoly k nim doléhalo mumlání mužů a zvuky dobytka, jemuž se nechtělo spát.

Kensustriánka pohlédla na rytíře. „Přála bych si, kdybyste byl k Matucovi aspoň trochu hodnější.“

„A já bych si přál, aby mi můj bůh nikdy nesvěřil takový úkol,“ odsekl Nerestro, ani se neotočil. „Jsem připraven táhnout s vlajícími prapory do boje, vrhnout se po hlavě do každé šarvátky, ale hrát zachránce někoho, kdo ve skutečnosti patří do vězení, to je mi z duše odporné. Mnich dokonce trval na tom, abychom jeli krajem bez vlajek a praporů. Jako nějací žebráci. Kdybych potkal některého ze svých řádových bratří, určitě by se mi vysmál.“

„Možná si Angor právě proto na vás vymyslel takovou zkoušku, ne?“ prohodila Belkala mírně. „Úkol, jaký nedokáže zvládnout kdejaký člen vašeho řádu.“

Teď se už rytíř přece jen otočil. „To od vás bylo nesmírně obratné, Belkalo. A nyní mi prozraďte, co o tom tajemném poslání bratra přítele červeného vína víte. Myslím si, že vás do celé záležitosti určitě zasvětil.“ Zkřížil ruce na rozložité hrudi. Když se ji pokusil spoutat pohledem, žena se rytířovu pátravému zraku rychle vyhnula.

„Neřekl mi nic konkrétního,“ odpověděla váhavě.

„Nejspíš v Granburgu někoho hledá.“

Ve válečníkově hranatém obličeji se objevily známky triumfu. „Já to věděl!“ Ruce mu sklouzly po širokém opasku a sevřely stříbrnou přezku. Jako hora se tyčil před útlou, křehce vypadající Kensustriánkou a shlížel k ní. Potom se pousmál. „Takže on někoho hledá. A co pak má udělat?“

Žena pokrčila rameny. „To mi nechtěl říct. Je nesmírně zdrženlivý.“

Nerestro popošel o krok vpřed a podřepl, aby se díval Belkale přímo z očí do očí. „Určitě mi říkáte celou pravdu, princezno z pohádkové země? Nemůžu se zbavit pocitu, že mi něco zatajujete.“

Podařilo se jí vykouzlit v obličeji udivený výraz. „To bych se nikdy neodvážila. Na to mám příliš velký strach z vašeho… velkého milosrdenství, kdybyste někdy zjistil, že jsem vás obelhala.“

„Já že bych vás potrestal? Jak jste na to jenom přišla?“

Rukou ji pohladil po obou tvářích. „To bych nikdy neudělal.

Na to jste mi příliš přirostla k srdci. Přál bych si, abych

místo něho chránil vás.“ Vstal, posadil se ke stolu a vytáhl z pochvy aldoreelskou čepel.

V záři ohně se zalesklo ostří, drahokamy se zatřpytily a vydávaly nadpozemskou záři. Nerestro opatrně přiložil plochou stranu čepele k ústům, políbil drážku na odvádění krve a vyslovil tichou modlitbu. Potom zbraň opět rozvážně zasunul do pochvy.

Belkala ani na okamžik nespustila oči z rytířova počínání. Důkladně sledovala jeho nábožné chování, aby získala představu o zvyklostech příslušníků jiné víry.

Od doby, kdy vyjeli, opakoval řádový rytíř tento rituál pokaždé před tím, než se odebral ke spánku. Slova byla vždycky stejná, ani tón hlasu, jímž je pronášel, se nikdy nezměnil. Teoreticky by se i ona mohla s ním modlit, tak dokonale mezitím pochytila celý průběh obřadu.

Naproti tomu Matuc, jenž vyznával Ulldraela, celý den útržkovitě rozmlouval se svým bohem, děkoval mu hned za to, hned za ono, uděloval Tarpolanům požehnání nebo jim sliboval pomoc svého božího patrona.

Kensustriánka nebyla tak výmluvná. Kněžka pouze lidem vyřizovala, že jim bůh Lakastra přeje vše nejlepší, což samo o sobě stačilo, aby to v Tarpolu vyvolalo značný údiv.

Většina zdejších obyvatel pořád ještě považovala zemi na jižním cípu Ulldartu za pohádkové báchorky velkohubých obchodníků a tlučhubů, kteří se chtěli pochlubit něčím neobvyklým. Když teď najednou před nimi

stála podivná cizinka, která jim ke všemu ještě vyřizovala požehnání neznámého boha, bylo to leckomu značně nepříjemné. Kněžka nevěděla, jestli jí vesničané neublížili jenom proto, že je žena, nebo proto, že ji doprovázel zástup po zuby ozbrojených válečníků.

„Vy jste se asi vrátila v myšlenkách domů, že?“ prohodil Nerestro, stojící hned za ní. „Připadá mi to zcela pochopitelné. Říká se, že Kensustrie je mírná, teplá a krásná země.“

„Kdo to říká?“ Kněžka se otočila, pousmála se a předvedla své ostré špičáky. „Nedokážu si vybavit, že bych tam potkala hodně cizinců.“

„Vaše země se v uplynulých letech nechovala k cizincům zrovna přátelsky, ani kdybychom zabrousili hlouběji do minulosti.“ Rytíř se usadil za ženinými zády a naléval jim do pohárů kouřící čaj. „Kasta válečníků neprostupně uzavřela hranice, vyhnala cizince pryč nebo je pozabíjela, pokud je pravda, co se v Tarpolu povídá.“

Belkala uchopila pohár a usrkla z něj. „Ano, to byly pro Kensustrii velice zlé časy. Jejich kasta je sice dodnes na vrcholu společnosti, ale už se dost uklidnili. Cizinci nyní mohou do Kensustrie opět přicházet. Už se u nás dokonce usadili řemeslníci z Aldoreelu.“

„A přesto je mezi národy Ulldartu vaše země opředena řadou tajemství. Víte, co se v Tarpolu o Kensustriánech

říká?“ Rytíř se mírně předklonil. „Právě proto mě ve skutečnosti značně udivuje, že cestujete úplně sama.“

Belkala svraštila obočí. „Matuc mi kdysi něco naznačil, ale ještě nikdy mi to nikdo pořádně nevysvětlil.“

„Ohó, tak to se podržte. Lidé ze severních oblastí se zpravidla dívají na Kensustriány s nedůvěrou, ne-li rovnou nepřátelsky. Copak jste si toho cestou nevšimla?“

„Ale ano, všimla. Jenže já si myslela, že to souvisí s mým bohem.“ Uhladila si tmavě zelené vlasy a foukala na horkou tekutinu, aby ji ochladila.

„Ne, v tomto případě jste se mýlila. Zdejší legenda o vzestupu Kensustriánů vypráví, že tamní obyvatelé byli zpočátku míšenci lidí a upírů. Své nesmírně rozsáhlé vědomosti získali od obětí z jiných kontinentů, které vysáli a pozabíjeli. Proto je Kensustrie pokročilejší než všechny ostatní země.“

„To je ale odporné!“ Belkala se otřásla. „To mi vysvětluje, proč se na mě ta selka dívala právě takhle.

Lakastra mě zřejmě chránil častěji, než jsem si myslela.“

„Zdá se, že ano. A když ve vašich okouzlujících ústech vidím ty špičaté tesáky, nepřipadají mi povídačky o upírech úplně scestné, nemám pravdu? Ale mě pohádky nezajímají.

Chápete, že mě více zajímá válečnické řemeslo. O vašich válečnících a jejich pozoruhodných zbraních jsem často slýchával.“ Jednou rukou uchopil pohár s čajem a trochu se

napil, druhou položil na stůl. „Jak vaši lidé bojují? Rád bych s někým z nich změřil síly.“

Kněžka se mile usmála. „To si dokážu docela dobře představit, Nerestro z Kurašky. Zažil byste vynikající souboj. Ale já jsem se blízkosti válečníků nejčastěji vyhýbala. Je to zvláštní vrstva, překypují arogancí a nafoukaností vůči všem ostatním.“ Kensustriánka pohlédla na rytíře.

„Tak jako já, chtěla jste dodat, že ano?“ Nerestro se ušklíbl. „Pokud jste doufala, že si o tom podiskutujeme, budete mít smůlu. Já nejsem Matuc.“

„Já vím,“ povzdechla si žena, „vím to až moc dobře.“

„On by vás taky nedokázal ochránit jako já.“ Položil dlaň na její ruku. „Myslím, že vy byste byla jediným důvodem, proč bych dobrovolně šel i na smrt, s výjimkou Angora.“

Belkala opatrně stáhla ruku k tělu. „Jménem nás všech doufám, že to Angor neslyšel.“

„Možná se právě bavil s Lakastrou a z naší rozmluvy nic nezaslechl. A když už si naši bohové dobře rozumějí, tak by se i oba věřící měli více sblížit, aspoň jak si myslím,“

poznamenal rytíř a opět ji uchopil za zápěstí. „Měli bychom využít příležitosti.“

„Chcete říct, že vy byste chtěl využít příležitosti,“

opravila ho Belkala. „Matuc měl pravdu. Jste opravdu

neomalený domýšlivec.“ Ženiny jantarové oči žhnuly zlostí.

Prudce se zvedla a vyšla z místnosti.

„Vezměte si kabát. Venku je zima,“ zavolal za ní Nerestro. Oběma rukama sevřel jílec meče a narovnal se.

„Však já ji ještě zkrotím,“ slíbil si tiše. „Dříve nebo později mi bude patřit.“

*

Družina vyrazila časně zrána po rychlé snídani. Řádový rytíř předal sedlákovi váček s padesáti vaslecy jako odměnu za vynucený nocleh.

Matuc s Belkalou samozřejmě přispěli požehnáním svých bohů, zatímco Nerestro jako obvykle zdůraznil Angorovu nesmírnou dobrotu, když sedlákovi dovolil, aby u něj přenocoval jeden z jeho válečníků. Potom nasadili zrychlené tempo, aby co nejdřív dorazili do hlavního města provincie.

Obloha byla ledově modrá, v třeskutém chladu jim málem zamrzal dech. Na nebi nebylo jediného mráčku a díky tomu klesla teplota ještě níž, než tomu bylo doposud.

Kněžka a mnich, sedící na saních, se mimovolné úzce tiskli jeden k druhému, aby si dodali co nejvíce tepla.

Bylo vidět, že Matucovi je nezvyklá blízkost značně nepříjemná.

„Dělám to jenom proto, abychom neumrzli,“ pronesl po chvíli. „Abyste si to nevykládala nějak špatně.“

„Copak jsem si na něco stěžovala?“ zeptala se Belkala mírně. „Jsem vděčná za každou kapku tepla.“ Žena se k němu přisunula ještě blíž. „Nevykládejte si to špatně.

Dělám to jenom proto, abychom neumrzli.“

Tmavě zelené vlasy, vykukující zpod kapuce, které vítr jízdou rozevlál, lechtaly Matuce na špičce nosu. Mnich s velkým přemáháním objal kněžku pravou rukou kolem ramen.

V duchu přemítal, jestli Belkala není součástí zkoušky, kterou mu Ulldrael z nějakého důvodu uložil. Když přišlo na věk, klidně mohl být otcem mladé Kensustriánky, přesto cítil, že ho nějakým zvláštním způsobem přitahuje.

Vysvětloval si to tím, že je jí vděčný za pomoc a že se jí tím cítí zavázaný. Žena ho vysvobodila z hradního vězení, když požádala boha o pomoc. Kdyby však mělo jít o něco víc než o vděčnost, byl by bezradný. Nevěděl by, jak si s tím poradit.

Matuc cítil, jak zrudnul v obličeji. Rychle si zase zakryl tvář šálou a zavrtal se hlouběji do kapuce. Nikdo nemusí vědět, že se ocitl v rozpacích. A měl strach z kousavých posměšků řádového rytíře.

Saně zpomalily rychlost. Před nimi se vynořila široká řeka, zamrzlá jen z poloviny. Uprostřed proudila v šířce deseti koňských délek voda a odstřikující kapičky se třpytily

ve sluneční záři, zatímco podél pravého a levého břehu se rozrůstala stále tlustší vrstva ledu. Za několik týdnů přes ni bez nebezpečí přejedou i těžce naložené saně. V tuto chvíli však představovala vážnou překážku.

Na obou březích byly vidět můstky, nad řekou se vznášelo lano, tlusté jako lidská paže. S pomocí širokého lana obvykle převážela pramice cestující z jedné strany na druhou. Teď ale ležela zamrzlá u protějšího břehu a odsud se k ní nebylo možné nijak dostat. Rytíř nařídil svým společníkům, aby sesedli, a přešel k saním.

„Nemá smysl hledat nějaký jiný přechod, tady v kraji se nikdo z nás pořádně nevyzná,“ oznámil jim. „Pošlu pár zbrojnošů, aby přeručkovali na druhou stranu a pramici uvolnili. Potom si vysekáme v ledu cestu a přeplavíme se.

Práce nám zabere hodně času, protože průsek musí být dost široký, ale jinak to nejde.“

Matuc se snažil co nejnenápadněji sundat paži z kněžčiných ramen, což se mu ovšem nepodařilo. Belkala se o ni zapřela a pevně ji držela na místě.

„Neruším vás náhodou při něčem?“ vyptával se Nerestro, jenž si velice dobře povšimnul mnichova úsilí.

„Bratru příteli červeného vína se na stará kolena vrátil život do rozkroku, je to tak?“ poklepal Matucovi na hlavu. „Dávej si pozor, aby se ti vzrušením nezastavilo srdce, když svíráš v objetí takový kus ženské. Proti tomu bych nemohl nic

dělat a Angor by se na mě ještě rozhněval.“ Obrátil se a udělil rozkazy. Několik zbrojnošů se rozběhlo k řece.

Matuc se na kněžku rozhněvaně zadíval. Ta ho na oplátku obdařila nevinným pohledem svých fascinujících očí.

„To jste udělala úmyslně,“ řekl a rázným škubnutím si vyprostil ruku.

„Co jsem udělala úmyslně?“ vyptávala se žena slaďoučkým hlasem.

„Nebylo hezké, že jste mi tak sevřela paži. Viděla jste, jak se na mě Nerestro zadíval?“ Mnich se demonstrativně odsunul stranou.

„Ano, to jsem viděla. A musím říct, že to bylo mimořádně poučné.“ Přisunula se k němu. „Je mi zima, Matuci.“

Mnich opět o kousek ucouvl. „Co to mělo znamenat?

Chcete, aby mě na místě zabil?“

„To by nikdy neudělal. Jste pod ochranou tří bohů.

Chtěla jsem mu jenom ukázat, že nedostane všechno, co se mu zachce.“ Znovu se k němu přitiskla. „Rozhodně ne tak snadno.“

Matuc se znovu snažil udělat mezi nimi kousek místa, ztroskotal však na hrazení saní. „Snažíte se v něm vzbudit na můj účet žárlivost?“

„Kam se tak tlačíte, Matuci? Chcete vypadnout ze saní?“

Belkala urovnala kožešiny a podívala se dopředu, kde

Nerestro s lhostejným výrazem v obličeji sledoval úsilí svých zbrojnošů. Byla si jistá, že je koutkem oka neustále pozoruje. „Nechci v něm probouzet žárlivost, ale je zapotřebí, aby dostal malou lekci,“ dodala tiše. „Myslí si, že si může dovolit víc, než na co má právo.“

Matuc pochopil. „On vás obtěžoval? Kdy?“

„Ne, ne. Uklidněte se. No, řekněme, že se na mě pokusil zapůsobit,“ bagatelizovala rytířovo počínání, aby předešla možnosti, že se mnich hrdinně vrhne na válečníka a bude mu chtít pořádně vyčinit. „A teď mu zřetelně dávám najevo, že po něm nic nevyžaduji.“ Postřehla, že se na ni Matuc tázavě zadíval. „Ach, nemějte strach. Po vás také nic nevyžaduji, milý bratře Matuci.“ Vystoupila ze saní a šla si zblízka prohlédnout řeku.

Mnich si povzdechl. „To jsem si mohl myslet, že od starého dědka nebudeš nic vyžadovat.“ Potom se opatrně vysoukal ze saní a vydal se za ní.

Panoši mezitím přeručkovali na druhou stranu, vlezli do pramice a z ní bušili sekerami do ledu. Zamrzlá voda postupně povolovala a uvolňovala loďku.

„Pracují rychle,“ pronesl Nerestro spokojeně. „Během hodiny budeme na druhé straně.“ Obrátil se k Matucovi.

„Nebylo by pomalu na čase říct mi, co nás přesně v Granburgu čeká? Co tam máš za práci?“

Ulldraelův mnich sevřel rty. „To nemůžu prozradit. Bude lepší, když o úkolu, který mi můj bůh uložil, budu vědět jenom já sám. Prosím, už se mě nevyptávejte.“

„Bude tvoje i má úloha u konce, až dorazíme do Granburgu? Co čekáš, že udělám? A co budeš dělat ty, bratře příteli červeného vína? Modlit se? Zpívat? Páchat vraždu?“

Matuc sebou mimoděk trhnul, po krátkém pohledu na Belkalu se však opět vzpamatoval. Doufal, že rytíř nepostřehl, jak se vyděsil.

„Přiveďte mě v bezpečí do Granburgu, to je všechno. Pro mě za mě se pak třeba hned vraťte do svého hradu. Já za vámi přijedu, jakmile splním úlohu, kterou mi bůh uložil.“

„To by se ti tak hodilo.“ Řádový rytíř si odplivl.

„Nespustím tě z očí. Podle čeho poznám, žes ten úkol splnil?“

Mnich na okamžik zapřemýšlel. „Když vám řeknu ‚Angorovi budiž vzdán dík za jeho pomoc‘, budete vědět, že jste své povinnosti zproštěn, bez ohledu na to, co se potom stane.“

„Ta věta, cos právě řekl, se mi nelíbí,“ pronesl Nerestro nedůvěřivě. „Co to má znamenat: bez ohledu na to, co se potom stane? Mluv, mnichu!“

„Pane, přijíždějí sem nějací jezdci,“ zakřičel jeden ze zbrojnošů z druhé strany, aby přehlušil hukot proudící vody.

*

„Opravdu to je dobrý nápad?“ zeptal se Lodrik rádce.

„Jestli se tou cestou vydáme, bude to znamenat velkou zajížďku.“ Saně svištěly po křupajícím sněhu a vezly oba cestující napříč běloskvoucí granburskou provincií. Na čele rychle postupujícího průvodu jel jako vždy Valjakov s osmi členy tělesné stráže, zbytek oddílu, čítajícího dvacet mužů, se rozdělil po obou stranách saní.

Stojko přiložil dva kousky uhlí do kotlíku samovaru, nalil si do šálku vroucí čaj a dolil ho horkou vodou. Potom do něj přidal špetku cukru a obsah zamíchal.

„Myslím, že Valjakov má oprávněné obavy,“ odpověděl klidně. „Kolskoj působil po tom výstupu na provinčním shromáždění nepřirozeně klidným dojmem. A protože si nemyslím, že by byl jedním z těch, kteří se snadno smíří s porážkou, zřejmě mezitím něco ukul. Stejně jako dřív má špiony úplně všude. Takže pro něho nebylo nic lehčího než zjistit, jakou trasou hodláme jet. Jistota je jistota. A bez praporů a insignií budí náš ozbrojený průvod menší rozruch, než když cestuje s obvyklým halasem. Jestli pojedeme dost rychle, nemůže se nám nic stát.“ Podal Lodrikovi šálek.

„Pozor, je horký. Ať už tohle praktické zařízení na čaj vymyslel, kdo chtěl, zasloužil by si za to metál.“

Mladý muž vděčně uchopil kouřící nápoj. „Myslíš, že se o to pokusí?“

„Zabít vás?“ Stojko nalil i sobě. „Abych pravdu řekl, ten šlechtic je pro mě naprosto nevypočitatelný. Chová se vyhýbavě, zákeřně a je kluzký jako úhoř.“

Tadc přikývl. „Ano, a nebezpečí, které od něho hrozí Miklanovi, je o to větší.“

„Myslel jste ‚Norině‘, nemám pravdu, pane?“ poopravil ho rádce. „Nemějte obavy, ti dva si s ním určitě poradí.

Taky mají na své straně více sympatií. A poté co jejich protivníci tak neslavně skončili, mají i více peněz.“

Lodrik se zasmál. „Jestli budou Kolskoj s přítelem Huriscou chybět na každém shromáždění, přijdou zanedlouho na mizinu a my se zbavíme všech starostí.“

Usrkl trochu čaje a rozhlédl se po bílých rovinách, které nebraly konce a táhly se téměř až k horizontu. „Tolik země.

Tolik lidí. Za několik dnů ze mě bude kabcar, Stojko.

Myslíš, že unesu takovou odpovědnost? Já jsem jiný než můj otec blahé paměti.“

„Ulldraelovi budiž za to dík,“ uklouzlo rádci. „Ach, chtěl jsem říct, že nejste taková natvrdlá vojenská hlava. Ale o mrtvých se nemá říkat nic než dobré a já cítím vůči vašemu otci velký respekt. Pevnou rukou držel všechno pohromadě, dokonale napodobil vzory z rodu Bardrišů. Na rozdíl od něho vy půjdete na věci jinak. Ale než si upevníte pozici a mocní této země pochopí, že už nejste někdejší bezmocný tras tadc, budete zažívat krušné časy.“

„Koláčkový princ,“ zašeptal Lodrik. „To slovo jsem už hodně dlouho neslyšel.“

„A taky ho už nikdy neuslyšíte, věřte mi. Jenom se na sebe podívejte: odshora až dolů statný mladý muž, plný chuti něco udělat a s hlavou překypující dobrými nápady.“

Stojko si s ním přiťukl. „Na kabcara a kvetoucí budoucnost Tarpolu.“

„A aby se nikdy nevrátila doba temnoty,“ dodal mladík a dal si hlt čaje. Potom se znovu porozhlédl po krajině.

„Bude vám chybět? Myslíte přece na Norinu, nebo ne?“

zeptal se rádce, když postřehl zasněný pohled budoucího kabcara. „Sblížili jste se, že ano? Navzdory Valjakovovu bdělému zraku?“

Lodrik si rukou podepřel hlavu. „Máš pravdu. Opravdu jsme se sblížili.“ Pravé obočí důvěrného rádce vystřelilo vzhůru. „Ne. Tak ne. Na duchovní úrovni. Moc dobře si rozumíme.“

„Tak dobře, že jste té mladé ženě věnoval dárek?

Amulet, který nosí kolem krku, je přece od vás, nemám pravdu?“ Stojko na něj potutelně mrkl.

„Ty jsi pěkný lišák,“ poznamenal guvernér. „Ano, je možné, že jsem jí ho věnoval.“

„Možná jako symbol lásky?“ pokračoval Stojko nevinným tónem a jen tak mezi řečí přidal do horkého nápoje pár čajových lístků.

„Jsem snad před soudem?“ podivil se mladík. „Odkdy jsi tak zvědavý?“

„Já jsem byl vždycky zvědavý, pane, ale dříve jste mi všechno vyprávěl dobrovolně, v tom je ten rozdíl,“

vysvětloval rádce lstivě.

„Řekněme prostě, že se s Norinou máme rádi.“ Pohlédl Stojkovi do obličeje. „A kdybych někdy uposlechl tvojí rady, tak se moc nediv.“

Rádce svraštil čelo. „Momentálně netuším, co máte na mysli, pane.“

„Ty jsi mi radil, abych si ji vzal za ženu, copak si to už nepamatuješ? Myslím, že by byla velice dobrou, moudrou a krásnou manželkou a kabcarou. S ní a s tebou by mi vládnutí Tarpolu určitě připadalo mnohem snadnější. V uplynulých měsících jsem se hodně přiučil, ale přesto bych raději měl kolem sebe lidi, které dobře znám a kterým věřím, a ne prolhané dvorní hejsky s prázdnou hlavou, kteří se věčně točili kolem mého otce. A pokud vím, on taky nikdy na jejich rady nedal.“

„Dvůr pro vás nepochybně bude představovat výraznou změnu,“ souhlasil s ním Stojko. „Spousta lidí bude usilovat o to, abyste si je oblíbil a oni se mohli vyhřívat v záři vaší pozornosti a díky tomu od vás získat nějaká privilegia. To, že nejste moc starý a podle jejich mínění nemáte žádné zkušenosti, jim celou věc na pohled nesmírně zjednodušuje.

Ale to je pro nás jenom dobré, my už víme své.“

Lodrikovy modré oči se odhodlaně dívaly vpřed. „Ano, my už víme své.“ Na chvilku přiložil pravou ruku k jílci popravčího meče.

Starší muž si tohoto gesta dobře všiml, ale záměrně je ignoroval. Místo toho si prsty uhladil knír a promnul si bradu. „Některým lidem od dvora málem vypadnou oči z důlků, až vás uvidí. Místo tlustého ukňouraného kluka spatří zralého mladého muže, s prominutím, pane. Člověka se zkušenostmi z boje, mazaného, ale čestného, takového, co nenávidí nespravedlnost. Věřte mi. Máte všechny předpoklady pro to, aby se z vás stal dobrý panovník.

S odpovídající dávkou diplomacie dotáhneme všechno k naprosté dokonalosti a z vás se stane nejoblíbenější vládce na celém Ulldartu,“ rozplýval se Stojko.

„Ze všeho nejdřív na nás čekají pohřební obřady, potom ceremoniál kolem korunovace, po něm se postarám o našeho souseda z Borasgotánu, který tak hlasitě haraší zbraněmi, a vysvětlím Hustrabánu, že si své národy na baronii Kostromo a tamní iurdum může strčit za klobouk. Přestože by mě těšilo, kdybych se své ctěné sestřenice definitivně zbavil, z politických důvodů to nemůžu připustit. Potom se ožením s Norinou a s její pomocí změním leccos na způsobu, jakým se v Tarpolu dosud vládlo.“ Pousmál se. „Vidíš, že celkem přesně vím, čeho bych chtěl dosáhnout.“

„Hromy a blesky, teď jste na mě udělal dojem,“ přiznal se rádce a plácl se dlaní do stehna. „Takhle si to jenom

pochvaluji. A Norina Miklanovo už ví o štěstí, které ji potká?“

„Ne,“ doznal Lodrik a zadíval se do šálku, který byl téměř prázdný. „Vždyť ona dokonce ani neví, že jsem… že se stanu kabcarem. Dosud si stále myslí, že jsem synem nějakého vysokého dvorního úředníka. Jakmile se všechno dostane do normálních kolejí, chtěl bych ji pozvat do paláce a poprosit ji, aby mě navštívila. Potom pro ni budu mít překvapení. Prozradím jí, že jsem tarpolský kabcar.“

„No, tohle překvapení se vám určitě povede, pane,“

usuzoval Stojko. „Jsem přesvědčený, že celkově překvapíte hrozně moc lidí. Jenom abyste v té své činorodosti nezapomněl na proroctví.“

„Rok 444 po Sinuredovi přečkáme a nepocítíme nejmenší náznaky doby temnoty,“ slíbil Lodrik vážně.

„Ulldrael bude stát při nás a ochrání lidi na našem kontinentu před nebezpečím. Nedovolím, aby je kvůli mně postihlo neštěstí.“ Podal svému společníkovi v saních prázdný šálek. „Prosím, doplnit.“

„Kdyby vám už dávno nebylo předurčené, že se stanete kabcarem,“ podotkl Stojko, „hned bych vás do té funkce navrhl. Umíte nesmírně přesvědčivě hovořit.“ V mladíkově šálku zašplouchal horký nápoj.

„Hovořím přesvědčivě proto, že si jsem jistý,“ vysvětlil Lodrik. „Nezapomeň na cukr.“ Spokojeně se opřel do kožešin.

V dálce se začínala rýsovat řeka a místo, kde se chtěli přívozem dostat na druhou stranu.

*

Na vrcholku svahu, odkud cesta klesala k řece, se vynořila skupina dvaceti jezdců, doprovázejících jedny saně.

Neměli žádné erby, praporce nebo vlajky, pouze podle jejich okázalé a velice drahé výstroje bylo možné tušit, že se nepochybně jedná o zámožné lidi. Pravděpodobně přijížděli k řece se stejnými úmysly jako Matuc, Belkala a Nerestro a jeho lidé.

Zbrojnoši přerušili práci a čekali, až neznámí něco řeknou. Od druhého oddílu se odpojili tři jezdci a přijeli k přívozu. Následovala krátká rozmluva.

„Pane, oni se chtějí přeplavit před námi!“ zakřičel jeden ze zbrojnošů. „Tvrdí, že mají naspěch.“

„V žádném případě!“ zaryčel řádový rytíř v odpověď.

„My jsme tu byli dřív, my jsme si s tím dali práci, takže máme nárok použít pramici jako první. A taky máme naspěch.“

„Tak je nechte, ať přeplují,“ pronesl mnich smířlivě. „I tak se dostaneme na druhou stranu dost brzy. Nebo poplujeme střídavě.“

„Nevím, jestli lano vydrží takovou zátěž dlouho,“ opáčil Nerestro tiše. „Pro mě za mě, ať se třeba utopí, ale my ne.“

Pokynul zbrojnošům, aby pokračovali v práci. „My jsme na řadě jako první, potom můžete přeplouvat řeku, kolikrát se vám zlíbí!“ houkl na druhou stranu.

*

Lodrik si podezřívavě prohlížel druhou stranu řeky.

Tamější družinu tvořilo rovněž dvacet mužů, nejméně polovina z nich vypadala jako ostřílení válečníci a zbytek nepochybně skvěle zacházel s kušemi.

„Myslíš, že je sem poslal Kolskoj?“ zeptal se Valjakova, jenž vypadal stejně zamyšleně jako on.

„Ne. Na břehu stojí nějaká mladá žena a postarší muž a ti rozhodně nevypadají na to, že by uměli dokonale zacházet se zbraněmi. Zdá se mi, že pod kožešinami rozpoznávám kněžská roucha, jedno zelené a jedno hnědé. Těch šest, co stojí kolem nich, má na rozdíl od nich na sobě brnění.

Hřmotná a pevná brnění, jak to odsud na dálku vypadá.

Takové zbroje stojí hrozně moc peněz a nosí je jenom pár válečníků. Jsou moc nepraktické.“ Pohledem přejížděl z jedné postavy na druhou. „Domnívám se, že patří k některému ze tří Angorových řádů. A kdyby Kolskoj vyslal vrahy, nepostávali by na břehu tak okatě a nedělali by

nám těžkosti. Myslím, že by nás nechali, abychom se přeplavili jako první, a potom by nás pohodlně sevřeli do kleští…“

„Skutečností je, že nás ten nezdvořák nechtěl nechat přeplavit.“ Stojko vypadal značně mrzutě. „Nedělali jsme tak dlouhou objížďku jenom proto, abychom si tu s těmi lidmi vjeli do vlasů. Co si vlastně myslí? Neví, s kým má co do činění?“

„Zřejmě se domnívá, že jedná s nějakým šlechticem,“

usoudil budoucí kabcar. „Vždyť na sobě nemám ani guvernérské insignie, ani uniformu. Odkud by to tedy mohl vědět?“ Kývl na tělesného strážce, aby k němu popošel.

„Myslím, že je zapotřebí projevit trochu autority. Valjakove, sjeď k řece a řekni těm chlapům, kdo jsem. Náš čas je příliš drahocenný.“

*

Obrovitý muž s hrudním pancířem na prsou sjížděl cvalem na černém, rozložitém bitevním koni ze svahu dolů k řece, kde se zastavil. Z vraníkova hřbetu se dohadoval s Nerestrovými podřízenými.

„Říká, že jeho pán je guvernér Granburgu a že ho musíme poslechnout.“ Zbrojnošův hlas zněl dost nejistě.

„Pokračujte, převezte sem pramici a potom osobně přepluji na druhý břeh, aby mi to mohl sám říct,“ nařídil řádový rytíř. „Když nevidím zákonné standarty, jak se sluší a patří, nevěřím ničemu.“

Matucovi přejel po zádech mráz. Pokud je na druhé straně řeky skutečně guvernér a tudíž tadc, ocitl se u cíle mnohem dřív a blíž, než mu bylo milé.

Rovněž kněžka vypadala poplašeně. Rytíř se naštěstí plně zabýval skupinou jezdců na druhém břehu, takže jejich reakci nepostřehl.

Mnicha nečekaná situace zcela zaskočila, byl jako ochrnutý. Nevěděl, co má dělat. Neměl žádnou zbraň, neměl nejmenší představu, jak by se k tadcovi přiblížil, nemluvě o tom, že by musel proniknout mezi dvaceti vojáky tělesné stráže. Bezvýrazně zíral na saně na druhém břehu, v hlavě se mu jedna za druhou honily myšlenky.

Kensustriánka mu jemně stiskla rameno a zasunula do kapsy mnichova kabátu něco tvrdého a štíhlého. Matuc ucítil úzkou ozdobnou dýku.

„Vezměte si ji. Jedno jediné škrábnutí a váš protivník zemře,“ zašeptala Belkala. „Zbraň je otrávená.“

Mnich zbledl, všechno kolem něho se mu zatočilo před očima, cítil, že za chvíli omdlí. Rozčilení a tíže odpovědnosti, která na něm spočívala, byly příliš velké.

Ztěžka se zhroutil do sněhu.

„Hej, bratře příteli červeného vína! Už sis zase dal o doušek víc?“ Nerestro se zasmál, potom hned zase obrátil veškerou pozornost k neznámým. „Vsadím se, že to je nějaký nafoukaný šlechtic, který se chce dělat důležitým.“

Belkala ustaraně poklekla vedle Matuce a třela mu obličej sněhem. Chlad zapudil bezvědomí, které mnicha začínalo přemáhat. „Seberte se,“ zašeptala mu tiše.

„Nevím, co mám dělat,“ vykoktal Matuc.

„Myslete na Ulldart, na všechny lidi, co zde žijí. On sem přijede, vy mu udělíte Ulldraelovo požehnání a přitom bodnete.“

„Potom dojde k boji.“ Setřel si sníh z očí. „A vás by mohl někdo zranit, Belkalo.“

„To je jedno. Myslete na budoucnost.“ Kensustriánka ho popadla za loket a zvedla do výše.

*

„Vysvětluji vám teď už naposledy. Muž tam nahoře je guvernér Granburgu, Excelence Vasja, v doprovodu svého rádce. Já jsem jeho tělesný strážce. A z moci guvernérova úřadu tímto prohlašuji, že má před vaším pánem přednost.

Pochopili jste to?“ Valjakovovy ledově šedé oči výhružně spočinuly na nejbližším zbrojnoši. „Je to zástupce kabcara.

Postavit se mu do cesty znamená zkřížit cestu tarpolskému

panovníkovi. A co to znamená, to vám snad nemusím vysvětlovat.“

„A vy jste zase moc dobře slyšel našeho pána,“ odsekl zbrojnoš vzdorně a pevně sevřel sekeru. „A…“

„Váš pán je možná řádový rytíř, ale podléhá kabcarovým zákonům, Angor sem, Angor tam,“ vpadl mu obr do řeči.

„Jestli člun na místě neuvolníte, vybojujeme si ho od vás.“

Prsty mechanické ruky hlasitě cvakly, jak se sevřely kolem rukojeti šavle. Mohutný kůň zafrkal a tanečním krokem se začal blížit k zbrojnošům.

*

Muž na černém bitevním koni neúprosně postupoval vpřed a zatlačoval zbrojnoše na pramici víc a víc dozadu. Už jen kousek dřeva je dělil od ledově chladných vod, v nichž by zbrojnoši zcela jistě zemřeli podchlazením. Až v poslední chvíli zastrčili sekery za opasky, posunuli si je za záda a pak se jeden za druhým chopili lana a přeručkovali zpět.

Nerestro zuřil, když viděl, že si druhá skupina zajistila převoz. „Kdybych tam jenom byl! Rozsekal bych ho na kusy!“

Matuc sevřel rukojeť dýky a roztřeseně vyčkával, co bude dál. Doufal, že neudělá žádnou chybu. V duchu drmolil

jednu modlitbu za druhou. Vypuzení zbrojnoši dorazili na břeh a seskočili na zem.

První jezdci se chystali nastoupit do loďky.

Řádový rytíř přimhouřil oči. „Takhle ne,“ zavrčel. „Tak se holt na druhou stranu nedostane nikdo z nás.“

„Co vás to zase popadlo…“ spustila Belkala rozčíleně, ale Nerestro mezitím jednal.

Plynulým pohybem vytasil aldoreelskou čepel, otočil se kolem vlastní osy a sloupek, k němuž bylo připevněné lano přívozu a byl tlustý jako středně velký strom, přetnul s takovou lehkostí, jako by zbraň projela máslem.

Useknuté dřevo a lano prosvištěly vzduchem a s hlasitým šplouchnutím přistály uprostřed řeky, kde je okamžitě začal unášet proud.

Převoz se lehce nachýlil na stranu a zbavený vodícího lana se snášel po proudu. Osm jezdců vyskočilo v posledním okamžiku na břeh a zachránilo se z neovladatelně tančícího, poskakujícího člunu.

Z druhé strany k nim dolehly hlasité kletby, jezdci hrozili pěstmi a křičeli výhrůžky.

Rytíř se naplno rozesmál, bylo na něm vidět, jakou má radost. Jeho muži se připojili k hlasitému jásotu, jako kdyby vyhráli ve válce.

Nerestro ze sebe shodil kožešinu a ukázal lidem na druhém břehu zářící zbroj. „Já jsem Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů, věřící v boha Angora,“ zakřičel

přes vodu. „Nikdo si nedovolí obrat mě o má práva a vyjít z toho beztrestně.“

Na saních nahoře na svahu se zvedl nějaký mladý muž.

„A já jsem guvernér Pujur Vasja, královský úředník a zástupce kabcara, vládce Tarpolu. Jestli se jednoho dne znovu uvidíme, pane rytíři, určitě si na vás vzpomenu, to vám říkám zcela otevřeně.“

Mladík se zase posadil a družina se rozjela.

*

„Taková neslýchaná drzost,“ nepřestával se Stojko rozčilovat, „tak neuvěřitelně nafoukaný chlap mi ještě nikdy nepřišel na oči. Dokonce i Jukolenko s Kolským měli více slušnosti. Přeseknout nám lano, nám a vám, guvernérovi!

Ohó, však já jsem si jeho jméno hned poznamenal, pane.

Kdybyste chtěl, mohl byste…“

Lodrik zvedl ruku. „Nech to být, co se stalo, nedá se odstát. Ale máš pravdu. Postarám se o něho, jakmile přijmu titul.“

„Ale ještě před svatbou, pane.“ Rádcův knír se nadále chvěl zlostí.

„Jsou důležitější věci než potrestat nějakého rytíře, jehož řád je proslulý ne zrovna tolerantním vystupováním vůči ostatním, obzvláště když trest má přijít za něco, co se

odehrálo před řadou týdnů. Možná to nechám úplně stranou.“ Vrhl pohled dozadu, druhou skupinu jezdců však již nezahlédl. „Osud mé země má přednost.“

Valjakov mírně zpomalil, aby se mohl vmísit do hovoru.

„Vyzvu ho na souboj, pane. Angorovi rytíři milují podobné výzvy a já pro něho budu protivníkem, jakému se nemůže rovnat.“

„Jak vidíš, Stojko, nakonec se dostane na všechny.“

Guvernér a budoucí kabcar se zavrtal do kožešin. „A nyní vzhůru do Ulsaru. Pohřeb by se už neměl déle odkládat.“

„Nejpozději za tři týdny budeme v hlavním městě.“

Tělesný strážce opět popojel na čelo družiny a zrychlil tempo.

*

„Vy a ta vaše prokletá pýcha,“ zasyčela Belkala na Nerestra.

Nerestro zasunul zbraň do pochvy. „Udělal jsem jen to, co bylo správné a zcela na místě. Kdyby se opravdu jednalo o guvernéra, musel by se nechat poznat. Něco takového může tvrdit kdekdo. Najdeme si nějaký jiný přechod. Tohle přece určitě není jediný přívoz vedoucí do Granburgu.“

Přestal jim věnovat pozornost, přehodil přes sebe kožešinu a vyhoupl se do sedla.

Matuc zůstal nechápavě stát. Nepohnul se z místa, kde se s Belkalinou pomocí s námahou zvedl ze sněhu, a díval se za guvernérovou družinou, vzdalující se od nich západním směrem podél řeky.

Pozvolna se přestával třást, opadalo z něj napětí. Na jedné straně cítil úlevu, na druhé se nemohl zbavit nepříjemné pachuti, že právě promeškal příležitost, která se mu nemusí znovu naskytnout.

„Co když ho už nikdy neuvidíme?“ Rty se mu při těch slovech téměř nepohnuly, hlas mu přeskakoval a zaznívalo něm zoufalství. „Co když se žádná druhá příležitost neobjeví?“

„Pojďte, musíme nasednout,“ uklidňovala ho kněžka a tahala mnicha k saním, které se mezitím obrátily. „A hovořte tišeji.“ Všoupla ho do saní a zakryla dekami.

„Já bych určitě selhal.“ Pod dekami se jí pokusil vrátit dýku.

Belkala mu ji znovu vtiskla do ruky. „Ponechte si ji.

Určitě guvernéra ještě jednou potkáme. Nezapomínejte, že máme podporu tří bohů.“

„Já na to nezapomínám.“ Matuc se zabořil do kožešin a dek. „Ale bohové možná zapomněli na nás. Má Ulldart zaniknout? To je to, co si bohové přejí?“

„Pst, pst, pst,“ tišila ho kněžka. „Kdyby si to bohové přáli, mohli by toho dosáhnout mnohem jednodušeji. My ho ještě uvidíme. Tím jsem si jistá. A společně odvrátíme to

hrozné nebezpečí. Teď se prospěte, než dojedeme do Granburgu.“

Matuc se v mžiku propadl do příjemných, uklidňujících temnot, zatímco družina pokračovala v cestě.

II.

„Jenže velké vyvýšeniny špatně držely tvar, proto Všemocná bohyně nabrala trochu tekutého ohně a osušila jím vyčnívající vrcholky, až se zpevnily a ztvrdly. Tak vznikla pohoří.

Všemocná bohyně však přitom ztratila několik kapek tekutého ohně, protekly jí mezi prsty a rozžhavené do ruda uvízly na horách. Některé ohnivé kapky okamžitě vychladly, jiné prohořely horou dovnitř a dále vřely v hlubinách, některé hoří dodnes a budou hořet celou věčnost. Tak vznikly sopky.

Taralea však nadále nebyla zcela spokojená.

Z nekonečných zásob nabrala semínka všemožných stromů, rostlin a trav. Potom rozpoutala bouřlivé vichry, jaké se na světě dodnes tu a tam zvedají, předala jim semínka a nechala na nich, aby je roznesly po světě.“

LEGENDA O STVOŘENÍ SVĚTA

KAPITOLA 2

ULLDART, GALLOHR, JIŽNÍ POBŘEŽÍ KRÁLOVSTVÍ

KENSUSTRIE,

ZIMA 442/443 P. S.

„Pro každého, koho zajímá astronomie, jsou zimní měsíce nejlepší částí celého roku. Řekl bych, že noci bývají jasnější, průzračnější.“ Farron, mladý, hlaďoučce vyholený učenec s tmavě zelenými vlasy, shrábl srolované pergameny a na hlavu si položil psací tabulku, papír, inkoust a pero.

Opatrně s nákladem balancoval a drobnými krůčky kráčel ke dveřím, za nimiž se nacházel vchod do observatoře.

Než dorazil k cíli, musel s tímto nákladem vyšplhat sto devadesát osm schodů. Protože to však činil každý den a měl několikaletou praxi, jen málokdy se přitom zapotil.

„Mhm, souhlasím s tebou, Farrone.“ U stolu seděl Ollkas, jeho o pár let starší kolega učenec, jenž ve vzdělání postoupil o několik stupňů výše. Na rozdíl od mladšího přítele měl na hlavě pleš, kterou skrýval pod hřejivou čepicí.

Čapka byla bohatě poseta výšivkami, ve světle svící se krátce zaleskly odznaky mistra astronomie. „Určitě za to vděčíme chladu.“ Ollkas listoval poznámkami z posledních

pozorování, ty však nepřinesly žádné nové poznatky. Přitom si jako všichni astronomové nesmírně přál, aby i on objevil na obloze nějakou novou hvězdu. „V zimě jsou jednotlivé vrstvy vzduchu mnohem průzračnější.“

„Na severu kontinentu musí vládnout krutá zima, co?“

Farron otevřel dveře. „Když už i my při takových teplotách trpíme, co teprve dělají lidé v Rundopâlu nebo v Borasgotánu?“

„Nejspíš umrznou,“ domýšlel se Ollkas. Zívnul a protáhl se. „Jsem našemu bohu vděčný za to, že si naši předkové vybrali jih, když hledali místo, kde se na zemi usadí.“ Vstal a zamířil ke strohému lůžku. „Na chvíli se natáhnu. Ty hvězdy mě pořádně unavily.“ Složil se na slaměnou matraci, zkřížil ruce za hlavou a zavřel oči. „A nezapomeň nově propočítat oběžné dráhy planet Betos dvanáct a Ketos jedna-

šest-tři. Při poslední konstelaci jsme narazili na odchylku, která dělala nejmíň osminu stupně,“ uděloval pokyny mladšímu spolupracovníkovi. „Jestli za to může tvoje lajdáctví, rychle se polepši. Jinak to nikdy nedotáhneš až na mistra astronomie.“

„Ano, Ollkasi. Polepším se.“ Mladý učenec se obrátil a začal stoupat po schodech vzhůru.

Točité schodiště se vinulo stále výš a výš, po každých několika metrech visely na stěně olejové lampy osvětlující žulové schody. Jeden jako druhý, všechny byly časem uprostřed mírně vyšlapané.

Mladík mechanicky zvedal nohy a došlapoval, zatímco se v myšlenkách zatoulal k objevu nové hvězdy. Pro každou observatoř byl takový čin něčím velkolepým, nic krásnějšího nemohli zažít.

Jenže

nebe

nad

Ulldartem

bylo

dokonale

zkatalogizované, rozdělené na oblasti, obratníky a cykly, aby nic, ale opravdu nic nezůstalo utajeno. A to již jednapadesát let.

Když dorazil nahoru, odložil svitky na hrubý kartografický stůl, sundal z hlavy psací tabulku a ostatní potřeby a pomalu prošel místností. Kamenné zdi zdobily nesčetné mapy hvězd a trasy jejich putování oblohou v průběhu roku, jiné ozdoby by tam člověk hledal marně.

Farron

cílevědomě

zamířil

ke

komplikovaně

vypadajícímu kladkostroji, v pevně stanoveném pořadí zahýbal řetězy, pákami a kladkami, až se velká dřevěná kopulovitá střecha nad ním zcela rozevřela a odkryla výhled obrovitému dalekohledu stojícímu uprostřed místnosti, dlouhému jako osm lidí.

Učenec si srovnal papíry, inkoust a pero, vmáčkl se do židle u dalekohledu a pohlédl skrz čočku na oblohu.

Dalekohled tvořila soustava různě vybroušených skel. Bylo jich celkem čtyřicet dva, byly umístěné na třech rotujících kruhových unašečích a umožňovaly astronomům různé pohledy, od celkového záběru až po velice detailní. Otáčení a úpravy obrovského dalekohledu prováděla obsluha pomocí

otočné lafety a promyšleného systému závaží a protizávaží, který pozorovatel ovládal nášlapnými pedály.

Farron nejdříve zapátral v celkovém pohledu po velkých, nápadných jevech, jako jsou komety nebo létavice. Potom začal jako obvykle prohledávat jednotlivé sektory oblohy, podle map v místnosti zkontroloval polohu největších planet a sluncí a ověřoval propočtené dráhy, zda výpočty souhlasí.

Po třech hodinách ho od stálého pozorování a srovnávání rozbolely oči, ale všechno bylo v naprostém pořádku.

Nebeská tělesa dodržovala obvyklý zimní cyklus.

Copak se mi nezjeví ani jedna jediná nová hvězda?

povzdechl si v myšlenkách, zatímco pedály pomalu natáčel dalekohled z jedné strany na druhou a zpátky.

Právě minul obratník jedné vcelku nudné planety, když si něčeho všiml. Bylo to spíše tušení, než že by skutečně přesně věděl, co ho zaujalo. Měl pocit, že se na obloze něco velice rychle změnilo.

Probudil se v něm zájem. Tak na to se podíváme trochu důkladněji. Lakastro, pomoz mi, abych si dával lepší pozor.

Pečlivě nastavil jinou kombinaci čoček a dal se opět do pátrání, přestože pořádně nevěděl, co vlastně hledá.

Potom to spatřil.

To není možné. Asi jsem moc unavený. Farron si protřel oči, postříkal si obličej ledově studenou vodou a opět ulpěl zrakem na svém objevu.

Uviděl však totéž co před několika málo okamžiky.

To ne, to musí být nějaké mámení, možná jsou špatně nastavené čočky. Rozrušeně všechno ještě jednou zkontroloval, v mechanice však nikde neobjevil žádnou závadu.

„To není možné,“ pronesl polohlasem sám pro sebe. „To je nemožné! To odporuje všem zákonům astronomie!“

Vrátil se k židli a znovu usedl. Učenec nepřítomně zíral před sebe, až najednou vyskočil a rozběhl se po schodech dolů. Musel probudit Ollkase.

„Co se děje?“ zabručel druhý učenec rozespale.

„Doufám, že to je víc než důležité. Jestli ne, očistíš všechny čočky. Jazykem, můj bezhlavý příteli.“

„Pojď a podívej se sám. Uvidíš něco, čemu nemůžu a nechci věřit.“ Farron tahal mistra z postele. „Odporuje to všemu, co jsem se kdy naučil.“

Nyní Ollkas zneklidněl. Jeho mladší kolega možná nebyl úplně nejlepší počtář, ale základy nauky o hvězdách ovládal naprosto dokonale.

Se sípěním se vyškrábal za Farronem nahoru a bez dechu usedl na židli.

Po prvním pohledu na oblohu prudce trhnul hlavou, nevěřícně si protřel oči a postříkal si obličej zbytkem tekutiny, kterou Farron nechal ve sklenici.

„Ollkasi, vidíš to, co jsem viděl já?“ Mladík jen s námahou potlačoval triumfální tón v hlase. Konečně

objevil něco, co před ním ještě nikdo neviděl. „To je přece… vyloučené!“

Plešatý muž ani na okamžik neodvrátil pohled od čočky, pouze ukázal rukou ke dveřím. „Utíkej a přines mi odněkud knihu o ulldartské mytologii. Honem!“

„Hned to bude!“ vykřikl Farron a odběhl. Za půl hodiny byl zase zpátky, v ruce držel Legendu o stvoření světa. Na vazbě byly vidět nějaké hrubé otisky.

Ollkas nadále nehybně zíral do dalekohledu, ústa široce rozevřená údivem. Teprve když si navrátilec odkašlal, zavrtěl se na židli.

„Proč to trvalo tak dlouho?“ Rozmrzele pohlédl na mladíka. „A jak ta kniha vůbec vypadá?“

„Používal jsem ji jako podložku pod skříň s mapami,“

přiznal se Farron bez známky lítosti v hlase, na to byl až příliš rozrušený. „Tak co? Stalo se něco?“

Ollkas na otázku nijak nereagoval, vytrhl mu knihu z rukou a rychle listoval stránkami, až se na jednom místě zarazil.

„Tady! Tady to je! Ó Lakastro, pomoz nám, abychom to správně pochopili.“ Astronomovo oko se vrátilo k okuláru.

Mladý učenec si mezitím přečetl odstavec, který jeho společníka tak zaujal.

„Taralea, Všemocná bohyně, vyhledala svého syna Tzulana, bojovala s ním a roztrhala ho na maličké kousky, které poházela po všech kontinentech. Tzulanovy žhnoucí

oči připevnila k hvězdám na nebeské klenbě a pojmenovala je Arkas a Tulm. Jsou to jediné hvězdy, které se neotáčejí a na věčné časy pevně sedí na obloze.“

Učenec pomalu zvedl hlavu a zadíval se do moře světýlek velkých jako hlavičky špendlíků. Arkas a Tulm, Tzulanovy oči, se daly snadno rozeznat.

„Které se neotáčejí a na věčné časy pevně sedí na obloze,“ opakoval Farron šeptem slovo od slova znění legendy. „Ale… ale ony se teď pohybují.“ Obrátil se ke svému mentorovi a hlasitěji pronesl: „Změnily svou pozici, Ollkasi, že mám pravdu? Nemýlil jsem se.“

Astronom na něj zamyšleně pohlédl. „Ano. Ale nejen to.

Ony se zvětšují, právě jsem to znovu přepočítal.“

„Ach, Lakastro, co to má znamenat?“ tázal se mladý muž. Posadil se na stůl, přičemž se neohlížel na drahocenné mapy, které svou vahou stlačil a pokrčil.

„Já nevím,“ odvětil pobledlý Ollkas bezradně, „já nevím.

Ale myslím, že to není nic, z čeho bychom měli mít radost.

Okamžitě podám zprávu našim historikům.“

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE

GRANBURG,

JEDENÁCT VERST OD MĚSTA GRANBURG, ZIMA 442/443 P. S.

„Nevím, jestli je dohoníme. Můj informátor mi zpočátku nahlásil nesprávnou trasu.“ Vousatý muž se vztyčil ve třmenech, aby ho každý z mužů dobře viděl a slyšel.

„Dávejte pozor, pojedeme teď jinudy. Guvernér má před náma velkej náskok, kterej musíme dohnat, i kdyby přitom měli koně pochcípat. Myslete na odměnu: padesát vasleců každýmu z vás, jestli guvernér neodjede z provincie živej.“

Padesát po zuby ozbrojených vojáků stroze přikývlo. „Tak vpřed, jedem!“

Oddíl se hnal po zasněžené cestě a vyjel na vrcholek pahorku. Stačil jediný pokyn jejich velitele Ruidina, hřmotného válečníka s plnovousem a zkušenostmi z několika let bojů, a všichni v mžiku zůstali stát.

Všichni z více než čtyř tuctů žoldáků pocházeli z oddílu, který si před časem najal Jukolenko. Vyhověli prosbám vdovy po bývalém guvernérovi a po půl roce se skrytými cestičkami vrátili potají zpátky do Granburgu a dojednali si další obchod. Tentokrát měl mladý guvernér zemřít.

S konečnou platností.

Se samotným činem si Ruidin nelámal hlavu. Mnohem větší bolesti hlavy mu působila skutečnost, že mladý muž má k dispozici vynikající ochranku. Myšlenky na útok z pečlivě připravené zálohy se museli vzdát, protože informátor se spletl v trase, kterou guvernér zvolil.

Nyní se Ruidin snažil zaskočit místodržícího a jeho družinu tím, že na ně zaútočí zezadu. Určitě z toho nevyváznou bez těžkých ztrát, ale odměnu dojednal pro padesát mužů. Kdyby jich několik zemřelo, dostal by zbytek, a zejména on sám, podstatně víc.

Ruidin právě chtěl zavelet k pokračování v jízdě, když zhruba ve vzdálenosti pěti verst postřehl skupinu cestovatelů.

„Ohó, osud se nad námi slitoval. Saně a dvacet jezdců,“

počítal. „To musí být oni. Ale proč se vracejí?“

„To nám přece může být jedno,“ prohodil jeho zástupce Tyzka spokojeně. „Možná zapomněli něco důležitýho. Když někdo jede ke kabcarovi, měl by mít svejch pět švestek hezky po kupě.“

„Rozhodně nám to nesmírně usnadní situaci. A zároveň moc neunavíme koně.“ Ruidin nařídil žoldákům, aby se obrátili. „Ty tady zůstaneš jako hlídka a ohlásíš, až budou někde v těchhle místech,“ nařídil muži po svém boku. „Já se s chlapama kus vrátím a nachystám jim v tom malém lesíku pořádný přivítání. Odsud vede do Granburgu jenom jedna cesta.“

„Léčky jsou báječná věc,“ prohodil druhý muž. „Usnadní nám spoustu věcí. A vyhneme se tak zbytečnejm ztrátám.“

„Ztráty jsou vždycky zbytečný. Vrať se k nám hned, jak dojedou k úpatí pahorku.“ Ruidin otočil koně. „Já si mezitím na toho kluka, kterýmu ještě teče mlíko po bradě, něco hezkýho vymyslím.“

*

Nerestro jel vedle saní, v nichž seděla Belkala spolu se spícím Matucem. Nadále měl ve tváři spokojený výraz, který se mu tam usadil krátce po oné příhodě u přívozu a dosud z ní nezmizel.

Kensustriánka si položila mnichovu hlavu na rameno a měkce mu ji podložila rukávníkem. Jantarově zbarvené oči se obrátily k řádovému rytíři.

„Snad se pořád ještě nenadýmáte pýchou, protože jste přesekl jeden kůl?“ vyptávala se poněkud výsměšně. „Nebo si namlouváte, že to vaše dětinské chování u řeky bylo něco mimořádně ušlechtilého?“

Muž neskrýval úšklebek. „Nebylo ušlechtilé, ale udělalo mi dobře na duši. A vy sama musíte uznat, kněžko, že to byl pořádně silný kůl, který jsem tou čepelí přeseknul. Dokázal by to některý z vašich válečníků?“

Belkala si odfrkla. „To jsem mohla vědět, že si na tom zakládáte.“

„Ne, já jsem se jenom královsky bavil, když jsem spatřil tváře těch lidí, kteří si byli svou věcí tak nestoudně jistí,“

opravil ji Nerestro. „My jsme měli právo přejet přes přívoz jako první. Jestli byl někdo jiného názoru, musel počítat s mou nelibostí a nespokojeností.“

„Díky které jsme museli vzít zavděk oklikou, která nám zabrala několik hodin,“ dodala žena s tmavě zelenými vlasy.

„Já jsem úplně promrzlá, pane rytíři. V naší zemi bývá teplo.

Dokonce i v zimě. Už jsme mohli být několik hodin v Granburgu a pít horké kořeněné mléko.“

„Mám vás přijít zahřát?“ nabídl se, v očích mu zablesklo očekávání. „Nezdá se, že by to ten stařec na vašem rameni dokázal. Jak vůbec někdo může v objetí tak okouzlující dámy myslet na spánek?“

„Já vím, na co myslíte vy, a to mi úplně stačí,“ odmítla kněžka s díky rytířovu nabídku. „Tím svým arogantním, nafoukaným vystupováním si sám překazíte jakoukoliv naději na úspěch.“

„Ohó,“ zvolal řádový rytíř. „Má to znamenat, že bych opravdu směl počítat s vaší náklonností?“

„To si jednou provždy vypusťte z hlavy,“ udusila Belkala Nerestrův záblesk naděje v samotném zárodku.

„Sám jste si to pokazil. Zpočátku jste mi skutečně připadal docela zajímavý.“

„Všechno se vrací. Možná se mi v budoucnu naskytne další vhodná příležitost,“ prohlásil Nerestro s předstíranou lhostejností. V očích se mu však zrcadlilo zklamání. Dobrá nálada byla rázem pryč. „Zato bratr přítel červeného vína stoupl ve vaší přízni, že?“

Belkala neodpověděla, jenom se dívala přímo před sebe.

„Pche!“ Válečník udělal opovržlivé gesto a pobídl koně ostruhami, aby zase dojel na čelo družiny.

„Vy jste o něho opravdu měla zájem?“ zeptal se Matuc nevěřícně a rozevřel oči.

Belkalina tvář nabrala o poznání bronzovější nádech.

„Vy jste nás poslouchal?“

Mnich se narovnal. „Bavili jste se dost nahlas. Nemohl jsem jinak.“

„Zpočátku na mě dělal dobrý dojem. Nezapomeňte, že mi zachránil život,“ připomněla mu. „Možná jsem si jenom špatně vykládala vděčnost.“

„Máte štěstí,“ usoudil Matuc, „že jste si zavčasu uvědomila, jaký je.“ Urovnal si kožich. „A co tam u vás v Kensustrii? Čeká na vás někdo?“

Belkala přivřela oči, po půvabném obličeji jí přelétl prchavý úsměv. Potom na muže vycenila špičaté řezáky.

„Bratře Matuci! Kladete mi velice osobní otázky, uvědomujete si to?“ Po krátkém zaváhání dodala: „A taky nemám v úmyslu dovést si někoho domů. Nanejvýš jako návštěvníka.“

Mnich pochopil, co mu tím naznačila. „No ano.

Promiňte, to ode mne bylo hloupé.“

Kněžka se na něj podívala. „Nechci, abyste mě špatně pochopil. Velice si vás vážím, mám vás ráda, Matuci, ale nic víc z toho nikdy nebude. Nechtěla bych ve vás probouzet falešné naděje. Pokud jsem vám nevědomky dala nějak najevo, že k vám cítím něco víc než jen přátelskou náklonnost, je mi to nesmírně líto.“ Políbila ho na tvář.

„Děkuji vám, že jste se o mě tak staral, když jsem byla nemocná. Přijměte mé přátelství, pokud o ně budete mít zájem. Přátelství kněžky a Kensustriánky, a to ve vší počestnosti.“ Pozvedla pravou ruku k srdci a levou mu podala. „Budu ráda, když mě doprovodíte do mé vlasti, až tady všechno zvládneme. Provedu vás a ukážu vám všechno, co budete chtít vidět.“

Matuc uchopil její ruku, sevřel ji v dlaních a přitiskl si ji k hrudi. „Slibuji, že vám budu vždy nápomocen.“ Žena sklonila hlavu. „A společně dosáhneme cíle. Kam vlastně jedeme?“

„Vy mě bavíte. Pořád pokračujeme směrem na Granburg,“ odvětila kněžka. „Myslela jsem si, že bychom si měli trochu odpočinout, než začneme guvernéra znovu pronásledovat.“

Mnich se opět zavrtal do kožešin a krátce zauvažoval.

„Ano, to bude nejlepší. Mezitím si stačíme vymyslet nějakou výmluvu pro pana rytíře prchlivce, až budeme

muset opustit město s nepořízenou a pokračovat v cestě.

Kam tak mohl guvernér odjet?“

„To se dozvíme v Granburgu.“ Belkala se zahleděla do krajiny. „Vypadá to tu krásně, všechen ten sníh na stromech a na zemi. Jako studená cukrová poleva.“

„Nebo jako bílý rubáš,“ utrousil Ulldraelův mnich lakonicky.

„To je hodně nepěkné přirovnání.“ Pohledná Kensustriánka potřásla hlavou. „Řekla bych, že je to tu přímo okouzlující. V Kensustrii sníh vůbec neznáme.“

„Kdo musí v Tarpolu strávit celou zimu a předem se o nic nepostará, zemře. Často na to doplatí neopatrní pocestní nebo chudí sedláci. Nepřečkají chladné měsíce. Proto jsem použil to přirovnání s rubášem,“ vysvětloval jí Matuc. „Ty nešťastníky lidé najdou zase až na jaře, pokud je předtím nesežrala zvěř nebo nějaká stvůra.“

Koně se probojovávali k vrcholu pahorku, rychlost, jakou táhli saně, se poněkud zpomalila, ale pak konečně dorazili až nahoru.

Daleko před sebou spatřili hlavní město provincie, obklopené pevnými hradbami, které by dokázaly vzdorovat všem útokům, kdyby se bahenní bestie odvážily postavit lidem na odpor, jak k tomu došlo před mnoha sty lety.

Tenké provázky kouře stoupaly z komínů nevelkých domků a uprostřed změti cest, uliček a chodníčků se tyčila hrubá

stavba připomínající kostku, čnící nad všemi ostatními obydlími.

„To musí být guvernérův palác,“ odhadoval Matuc.

„A my budeme zanedlouho sedět v jednom z tamních hostinců a ohřejeme si prokřehlé kosti,“ dodala žena a přehodila si kapuci přes hlavu. Zabořila obličej co nejhlouběji do látky, aby se chránila před větrem, vanoucím na kopci s mimořádnou svěžestí.

Družina rychle sjížděla dolů a blížila se k malému lesíku, jímž cesta dále vedla. Mnich se podivil, že po ní i v zimě jezdí tolik lidí, neboť v rozdupaném bělostném sněhu byly zřetelně vidět otisky kopyt velkého počtu koní.

Vjeli do lesíka, za zády již měli pár desítek metrů sněhem pokrytých jehličnatých stromů, když Nerestro nařídil družině zastavit.

Před nimi pobíhali po cestě tři koně bez jezdců, ti, kteří na nich předtím seděli, leželi na zemi prošpikovaní několika šípy. Úzká stezka se kolem nich mezitím zbarvila do ruda.

Řádový rytíř pevněji sevřel štít a máchnutím ruky beze slova nařídil třem svým bojovníkům, aby si muže důkladně prohlédli. Jezdci opatrně popojeli vpřed, přitom se rozhlíželi na všechny strany, až dojeli k ležícím a zastavili u nich.

V lese vládlo absolutní ticho, pouze vítr šelestil v korunách stromů.

„Co to má znamenat?“ zašeptala Belkala mnichovi.

„Lupiči?“

Matuc pokrčil rameny. „Mohly to být bahenní bestie.

Možná je z bažin vyhnala zima, mají hlad a poohlížejí se po žrádle.“ Celá věc mu však připadala velice záhadná. Rovněž jezdci vypadali nezvykle napnutě.

„Jeden z nich žije, pane.“ První ze tří jezdců sesedl z koně a poklekl vedle těžce raněného muže, po něm sesedli i oba jeho společníci. Neznámý se snažil něco říct a třesoucí se rukou sáhl po klopě kožešinového kabátu.

Něco zasyčelo vzduchem a zabodlo se do týla posledního zbrojnoše. Muž po zásahu bezhlesně spadl ze sedla. Hned poté následovala sprška šipek z kuší, která připravila o život dalších pět mužů.

Nerestro zaryčel rozkaz a tryskem zamířil k saním, zatímco zbytek jeho mužů vytasil zbraně. Z lesa se najednou vyřítilo třicet útočníků, kteří se vrhli na muže jedoucí na konci družiny, protože ti měli lehčí zbraně.

Matuc vytasil dýku a s Belkalou se skrčil na podlaze saní, aby je nezasáhla nějaká šipka.

Kolem nich se rozpoutal krvavý boj.

*

Ruidin ležel na cestě a nadále předstíral, že je zraněný.

Poté co jeho lidé zaútočili ze zálohy, tři důkladně ozbrojení muži se přestali starat o domnělé zraněné a chtěli nasednout

do sedel a zapojit se do boje. Kdyby záleželo na zbroji, žádný z útočníků se těmto mužům nevyrovnal, takže pokud by se jim podařilo zasáhnout do bitvy, projeli by bojujícími jako nůž máslem a převálcovali by všechno, co by jim stálo v cestě. Bylo na čase, aby zasáhl.

„Teď!“ zasyčel a zbylí dva, kteří leželi vedle něj, vyskočili spolu s ním na nohy.

Oba dva s naprostou jistotou zabořili dýky zezadu do míst, kde brnění chránila klouby. To byla nejslabší místa kovové zbroje.

Ruidin zabodl protivníkovi úzkou čepel až po rukojeť do krku, těsně pod uchem. Pootočil čepelí a okamžitě ji zase vytáhl, aby mohl uskočit z dosahu meče, kdyby muž náhodou útok přežil.

Mířil však dobře. Muž se během okamžiku zhroutil s rachotem k zemi a křečovitě sebou trhal ve sněhu.

Vůdce žoldáků se otočil a pohledem zkontroloval, jak si vedou ostatní dva spolubojovníci. Zjistil, že zákeřný útok se zdařil pouze jednomu z nich. Ten nyní vzdoroval třetímu jezdci, který byl pouze zraněn. Muž zabil útočníka, který se na něho vrhl, a nyní bojoval se zbývajícím protivníkem a tvrdými údery ho neustále zatlačoval dozadu.

Zaskočený žoldák ztratil rovnováhu, uklouzl a nedokázal se vyhnout následující ráně. Ocel se hluboko zabořila do lehké zbroje a napůl usekla rameno i s kloubem.

Zasažený s řevem padl do sněhu a jezdec se obrátil proti Ruidinovi.

Velitel žoldáků podběhl pod dopadající šavlí a dvakrát bodl dýkou do nepříliš chráněného místa pod pravým ramenem. Z rány se okamžitě vyvalily proudy krve.

Ruidin se zlomyslně ušklíbl a rozběhl se k saním. O

muže se nemusel dál starat, během chvilky určitě vykrvácí.

V běhu vytáhl lovecký roh a zatroubil signál povolávající druhý oddíl.

Guvernérova tělesná stráž se bránila jako rozzuřený kullak, a navzdory ztrátám, které jim zákeřný přepad zpočátku působil, řady obránců nijak zvlášť neprořídly. U

jeho mužů tomu bylo právě naopak. Z první vlny stálo na nohou už jen deset útočníků.

S rachotem se k nim však blížily posily a vrhly se na stráže, rozestavěné kolem saní, které štíty odvracely všechny, kdo se k nim přiblížili.

Ruidin viděl, že se ke guvernérovým saním jen tak nedostane. Takže se rozběhl, vrhl se do sněhu a přikrčeně kličkoval mezi nervózními koňmi, aby se dostal až pod kozlík. Dva rychlé pohyby rukou, škubnutí a rázem se ocitl vedle překvapeného kočího, jehož zabil dobře mířeným bodnutím do oka.

Zatím si ho nikdo nevšiml, stráže k němu byly obrácené zády a odrážely žoldáky, jejichž počet se neustále snižoval.

Ten, kdo tyhle válečníky vycvičil, ať to byl, kdo to byl, se v řemesle opravdu vyznal. Byli zatraceně dobří.

Krátkým skokem se přesunul do saní, které nechránila žádná stříška, a prudkým škubnutím zvedl na nohy osobu, ke které měl nejblíže. V ruce držel dýku a byl připraven okamžitě bodnout.

Před ním stál nějaký starší muž. Velice neohrabaně a nejistě se ho snažil zasáhnout malým nožíkem.

Ruidin elegantně uhnul a vrazil muži loket do obličeje.

Zbraň s cinknutím dopadla na dřevěnou podlahu saní.

„Pusť mě ke guvernérovi!“ obořil se na muže Ruidin, popadl ho za límec a přiložil mu dýku ke krku.

Za mužem, který strnul strachy, se vynořila mladá žena s tmavě zelenými vlasy a udeřila ho pěstí do obličeje takovou rychlostí, že tomu nestačil nijak zabránit.

Ruidinovi vhrkly do očí slzy, zavrávoral a ustoupil o krok dozadu. Koutkem oka postřehl, že se dalšímu z jeho žoldáků podařilo prorazit si cestu do nekrytých saní. Stál ženě těsně za zády.

„Nerestro! Pomoc!“ rozkřičela se žena. „Jsou na saních!“

Nejmohutnější rytíř prudce strhl koně, zaryčel a rozjel se k saním, v ruce se mu třpytila zakrvácená aldoreelská čepel.

Starý muž se opět postavil na nohy a šermoval nožem.

„Pryč odsud! Tady není žádný guvernér. My jsme…“

„Dělej!“ nařídil Ruidin podřízenému a skočil vpřed.

Dýkou mířil starému muži na krk.

*

Nerestro zaslechl v dunění bitevní vřavy Belkalin zoufalý hlas a obrátil koně dozadu.

Dvěma útočníkům se nějakým způsobem podařilo překonat obraný val, složený z lidských těl a štítů.

Kensustriánka si zřejmě nevšimla, že má za zády dalšího muže, a chystala se pomoci mnichovi, který se třásl jako malé děcko a před protivníkem pouze bezmocně šermoval dýkou.

Rytíř zaryčel, zabořil koni ostruhy do boků a nasadil ke krátkému trysku, aby předešel chystanému útoku.

Zděšeně sledoval, jak se muž za kněžčinými zády rovněž chystá zaútočit.

V mžiku si uvědomil, že nebude schopný pomoci oběma najednou.

„Angore!“ zařval zoufale a mohutně se rozmáchl k ráně.

*

Obrovský, zdánlivě neporazitelný rytíř se objevil těsně vedle saní, meč s hvízdnutím protnul vzduch a zasáhl muže, který se právě vrhal na Matuce.

Aldoreelská čepel opět přetnula šlachy, svaly a kosti, jako kdyby byly z papíru. Ani mužova zbroj nedokázala

odolat jejímu ostří, tvrzená kůže, sponky a řemeny nepředstavovaly žádnou překážku. Čepel je přesekla stejně hladce jako trup vousatého útočníka, kterého měly chránit.

Potom Matuc zezadu zaslechl Belkalin výkřik naplněný bolestí.

Bleskurychle se otočil a zachytil Kensustriánku, hroutící se k zemi. Žena padala přímo na něho a strhla ho dolů.

Druhý útočník, který se ke kněžce připlížil zezadu, díky tomu promáchl, úder těsně minul mnichovo rameno.

K další ráně se muž nedostal, šipka z kuše ho zasáhla do hrudi a skoncovala s jeho životem. Muž zaúpěl a vypadl ze saní.

„Belkalo,“ vydechl Matuc zděšeně. „Je všechno v pořádku?“

Kněžka se mírně vzepřela a slabě se pousmála. „Obávám se, že ne.“

Z koutku úst se jí řinul tenoučký pramínek krve, za nímž následoval mohutný rudý příval, který se jí rozlil po hrudi.

„Spravedlivý Ulldraeli, to ne!“ Matuce zachvátila panika, položil si ženinu hlavu do klína a hladil ji po vlasech, aby ji uklidnil. „Vydrž, Belkalo. Hned ti někdo pomůže.“ Druhou ruku, kterou se jí dotkl na zádech, měl plnou tmavé krve. Krve tekoucí od srdce.

Matuc se uštvaně rozhlédl kolem sebe, spatřil však pouze ryčící, nadávající muže, kteří zoufale bojovali o

vlastní život. Dokonce i Nerestro se musel znovu začít bránit druhé vlně útočníků.

Nikdo z mužů, kteří je doprovázeli, nebyl schopen přispěchat mnichovi a zraněné ženě na pomoc.

Matuc opět pocítil naprostou bezmoc, kterou již jednou v minulosti zažil. Stejně jako tehdy, když stál u umírajícího vizionáře Caradce. Vzpomínky se smísily s novým přívalem zoufalství, po tvářích mu stékaly slzy a odkapávaly ženě na obličej, v němž se zrcadlila krutá bolest.

„Ulldraeli, to se nesmí opakovat!“ vykřikl. „Nechci, aby mi zase někdo umřel v náručí.“

Kněžka ho pohladila po tváři. „Já to nezvládnu, Matuci.

Myslete na úkol, který vám byl svěřený a který stále ještě čeká na splnění.“

„Já na ten úkol kálím,“ vykřikl mnich vztekle a pohlédl k nebesům. „Ulldraeli, učiň něco! Učiň něco, pokud ti aspoň trochu záleží na osudu našeho kontinentu.“

Belkala na moment přivřela oči a posbírala poslední zbytky sil. Matuc se zpočátku polekal, že zemřela. Potom na něho znovu pohlédla.

„Chtěla bych, abys mě pohřbil přímo tady. Zapamatuj si: tři stopy hluboký hrob, nahoře na něm vrstva kamenů.“

Vtiskla mu do ruky nějaký předmět. „Tento amulet rozlomíš a položíš jeho části nad mou hlavu. Lakastra tak snadno zjistí, kde odpočívá jeho služebnice. On sem pak přijde a

ujme se mě.“ V jantarových očích se jí krátce zablesklo.

„Slib mi to, Matuci.“

Muž bojoval s dalším záchvatem křečovitého pláče.

„Já… já nechci, abys umřela. Potřebujeme tě, abych s tvojí pomocí splnil uložený úkol.“ Stiskl jí ruku. „Já tě potřebuji.

Nedovolím, abys…“

Záře v ženiných očích nabrala na síle. „Slib mi to.

Zapřísahám tě!“

Mnich váhavě přikývl.

Jantar v ženiných očích se zachvěl, zeslábl, až nakonec zcela pohasl. Kensustriánčino tělo se pomalu uvolnilo.

„Belkalo?“ Mnich se jí opatrně snažil na krku nahmatat tepnu. Nic necítil. Rychle jí přiložil hlavu na prsa, ale i srdce mlčelo. Ani tlukot, ani dech.

„Ne,“ zašeptal, „ne.“ Přitiskl k sobě ženino bezduché tělo. „Zahřeju tě, dokud ostatní nebudou mít čas, aby se na tebe podívali. Uvidíš, že je to jenom nějaká malá rána.“

Pomaličku kolébal kněžku sem tam. „Jenom malá rána, Belkalo. Už jsi přežila mnohem horší věci. To nachlazení bylo mnohem nebezpečnější než takovéhle škrábnutí.“

Tiše pobrukoval nějakou píseň a nevšiml si, že bitevní vřava kolem něho utichla. Útočníci byli poraženi nebo zahnáni na útěk.

„Je mrtvá,“ ozval se mu za zády rytířův zastřený hlas.

„Ne, není. Musíme okamžitě najít nějakého cerela. Ona jenom odpočívá. A mluvte laskavě o něco tišeji, jinak ji

probudíte,“ odvětil Matuc jemně a položil ženu do kožešin na saních. Opatrně ji přikryl.

„Mnichu, ona je mrtvá,“ opakoval Nerestro, tentokrát energičtěji.

Ulldraelův oddaný služebník se vztekle otočil. „Není!“

rozkřikl se na rytíře. „Ona není mrtvá!“ Nevědomky zvedl pěsti.

„Vidíš tu krev na zemi?“ Válečník ukázal mečem na rudou kaluž a krev, odkapávající ze sedátka na dřevěnou podlahu saní. „Je mrtvá. Už nedýchá.“

„A ty za to můžeš!“ Matuc se rozmáchl a rytíře udeřil.

„Tys ji nechránil, i když jsi mohl! Já jsem to přesně viděl!“

Vzkypěla v něm nenávist, která ho zcela zaslepila, a bez ohledu na tělesnou převahu svého protivníka se na Nerestra vrhl.

Rytíř o krok ucouvl a udeřil mnicha sevřenou pěstí rovnou do obličeje.

Matuc se zpola v bezvědomí zhroutil do sněhu. Před očima se mu zaleskl hrot aldoreelské čepele. Mířila mu na hrdlo a zastavila se necelou šířku dlaně od něj.

„Ty, bratře příteli červeného vína, jsi ji zabil.“ Nerestro se nad ležícím mužem široce rozkročil. „Ty a ten tvůj zatracený úkol. Kdybych tě nemusel chránit, jak mi bylo uloženo, byla by ještě naživu.“ Stáhl meč stranou a sklonil se nad Matucem. Mnich ucítil rytířův dech. „Nejraději bych tě zabil, mnichu. Rovnou tady a teď.“ Rytířova tvář se

zkřivila do zvířecího šklebu. Rýsoval se v ní odpor a nepřátelství. Nerestro popadl Matuce za klopy kabátu a zvedl ho do výšky. „Ale to nesmím.“ Prudce ho pustil a odvrátil se. „Dokud nedokončíš úkol, nesmím.“

Matuc polkl. Pomalu se mu vracelo jasné vědomí.

Oběma rukama si přejel po obličeji a teprve pak si uvědomil, že mu na prstech stále ulpívá Belkalina tmavá krev.

Zatímco si prohlížel dlaně, vzedmula se v něm nenávist.

Nenávist vůči rytíři, nenávist vůči úkolu, který mu byl svěřen, nenávist ke guvernérovi a v neposlední řadě i nenávist vůči vlastnímu bohu, který to všechno po něm vyžadoval.

Ale i nenávist k sobě samému. Rytíř měl v tom, co říkal, naprostou pravdu. Beze mne by Belkala žila. Dospěl k rozhodnutí.

„Nerestro,“ řekl polohlasně. Rytíř se zastavil a ohlédl se přes rameno. „Až všechno vyřídím, chtěl bych, abyste mě opravdu zabil.“

Řádový rytíř přikývl. „Beru tě za slovo. Na to se můžeš spolehnout.“ Mlčky popošel k saním a políbil mrtvou na čelo.

*

O hodinu později uložili Nerestro s Matucem Kensustriánku do hrobu.

Vykopali ho přesně podle ženiných pokynů, zmrzlou zemi nejdříve rozmrazili velkým ohněm, horký, navlhlý písek pak odhazovali stranou holýma rukama.

Muži mlčky stanuli u hrobu a dívali se na krásnou ženu, která je až dosud doprovázela na jejich výpravě napříč Tarpolem.

Matuc do posledního okamžiku doufal, že se stane zázrak. Bylo mu přitom jedno, který bůh vrátí kněžce život, jestli Lakastra, Ulldrael nebo Angor. Zdálo se však, že ani jeden ze tří bohů není ochotný změnit to, co se tohoto dne stalo.

Když Nerestro začal zahazovat prostor nad mrtvou ženou hlínou, mnich sebou polekaně trhnul.

„Ne, ne. Třeba…“ nadechl se, ale když spatřil rytířův pohled, okamžitě zmlknul. „Promiňte. Jenom jsem chtěl…“

Z hrudi se mu vydral hluboký povzdech, poté pomohl Nerestrovi při práci.

Belkalino tělo bylo vbrzku celé zakryté hlínou. Zbrojnoši mezitím nasbírali kameny, a když skončili, navršili je na hrobě.

Jakmile byla práce hotová, přistoupil Matuc k místu, kde spočívala kněžčina hlava, a s téměř nábožnou pokorou rozlomil amulet velký jako lidské oko. Byl vytvořený z nějaké neznámé, pórovité hmoty. Byly na něm vidět

podivuhodné symboly a znaky, zřejmě kensustriánské písmo. Vůbec jim nerozuměl. Pouze z celého srdce doufal, že Lakastra svou služebnici brzy najde.

Opatrně položil obě poloviny amuletu na hrob. O jejím posmrtném životě nic nevím, uvědomil si. Nevím vůbec nic.

Nerestro poklekl na druhé straně hrobu, hrot meče zabořil do země. Zavřel oči. Rty se mu pohybovaly v bezezvučné modlitbě.

Potom povstal, vrhl na Matuce pohled, jímž mu jednoznačně přikládal veškerou vinu za ženinu smrt, a obrátil se k hrobům svých padlých rytířů. I u nich se pomodlil, tentokrát nahlas a tak, aby ho bylo slyšet i z dálky.

Byl to chvalozpěv na jejich odvahu, statečnost a odhodlanost.

„Angore, přestože nezemřeli v čestném boji,“ zakončil řeč, „zemřeli s tvým jménem na rtech a z tvého rozkazu.

Přijmi je laskavě do řad ctihodných a poskytni jim vše, co náleží těm nejzdatnějším turnajovým rytířům. Nikdy na ně nezapomeneme. Nikdy.“

Družina se připravila na cestu, Nerestro se vyšvihl do sedla.

Matuc něžně přejel prstem kousky amuletu. Rychle setřel slzu, políbil konečky prstů a přiložil je ke kovu.

„Příště celou věc dotáhnu až do samotného konce. To ti slibuji, slyšíš? Tadc zemře.“ Zamyšleně si prohlížel symboly. „A hned potom umřu i já.“

„Pojď,“ zavolal na něho řádový rytíř. „Ztratili jsme spoustu času.“

„Ano, hned.“ Mnich přikývl a pomalu přešel k saním.

Družina se dala do pohybu a cválala k hlavnímu městu provincie.

Za nimi zůstalo na místě devět hrobů, na něž se snášel čerstvý sníh, dopadající ve velkých šedavých vločkách k zemi.

Jako bílý rubáš. Matuc si vzpomněl na přirovnání, které před několika hodinami sám použil.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 442/443 P. S.

Lodrik se vrátil se Stojkem a Valjakovem do hlavního města a v dalším průběhu cesty je nepotkaly žádné potíže.

Zbývající versty absolvovali díky rychlé lodi na širokých vodách řeky Repol, jejíž břehy v očích nezaujatého pozorovatele stále víc připomínaly kusy rozlámaného mléčného skla. Jenom v mimořádně chladných, krutých zimách se občas stávalo, že celý Repol úplně zamrzl. Řeka byla příliš široká a normální zimní teploty nedokázaly pokrýt hladinu vrstvou souvislého pevného ledu.

Dobu, kterou strávil na palubě, využil Lodrik k tomu, aby si znovu rychle osvěžil dvorní ceremoniály a podle mínění obou svých přátel a rádců se při nich pohyboval s půvabem, jakého nikdy předtím nebyl schopen.

Nacvičoval si úklony, znamení rukou jak s kapesníkem, tak i bez něj, drobná i výrazná gesta, vlídné i zdrženlivé chování, až ho rozbolela záda a došly kapesníky, jimiž se ovíval. Nějakou chvíli mu trvalo, než si zvykl na neustálé nošení nepříjemné paruky, ale brzy vše fungovalo tak, jak mělo. Nepadala mu z hlavy, když smekal klobouk.

Aby si tato cvičení něčím kompenzoval, s velkou chutí si užíval každodenních hodin šermu se svým holohlavým učitelem, který k nesmírnému zármutku mladého muže neustále nacházel nové a nové chyby při útoku i v obraně.

Neúprosně ho na ně upozorňoval a nedal tadcovi pokoj, dokud se nezlepšil. „Vybrušování,“ tak to Valjakov vždy nazýval.

Zatím pořád cestovali královstvím bez toho, že by je někdo poznal. Následník trůnu nevystupoval před poddanými, kteří se s jeho družinou cestou setkali, ani jako guvernér Vasja, ani jako tadc a budoucí kabcar. Všichni se shodli na tom, že bude lepší, když se Lodrikův návrat veřejně ohlásí teprve tehdy, až budou učiněna všechna možná bezpečnostní opatření a až si budou jistí, že se Lodrikovi dostane patřičné ochrany. Během cesty sice měli na sobě drahé šaty, které prozrazovaly, že lidé, jimž patří,

jsou dosti zámožní, ale nebyly až příliš nákladné.

Guvernérská uniforma ležela složená v jednom z nesčetných kufrů.

Ráz krajiny se stále víc měnil. Naráželi především na větší vesnice, ubývalo rozlehlých končin nedotčených lidskou rukou nebo tichých lesů. Odlehlost a samota, s jakou se Lodrik seznámil v Granburgu, se během posledního týdne cesty stala minulostí. Pokud ne dřív, tak nejpozději při pohledu na mohutné hradby Ulsaru si tadc uvědomil, že hodina převzetí odpovědnosti se neodvratně blíží.

„Vidím jeden velký problém. Bude těžké, abychom Tarpolanům věrohodně dokázali, že jim skutečně vracíme jejich tras tadce,“ prohodil Stojko zamyšleně, zatímco se saně blížily k hlavní bráně. „Lidé by si snadno mohli myslet, že člověk, který se vrací z odlehlých končin Granburgu, je někdo úplně jiný.“

„Ale co. Na pohled jsem se možná hodně změnil k lepšímu, ale když se to vezme kolem a kolem, zůstal jsem pořád stejný. Jsem jenom trochu zkušenější,“ oponoval následník trůnu a mávl rukou.

Stojko si uhladil knír a pohledem přejel po svém chráněnci, který během minulého roku pozoruhodně vyspěl a dozrál. Modré oči nyní neustále vypadaly naprosto bdělé, a když se zbavil přebytečných kil, nabyl i mladíkův obličej nových rysů. Rovnoměrné světlé vousy, které nosil nakrátko zastřižené, tyto rysy zdůrazňovaly ještě více. Místo tuku měl

na těle svaly, ze širokých záhybů sádla kolem boků a břicha zbyly jen nepatrné zbytky, které dobrý krejčí, břišní pás a vzpřímená chůze snadno zakryjí.

Krejčí! projelo rádci hlavou a najednou mu v ní začalo vařit. „U Ulldraela!“ vyjekl vyděšeně. „Já jsem úplně zapomněl, že vám teď z vašich šatů nebude nic sedět!“

Lodrik se rovněž zatvářil zmateně. „Ani já jsem na to nepomyslel. No, než dojde na ceremoniály, ještě to nějakou dobu potrvá. Kdyby to nešlo jinak, přinejhorším pozítří zvládnu otcův pohřeb ve zbroji. Chci dát co nejdříve všechno zase do pořádku.“

Znechuceně pomyslel na poplašné zprávy z Hustrabánu a Borasgotánu, které přišly ve známost těsně předtím, než odjel z Granburgu. Byl přesvědčen, že se na nich od té doby nic nezměnilo.

Borasgotán stejně jako dřív shromažďoval muže, údajně proto, aby z nich vycvičil příslušníky elitních jednotek, Hustrabán naproti tomu písemně opakoval požadavek na podíl z těžby drahocenného iurda ve spřátelené baronii Kostromo. Jestli na ten nestydatý cár papíru nebude brzy následovat patřičná odpověď, mohlo by se sousední království cítit na koni.

Lodrik se neurčitě obával, že po smrti jeho otce se z bezpečných úkrytů pod haldami kamení vyplazí řada lidí, kteří by nejlépe měli zůstat zasypaní. A uchovat smrt tarpolského panovníka v utajení, to byl úkol přesahující

rámec možností. O to, aby se tato zpráva rychle rozšířila, se postarali buď upovídaní sloužící, nebo početní zvědové.

Kromě toho by bylo velice nápadné, kdyby kabcar nadlouho zrušil audience a neobjevoval se na nejrůznějších oslavách. Mladý muž proto ještě z Granburgu vyslal poštovní holuby na příslušná místa v Ulsaru, aby co nejrychleji dále předala zprávu o předpokládaném datu oficiálního pohřbu. Z Ulsaru pak byly rozeslány pozvánky do spřátelených říší a baronií. Časový odhad souhlasil, družina dorazila do hlavního města včas, přípravy pohřbu mezitím musely dávno začít.

Na městské bráně skutečně vlála vlajka Tarpolu a bardrišova osobní standarta na půl žerdi. Družina byla bez další kontroly vpuštěna do města, jezdci a saně zamířili do pevnosti a k paláci, stojícímu uprostřed Ulsaru.

Dlouhé a široké cesty, lépe oblečení lidé, vysoké domy s rozložitými střechami a čilý ruch, tak se Ulsar jevil Lodrikovi ve vzpomínkách. V této chvíli si ovšem následník trůnu připadal jako v Granburgu, jenom o něco větším, ale bylo to stejné jako v den, kdy více než před rokem přijel do hlavního města provincie. Špatná nálada je obklopovala doslova na každém kroku.

Projeli kolem velkého Ulldraelova chrámu, míjeli více nebo méně drahá šlechtická sídla, rozkládající se podél nejvýstavnější ulice ve městě, až se před nimi nakonec

objevil palác, připomínající vzezřením spíše hřad. Tentokrát museli u brány zastavit.

„Přijeli jsme jako hosté na smuteční slavnost,“ zalhal Lodrik a podal veliteli stráže dopis, který sám napsal, vystavený na guvernéra Granburgu. „Kam se máme obrátit?“

Když voják dopis dočetl, zasalutoval a ukázal k zasněžené aleji. „Až k paláci. Excelence. Potom projedete vpravo kolem vchodu a zastavíte u západního portálu. Tam na vás budou čekat sloužící, kteří vás uvedou do vašich ložnic.“

„Kdo všechno už přijel, plukovníku?“ vyptával se domnělý místodržící. „Nějaké vznešené návštěvy?“

„Excelence, já vím jenom to, že dorazili velvyslanci Turisu a Rundopâlu a zástupci jednotlivých baronií,“

vypočítával muž. „Jak jsem slyšel, zítra se očekává příjezd aldoreelského velvyslance a jeho kolegů z Hustrabánu a Borasgotánu, Excelence.“

„A kde je tadc?“ pokračoval ve výslechu Stojko.

Záměrně ignoroval výhružný pohled svého chráněnce.

„Slyšel jsem, že zmizel.“

„Ne, pane, to máte špatné informace. Stejně tak není pravda, že tadc zamřel,“ vysvětloval plukovník, jenž při těchto slovech vypadal, jako by je musel říkat už po bůhvíkolikáté. „Následník trůnu je na cestě do Ulsaru a

dorazí do hlavního města včas, aby se mohl osobně zúčastnit smuteční slavnosti.“

„Že zemřel? Já že jsem umřel?“ opakoval Lodrik nechápavě a vyměnil si s rádcem rychlé pohledy.

„Ne, vy ne, Excelence,“ oponoval voják u brány.

„Údajně prý zemřel tadc. Tuhle zprávu roznesli po městě ontariánští kupci, Excelence. A lidé jsou z toho hrozně vyplašení. Ale vy se o tyhle řeči nestarejte. Ze spolehlivých zdrojů dobře víme, že následník trůnu je naživu.“ Odstoupil od saní a znovu zasalutoval.

Družina urazila poslední metry namáhavé cesty.

„Měl byste trochu přibrzdit plukovníkovu výřečnost,“

poznamenal Valjakov kousek před západním vstupem do paláce. „Na můj vkus toho navypráví až moc a povídá o věcech, které by mohly hosty snadno zneklidnit.“

„Já bych jeho vyprávění označil jako zajímavé a poučné,“ oponoval Stojko. „Tak teď už jste i mrtvý, pane.

Co si o tom myslíte? Že by Ontariánci toho věděli více než my?“

„Dej nějakému Ontariánci trochu peněz a on ti napovídá, co budeš chtít,“ zabručel tělesný strážce. „Domnívám se, že je poštval některý z vašich sousedů, aby vám podkopal moc.“

Rádce souhlasně přikývl. „Taková drzost, a ke všemu ještě dříve, než se oficiálně stanete kabcarem. Tomu říkám dát se do práce s vervou.“

Skupinka zastavila u západního portálu, vystoupila z kočáru a kráčela širokým schodištěm nahoru ke vchodu.

Sloužící začali sundávat zavazadla a odnášet je dovnitř do paláce, kde je v pokojích pro hosty vyložili.

Lodrika na každém kroku doprovázelo dvacet mužů.

Cílevědomě kráčel mramorovými chodbami podél sloupů, soch a obrazů, které neopakovatelným způsobem doplňovaly bohatou výzdobu obrovské budovy. Stejně jako v minulosti se bohatství a moc rodu Bardrišů pyšnila neskrývaným leskem. Štukatury na stropech, lístkové zlato na vysokých rámech dveří, křišťálové lustry a olejové lampy ze skla zdobeného dokonale propracovanými rytinami, všude se lehce vznášela vůně parfémů a různých květů.

Každou chvíli narazili na některého ze sluhů připravených splnit rozkazy panstva. Nebylo těžké poznat, že je příchod skupiny ozbrojených mužů značně překvapil.

Jen zřídkakdy pochodovaly chodbami vojenské oddíly, ještě větší výjimku tvořily jednotky, které dle ústroje nepatřily k palácové stráži.

Tadc se nijak nestaral o udivené sloužící, ale pokračoval v chůzi přímo do čajovny. Prudce rozrazil dveře, založil ruce v bok a rozhlížel se po místnosti.

Plukovník Mansk odložil šálek s čajem a překvapeně vzhlédl od četby. V ruce držel několik papírů, zbytek ležel na konferenčním stolku. Velitel palácové stráže si nejprve

změřil Lodrika pohledem, nepoznal však, kdo před ním stojí.

Teprve když spatřil Stojka a Valjakova, objevil se mu ve tváři výraz radosti. Rychle vyskočil a oba muže srdečně přivítal. Zatímco jim nabídl židli a naléval čaj, tadcovi jen přátelsky a zároveň i zvědavě pokynul.

Oba společníci nedali ničím najevo, že spolu s nimi přišel i následník trůnu. Lodrik se rozhodl, že nebude kazit hru a nejprve vyčká.

„Můj bože, mám takovou radost, že vás dva zase vidím,“

pronesl Mansk s úlevou v hlase a znovu uchopil šálek s čajem. Nadále mu tvář zdobily hnědé vousy, dlouhé vlasy měl svázané do copu. Tmavě šedá uniforma těsně přiléhala ke statnému tělu. „Od té doby, co kabcar zemřel, se to tu mele jedno přes druhé. Kde je tadc?“

„Asi nebylo jednoduché udržet zprávu o panovníkově smrti v tajnosti, co?“ vyptával se Stojko a vzal si sušenku.

Plukovník potřásl hlavou. „Abych byl upřímný, bylo to zhola nemožné. Ta zpráva se rozletěla rychleji než požár. A pak před několika málo dny dorazili do Ulsaru ontariánští kupci a vyprávěli, že se doslechli o tras tadcově smrti.

Ulldrael ať je prokleje.“

Lodrik se široce ušklíbl, sáhl po kousku pečiva a celý si ho vložil do úst. „Nemějte obavy, tadc je v bezpečí.

V takovém bezpečí, jako kdyby seděl přímo vedle vás.“

Mansk svraštil obočí. „Promiňte, neznám vás odněkud?

Samozřejmě, jste z Granburgu, ale nějak…“ Podíval se po obou rádcích a pohledem je prosil o pomoc. „To, jak tento mladík žvýká, mi připadá jaksi povědomé.“ Zadíval se tadcovi do tváře a přemýšlel.

„Co to tady čtete, plukovníku?“ vyptával se Stojko.

Valjakov se netečně díval na stěnu a usilovně si prohlížel obraz, aby se nemusel dát do smíchu.

„To je pár poznámek, které zde po sobě zanechal kabcar.

Jeho takřečená poslední vůle, kterou mi nadiktoval a uložil mi, abych zajistil, že všechno bude provedeno přesně podle jeho přání,“ odpověděl plukovník. „Takže vy jste si přivedli z provincie návštěvu, jak vidím. Přišli jste s pěkným halasem. S kým mám to potěšení?“

Stojkův knír se podezřele rozechvěl. „Ach, to je ode mne velice nezdvořilé. Jsem to ale pěkný mizera. Jak jsem jen mohl zapomenout představit vám nejmocnějšího muže Granburgu.“ Rádce předstíral, že si uvědomuje svou vinu, a potřásl hlavou, jako by si to velice vyčítal. „Plukovníku Mansku, představuji vám královského místodržícího, granburského guvernéra Vasju Pujura.“

Lodrik milostivě pokynul hlavou a podal vojákovi ruku.

„Těší mne, že jsem se s vámi mohl seznámit.“

„Potěšení je zcela na mé straně, Excelence,“ odvětil velitel a zarazil se. „Moment, Gijuško. Chcete mě tahat za nos? Já myslel, že tadc měl…“

Stojko se předklonil. „Zcela správně, plukovníku. Tadc měl…“ napodobil plukovníkova slova.

„Ale potom je tento muž,“ Mansk zvolna ukázal rukou na mladíka, „následník trůnu?“ Všichni tři přikývli.

Velitel polkl. „Ach, běda, zatraceně,“ zaklel tiše, odložil šálek, vyskočil a zasalutoval.

Teď už se nikdo z příchozích nedokázal udržet, všichni tři se hlasitě rozesmáli. Trvalo jim dost dlouho, než se znovu uklidnili a ztlumili bujaré veselí.

Mansk mezitím stál v místnosti napnutý jako struna, ruku přiloženou k čelu na pozdrav. Ani se nehnul, dokud mu rozesmátý Lodrik nenaznačil, aby se posadil.

„Nemějte mi to za zlé, plukovníku,“ omlouval se tadc, „ale pokušení bylo tak lákavé, že se mu nedalo odolat.

Opravdu mě udivuje, že jste mě nepoznal.“

„Moc mě to mrzí, ale Vaše Výsost se tak změnila k lepšímu, že všichni, kdo ji dlouho neviděli, budou mít potíže poznat v ní onoho Lodrika, který před časem odešel od dvora.“ Velitel se poškrábal ve vousech. „Zdá se mi, že Granburg Vaší Výsosti velice prospěl.“

„Opravdu jsem vaším dlužníkem,“ přikývl Lodrik.

„Kdybyste tehdy mému otci tak neporadil, byl bych dnes pořád ještě koláčkovým tadcem. Přiznávám, že zatím nejsem tak zkušeným vůdcem, jakým byl zesnulý kabcar, ale tvrdě na tom pracuji. Provincie pro mě byla dobrou školou.“

„Všichni jsme se doslechli o podivných machinacích tamějších šlechticů. I o vzpouře, kterou Vaše Výsost rozdrtila.“ Mansk nadále vypadal, jako by do něho uhodil blesk. „Kdo by si to byl pomyslel. Promiňte, Výsosti, ale já tu změnu pořád ještě nedokážu pochopit. Zdá se, že se z Vaší Výsosti stal statný muž. A oči vám září modře jako moře.“

„Jenom nerad se vměšuji do hovoru,“ přerušil ho Stojko a poklepal na hromádku papírů. „Nebylo by na místě přečíst nám kabcarovu poslední vůli? Nebo to mám udělat já?“

Veliteli podle všeho přišla tato nabídka nesmírně vhod.

„Děkuji, to je výborný nápad, Gijuško.“ Rychle mu podal dokumenty a opřel se.

„Neumíte číst, nebo snad máte nějaký jiný důvod, proč nám nechcete přečíst, co vám regent nadiktoval?“ Lodrikův rádce nedůvěřivě držel papíry před očima. „Jsou tam nějaká nehezká ustanovení? Byl už kabcar s rozumem na štíru, když je nechával sepsat?“

„Ne, ne,“ bránil se plukovník. „Čtěte sám. Doufám, že si Jeho Výsost v provincii nenašla pro zbytek života nějakou ženu?“

Stojka přepadla děsivá myšlenka. Že by Miklanovo, když spolu onehdy hovořili na té recepci, vytušil pravdu?

Lodrik naproti tomu nechápal, kam plukovník otázkou míří, jenom svraštil čelo.

„Nejlepší bude, když to prostě přečtu,“ nadechl se Stojko, uhladil si knír a začal. „Tímto vydávám, bla bla bla,“

přeskočil úvodní oficiální formulace, „v plné duševní síle, bla bla bla… aha, teď přichází to důležité. Tak tedy: Vláda v království dále pokračuje v rodové linii Bardrišů. Tímto přenáším veškeré vládní záležitosti a péči o poddané do rukou svého syna Lodrika. Okamžikem korunovace a pomazáním z rukou nejvyššího představitele Ulldraelova řádu se stane jediným oficiálním následníkem a převezme tarpolský trůn.“

Stojko přelétl následující stránku, zatímco Valjakov obdařil mladého chráněnce povzbudivým pohledem.

„No, to přece zní docela dobře,“ zaradoval se Lodrik.

„Jak vidím, otec věděl, že se vrátím jako lepší panovník.“

„Moment, pane, ono to ještě pokračuje,“ tlumil důvěrný rádce jeho nadšení. „A to se vám nebude líbit. Tady stojí: Kromě toho já, Grengor Bardriš, tarpolský kabcar, ustanovuji, aby můj syn Lodrik učinil důležitý krok ve vztahu ke sblížení naší říše s baronií Kostromo, která se historickým vývojem stala něčím víc než pouhou spřátelenou baronií.“ Krátce se zarazil. „Pokud se můj syn skutečně stane vládcem Tarpolu, potom si k upevnění vzájemných vztahů a jako výrazný signál nenasytným sousedům, dychtícím po iurdu, do půl roku po korunovaci vezme za ženu mou neteř, nynější vasrucu Aljašu Radku

Bardrišovou. Co nejrychlejší zplození mužského potomka je zároveň povinností.“

„Nikdy!“ vykřikl Lodrik. V modrých očích mu začalo žhnout. „Co to má znamenat? Tu příšeru, ten výplod zákeřnosti, tu stvůru v ženské podobě už nechci nikdy ani vidět, ne tak, abych se s ní oženil.“

„Jen klid, pane, jen klid,“ uklidňoval ho tělesný strážce.

„Zanedlouho budete kabcarem, kdo vám bude moci něco nařizovat? Ten mrtvý?“

„Takhle o tarpolském kabcarovi nemluv, vojáku,“

pokáral Mansk Valjakova ostře. „Je to panovníkův příkaz, který musí být splněn.“

„To se raději vzdám trůnu,“ uklouzlo mladému muži.

Ruka, jíž svíral šálek s čajem, se roztřásla, klouby mu zbělely. „Ona mě ponížila. Před všemi Granburčany.“

„Trůnu se samozřejmě nevzdáte.“ Stojko zamával papíry. „Ono to totiž pokračuje dál. Tady stojí: kdyby se můj syn zdráhal uposlechnout mých pokynů, nařizuji, aby ho plukovník Mansk zavřel do palácového vězení, a to až do smrti. Nového kabcara poté zvolí rada brojaků a šlechticů.“

Šálek v tadcových rukou se s cinknutím rozletěl, úlomky porcelánu padaly na podlahu, horký nápoj spálil Lodrikovi předloktí. Ten však na to nedbal. Zachmuřeně hleděl na plukovníka a lehce sklonil hlavu.

„Přece nehodláte se vší vážností prosazovat, aby byl tento směšný příkaz splněn?“ zeptal se tiše. Mladíkův hlas měl hlubší tón, zněl nebezpečněji než obvykle.

Valjakov nevěřícně civěl na lustr se svícemi, stojící vedle jeho pána. Na chviličku se mu zdálo, že se plameny rozhořely modrým jasem.

Velitel palácové stráže se vrtěl na židli a snažil se vyhnout pohledu očí barvy moře. Zčistajasna se ho zmocnil pocit, že mu něco zezadu pomalu útočí na mozek a snaží se ho vytlačit nosem ven. Zmocnila se ho závrať.

„Já musím, Výsosti,“ zaskřehotal. Po těle se mu řinul studený pot.

„To uvidíme.“ Lodrikova ruka zabloudila k popravčímu meči. Konečky prstů ho nepříjemně svědily, a když se dotkl kovu jílce, ucítil lehké kopnutí jako od malého elektrického úhoře. Vyděšeně trhnul rukou zpět a podíval se na zbraň.

Nepříjemný pocit v Manskově hlavě okamžitě zmizel.

„Jestliže všichni zachováme mlčenlivost, tak se o tomto ustanovení nikdo nedoví,“ navrhnul Stojko.

Plukovník si setřel z čela kapky potu. „Tady v místnosti je pořádné horko,“ pronesl. „Měli bychom otevřít okno, aby…“

„Co si o tom nápadu myslíte, plukovníku?“ Lodrik si obhlížel konečky prstů, na nichž neobjevil nic neobvyklého.

Opatrně je protřepal a čekal na velitelovu odpověď.

„Ach, Výsosti, přál bych si, aby to bylo tak jednoduché.

Výsosti, musíte mi věřit, že bych tohle nařízení s nesmírnou radostí přehlédl. Ale kabcar něco takového předvídal,“

povzdechl si. „Nechal si neteř k sobě přivolat a déle než hodinu se s ní bavil. A soudě podle výrazu, který měla ve tváři, když z místnosti vycházela, domnívám se, že dobře ví, že se stane ženou, jež bude v budoucnu stát kabcarovi po boku. Kromě toho si pod paží nesla ruličku pergamenu. Co na něm bylo, je nejspíš Vaší Výsosti jasné.“ Mansk si nalil sklenici pálenky a rázem ji do sebe hodil. Stojko beze slova nastavil šálek a plukovník nalil i jemu.

„Měl jsem zůstat v Granburgu,“ zabručel Lodrik, vstal a přešel k oknu. Zahleděl se oknem na město a zůstal stát ve stejné pozici, v jaké obvykle stával jeho otec.

To mě tak nenáviděl, že mě chtěl donutit k tomuto kroku?

Ještě i po smrti mě okrádá o právo svobodně se rozhodnout.

Mladého muže popadl ledový vztek. Ale to bylo naposledy, cos mi nařídil, co mám dělat, a co ne. Šlechtici a brojaci nebudou řídit osudy této země. Já budu kabcarem.

„Plukovníku Mansku, zařiďte, aby se zítra uskutečnil smuteční obřad a pohřeb.“

„Už zítra, Výsosti?“ Velitel vstal ze židle. „To tu ještě nebudou všichni hosté.“

Tadc se pootočil a chladně se usmál. „Pak se prostě stanou mými hosty, až nastoupím na trůn. Chci, aby k tomu došlo za týden. Zařiďte všechno potřebné a uvědomte o tom

Ulldraelův chrám. Musí sem kvůli pomazání poslat někoho ze svých nejvyšších představených.“

Mansk pohlédl na oba zbylé muže, ti se však nenechali strhnout k žádnému komentáři. Lodrik musel vědět, co dělá.

Až příliš dobře jim uvízly v paměti tadcovy výlevy vzteku, když v Granburgu odporovali jeho nařízením.

„Ale, Výsosti. Bude nutné pozvat ostatní panovnické rody z celého Ulldartu nebo aspoň jejich velvyslance. Cesta sem trvá dlouho a poslové…“ Plukovník byl zoufalý, bylo na něm jasně vidět, že ho tadcovy požadavky dokonale zaskočily.

„To je mi, abych to řekl jemně, úplně jedno, plukovníku.

Můj otec mně zadal několik úkolů a já je hodlám co nejrychleji zvládnout. Abych je mohl splnit, musí otec na hranici. Nechci žádný velký ceremoniál. Malou čestnou stráž, pár obvyklých dvorních hejsků, několik muzikantů, kteří zahrají smuteční pochod, to naprosto stačí.“ Založil ruce za zády. „Ale chci, aby oheň pohřební hranice bylo vidět v celém Ulsaru. Chci velký oheň.“

„Otec Vaší Výsosti byl velký státník, který by si zasloužil slavnostní, bohatě vystrojený pohřeb,“ dal velitel k úvaze a zvolna zamířil ke dveřím. „Doporučuji, aby…“

„Potom mu dodatečně postavíme nějakou sochu, památník nebo něco podobného,“ odrazil Lodrik stroze plukovníkovu námitku. „V zájmu celé země musí pryč.

Hned zítra. A nezapomeňte na dřevo. Pro mě za mě, třeba ho nejdříve napusťte petrolejem.“

Mansk zasalutoval a zmizel.

„Rychlý pohřeb bude pro ostatní říše zřetelným signálem, že to nový kabcar myslí se splněním otcovy poslední vůle zcela vážně,“ pochválil mladíka Stojko.

„Takže vy si představujete svou ouverturu s hlasitým vířením bubnů, pane?“

„Mám v úmyslu odehrát celé představení za víření bubnů,“ prozradil Lodrik a pohledem sledoval, jak se čaj vpíjí do koberce, kde zanechává hnědé stopy. „Cokoli jiného než tvrdý postup si budou naši sousedé vykládat jako mou slabost a tomu bych chtěl zabránit. Potřebuji, aby Norina co nejrychleji přijela ke dvoru. Ať si s sebou vezme všechno, co ji kdy napadlo, anebo co si kdy poznačila, že mohlo vést ke zlepšení poměrů v zemi. Vstoupím s Tarpolem do nového věku.“

Valjakov položil obvyklým gestem mechanickou ruku na rukojeť šavle. „Tak to se budeme muset na leccos připravit.

Tady v Ulsaru si změnami a novotami získáte stejně málo přátel jako v Granburgu.“

„Mám toho nejlepšího tělesného strážce a poctivého a čestného důvěrného rádce,“ prohodil Lodrik optimisticky a vyloudil na rtech zářivý úsměv. „A když navíc budu mít po boku Norinu…“

„Myslíte, když Norina bude stát ve vašem stínu. Nebo kousek za vámi,“ opravil ho Stojko uvážlivě. „Po vašem boku lidé bohužel uvidí vaši sestřenici, pane. Rozhodně tedy při oficiálních příležitostech.“

„Ano, ano.“ Tadc podpatkem vztekle rozdrtil střep, ležící na podlaze. „Děkuji za upozornění, Stojko.“

„Měl byste si se sestřenicí co nejdříve promluvit. Ještě před pohřbem,“ domlouval mu rádce. „Jasně jí vysvětlete, co od vás může očekávat.“

„Pro mě za mě. Po večeři ji navštívím. Ale nejdříve bych se chtěl nastěhovat do svého starého pokoje. Je na čase, abych si začal zvykat. A navíc mě strašně svědí paruka.“

Popošel ke dveřím. „Tak teď budeme vybalovat kufry. Jak se zdá, guvernéra Vasju už nikdo nepotřebuje. A ještě než zapomenu: Stojko, pošli posla do Granburgu. Dosadím Miklanova jako řádného guvernéra, a jak jsme se domluvili, nařídím, aby Norina přijela sem. Napiš, že se kabcar doslechl o jejích plánech a chce si s ní o nich promluvit.“

Rádce naznačil úklonu a odchvátal do kanceláře.

Lodrik s Valjakovem kráčeli palácem a směřovali ke královským komnatám. Následník trůnu se zde i nyní dokonale vyznal. Rok, který strávil v provincii, mu ani v nejmenším nezatemnil vzpomínky.

Právě prošli průchodem do západního křídla a docházeli k Lodrikovu starému pokoji, když tělesný strážce zůstal stát

a beze slova ukázal na dveře. Z úzké škvíry k nim doléhalo tiché sténání a šustění šatů.

Lodrik se široce ušklíbl. „Zdá se mi, že tam ti dva zrovna mají plno práce. Dokážeš to pochopit? Palác má několik tuctů místností a oni si vyberou právě můj pokoj.“ Kývl na obra. „Valjakove, vyruš je. A hezky s rámusem, jestli smím prosit.“

Tělesný strážce vykopl, dveře se rozlétly a s hlasitým prásknutím narazily na dřevěné obložení místnosti. Potom udělal krok vpřed a vstoupil dovnitř, Lodrik zůstal stát ve dveřích a vrhl zvědavý pohled na obrázek, který se mu naskytl.

Na jeho posteli leželi v těsném objetí dva napolo svlečení lidé. Jedním z nich byl sloužící, který mu měl vynést nahoru zavazadla.

Mezi zmačkanými prostěradly zářily dlouhé, tmavě rudé vlasy, potom se objevil překrásný, arogantní obličej mladé ženy. Světle zelené oči se na oba vetřelce dívaly s neskrývaným vztekem. Rychlým pohybem si povytáhla horní část tmavě zelených šatů posázených třpytivými drahokamy a zahalila tak svou svůdnou postavu.

Sluha spadl z postele, zapnul si kalhoty a posadil si na hlavu paruku. „Vaše zavazadla už zde čekají, Excelence,“

zakoktal, hbitě se uklonil a vyběhl na chodbu.

Aljaša Radka Bardrišová, konstromská vasruca, pomalu vstala z rozváleného lože a vzpřímila se před bratrancem.

V zelených očí se jí vztekle blýskalo.

„Ale ne! Podívejme se, Jeho Excelence Vasja. Guvernér Granburgu je zde v Ulsaru? Mám dojem, že jste si spletl pokoj. Jak se odvažujete vpadnout sem jen tak bez pozvání?“

„Copak jsem měl čekat, až mě někdo pozve?“ opáčil Lodrik sladce. „Tadc mi přidělil tento pokoj, že se v něm mám ubytovat, a v tom případě člověk předpokládá, že je místnost prázdná, že v ní nikdo nebydlí. Je zřejmé, že zde došlo k nějakému omylu, nemám pravdu, Valjakove?“

Tělesný strážce protáhl ústa.

„Ale ne.“ V Aljašiných očích se zračil zájem. „Tadc je tady v paláci? Odkdy?“

„Odhaduji,“ mladý muž zakýval hlavou sem tam, „že asi tak necelou hodinu. Valjakov ho zahlédl.“

Voják stroze přikývl. „Řekl bych, že se dost změnil.“

„Tak ty bys řekl, že se změnil.“ Vasruca k němu popošla blíž. „Do jaké míry?“

„Je štíhlejší. Silnější. Na rozdíl od dřívějška je z něho chlap.“ Odpovědi vyznívaly jako vždy velice lakonicky.

„Proč se ptáte, Jasnosti?“

„A co tady vlastně děláte?“ dodal Lodrik. „Nechtěla jste se jet nudit k moři?“

Sestřenice na něj pohlédla s předstíranou výčitkou v očích. „To od vás bylo dost troufalé, Excelence. Povolal mě sem sám kabcar. Chtěl mi ještě před smrtí oznámit jednu důležitou informaci.“

„Pokud jsem správně informován, kabcar je… byl váš strýc. Co bylo obsahem té zprávy? Stane se z vás snad nová vládkyně Tarpolu?“

„To zavčasu poznáte, Excelence. A kdyby tomu tak bylo, zkušeností s vládnutím mám víc než dost. Na rozdíl od vás, mladičký zelenáči.“ Výsměšně se pousmála.

„Jistě jich máte víc než dost, ve vašem věku,“ kontroval hbitě tadc. „Už je vám přece přes třicet, že ano? To vás žádný muž nechtěl? Možná jste je odstrašila, Jasnosti.“

„Jste nestydatý, Excelence,“ zasyčela žena, z očí jí sálal jed. Pohodila dlouhými vlasy. „Ale já vám to nezapomenu.

Až se ujmu svého postavení…“

„Vaše… postavení jsme právě viděli, Jasnosti,“ vysmál se jí bratranec.

„A vy jste se dosud žádné ženy ani nedotkl, že ne?

Nejste vy náhodou ten, kdo druhé děsí? Ale najednou máte nezvykle pohotový jazyk,“ pochválila ho a tiše zatleskala.

„Jestli chcete, můžeme si naši malou diskusi ještě jednou zopakovat na veřejnosti. Pokud se toho odvážíte.“ Zamířila ke dveřím. „Nyní zajdu za svým budoucím manželem.

Musím se mu představit a složit mu poklonu.“

„Přeji vám štěstí a ještě více ho přeji vašemu manželovi, ať už jím je, kdo chce. Ale nejdříve byste si měla trochu upravit garderobu,“ radil jí Lodrik. „Vypadá poněkud neupraveně. Téměř nedbale.“

„Tadc je ještě větší dítě, než jakým jste vy, Excelence.“

Žena pokrčila rameny. „Jednoduše ho podplatím miskou oplatků a budu na něho dělat krásné oči.“

„Ach, takže vy hledáte tadce?“ Následník trůnu si zamyšleně třel bradku. „Valjakove, kde jsi ho naposledy spatřil?“

„Právě teď,“ odfrkl tělesný strážce stroze.

„A kde to bylo?“ dorážela vasruca nevrle. „Mluv, člověče!“

„No, abych pravdu řekl, pořád ho ještě vidím.“ Valjakov ukázal mechanickou rukou na zrcadlo. Žena na ně pohlédla a zjistila, že za ní stojí Lodrik. „Tady.“

„Jestli to má být vtip, tak jsem ho nepochopila. Já vidím jenom guvernéra.“ Na chviličku se zarazila.

„No právě, Jasnosti.“ Tělesný strážce přikývl.

„Kolik je vám let, Excelence?“ zeptala se vasruca číhavě a vrátila se kousek od dveří.

„Všichni mi hádají šestnáct, Jasnosti,“ pousmál se následník trůnu. Jak to tak vypadalo, jeho sestřenici se právě rozsvítilo v hlavě.

„Takže jste stejně starý jako tadc, správně?“ Aljaša s rozzářeným úsměvem vyšla mladému muži vstříc.

„Nemůžu tomu uvěřit, ale myslím si, že vy jste tadc! Právě vy.“ Mírně naklonila hlavu. „Samozřejmě, jak jsem jen mohla ty signály přehlédnout? Mladý guvernér, který se vynořil úplně odnikud a dlouhou dobu nebyl schopný zvládnout jedinou záležitost na území, na němž vládl, mladík, který kráčí z jednoho maléru do druhého a vůbec se nevyzná v ženách. Když to všechno sečtu, může se to hodit jenom na pověstného Lodrika. Sehrál jste se mnou pěkné představení, tehdy v Granburgu.“

„Já jsem na to vaše nedokázal zapomenout ani na vteřinu, sestřenice.“ Pohled mu zpřísněl. „Vy znáte poslední vůli mého otce?“ Žena spokojeně přikývla. Lodrik by jí nejraději vrazil do arogantního obličeje zaťatou pěst. „Nuže, tak tedy víte, že vás čeká manželství s tím… jak jste mi to právě řekla… zelenáčem.“ Lodrik udělal několik krůčků a zastavil se těsně před ní. „Za to, co jste mi v Granburgu provedla, za to ponížení a tajný posměch mi ještě zaplatíte, sestřenice.“

Žena udělala hluboké pukrle. Rusé vlasy jí sklouzly na alabastrový výstřih, hruď se pomalu zvedala a klesala. „Jak Vaše Výsost poroučí.“ Zvedla se a opovržlivě na něj pohlédla. „Nebo mám říkat ‚manželi‘?“

„Ještě nejsme tak daleko, ani s tím prvním, ani s druhým,“ odsekl mladík mrazivě, nedokázal však odvrátit pohled od nepřehlédnutelných půvabů své sestřenice. Na té ženě bylo něco, co ho přitahovalo a co si navzdory všemu,

co k Norině cítil, neuměl vysvětlit. „Až se stanu vaším manželem, moc toho ode mě nečekejte. Nemiluji vás. Abych to řekl zcela otevřeně, dokonce k vám necítím sebemenší náklonnost.“

„Já jsem na tom úplně stejně. Mladíček, který si chce hrát na krále, v mých očích nejste ničím jiným. Ale máte něco, díky čemu jste ohromně přitažlivý.“ V očích se jí zračila chtivost a bezmezná ctižádostivost. „Moc. Kvůli tomu vás dokonce pustím i k sobě do postele. Pak si budu moct být jistá vaší náklonností. A společně…“

„Já budu zemi vládnout, vy ne,“ připomněl jí Lodrik hlasem, který na jeho budoucí manželku zapůsobil jako úder bičem. „Aby později nedošlo k nějakým nesrovnalostem, zapamatujte si to raději hned od začátku. Možná jste dvakrát starší než já, Jasnosti, ale kabcarem budu já a ožením se s vámi jenom proto, že je to z politického hlediska moudré rozhodnutí. Kromě toho mám půl roku čas, než budu muset vyhovět otcovu požadavku. To je doba, kterou si hodlám plně vychutnat.“

„Ach, taková škoda.“ V hlase se jí opět ozývala falešná lítost. „Já jsem se na ten obřad tak těšila. A na svatební noc.

Možná mě při ní budete moct obdivovat více než jenom z dálky.“ Zlomyslně se zasmála. „Tehdy se vám to nesmírně líbilo, pokud jsem si vaše… signály v kalhotách správně vyložila.“

Vzpomínka na Granburg prolétla Lodrikovi hlavou jako rozžhavená jehla. Vzkypěl v něm vztek stejně jako před chvílí, když se dozvěděl poslední vůli mrtvého muže, jenž ho zplodil. „Do doby, než nastoupím na trůn, zachováte o manželství naprosté mlčení,“ nařídil sestřenici. „Nechci, aby se o tomto kroku dověděly sousední říše příliš brzy. Musí to pro ně být překvapení.“

„Jak si přejete, Excelence.“ Aljaša předstírala pokornou manželku a předvedla dokonalou úklonu.

„Zítra večer se bude konat pohřební obřad za vašeho strýce. Buďte na místě přesně včas a oblečte si něco vhodného. Nechci, abyste si kvůli přehnaně hlubokému výstřihu uhnala nachlazení.“

„Jste velice starostlivý.“ Opět se uklonila a zmizela.

Valjakov se za ní zamyšleně díval.

„Pane, s tou ženskou budete mít ještě fůru potíží,“

poznamenal po chvíli. „Neměl byste ji podceňovat, je to s prominutím prohnaná bestie.“

„Prosím tě, pověz mi něco nového,“ povzdechl si Lodrik a svalil se na postel. Do nosu mu vnikl příjemný parfém jeho sestřenice. „Nejsi žádný mimořádný prorok.“

„Ale zato budu mít pravdu.“ Valjakov si přejel rukou po pleši. „I když je mi to hrozně líto.“

*

Když následujícího dne ve večerních hodinách začal obřad spojený s kabcarovým pohřbem, padaly na zem husté vločky sněhu.

Ulldraelův kněz stál před dva metry vysokou hranicí, sestavenou do podoby trojúhelníku, modlil se a pronášel obvyklá patřičná slova, prosil boha o milosrdenství a vyjádřil víru, že mrtvý na onom světě nalezne věčný klid.

Několika málo smutečním hostům se ve větru honily kolem uší sněhové vločky, již o pár metrů dál nebylo nic vidět.

Letos bude studená zima, mnoho Tarpolanů ji nepřežije, pomyslel si Lodrik, který byl stejně jako všichni ostatní zahalený do několika hrubých vrstev šatů a kožešin, aby dokázal vzdorovat nevlídnému počasí. Vzpomněl si na vesnici v Granburgu, jejímž obyvatelům věnoval lístkové zlato z guvernérova kočáru. Doufám, že díky tomu malému bohatství přečkají tam na severu nadcházející ledové měsíce bez úhony.

Na náměstí se shromáždilo asi padesát jezdců čestné gardy, skupinka muzikantů a velvyslanci a poslové z království Turis, Rundopâl, Hustrabán a Borasgotán.

Chyběli zástupci Aldoreelu a baronií, to však bylo následníkovi trůnu vcelku jedno.

Podle jeho názoru potřeboval kněz na modlitby zbytečně moc času. Ať už je konečně pryč, bušilo Lodrikovi v hlavě.

Nyní, když tělo zesnulého otce spočívalo v průběhu

slavnostního aktu nahoře na hranici, měl pocit, že nic neprobíhá dost rychle.

Mrtvý měl na sobě císařskou uniformu, posázenou veškerými řády a ověšenou všemi šerpami, které kabcar v průběhu let nashromáždil. Od tadce to byl nezvyklý příkaz, neboť za normálních okolností se všechna vyznamenání uchovávala, nebo dokonce i dědila. Lodrik se rozhodl ponechat si jenom bardrišovskou hvězdu, velký, těžký stříbrný řád osázený diamanty a opatřený rodinnými znaky.

Závan větru k němu donesl zápach petroleje, jímž bylo dřevo na jeho pokyn napuštěno. Klidně mohlo pršet nebo sněžit, tato hranice by vzplála, ať by se dělo cokoliv.

Lodrik se pokusil přelétnout pohledem obličeje smutečních hostů, ale kvůli kapucíni se mu podařilo něco zahlédnout jen výjimečně. U velvyslance Borasgotánu si však byl jistý, že v jeho tváři postřehl náznak spokojenosti.

Pochopitelně, když uvážil, jakou měl jako tadc pověst. Té se zatím nezbavil ani jako následník trůnu. Velvyslanec musel být přesvědčen, že při nadcházejících diplomatických jednáních s ním bude mít snadnou práci.

Vyslanci z ostatních království viděli syna Grengora Bardriše poprvé v životě. Pokud na něho byli zvědaví, nijak to na sobě nedali znát. Lodrikova sestřenice se znuděně dívala někam stranou.

Jediný člověk, v jehož tváři Lodrik objevil známky opravdových citů a dojetí, byl Stojko. Jeho osobní rádce věrně sloužil mrtvému panovníkovi déle než dvacet let, jednal dle jeho pokynů a staral se mu o syna.

Lodrik lehce stiskl Stojkovi rameno a chápavě na něj kývl. Alespoň jeden, kdo kvůli mému otci skutečně truchlí.

Já nechci a ani nemůžu. Teď ne, teď k němu cítím jen nenávist.

Ulldraelův kněz ustoupil dozadu a postavil se stranou od pohřební hranice. Nyní musel Lodrik splnit povinnost.

Zatímco hudba vyhrávala smuteční pochod, kráčel tadc pomalým krokem k nádobě s rozžhaveným uhlím. Do ní byla zasunutá železná tyč, jejíž konec žhnul rudým žárem.

Mladý muž rozvážně uchopil horký kov, zamával jím do všech čtyř světových stran a pak ji přitisknul k nejníže položenému špalku.

Napuštěné dřevo tiše zasyčelo, okamžitě začalo hořet a celá hranice stála v mžiku v plamenech.

K obloze stoupala mračna černého kouře. Těla mrtvého vládce Tarpolu se zmocnil oheň a plápolavé oranžově rudé paprsky je okamžitě celé zahalily.

Teprve teď ustoupil Lodrik o pár kroků dozadu, aby se vyhnul žáru, jako by si předtím chtěl být jistý, že oheň jeho otce skutečně neušetří.

Poté pozvedl ruku, aby otci naposledy zasalutoval.

Uprostřed pohybu se však zarazil. Nehodlal kabcarovi prokázat ani tuto poctu.

Otče, po tom, cos mi provedl, rozhodně ne. Krátce přivřel oči, otočil se na podpatku a vrátil se na své místo mezi Stojkem a Valjakovem.

Oheň šlehal stále výše, několik trámů se s rachotem zřítilo a vyslalo do noci déšť žhnoucích jisker. Tělo mrtvého v tomto pekle zmizelo, jako by se ponořilo do rozžhaveného moře. Následník trůnu se tiše pousmál.

Naklonil se ke Stojkovi. „Chtěl bych, aby pak někdo sesbíral popel do nějaké nádoby a odnesl ji do mého pokoje,“ zašeptal mu do ucha. „Kdyby všechno neshořelo, ať na hranici přidají více petroleje. Do hrobky zaneseme jinou nádobu, ve které bude obyčejný popel.“ Rádce na něho udiveně pohlédl. „Na nic se mě neptej, Stojko. Udělej, co ti říkám, ale zachovej to v tajnosti.“

Další kusy dřeva se zřítily do středu pohřební hranice, trojúhelníková forma se definitivně rozpadla. Tělo Grengora Bardriše zmizelo smutečním hostům z dohledu.

*

„Jste si zcela jistý, že to jsou přesné údaje o borasgotánských dobrovolnících?“ Lodrik nevěřícně sklopil papír.

Plukovník Mansk přikývl. „Máme je od jednoho z našich mužů, jehož považuji za naprosto spolehlivého. Více než to.

Je plně oddán rodu Bardrišů.“

„To všechno mě velice zneklidňuje.“ Stojko se opřel v pohodlném ušáku a nasadil vážný výraz. „Během krátké doby by se nám nepodařilo povolat do zbraně tolik vojáků, kolik má Arrulschán už nyní k dispozici. A to ani nemluvím o výcviku těch lidí. Nebo si snad myslíte něco jiného, plukovníku?“

Důstojník svěsil ramena. „Máte pravdu. Kdyby Borasgotán skutečně…“

Lodrik se zvedl, spojil ruce za zády a začal pochodovat místností sem tam. „Děláme předčasné závěry, pánové,“

prohlásil. „Existuje přece smlouva, kterou podepsaly všechny říše v Ulldartu…“

„Kromě Kensustrie,“ připomněl Valjakov.

„Ano, ovšem, kromě Kensustrie. Ale s ní si dělám nejmenší starosti.“ Následník trůnu se krátce zastavil.

„Borasgotán si nebude moci dovolit porušit smlouvu.

Všechny ostatní země by na to musely reagovat. Může nám nanejvýš hrozit, ale nic nepodnikne. A jejich hrozby hodlám ignorovat.“

„Možná si jste trochu moc jistý,“ odporoval Stojko. „Co můžete očekávat od muže, jehož otec trpěl slabomyslností a jehož nejmilejší činností je honit po lesích poddané, převlečené za divokou zvěř? Jako hony v nejušlechtilejším

slova smyslu se to dá označit jen stěží. A já osobně jsem ochotný věřit, že ten člověk je schopný úplně všeho.“

Uhladil si knír a sáhl po pálence. „Kdyby se provincie Worlac připojila k tomu šílenci nebo pod jeho ochranou vypověděla Tarpolu poslušnost, nastal by dokonalý zmatek.“

„Přece nemůže být až tak pomatený,“ oponoval mu Lodrik. „Větší rozpaky ve mně vzbuzují Hustrabánci, kteří mají tu drzost vyžadovat po nás polovinu iurda. Dokonce ani svatba na jejich požadavku nic nezmění. Pozice na frontách se vyostřují.“

„Komu na tom záleží?“ zabručel tělesný strážce a přiložil polínko do ohně. „Tady se jenom dělá pořádný humbuk. Bojují o kořist tam, kde nikdo nemůže nic získat.

Ve chvíli, kdy se projevíte jako panovník, křiklouni rychle zmlknou, pane.“

„Kéž by tvá slova slyšel Ulldrael,“ prohodil Lodrik a pokračoval v obchůzce. „Měl bych tu ještě jedno nemilé téma: moji svatbu.“ Stojko se rozesmál, což mu vyneslo zlý pohled následníka trůnu. „Jenom si ze mě dělej legraci, knírači. Nemám v úmyslu se brzy oženit a chtěl bych v plném rozsahu využít poskytnuté půlroční lhůty. Teprve potom se nechám připoutat k té příšerné ženské. Kromě toho se tím odsunou následné nevyhnutelné diplomatické zápletky s Hustrabánem.“ Kopl do krbu. „Zatraceně, proč všechno musí být tak komplikované?“

„Pane, neztrácejte víru. Ulldrael Spravedlivý vás neušetřil ve všech těch dobrodružstvích, která jste prožil, abyste nyní ztroskotal,“ dodával mu rádce víru a naději.

„Teď vás čeká korunovace. Zkuste se na ni těšit.“

„Právě mě napadlo, jak vlastně lidé reagovali na rychlý pohřeb mého otce?“ vyptával se Lodrik zvědavě.

Mansk si odkašlal. „Lidé to přijali se smíšenými pocity.

Pro většinu z nich je tadc a budoucí kabcar pořád ještě pouhým fantomem, kterého nikdo nikdy neviděl. Lidé si o vás mezitím udělali nejrůznější představy. Jednou jste štíhlý jako proutek, jindy zas tak tlustý, že když se potřebujete někam dostat, musí vás tam nést v nosítkách deset nosičů.

Ale můžu vás ujistit o tom, že na slavnosti spojené s korunovací všichni čekají s ohromným napětím.“

„A proto předpokládám, že si nepřejete, aby se ceremoniál odehrával v paláci, že ano?“ zeptal se Stojko, jenž tušil, že se jeho chráněnci v hlavě opět zrodil nějaký nápad.

Lodrik skutečně potřásl hlavou. „Ne, mám v úmyslu, aby se korunovace spojená s posvěcením mé koruny uskutečnila ve velké katedrále Ulldraelova řádu. Ten chrám, kde se obřady obvykle konají, nemám příliš v lásce.“

Valjakov se mistrovsky ovládl. Beze slova si dolil sklenici pálenky a rychle ji vypil. „V Ulsaru mám alespoň dost mužů na to, abychom měli všechno pod kontrolou,“

zabručel rezignovaně.

„Ale, ale,“ podivil se rádce a pozvedl obočí. „Starý dobrý Valjakov se postupně zklidňuje? Kdo by si to pomyslel?“

„Já se nezklidňuji. Člověk musí vědět, kdy je bitva prohraná, a vytěžit z toho co nejvíc,“ opáčil tělesný strážce.

„Myslím si, že všichni dost dobře znáte mé výhrady, které tu znovu a znovu opakuju. Proč bych se tedy měl zbytečně vzpírat, když na plánovaném scénáři nemůžu nic změnit?“

„Ach, Valjakove. Ty pro mě jsi a navždy zůstaneš tím nejmilejším bručounem, jakého znám,“ řekl Lodrik. „Budou přípravy včas dokončené?“

Plukovník Mansk se mírně napřímil. „Všechna příslušná místa jsem pověřil potřebnými úkoly a organizací celé korunovace. Kvůli nedostatku času sice panuje poněkud rozruch a možná se sem tam někdo zhroutí a padne únavou, ale za týden nebude korunovaci stát nic v cestě. Tajná rada Ulldraelova řádu naznačila, že k ceremoniálu vyšlou některého ze svých nejvyšších představených.“

„No, vidíte?“ zaradoval se tadc. „Všechno běží, jak má.

Až tady skončíme, pozvu velvyslance ke stolu. Na pohřební hostinu za jednoho z největších kabcarů, jakého Tarpol kdy viděl.“

Stojko ukázal na tmavě šedou uniformu mladého muže.

„Předtím byste ale měl změnit šatník. Když mrtvý kabcar shoří na hranici, tradice vyžaduje, aby…“

Lodrik pokrčil rameny. „To je další z tarpolských tradicí, která se mě nijak nedotýká. Připevním si na hruď hvězdu a na znamení smutku budu nosit černou paruku, ale šaty nezměním. V Granburgu jsem si zřetelně uvědomil, co si o mně otec myslí. A já teď dám svým poddaným najevo, co si myslím o otci. Možná má velké zásluhy jako státník. Ale když přišlo na výchovu jediného syna, na to, jak s ním zacházel, byl to pořádný mizera.“

Stojko zvolna přikývl. „Doufejme, že poddaní pochopí, proč se tak chováte.“

„Když na to přijde, rád to každému v téhle říši osobně vysvětlím,“ prohlásil tadc energicky. „Za týden bude tomuto království vládnout někdo jiný. A pár lidí se bude muset hezky otáčet, když jim budou na hlavu padat kroupy, a ne cukr.“

„Tím máte zřejmě na mysli novinky, které byste chtěl prosadit,“ usuzoval rádce a pobaveně se zadíval na plukovníka, jehož začínaly obcházet mrákoty.

„Začnu brzy. Hned dva týdny po korunovaci svolám shromáždění brojaků a šlechticů. Ať už si říkají haraš, skagucje, vasrucje nebo jen velkostatkář, všem jim dám jasně najevo, kdo bude řídit osud Tarpolu,“ oznámil následník trůnu.

„Neměl byste zpočátku moc z nich vyděsit,“ radil důstojník a mrzutě se ušklíbl. „Přiznávám, že i já sám naslouchám vašim záměrům se smíšenými pocity. Mezi

šlechtici je řada takových, co dříve sloužili v regimentech vašeho otce, a ti by se mohli cítit velice dotčeni, kdyby měli přijít o svá privilegia. Kontakty a moc těchto lidí není radno podceňovat.“

„Děkuji za důležité upozornění,“ přikývl Lodrik a záludně se usmál. „Měli bychom si jména těch starých reků hned poznamenat, abychom věděli, s kým můžeme počítat, a s kým ne.“

„Pane, plukovník tím chtěl říct, že když se někdo vydává na pouť k vrcholu hory, měl by se nejdřív informovat o stavu cesty, aby pak nespadl do propasti,“ objasňoval Stojko. „Nezačínejte u nesprávných lidí, dokud nebudete pevně sedět na trůně.“

„Já jsem vrchol hory,“ odsekl tadc vzpurným tónem. „Já se nemusím drápat nahoru, já už jsem nahoře. Tvoje přirovnání poněkud pokulhává, Stojko. Ale připouštím, že se budu muset držet trochu zpátky.“

Mansk si oddechl. „Nechápejte mě špatně, Výsosti.

Novoty jsou nepochybně na místě, ale pusťte se do nich postupně a zvolna.“

Mladý muž se na všechny usmál. „Je dojemné, že si kvůli mně a říši děláte tolik starostí. Děkuji vám všem za péči. A nyní se rozejdeme a setkáme se později u jídla.“

Tři muži se krátce uklonili nebo vojensky pozdravili a vyšli z čajovny. Do místnosti se vrátil klid, tu a tam přerušený zapraskáním dřeva v krbu.

Lodrik zamyšleně usedl do křesla, v němž s oblibou spočíval jeho otec, odepnul si z uniformy hvězdu rodu Bardrišů a zadíval se na ni. Modré diamanty, jimiž byl šperk osázen, třpytivě odrážely světlo svící.

Kdyby tu tak byla Norina, zatoužil následník trůnu a povzdechl si. Odloučení od zbožňované osoby bylo těžší, než si původně myslel. A místo toho, aby z ní udělal nejmocnější ženu v Tarpolu, bude se muset oženit s nenáviděnou sestřenicí, která mu bude v budoucnu stát po boku. Alespoň že brojakova dcera brzy přijede. Nesmírně mu záleželo na tom, aby ji co nejdříve měl v blízkosti.

Doufám, že Aljaša brzy umře. Vždyť je mnohem starší než já, pomyslel si letmo.

Jenže tento prchavý záblesk ho navedl k dalším úvahám.

Oči se mu zúžily, kolem rtů mu pohrával úsměv.

Samozřejmě. To by bylo řešení. Pohladil drahokamy, naleštil hladkou plochu šperku a opět si řád připnul na prsa.

Potom se zarazil.

Jestli jsem na tento nápad přišel já, potom to určitě napadlo i ji. Možná dokonce dříve než mě. Nejspíš už má v hlavě nějaký plán, střelilo mu hlavou. Takže si budu muset dávat velký pozor.

Prudký závan větru přidusil plameny a ty pak tím prudčeji vyšlehly z krbu ven. Následníka trůnu zalila vlna žáru a rychle ucouvl. Jako by se spálil v myšlenkách.

Nechápavě potřásl hlavou.

„Jak jsem jenom mohl přijít na takové hrozné plány?“

zamumlal si sám pro sebe a třel si prsty kořen nosu. Přesto budu opatrný. Ona by před vraždou určitě necouvla, kdyby se díky ní dostala na trůn. Ani proroctví by ji od toho neodradilo. Nebo se mě pokusí zavřít v mém vlastním vězení.

Jenže tomu určitě dokážu zabránit.

Na chviličku se mu před očima objevil obraz rozlícených šlechticů, rozzuřených brojaků a nahněvaných důstojníků, kteří se s vytasenými zbraněmi hnali chodbami paláce a pronásledovali ho, povzbuzovaní jeho sestřenicí. Jestli ho dostanou, všem jim za to slibovala peníze a moc.

Rychle odložil šálek s čajem, a když vycházel z místnosti, málem utíkal.

„Kam máte tak naspěch, pane?“ zeptal se ho Valjakov.

Nechybělo moc a byl by se s ním přede dveřmi srazil.

„Jenom jsem si chtěl pospíšit, abych měl dost času, než začne pohřební hostina,“ zakoktal Lodrik a přejel si rukou přes obličej.

„Je všechno v pořádku, pane?“ vyptával se ho obr opatrně.

„Ne, nic není v pořádku. Všechno a všichni mi dělají jenom samé potíže,“ povzdechl si následník trůnu a znovu vykročil.

Cestou ke svému pokoji se neustále ohlížel, jestli se někde nečekaně nevynoří šlechtici a nebudou se ho snažit zabít. Mohl však být klidný, nic takového se nestalo.

III.

„Bylo však příliš chladno, rostlinstvu se nedařilo.

Taralea poznala, že udělala chybu, a vytvořila dvě slunce, která měla náš svět zahřívat.

Poté stvořila dešťové mraky, aby místa, kde nebylo dost řek a jezer, byla dostatečně zásobena vodou. A hle, rázem se všude všechno zazelenalo a rozkvetlo.

Všemocná bohyně byla spokojená.

Nad naším světem Taralea rozprostřela nebeskou klenbu, na níž v noci rozvěsila hvězdy a přes den obě slunce.

A aby se Všemocná bohyně nenudila, změnila dráhu sluncí, u jednoho ji prodloužila, u druhého zkrátila, a pozměnila i hvězdy, donutila je otáčet se a svítit rozdílně silným jasem.“

LEGENDA O STVOŘENÍ SVĚTA

KAPITOLA 3

ULLDART, DVACET MIL PŘED JIHOZÁPADNÍM

POBŘEŽÍM KRÁLOVSTVÍ TERSION,

ZIMA 442/443 P. S.

„Tentokrát nedopustím, aby si z nás dělali blázny,“ řekl commodore Gial Scalida, kupec a ostřílený bojovník. Byl středního věku, měl štíhlou postavu a pečlivě udržovanou bradku. Naznačil kormidelníkovi, aby natočil kormidlo o stupeň dál k levoboku. „Tentokrát mlhu výjimečně vítám.“

Obrátil se ke svému adjutantovi. „Signalizujte zbytku flotily, aby se řídili podle nás.“

Zkoumavým pohledem přelétl palestánskou bitevní loď.

Levá strana lodi i zadní paluba byly dokonale uklizené, nikde nepřekážely hromady stočených lan, sudy nebo jiné překážky.

V nadcházející bitvě nesmělo nic narušit hladký průběh manévrů. Posádka se rozmístila v plachtoví a netrpělivě čekala, co se bude dít, vojáci vyčkávali, kdy na ně přijde řada.

Commodorova loď Soituga byla trojstěžňová vlajková loď bohatého podnikatele. Až po dlouhém naléhání ze

strany kupců trpících značnými ztrátami se Palestánská kupecká rada konečně rozhodla reagovat na neustálé porušování svého monopolu na námořní obchod, jehož se dopouštěly lodě z Tersionu. Commodore Scalida měl spolu se šesti dalšími loděmi a celkem devíti sty muži, samozřejmě zamaskovanými za rogogardské piráty, pochytat tersionskou Zlatou flotilu bez ohledu na to, jak důkladně bude chráněná, a poté všechna nepřátelská plavidla potopit.

Přestože se bohatý Tersion po ztrátě čtyř lodí s drahocenným nákladem druhého nejušlechtilejšího kovu na Ulldartu nepochybně nezhroutí, varování, kterého se tím královně Alaně Druhé dostane, nebude moci přehlédnout.

Poté rada začne s říší vyjednávat o novém uspořádání zásad námořního obchodu.

Skutečnost, že si Tersion v minulosti jednou vyhranou bitvou legitimně zajistil monopol na přepravu vlastního nerostného bohatství, obchodníky nijak nevzrušovala. A přijít díky tomu ke zlatu byl chvályhodný přídavek.

V prvním případě však commodorova strategie selhala.

Lodi pluly jinou trasou než obvykle a kolem Palestánců nepozorovaně proklouzly.

Po dlouhém studiu map vypočítal důstojník nové místo, kudy musely lodě se zlatem proplout. Tudy vedla jediná bezpečná trasa na jih. Široko daleko kolem něho se v okruhu mnoha mil hemžily podmořské proudy a skalní útesy, které

by každou plachetnici během několika okamžiků poslaly ke dnu. Tomuto místu se sice dalo vyhnout, oklika však vyžadovala drahocenný čas. Čas, který tak cenný náklad neměl.

„Sedm proti čtyřem.“ Adjutant Parai Baraldino se zašklebil. Mladý, bezvousý muž mu již dva roky stál po boku a později se z něho jistě stane dobrý commodore, tím si byl Scalida jistý. „Tomu říkám výhodný poměr sil. Už dávno bylo na čase, abychom s nimi zatočili.“

Jeho představený se na poddůstojníka pátravě zadíval.

Vyčítavě našpulil ústa a potom mlaskl jazykem. „Jste s tím nějak moc rychle hotov, Baraldino. Smím vám připomenout, s kým má Tersion velice dobré vztahy?“

„S říší Angor,“ odvětil adjutant rychle. Uvědomil si, že se dopustil chyby.

„A oba dva víme, že s Angoránci není radno špásovat, že ano?“ Důstojník odvrátil oči a zadíval se na otevřené moře.

Ve vzdálenosti zhruba tří mil od palestánské flotily se vytvořila mlhová clona. Mohlo za ni vlhké a horké počasí, vládlo nepříjemné dusno, při němž i nejmenší pohyb vyžadoval nesmírnou námahu.

Na jižním moři panovaly záludné podmínky, které námořníkům ztrpčovaly život. Vytvářely se zde víry, díky bezvětří plachty celé dny zplihle visely na ráhnech, na zdraví mužů dorážel jak žár, tak vlhkost vzduchu.

„Naštěstí nic nenaznačuje, že by se blížila bouře.

Opravdu by mě moc rozzlobilo, kdyby nám kvůli vysokým vlnám proklouzla tato příležitost mezi prsty,“ prohodil Scalida. „Podle toho, jak se věci mají, zanedlouho opatrně vymanévrují z mlhy. Až nás uvidí, bude pro ně pozdě na to, aby nasadili všechny plachty a pokusili se nám uprchnout.“

„A co když se otočí a vrátí se do mlhy?“ zeptal se Baraldino opatrně.

Nad lodí se přehnal lehký závan větru a péra na trojrohých kloboucích posádky se zatřepetala.

Nadřízený důstojník se triumfálně usmál. „Jestli budeme mít trochu štěstí, už tam nebude dost mlhy. Začíná se zvedat svěží vítr a my máme rychlejší lodě. Řekl bych, že nám tu pod nosem zavoněla tučná kořist. Jestli s sebou nemají ozbrojený doprovod, můžeme si být zcela jistí úspěchem.“

Rychlým pohybem rozložil triedr. „Ale kdyby s nimi pluly angoránské lodě, udělali by nám pořádnou čáru přes rozpočet a v tom případě by nás čekal kus práce. Posádka už skončila s přípravami?“

Baraldino uchopil psací destičku, k níž byl přichycený seznam jednotlivých lodí a všech opatření. „ Elegance, Šíp a Stříbrná hvězda už před několika minutami ohlásily, že je vše připraveno, po nich signalizovaly i Vuli, Namal a právě teď i Krata, že jsou připravené k boji.“

„Ať pomalu plují k tomu závoji mlhy,“ nařídil Scalida a složil triedr. „Palba hákovacími katapulty musí začít hned,

jakmile bude dobře vidět na první loď. Díky kladkám, k nimž jsou lana připevněna, by neměl být problém přitáhnout k našemu boku ani ty nejvzpurnější Tersionce.“

„Neměli bychom se pomalu převléknout, commodore?“

Baraldino sundal z paruky trojrohý klobouk a zatahal za impozantní péra, jimiž byl našňořený. „My a naši lidé jsme jediní, kdo na sobě ještě má palestánské uniformy.“

„Já si ji nesvléknu,“ oznámil důstojník. „Já jsem velitelem námořních vojsk. Vy si pro mě za mě taky můžete ponechat uniformu. Abych pravdu řekl, tohle bezpečnostní opatření je mi velice proti srsti.“ Opovržlivě zafrkal. „Tak daleko jsme to dotáhli. Nakonec abych si navlékal hadry nějakého Rogogarďana. Mně stačí, když vidím v těchhle…

šatech naše muže.“ Otřásl se odporem.

Zbylých šest lodí proplulo podél Soitugy ve vzdálenosti několika

málo

délek.

V plachtoví

šplhali

muži

s neuvěřitelnou jistotou a obratností sem tam, vypínali a podkasávali plachty, manévrovali podle závanů větru a přitom se snažili co nejméně měnit nastavení plachet.

Scalida zasalutoval a vlajkovými signály popřál válečným lodím „Dobrý lov“.

„Plachty na obzoru!“ zaznělo v tu chvíli z hlídkového koše. „Přímo před náma je tersionská plachetnice!“

První ze čtyř tersionských lodí se s nesmírnou opatrností plížila z mlhy, která ji chránila. Kýl byl hluboko zabořený ve vodě, měla plné břicho zlata.

„Ani o minutku dřív, než se nám to hodí,“ zamumlal Scalida. „A nemají ozbrojenou ochranu. To mě opravdu potěšili. Ať se vždycky dvě z našich lodí pustí do jedné jejich.“

„A tu poslední si podáme my, že ano?“ usuzoval Baraldino, oči se mu rozzářily.

„Přesně tak. Tersionec si bude myslet, že jsme ho přehlédli a že se mu podaří uprchnout obvyklou trasou.

Jenže my mu budeme křižovat za zádí.“ Důstojník udělil kormidelníkovi potřebné rozkazy.

Skutečně se stalo přesně to, co Palestánec předpovídal.

Vítr odvanul mlhu někam dál a ta díky svěžímu vánku řídla tak rychle, že ji čtyři nepřátelské lodě nemohly využít k ochraně a vyhnout se tak boji.

Lodní katapulty pálily jednu salvu za druhou, pokrývaly paluby krupobitím šípů a oštěpů a zaskočení protivníci téměř neměli čas, aby se bránili.

Zatímco vojáci vyčlenění k dobytí nepřátelských lodí skákali na paluby a pouštěli se do krvavého boje muže proti muži, snažil se poslední ze čtyř dvojstěžníků nalézt záchranu v útěku. A sice přesně tam, kde Scalida předpokládal.

Smrtelný závod mezi Tersionem a Palestánem začal.

„Vztyčte palestánskou vlajku. Ať vidí, s kým mají co do činění,“ nařídil důstojník.

Brzy bylo zcela jasné, čí loď je na tom ve vodě lépe.

Zatímco kýl Soitugy se doslova vznášel nad drobnými

vlnami, Chusbad, jak si na zádi přečetli jméno lodi, se pouze silou ztěžka prodíral slanou vodou a hluboce se do ní bořil.

Přitom nepostupoval vpřed ani zdaleka tak rychle jako jeho pronásledovatel.

„Veliteli katapultů, připravte se na levoboku,“ rozkázal Scalida. „Pořádně jim zasypte záď šípy. Snažte se, abyste dostali kormidelníka ještě předtím, než loď vpluje do bezpečného koryta.“

Šípy, které Palestánci používali, byly dlouhé jako lidská noha. Vylétly do vzduchu a snadno překonaly několikametrovou vzdálenost mezi oběma loděmi. Po třetí salvě byla záď nepřátelské lodi liduprázdná, narychlo a provizorně postavené dřevěné zábrany nedokázaly šípy zadržet. Střely byly příliš prudké a zábrany snadno prorazily.

Chusbad se začala zmítat a tvrdě se natočila o devadesát stupňů k pravoboku. Loď se ostře naklonila na bok a levým bokem málem zavadila o hladinu. Několik ráhen se utrhlo, spodní dvě plachty na hlavním stěžni spadly na palubu a pohřbily pod sebou část posádky.

„Zatraceně, ona se ještě převrhne,“ zaklel Baraldino vztekle. Scalida ho uklidnil nepatrným gestem.

Čelní stěžeň na druhé lodi se s hlasitým prasknutím zlomil v půli, poté se loď zase těžkopádně narovnala.

Chusbad se mezitím otočila o dalších devadesát stupňů a její příď nyní mířila rovnou na rychle se blížící Soitugu.

„Chtějí snad do nás narazit?“ Adjutant zmateně potřásal hlavou.

„To těžko, když nemají skoro žádné plachty, nemyslíš?“

Palestánský důstojník nařídil, aby loď změnila kurs a lehkým obloučkem se blížila k protivníkovi.

Na Chusbadu se námořníci začali připravovat k obraně proti hrozícímu útoku. Scalida postřehl muže v lehké zbroji s meči u pasu, kteří se za zábradlím kryli před dalšími šípy.

„Otevřete boční stěnu dělové paluby,“ zaryčel commodore.

Kovem obitá boční stěna Soitugy slétla dolů a těžkým ocelovým katapultům tak nic nebránilo ve střelbě. Masivní železné oštěpy, které tyto dalekonosné zbraně používaly, dokázaly prorazit trup lodi, pokud jim v tom nezabránila nějaká větší překážka. Člověk v lehké zbroji pro ně při nejlepší vůli nepředstavoval žádnou takovou „překážku“.

To pochopili i tersionští bojovníci. Naskákali průvlakem v palubě do podpalubí, zřejmě se snažili skrýt mezi nákladem zlata.

„Palte!“ přikázal Scalida s požitkem. Oštěpy zasvištěly a vyrazily na cestu, při níž pobily zbylých pár nepřátel, kteří nestihli včas prchnout z paluby. „Připravte se k zahákování.“

Boční stěny Chusbadu a Soitugy do sebe se skřípěním narazily, obě lodě v mžiku propojilo několik tuctů vrhacích háků a zabránilo těžce poškozené tersionské plachetnici v jakémkoliv pokusu o útěk.

Protože nebezpečí téměř nestálo za řeč, připojili se Scalida s Baraldinem k útočícím vojákům a spolu s nimi udusili nepatrné zbytky pokusu o hrdinský odpor.

V poslední chvíli se jim podařilo zabránit zbylým námořníkům ve snaze udělat do trupu lodi díru. Tersionci chtěli loď potopit a předejít alespoň tomu, aby drahocenný náklad padl do rukou Palestánců.

Scalida stál v nákladním prostoru mezi pruty ryzího zlata a beze slova přikývl. Jeho adjutant zvedl jeden z pravoúhlých odlitků vzácného kovu.

„Něco takového jsem ještě nikdy neměl v ruce,“ pronesl s téměř nábožnou úctou. „Jenom tahle jediná cihla by ze mě udělala boháče.“

„Máte aspoň zhruba představu o tom, jaká hodnota tady leží?“ zeptal se jeho nadřízený a poklepal rukou na jednu hromádku s kořistí. „S tímhletím a s nákladem, který vezly ostatní tři lodě, si můžeme nechat postavit celou flotilu, hotovou armádu. Konečně budeme moci vyčistit moře od našich agarsiánských přátel.“

Stráže přivedly k oběma mužům jednoho těžce zraněného Tersionce. Podle nárameníků důstojník poznal, že se musí jednat o kapitána lodi.

„Ohó! Jen se na něho podívejme. Bojoval jste až do úplného konce, že? No dobrá, jménem Palestánské kupecké rady vám děkuji za tento více než cenný dar královny Alany

Druhé. Buďte si jistý, že to zlato dobře uložíme.“ Scalida se se smíchem uklonil.

„Až se královna doslechne o tomhle přepadení, neodpoví na to jenom nějakou malou šarvátkou,“ odsekl muž v záchvatu kašle. „Tersion vyhlásí Palestánu válku a ty vaše kramáře rozdrtí. Máme mocné spojence, na to jste měli…“

„Commodore Scalido!“ zakřičel jeden z vojáků okýnkem do nákladního prostoru. „Pojďte rychle nahoru. Hlídka v koši hlásí, že se blíží potíže.“

„Hurá!“ Tersionský kapitán se rozesmál. „Asi jste se radovali předčasně.“

Velitel Palestánců vztekle vytasil rapír a bodl bezbranného muže do břicha. „Hurá! Ale vy taky, příteli.“

Překročil umírajícího muže a spolu s Baraldinem vyšplhal na palubu, aby se přesvědčil o situaci.

„Co se děje?“ obořil se na nejbližšího muže z hákovací čety.

„Hlídka říkala, že v mlze něco zahlédla,“ odvětil voják rychle.

Důstojník rychle vytáhl triedr a v neustále řídnoucím závoji mlhy hledal nějaký náznak toho, co muž v hlídkovém koši objevil. „Že by přece jen s sebou měli doprovodnou eskortu?“

„Ostatní lodě právě překládají náklad z tersionských lodí,“ hlásil adjutant. „Měli jsme úspěch. Možná se ten chlap jenom spletl. Ne?“

Z řídnoucí mlhy k nim dolehl nepatrný zvuk.

„Ticho!“ zaryčel Scalida a muži na palubě rázem zmlkli.

„Jako by někde duněly bubny,“ usuzoval Baraldino a naslouchal ještě pozorněji.

I na ostatních palestánských lodích přerušili překládání zlatého nákladu. Námořníci upřeně zírali do mlhy.

„U všech mořských potvor! To je Černá flotila!“ zaklel náhle důstojník a rozběhl se k signalistovi. „Ať se naše flotila okamžitě stáhne od mlhové zástěny.“

Námořník začal hekticky mávat praporky, ale odpovědi přicházely velice sporadicky. Ostatní kapitáni chtěli vědět proč.

„Já je nechám postavit před kupeckou radu!“ zuřil Scalida. „Signalizujte jim to! Jestli se jeden jediný z nich odváží zahájit palbu, osobně ho pošlu ke dnu. Nikdo nebude na ty lodě střílet.“

„Na jaké lodě, commodore?“ vyptával se Baraldino podrážděně. „Já žádné nevidím…“

Z mléčného závoje se vysunula mohutná příď, téměř čtyřikrát větší než dvojstěžníky z Tersionu nebo Palestánu.

Vpředu čněla nebezpečně vypadající ostruha, mířící přímo na Stříbrnou hvězdu.

Dunění bubnů nabralo na hlasitosti. Postupně začínaly být vidět obrysy dalších lodí, které nejevily nejmenší známky snahy zpomalit rychlost nebo změnit kurs.

Tvrdošíjně pluly s plnými plachtami k překážkám, pevně zaklíněným do sebe. Dlouhá vesla se bořila do vody a napomáhala černě natřeným lodím s černými plachtami k ještě větší rychlosti.

Scalida napočítal deset plavidel, které se v šípovité formaci prodíraly vodami. Za plující hradbou následovalo pět dalších, poněkud menších lodí. Ty byly natřené tmavě modrou barvou.

Commodorovi Vuli připadala hrozba, jež se před nimi tak znenadání vynořila, příliš velká. Ani v nejmenším nepochyboval o tom, že cizí lodě mají v úmyslu zaútočit.

Nařídil, aby katapulty rozmístěné po celé délce levoboku vypálily na první loď, salva však nezpůsobila žádné velké škody.

„Idiotskej sráč!“ rozeřval se Scalida a jeho hlas hlasitě duněl nad vlnami. „Zatraceně, na to budou reagovat.“

Rytmus bubnování se najednou zvýšil, na palubách Černé flotily se objevily obláčky černého kouře.

Palestánský velitel nemohl nic dělat. Ochromeně přihlížel, jak útočníci, kteří se zde zničehonic vynořili, nasazují svou nejsmrtelnější zbraň, která měla na Ulldartu přímo legendární pověst.

Z paluby Soitugy se zdálo, jako by k obloze stoupala malá slunce, která se v elegantních půlobloucích řítila na palestánské lodě a explodovala tam. Hořící kapalina se rozlila po palubách, plachty a stěžně okamžitě vzplály. Řada

námořníků, kteří se dostali do styku s touto kapalinou, skonala za hlasitého nářku a úpění v plamenech.

Substance se nedala ničím uhasit, hořelo dokonce i moře v okolí napadených lodí.

Hustá černá oblaka dýmu se mísila s mlhou. Ze zápachu, který k oběma mužům zavál, se jim zvedal žaludek.

Na paluby dopadaly kameny velké jako dospělý vůl, prorážely palubu i trup a zasazovaly poškozeným lodím poslední smrtelné rány. Většina plavidel flotily se potopila ještě předtím, než se první ostruha Černé flotily stačila dotknout palestánského dřeva.

Rychlost bubnování se zpomalila. Černé lodě majestátně a svým způsobem i lhostejně klouzaly zmatenou směsicí hořících, kouřících vraků, zmrzačených mrtvol a námořníků volajících o pomoc.

Šíp a Krata byly těžce pošramocené, ale stále se držely na hladině. Osud si však s nimi pohrál jako s dětskými hračkami. Lodě do sebe narazily, prudkostí nárazu se přelomily v půli a zcela se rozpadly.

Od chvíle, kdy Scalida zaryčel poslední rozkazy, uplynula jistá doba. Útočící mužstvo hekticky přesekávalo lana, jimiž byla Soituga spojená s Chusbadem. Námořníci na palubě trojstěžníku nasazovali sebemenší kousek plachet, který se dal připevnit ke stěžňům a ráhnům bitevní lodi.

„Nejsem žádný zbabělec, Baraldino, to víte, ale tomuto protivníkovi se nemůžeme v ničem rovnat,“ řekl commodore

adjutantovi, když se na horní palubě postavili ke kormidlu.

„Zatraceně, na to jsem měl pomyslet.“

„Všichni na to měli myslet, commodore,“ prohodil muž stojící vedle něho, jenž pozorně sledoval, jak Černá flotila mění formaci. Bylo zřejmé, že lodě mají namířeno k bezpečné trase mezi skalisky.

„Dosud jsem o těch tajemných kensustriánských dodávkách jenom sem tam něco zaslechl. Ještě nikdy jsem to neviděl. Přál bych si, aby tomu tak bylo i teď.“ Scalida se nechápavě díval na obrovské rozměry lodí. „Jak někdo může postavit něco takového a jak je možné, že to ke všemu ještě pluje?“

„Je tam patnáct lodí, commodore,“ hlásil Baraldino. „Ale ve skutečnosti jich přece mělo být jenom deset. Tedy vždycky se říkalo, že jich je deset.“

„Mně je ukradené, jestli jich je osm nebo jenom tři. Na můj vkus jsou na nás moc silné.“ Scalida nařídil nabrat kurs, který je co nejrychleji dostane do bezpečné vzdálenosti od kensustriánských lodí. „Můj bože, já jsem vždycky pokládal všechny ty zprávy za přehnané. Až teď jsem se poučil.“

Nedaleko od nich se celá flotila právě nořila do vln spolu s tersionskou zásilkou zlata. Na dno moře klesalo jmění nedozírné ceny a bylo provždy ztraceno. Tyto ztráty nyní byly jak pro Tersion, tak i pro Palestán více než bolestné.

Jenom pětkrát v roce plují touto trasou, a zrovna dnes se musíme trefit do jednoho z těch dnů, přemítal důstojník, jenž

si dělal starosti s tím, jak tento debakl vysvětlí kupecké radě.

Budu to muset svést na nějakou chybu v mapách. Nebo ještě lépe, obviním před radou Baraldina z chyby při navigaci.

„Vypadá to dobře,“ hlásil mu adjutant. „Kensustriánci se o nás vůbec nezajímají.“

Jenže právě v tu chvíli se jedna z kensustriánských lodí natočila jejich směrem. Posádka se opírala do vesel takovým tempem, že se kolem lodi zpěnila voda.

„Kdybyste raději držel hubu, Baraldino,“ zasyčel commodore. „Shoďte přes palubu všechno, co máme v nákladovém prostoru. Proviant, vodu, zátěž, prostě všecko.

Hlavní je, abychom té proklaté lodi unikli.“

Byla to však marná námaha. Navzdory krajnímu úsilí se Soituze nepodařilo pronásledovateli uprchnout. Když byly obě lodě od sebe vzdálené zhruba čtvrt míle, otevřela se nad ostruhou kensustriánské lodi široká záklopka. Z obrovského otvoru stoupaly obláčky kouře.

V mžiku odtamtud vylétl tucet nádobek, připomínajících velké vázy, a mířil rovnou na palestánskou válečnou loď. Na konci střel povlávaly hořící cáry látky. Jakmile první řada střel dopadla k cíli, hned za ní následovala další vlna.

Katapulty, které Palestánci ani na okamžik nespatřili, vypálily osmkrát za sebou, potom se otvor opět zavřel.

Hliněné nádobky, které zasáhly palestánskou loď, se při dopadu rozbily a vylila se z nich ostře páchnoucí tekutá substance, jež se líně rozlila po palubě a okamžitě vzplála.

Jindy tak ostřílení námořníci pobíhali v panice po palubě a snažili se zachránit skokem přes zábradlí do vln moře. Ale stejně jako předtím u ostatních lodí měl i tentokrát kensustriánský přípravek za následek, že i nehořlavé moře zalily vysoce šlahající plameny. Sprška šípů, které přilétly z útočící lodi, přinesla i posledním živým námořníkům milosrdnou smrt, dřív než zaživa uhořeli.

Černá loď změnila kurs a vydala se za zbytkem flotily, která rozvážně zamířila do bezpečného koryta. Za ní se vlajková loď palestánského velitele zvolna potápěla do moře.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 442/443 P. S.

„Sešli jsme se zde, abychom uctili jednoho z největších panovníků, jakého království Tarpol kdy vidělo,“ přivítal Lodrik přítomné. „A pravděpodobně rovněž jednoho z největších vládců, jaké kdy viděl celý Ulldart. Připíjím na odkaz Grengora Bardriše, bývalého kabcara tarpolského království, které déle než třicet let vedl a řídil. Jeho zásluhy si navždy uchováme v paměti.“ Tadc pozvedl těžký stříbrný pohár a poté se uklonil před urnou s otcovým popelem,

spočívající na malém vyvýšeném stupni uprostřed několikametrové tabule.

Jeden po druhém se zvedli velvyslanci a poslové království Turis, Rundopâl, Hustrabán a Borasgotán a spolu s nimi i reprezentanti Aldoreelu a baronií. Po nich je napodobili ostatní hosté.

„Tarpolská říše neztratí za mé vlády nic ze svého lesku, to vám tímto slibuji, před očima a ušima všech přítomných.

Zůstane silná a celistvá, jak si přál můj otec.“ Jedním douškem vyprázdnil kalich a pak se posadil. Muži následovali jeho příklad.

Do Malého slavnostního sálu, v němž se konala pohřební hostina, se vměstnala zhruba stovka mužů a žen. Místnost vysoká jako vzrostlý dub, se sloupy zdobenými lístkovým zlatem, s křišťálovými lustry a obrovskými malbami a jinými cennostmi potvrzovala, že označení sálu za „malý“ se podobá spíše výsměchu.

Hostiny se zúčastnily šlechtické rody z Ulsaru a všichni diplomaté zastupující sousední země. Téměř všechny je do paláce nepoháněl ani tak smutek jako spíše zvědavost. O

následníkovi trůnu, jenž se před nedávnem vrátil, se toho v hlavním městě hodně vyprávělo, po ulicích kolovaly nejrůznější pověsti.

Nyní seděl na konci tabule mladý muž, který příliš neodpovídal popisu někdejšího tras tadce. V královské

uniformě a s hvězdou Bardrišova rodu na hrudi působil tak, jak se od tadce očekávalo, po nadváze nebylo ani stopy.

Tu a tam prohodil pár slov se svým rádcem, zatímco výhružně vypadající tělesný strážce s mechanickou rukou bez hnutí stál za židlí budoucího kabcara. Jeho ledově šedé oči neustále přeskakovaly sem tam, bděle a pozorně si měřil návštěvníky i sluhy, kteří se ocitli v blízkosti následníka trůnu.

Sluhové přinášeli jeden chod za druhým, před každou novou kulinářskou lahůdkou byl pronesen přípitek na počest zesnulého. Ceremoniál nepředpokládal, že by kdokoliv měl možnost pohovořit s tadcem, dokud se nesní poslední zákusek a dokud urna nebude uložena na místo posledního odpočinku. Po celou dobu bylo nutno zachovat absolutní mlčení. Po čtyřech hodinách pak Lodrik konečně ukončil stolování.

„Prokázali jsme zesnulému čest, jak vyžadují naše zvyky. Nyní může spočívat v pokoji,“ ukončil Lodrik tabuli a vzal urnu. Hosté důstojně kráčeli ve slavnostním procesí za mladým mužem do klenuté hrobky v paláci, kde ležely i ostatky předchozích panovníků tarpolské říše.

Lodrik vložil urnu do připraveného výklenku, naznačil úklonu a opět se po schodech vrátil do Malého slavnostního sálu. Nikdo kromě Stojka nevěděl, že v urně je pouze popel ze spáleného dřeva. Pravé tělesné pozůstatky, bezpečně

uložené v uzavřené kovové skříňce, stály v čajovně na krbové římse.

Když Lodrik došel až nahoru, vzal si nový pohár s vínem a hledal si pozici, odkud bude mít dobrý rozhled po celém sále. Chtěl vidět, kdo se bude s kým bavit.

První, kdo k následníkovi trůnu zamířil, byl velvyslanec Borasgotánu, statný muž průměrného zevnějšku, který se za chůze mírně kolébal. Tělo měl ověšené drahocennými, vzácnými kožešinami, vedle nichž vypadala tadcova prostá uniforma téměř ošuměle.

„Vsadím se s vámi, že bude oťukávat, jak na tom jste s rozumem,“ zašeptal Stojko. „Do ničeho se nepouštějte.

Bude se vás snažit vyprovokovat.“

Když se muž přiblížil a uklonil se, ovanul tadce mocný závan vína. „Výsosti, já jsem velvyslanec Sarduijelec, vyslanec Jeho Výsosti Arrulschána Šestého, vládce Borasgotánu.“ Lodrik se na něho usmál a vypoulil oči, což velvyslance zcela znejistilo. „Vždyť víte, Výsosti, říše napravo od té vaší. Na mapě.“

„Ach áno,“ pronesl mladík táhle a snažil se vyloudit na tváři výraz usilovného přemýšlení. „Přesně tak. Děkuji, že jste mi to tak jasně vysvětlil. V kartografii jsem nikdy nebyl moc dobrý. Zdá se, že máme s Arrulschánem společnou vlastnost.“

Teď se rozšířily oči zase Sarduijelecovi. „Jak to myslíte, Výsosti?“

„No, váš panovník si zřejmě myslí, že má provincie patří jemu. Rozhodně tam tedy dodává zbraně. Kdyby tam měl někdo dodávat zbraně, tak bych to přece měl být já, nezdá se vám?“ Lodrik se zasmál a poklepal muži ukazováčkem na hruď. „To je hrozně komické, že ano? Měl byste o tom podat Arrulschánovi rychle zprávu, aby si svého omylu všiml a okamžitě s tím přestal. Jestli si myslí, že mu za ty dodávky zaplatím, tak se totiž mýlí.“ Ušklíbl se. „Ale uklidňuje mě, že nejsem jediný, kdo neumí pořádně číst mapy.“

Velvyslanec se zatvářil značně kysele, hluboce se uklonil a nabral kurs ke karafě s vínem uprostřed stolu.

Stojko vyčítavě potřásl hlavou. „Ale tak jsem to přece nemyslel, pane. Doufejme, že je naivní a bude věřit, že jste natolik hloupý, jak jste právě předstíral.“

Lodrik se tiše zasmál. „Promiň, prosím, Stojko, ale nemohl jsem odolat. Vyvedl jsem ho z konceptu do takové míry, že mi dokonce jménem panovníka ani nevyslovil soustrast. Taková urážka. Budu si na něho muset stěžovat Arrulschánovi.“

„Ten ho pak donutí navléct si kostým divočáka a zahájí štvanici,“ usuzoval Stojko s úsměvem.

„Co si vlastně lidi v Ulldartu o mně myslí? Vážně věří, že jsem tak hloupý, že mi nějaký velvyslanec musí vysvětlovat, kde leží pravděpodobný budoucí protivník Tarpolu?“ divil se následník trůnu.

Jeho rádce zavrtěl knírem. „To raději ani nechtějte vědět.

Jediní, kteří mají zhruba představu o vašich schopnostech, jsou vaše sestřenice a šlechtici v Granburgu. Zbytek, inu ano, ti vás prostě pořád ještě považují za koláčkového tadce.“ Stojko kývl hlavou ke štíhlému muži, navlečenému do uniformy podobné té, jakou měl na sobě následník trůnu.

Jenom výšivky byly poněkud honosnější, hruď měl ověšenou řády a drahými šerpami. „A už sem jde další.

Mohutně mi zavání Hustrabánem.“

„Hustrabán? A kde to vlastně leží na mapě? Nahoře nebo dole pod mojí zemí?“ tázal se Lodrik a bezradně se škrábal pod černou parukou. Zdálo se, že se mu role prostoduchého tadce viditelně zalíbila. „Ach, tolik zemí. Nejlepší by bylo, kdybych je všechny dobyl, potom by mi všechny patřily a já bych si s nimi nemusel lámat hlavu.“

„Pane, prosím!“ vyjekl Stojko zděšeně a napomenul ho.

„Kdyby to tak slyšel některý z velvyslanců.“

Hustrabánský vyslanec došel až k nim a uklonil se. „Mé jméno je Fusuríl, jsem velvyslancem Jeho Výsosti Kumstratta, krále Hustrabánu. Jménem svého pána vám vyslovuji nejhlubší soustrast. Smrt vašeho otce pro vás nepochybně byla těžkou ztrátou. Nepochybně není snadné ztratit muže, který si vydobyl tolik zásluh a jehož si lidé nevážili pouze kvůli jeho rozhodnosti.“

Lodrik pozvedl obočí a uctivě zamával pohárem ve vzduchu. „Ach ano? Excelence, vy jste znal mého otce?“

„Ech, ne. Ale on byl pověstný tím, že…“ dal se muž do vysvětlování, ale tadc ho rychle zarazil.

„Vaše Excelence tedy neznala mého otce, ale chtěla by mi něco navykládat o králových velkolepých činech, co?

Myslím, že zacházíte poněkud daleko. A co se týká vašich požadavků na iurdum, o nich si pohovoříme později. V tuhle chvíli o tom nic nevím, musím se nejprve zapracovat.

Nepočítejte však s mým rozhodnutím příliš brzy. Hrátky s čísly mě vždycky hrozně unaví a potom nad nimi usínám.“

Usrkl vína. „Děkuji, pane velvyslanče. Nyní běžte a bavte se. Kabcar by si to určitě přál.“

Fusuríl se téměř zlomil v pase, horní polovina těla přepadla dopředu a rychle se zase zvedla vzhůru. Potom se i on obrátil ke konvici s vínem, která se v Sarduijelecových rukou rychle vyprazdňovala, a nebylo divu, že borasgotánský velvyslanec dolil svému kolegovi v úřadu pohár až po několikerém vyzvání. Na chviličku se zahloubali do tichého hovoru.

„Jste při smyslech, pane?“ zeptal se Stojko a v hlase byla slyšet upřímná starost. „Jak vás tak poslouchám, mám pocit, že vedle mě stojí starý Lodrik a děsí lidi stejným způsobem, jakým si získal smutnou pověst ve všech říších na Ulldartu.“

Následník trůnu potřásl hlavou. „Neměj obavy. S tím, co mám skutečně a naprosto vážně v úmyslu, hodlám vyrukovat na veřejnosti až po korunovaci. V tuhle chvíli mi plně vyhovuje, když si budou myslet, že jsem zeštíhlel, ale

jinak jsem se vůbec nezměnil a zůstal jsem přihlouplý.“

Uchopil kousek koláče a celý si ho vsunul do úst právě v okamžiku, kdy se ze ševelícího davu vymanil další návštěvník, tentokrát oděný v prostém ornátu, a vydal se k trojici mužů.

„Aldoreel, domnívám se,“ zamumlal Lodrik nezřetelně a spláchl drobky koláče vínem. S námahou potlačil říhnutí.

„Uvidíme, co po nás chce obilnice našeho kontinentu.“

„Jsem Mero Tafur, vyslanec říše Aldoreel. Mou nejhlubší soustrast, Výsosti. Aldoreelská říše truchlí nad skonem velkého muže.“ Vyslanec se uklonil. „Každé další slovo by bylo nevhodné.“

„Proč velkého?“ Tadc se podrážděně obrátil ke Stojkovi.

„Pokud si otce dobře pamatuji, nebyl zase až tak velký.

Vlastně teď už jsem nejmíň stejně velký jako on, nebo ne?“

Tadcův rádce hlasitě vydechl. „Ano, Výsosti. To jste.“

Tiše dodal: „A přestaňte už konečně předstírat takového pitomce. Pane, to, jak přeháníte, je přímo nestydatost.“

„Nebudete to mít snadné, Výsosti,“ pronesl diplomat přátelsky. „Jsem si jistý, že vám bude rádce pomáhat ze všech sil. Království Aldoreel bude s radostí stát při vás, kdybyste to někdy potřeboval.“ Tafur se usmál. „Vyslechl jste mou nabídku.“ Stáhl se od nich do středu místnosti, nepřipojil se však k ostatním diplomatům.

„Ten byl opravdu milý,“ prohlásil Lodrik hlasitě.

Sarduijelecovi zaskočilo víno, rozkašlal se a prskal skvělým

mokem všude kolem sebe, Fusuríl mu klepal na záda, než znovu nabral dech. Pomocné ruce podaly Borasgotánci několik kapesníků, aby si mohl z uniformy setřít kapky vína.

Stojko jen zakoulel očima, zatímco se ke třem tak rozdílným mužům již blížil další z hostů. Ulsarští šlechtici mu postupně jeden po druhém vzdávali čest, poklonu přišlo složit také několik brojaků, a dokonce i jeden Ulldraelův kněz, bratr Kojalac, si nenechal ujít příležitost představit se a přinést následníkovi trůnu slova boží útěchy.

„Jedna věc však Tajnou radu značně zneklidňuje, Výsosti,“ dodal kněz a mírně se pootočil stranou. „Opravdu si přejete, aby korunovace proběhla v katedrále? Jste si tím jistý, vysoce urozený pane? Všichni ostatní hodnostáři včetně vašeho otce vždycky přijímali požehnání našeho patrona v hlavním chrámu.“

„Proč bych si neměl být jistý?“ Tentokrát nebyl tadcův údiv hraný. „Chtěl bych, aby korunovaci vidělo co nejvíce lidí a mohlo se jí osobně zúčastnit. O ochranu se postará Valjakov s přibližně pěti stovkami vojáků mé tělesné stráže.

V čem tedy spočívá problém, bratře Kojalaci?“ Modré oči se upřeně zahleděly duchovnímu do tváře.

„Nuže, problém spočívá v minulosti,“ váhavě ze sebe soukal kněz. „Nevím, jak dobře se vyznáte v historii, ale došlo zde jednou k jisté události…“

„Dějiny Tarpolu jsou plné událostí,“ přerušil ho tadc.

„Co máte na mysli, bratře?“

„Má to něco společného se Sinuredem,“ doznal mnich a protáhl koutky úst. Vypadal dost nešťastně. „Inu, jak bych to jen řekl. Nechal tehdy v katedrále popravit spoustu lidí.

Lepší výraz by bylo obětovat.“

„Pokud vím, nechal popravovat lidi na celém Ulldartu,“

odvětil Lodrik a pokrčil rameny. „Kdybychom se měli vyhýbat všem místům, na nichž se tímto způsobem projevil, museli by se lidé vyhýbat celému kontinentu.“ Na chvilku se odmlčel. „Měl k tomu nějaký zvláštní důvod? Myslím k těm popravám?“

Kojalac zvolna přikývl. „Říká se, že to byli první lidé, které Sinured Tzulanovi v Tarpolu obětoval. Na místě, kde se nyní nachází socha Ulldraela Spravedlivého, kdysi stál oltář s modlou Spáleného boha. A v oné době musela být podlaha až po kotníky zalitá krví.“ Muž si povzdechl.

„Tajná rada se jenom obává, že mnozí Tzulanovi stoupenci si ten příběh možná pamatují. A třeba si právě to místo vyberou, aby se tam pokusili tadce zavraždit.“

„Znal někdo z vás tuto epizodu z tarpolských dějin?“

vyptával se Lodrik obou svých přátel. Ti však jen potřásali hlavami, byli stejně udivení jako on.

„Oni to nemohli vědět, podle toho, co víme, byly všechny záznamy o oné události zničené,“ vysvětloval Kojalac jemně. „Alespoň tedy doufáme. Tajná rada nechtěla, aby si to lidé znovu a znovu připomínali. Vždyť je to už několik set let oblíbený svatostánek našeho boha Ulldraela.

Chtěli jsme jenom poukázat na to, Výsosti, že právě s ohledem na proroctví by bylo lepší, kdybyste si zvolil místo, které není tak zatížené minulostí.“

„Budu o tom přemýšlet,“ odpověděl tadc zamyšleně.

Mnich se odporoučel.

„To je pěkné svinstvo,“ zabručel Valjakov.

„Korunovace se uskuteční tak, jak jsem naplánoval.

Kdybychom ji teď náhle přeložili jinam, vzbudilo by to ještě větší rozruch. Budeš na mě prostě muset dávat zvlášť dobrý pozor, Valjakove.“

„To budu, pane,“ slíbil tělesný strážce. „Už jsem nařídil příslušná bezpečnostní opatření. Hostům bude zakázán vstup do katedrály se zbraněmi. Jedině když k tomu budou mít povolení.“

„Jak se zdá, je všechno dokonale pod kontrolou, takže mnichovi řeknu, že se korunovace přece jen uskuteční v katedrále,“ uzavřel Lodrik úvahy a kývl na duchovního, jenž jeho rozhodnutí přijal bez dalších řečí a protestů. Potom následník trůnu zatleskal a všichni hosté se k němu okamžitě otočili.

„Vážení smuteční hosté,“ začal Lodrik s vyhazovem.

„Chtěl jsem vám jen ještě jednou připomenout svou korunovaci. Za několik málo dnů se stanu právoplatným vládcem této země a bylo by mi potěšením, kdybych vás všechny při té příležitosti mohl pozdravit. Kdo dosud nedostal pozvánku, měl by to ohlásit písaři, který sedí u

východu. A myslete na dárky. Nyní vám srdečně děkuji za vaše projevy soustrasti. Je již pozdě.“

Hosté se mladému muži uklonili a více či méně rychle odpochodovali k východu. Sarduijelec si naposledy dolil pohár a vhrkl ho do sebe, popadl dva zákusky a pojídal je cestou ven ze sálu.

„Ten muž je skutečnou ozdobou diplomatického sboru borasgotánské říše,“ zabručel Stojko a zadíval se za velvyslancem. „Možná právě on má vinu na tom, že Arrulschán získal tak neblahou pověst.“

Když poslední z hostů vyšel z místnosti, dosedl Lodrik ztěžka na židli a sundal si z hlavy paruku. Zamyšleně se zadíval do plamenů v krbu. „Já to vlastně pořád ještě nedokážu pořádně pochopit. Budu vládnout království.

Celému království. A všichni mě považují za naprostého hlupáka.“

„To je ve skutečnosti obrovská výhoda,“ ozval se Valjakov. „Když někdo soupeře podceňuje, chová se arogantně a často předvede pravou tvář. Však se brzy ukáže, kdo je vaším protivníkem, pane.“

„Jsem snad zde na tom stejně jako v Granburgu? Chtějí mě i tady všichni sesadit z trůnu?“ tázal se tadc ustaraně.

„Počkejte si, pane,“ doporučil mu Stojko a posadil se vedle svého chráněnce. „Já si myslím, že dosud prostě nikdo neví, co si má o vás pořádně myslet.“

„To se změní hned při korunovaci,“ usmál se Lodrik.

„Prozradím tajemství, kam jsem na celý rok zmizel.

Nejpozději v tom okamžiku se pár lidí probudí a pochopí, že mám dost sil a rozumu na to, abych sám řídil záležitosti spojené s chodem království.“

„Tak se mi líbíte, pane,“ pochválil ho rádce a přejel si rukou po kníru. „Mimochodem, poslové do Granburgu již vyrazili.“

„Pořád ještě mám trochu strach o Miklanova. A o Norinu.“ Tadc si s povzdechem natáhl nohy a zahýbal chodidly. „Z celé duše doufám, že Kolskoj nenaplánoval nic dalšího, co by mého milého přítele brojaka přivedlo do úzkých.“ Jednou rukou si rozepnul horní knoflík uniformy.

„Máme nějaké zprávy o našich ostatních přátelích?“

„Nuže, pokud máte na mysli Torbena Rudgasse, toho bezzubého piráta…“

„Korzára,“ opravil ho Lodrik s úšklebkem.

„…pokud máte na mysli toho bezzubého korzára, tak podle toho, co jsem se doslechl, se mu vede velice dobře.

S darem, který od nás dostal, si dělá jméno jako ochránce agarských obchodníků, kteří vyrazili na sever. Palestán na jeho hlavu mezitím vypsal odměnu. Tučnou sumičku, stovku tolarů.“

„Tarpolské válečné kogy vždycky byly výborně lodě,“

okomentoval jeho slova tělesný strážce.

„A Hetrál?“ vyptával se Lodrik. „Od chvíle, kdy ještě před námi odjel z Granburgu, o něm nebylo nic slyšet.“

„Ani já jsem se o ničem nedoslechl,“ zalitoval Stojko.

Valjakov pokrčil širokými rameny.

„Tak dobrá.“ Tadc se zvedl. „Pro dnešek si půjdeme odpočinout. Zítra budeme v čajovně pracovat na proslovu, který mám v úmyslu pronést, až se ujmu trůnu. Musí to být taková rána, aby dokonale odrovnala i posledního pochybovače.“

Valjakov s Lodrikem odešli z Malého slavnostního sálu, Stojko se přišoural k tabuli a obhlížel si prázdné mísy. Když uchopil konvici s vínem, aby si nalil ještě jeden pohár, musel ke své lítosti konstatovat, že borasgotánský diplomat odvedl dokonalou práci. Konvice byla prázdná jako vyschlá studna.

„Tak, tak. Když to nic nestojí, pak si rád dám,“

poznamenal rádce budoucího kabcara tiše a zamířil ke dveřím.

Venku na něj k jeho nesmírnému údivu někdo čekal.

Hustrabánský velvyslanec si upravoval kabát, jako by dosud marně bojoval s přezkami.

„Předpokládám, že si se mnou chcete pohovořit, Excelence.“ Stojko se díval, jak si vyslanec vede při práci.

„Mám zavolat sluhu, aby vám byl nápomocen?“

„Ale ne, vždyť já to určitě nějak zvládnu.“ Fusuríl si pohledem změřil muže, stojícího přímo před ním. „Vy jste

tadcův rádce a jeho nejbližší opora, jak jsem se doslechl.

Navíc to nebylo těžké poznat.“

„Pokud vám to někdo řekl a váš pozorovací talent vás nenechal na holičkách, pak to asi bude pravda,“ odvětil Stojko obezřetně, přestože tušil, co po něm diplomat bude pravděpodobně chtít.

„Jistě pochopíte, že v záležitosti iurda budu vděčný za jakoukoliv pomoc. Mimo jiné jsem zde i proto, abych o této záležitosti s kabcarem jednal. Dal mi sice na srozuměnou, že bude potřebovat trochu času, ale já si myslím, že byste mu mohl při rozhodování trošičku pomoct. Nepřijdete přitom zkrátka.“

„Pokud jsem správně informován o podstatě věci, Hustrabán by chtěl polovinu vytěženého množství iurda, je to tak?“ Velvyslanec přikývl. „A s jakým odůvodněním hodláte tento požadavek prosazovat?“

„Historie je na naší straně,“ podotkl Fusuríl klidně. „A ta nám praví, že baronie v minulosti patřila k našemu království. Proto se domníváme, že je náš požadavek naprosto oprávněný. Koneckonců jsme tuto část naší říše nikdy oficiálně neuznali za samostatnou baronii. Naši právní znalci tuto záležitost nadále zkoumají. Tomu, abychom do baronie nenapochodovali a nevzali si, co nám právem patří, brání pouze Tisíciletá smlouva.“

„A také smlouva, kterou baronie uzavřela s Tarpolem, Excelence, nemám pravdu?“ Stojko se usmál. „Víte, jakou

cestou byste se museli dát, kdybyste chtěli ten svůj průhledný požadavek skutečně prosadit?“

„Poslat tam oddíl vojáků, samozřejmě, to je obvyklý postup. A Kostromo by si pak přivolalo na pomoc bojovníky z Tarpolu.“ Vyslanec si prstem smetl z kabátu zrnko prachu.

„Ale kdyby bylo možné kabcara přesvědčit, aby na baronku trochu zapůsobil a přiměl ji, aby nám odstoupila polovinu vytěženého iurda, ušetřili bychom si spoustu času a peněz.“

„Hovořil jste již o tomto požadavku s vasrucou?“

„Já ne, ale několik delegací naší říše s ní jednalo.

Bohužel je neoblomná a nemá pro nás pochopení,“ zalitoval Fusuríl. „Přivítali bychom, kdyby nám kabcar vyšel vstříc.

Rádi bychom se za to odměnili. Bez podpory ze strany Tarpolu by vasruca musela ustoupit. A kdyby se vám podařilo panovníka naladit tím správným způsobem, mohl byste počítat s tím, že bychom vám za to poskytli dost vysokou odměnu.“

„Kolik?“ zeptal se Stojko, aby měl aspoň zhruba představu, jak moc je Hustrabán ochoten zaplatit.

„Naše říše měla na mysli, řekněme, jedno procento roční hodnoty vytěženého iurda, kterou Hustrabán získá.“

Diplomat čekal a díval se rádci do očí.

„Přeji vám příjemný večer, pane velvyslanče.“ Stojko vykročil chodbou.

„Tři procenta,“ zvýšil Fusuríl nabídku. „Více nejsme ochotní dát.“

Stojko se zastavil a pousmál se. „Podíváme se na to blíže. Já si zjistím, kolik se v dolech vytěží, potom si znovu promluvíme.“

Velvyslanec najednou neměl nejmenší potíže s přezkami a sponkami na kabátě, přehodil si hřejivou látku přes ramena a trhaným způsobem se uklonil. „Jsem velice zvědavý. Přeji vám dobrou noc a příjemný odpočinek. Nechť má tarpolská říše moudrého kabcara a ještě moudřejšího rádce.“ Fusuríl odkráčel.

„Podívejme se, kdo by si to byl pomyslel?“ zašklebil se Stojko. „To se to rozjíždí hezky rychle, takovéhle intriky a uplácení.“ Vesele si pohvizdoval a kráčel do svého pokoje.

Teď by mě ještě zajímalo, kdy se u mě ohlásí jeho borasgotánský kolega. Ještě by se ze mě mohl na stará kolena stát boháč. Jenže já jsem prostě příliš dobromyslný.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 442/443 P. S.

„Jak vidím, ubytovali jsme se v jednom z nejlepších hostinců, jaké člověk v Tarpolu najde. Samozřejmě, mému hradu se to nevyrovná,“ prohlásil Nerestro a rozhlédl se po skvěle zařízeném výčepu „Zlatého Repolu“.

Místnost zdobily velké podobizny tarpolských osobností a obrovské nástěnné koberce, strop byl obložen dřevem a jednotlivé dílce byly bohatě dekorované vyřezávanými vzory.

V sále porůznu seděli muži v drahých šatech a kožešinách. Nijak neskrývali své bohatství, oděvy byly poseté třpytícími se šperky. Dlouhé a důkladně pěstované vousy prozrazovaly, že se jedná o brojaky.

Řádový rytíř seděl uprostřed hostů. Měl na sobě kroužkovou košili, přes ni si přehodil kabátec v rodových modrožlutých barvách, na němž byly vyšité zkřížené meče.

Na dlouhé tabuli, u níž se spolu se zbylými třemi rytíři usadil, se vršily hromady pochutin, které si pro sebe a svůj doprovod objednal. Bylo vidět, že si po dlouhé a dosud neúspěšné jízdě konečně s chutí užívají trochy přepychu.

Panoši dostali v sousední místnosti pro služebnictvo mnohem levnější jídla.

„Bratr přítel červeného vína se chtěl zastavit v Ulldraelově chrámu a podat jim zprávu,“ vysvětlil rytíř svým mužům a sáhl po míse s pečeným masem. „Takže si v klidu nechme chutnat a vyčkejme na další, s čím za námi ten kněžourek přijde.“

„Jak dlouho ještě budeme s tím mnichem jezdit?“ zeptal se opatrně Herodin. Nerestro ho považoval za nejlepšího velitele z družiny svých rytířů. „Pořád nevíme, co má vlastně v úmyslu.“

Nerestro všechny tři přelétl pohledem. „Vím, že Angor toho po nás žádá hodně. Tři z našich nejlepších přátel potkala smrt kvůli věci, o níž nic nevíme. Ale Angor se mi osobně zjevil a nařídil mi to. Proto budu spolu s vámi pomáhat tomu Ulldraelovu mnichovi tak dlouho, dokud nesplní svěřený úkol. Věřte mi, nemám nejmenší potěšení z toho, že s ním jezdím a pomáhám mu splnit něco, co mi je zcela utajeno. Ale jedno vím zcela jistě: on někoho hledá. A jak se zdá, jsme tady v Ulsaru velice blízko tomu, koho hodlá najít.“

Rytíři si naložili plné talíře, potom povstali a pronesli polohlasem modlitbu a poděkovali za dary, které měli před sebou.

Někteří z brojaků se nevlídně dívali na důkladně ozbrojené muže v těžkých brněních, neodvažovali se však nic říct. Stoupenci boha Angora byli pověstní tím, že když došlo na věci týkající se jejich víry, neměli smysl pro humor. Jakmile někomu uklouzlo neuvážené slůvko, pocítil v tváři pěst v železné rukavici dříve, než mu bylo libo.

Bojovníci se pustili do jídla, a dokud nebyli úplně sytí, neřekli jediné slovo. Sluhové měli plné ruce práce s tím, aby jim pomohli utišit hlad. Když rytíři dojedli, zamával navýsost spokojený Nerestro rukou a přivolal k sobě hostinského.

„Poslouchej, hostinský.“ Muž s parukou ze zvlněných stříbrných vlasů protáhl při takovém oslovení obličej.

„Promiňte, ale můj titul je mistr výčepní,“ upozornil rytíře důrazně, přitom však zachovával zdání přátelského tónu.

„Jak myslíš,“ Nerestro pokrčil širokými rameny a uhladil si dlouhý, spletený vous, jenž se mu houpal jako hustý zlatý cůpek od brady až k hrudi. „Proč je v Ulsaru tolik brojaků?

To je tady běžné? Copak velevážené panstvo nemá na práci nic jiného než nacpávat si ty svoje už tak tlustý panděra?“

„Vypadáte sice jako rytíř, ale chováte se jako sprostý sedlák,“ napomenul ho mistr výčepní přísně skřípavým hlasem. „A sedláci sem normálně nemají povolený vstup.“

„Já se k tobě chovám tak, jak se mi zachce, hostinský.

Mám poctivé peníze, které bys chtěl získat, a ty ti sprostý sedlák určitě nedá,“ odsekl řádový rytíř chladně. Nedbale hodil na stůl hrst vasleců. Hostinskému zasvítila v očích chtivost. „Vidíš, já to věděl.“

„Za tři dny bude korunovaný nový kabcar,“ vyprávěl mistr výčepní, zatímco nonšalantně shrábl mince a jakoby mimochodem je strčil do kapes svého výšivkami zdobeného oděvu, kde hlasitě zacinkaly. „Říká se, že po té době, kdy ho otec držel v ústraní, je ještě mnohem tlustší, než býval.“

„V ústraní?“ Nerestro uvažoval. „Správně, to proroctví.

Neznělo v tom smyslu, že kdyby se tadcovi něco stalo, vrátila by se doba temnoty?“ Hostinský přikývl a zatroubil k ústupu. „Korunovační oslavy proběhnou ve velké katedrále a zúčastní se jich i prostý lid.“

„No co na to řekneme? Zdá se, že nový regent je velice odvážný mladý muž, nebo snad ne?“ prohodil Herodin uznale. „Alespoň nemá strach odvážit se rizika.“

„Nemyslím, že by mu hrozilo velké nebezpečí.“ Nerestro potřásl vyholenou hlavou. „Tzulanovi stoupenci nebudou mít k ničemu příležitost, aspoň jak myslím. Kabcarova tělesná stráž patří k nejlepším bojovníkům, jaké znám, přestože nám nesahají ani po paty.“ Pozvedl pohár, aby připil svým mužům. „Na nejlepší bojovníky v Tarpolu!“

Rytíři se smíchem vyprázdnili sklenice.

„Ale, podívejte, koho to sem vítr zavál,“ zvolal Herodin a ukázal na Matuce. „Bratr přítel červeného vína je opět tady.“

Ulldraelův mnich došel k jejich stolu a posadil se.

„Mýlím se, nebo jsi opravdu dostal novou kutnu?“

vyptával se velitel řádových rytířů, ještě než Matuc stačil pronést jediné slovo.

Starší muž zdráhavě přikývl. „Tajná rada mě o stupeň povýšila.“

„Kvůli tvým nesporným zásluhám? Za to, že máš na svědomí Lakastrovu kněžku a tím jsi zabránil, aby v Tarpolu šířila neplechu?“ dohadoval se Nerestro opovržlivě.

„Jen se mi posmívejte, rytíři prchlivče,“ odvětil Matuc klidně. „Mám pomáhat při kabcarově korunovaci spojené s požehnáním. Ve velké katedrále budete se svými lidmi i vy. Když budu mít trochu štěstí, brzy úkol dokončím.“

Urostlý řádový rytíř přimhouřil oči. „No ne? Tak náhle?“

„Nelíbí se vám pomyšlení, že se mě konečně zbavíte? Já si myslel, že budete mít radost, až mi konečně setnete hlavu z krku.“

„Samozřejmě jsem plný radostného očekávání, ale přišlo poněkud znenadání. Putujeme z neznámých důvodů královstvím z jednoho konce na druhý a teď nám najednou řekneš, že to bude brzy za námi?“ Nerestro se zadíval na dřevěný strop. „Belkala mi řekla, že prý někoho hledáš.“

Matuc sebou trhnul. „Jak se zdá, měla pravdu,“ prohodil rytíř při pohledu na mnichovu reakci. „Ale koho?

Pravděpodobně je tady v Ulsaru, a kromě toho si myslím, že to nějak souvisí s tvým povýšením.“

Ulldraelův mnich se otočil a poposedával na židli sem tam. „Já vám to nemůžu říct. Nesmím. A taky vám to neřeknu.“

„Mně je to úplně jedno. Dokud tady zůstaneme a budeme mít na noc vyhřátý pokoj, nebudu si po námaze minulých týdnů nijak stěžovat.“ Nerestro si vytáhl ze zubů kousek masa. „Takže už za tři dny tě čeká velký výstup, bratře příteli červeného vína. Co máme při té korunovaci dělat?“

„Buďte prostě nedaleko,“ řekl Matuc a vzal si kousek chleba. „Dávejte pozor, aby se mi až do požehnání nic nestalo.“

„To bude zřejmě velice jednoduché,“ soudil Herodin.

„V katedrále se to bude strážemi jenom hemžit.

Předpokládám, že to bude nejbezpečnější místo v celém Tarpolu.“ Mírně se protáhl a zvědavě na mnicha pohlédl. „A co nám povíš? Už jsi tadce viděl? Je opravdu tlustší než dřív?“

„Ne, já jsem ho neviděl,“ povzdechl si Ulldraelův kněz.

„Ale při korunovaci ho poznáte podle toho, že to bude jediný mladík s korunou na hlavě.“

Nerestro se zasmál. „Kde budeš spát?“

„Já se okamžitě vydám do chrámu, abych se na ceremoniál připravil. Člověk nezažívá každý den chvíli, kdy se pod jeho rukama stane z tadce kabcar. Chci, aby byl Ulldrael se mnou spokojený, když jsem dostal tak důležitý úkol.“ Zvedl se. „Budu vás čekat za tři dny v katedrále.

Jestli chcete dostat místo někde vpředu, nesmíte přijít příliš pozdě.“ Matuc bez pozdravu vyšel z místnosti.

Rytíř se za ním zamyšleně díval. „Na té věci se mi něco nelíbí, Herodine,“ utrousil tiše. „Chci, abyste při požehnání všichni dávali zvlášť dobrý pozor. Jsem si jistý, že se při ní něco stane a že náš kněžourek toho ví více, než je ochotný prozradit.“

„Já bych řekl, že to má něco společného s guvernérem Granburgu,“ prohlásil Herodin uvážlivě.

Nerestro přivřel oči. „Jak to?“

„Nejdříve se chtěl dostat nejkratší cestou do hlavního města provincie, a když se doslechl, že guvernér v hlavním městě není, hned jsme se vraceli zpět. Místo do Granburgu jsme jeli do Ulsaru, kam jsou pozvaní všichni brojaci a guvernéři, aby se zúčastnili tadcovy korunovace na kabcara.“

„Jen si vzpomeňte: my jsme přece guvernéra cestou potkali,“ namítl Nerestro. „Tam na břehu u řeky.“

„Jenže jsme s ním osobně nemluvili, protože jste u přívozu přetnul lano,“ oponoval Herodin. „Možná má s guvernérem něco vyjednat, aby z toho Ulldraelův řád měl prospěch. Kromě toho, jak se zdá, není guvernér právě oblíbený člověk. Ti, co nás před Granburgem přepadli, měli ve skutečnosti spadeno na guvernéra. Slyšel jsem, jak se Matuce jeden z útočníků na guvernéra vyptával.“

Rytíř mávnul rukou. „To je sice všechno velice zajímavé, ale jsou to jenom pusté spekulace. V podstatě pouze tušíme, že se v katedrále něco stane. A na to se přichystáme.“

Jeho podřízený se předklonil. „Chcete ho opravdu zabít, až splníme úkol, který nám bůh uložil?“

Nerestrovi přelétl po tváři nehezký úsměv. „On si to přeje a já proti tomu nic nemám.“

Rychlým pohybem do sebe hodil pohár vína. „Dobrou noc.“ Těžkopádně se zvedl, hřmotné brnění a opojný alkohol vykonaly své.

Unaveně se dovlekl do pokoje, shodil ze sebe všechen kov, který měl na těle, a obrátil se k Angorovi s tradiční každovečerní modlitbou, při níž v rukou pevně svíral aldoreelskou čepel.

Poté popošel k oknu a zahleděl se na šedé, zasněžené ulice, na nichž se stále ještě pohybovala spousta lidí. Muži v tlustých kabátech, někteří v kožichu, jiní jen v kabátě z hrubé látky, ženy v širokých pláštích, na nichž bylo vidět, že jsou nejméně stejně drahé jako oblečení jejich mužů.

Bohatí měšťané používali pro cestování ztemnělým Ulsarem kočáry, aby se dostali z jednoho místa na druhé a vyhnuli se jakémukoliv nebezpečí.

Přestože Nerestro oceňoval luxus pohodlných hostinců, svět hlavního města Tarpolu nebyl jeho světem. Všude samé domy, tak vysoké a natěsnané jeden na druhém, že dokonce i v létě dopadaly na dlažbu jen sporé paprsky světla.

Vzduch byl prosycen nejrůznějšími pachy, na leckterých místech odporně zapáchaly výkaly a moč. V jistých částech města vládly bandy rváčů a lapků, a podle toho, co se povídalo, jen čekaly na to, kdy tam zabloudí člověk neznalý poměrů a stane se snadnou kořistí.

Rytíř z hloubi duše nenáviděl stav, v jakém se země ocitla. Díky vlivu, jaký na vládcích vyzískali brojaci a šlechtici, nepatřili praví válečníci, mezi nimi jeho bratři z Angorova Řádu vysokých mečů, k těm, jejichž slovo mělo

váhu. Dny, kdy panovník dal na jejich úsudek, již dávno pominuly.

Bezpráví vůči malým a slabým bylo podle všeho na denním pořádku. Starý vládce je toleroval, protože velkostatkáři měli více peněz než on - ani nemluvě o dluzích, které si kabcar u nich nadělal.

A poměry se určitě nezlepší za vlády toho tlustého kluka, jenž za tři dny usedne na trůn, do kterého se možná ani nevměstná. Obával se, že spíše dojde k pravému opaku a země s konečnou platností padne do rukou knížat a velkostatkářů.

A jako by to všechno už samo o sobě nebylo dost zlé, přišel o ženu, kterou by navzdory všem rozdílům, počínaje vírou a konče vzhledem, rád viděl po svém boku.

Nerestro pohlédl vzhůru a zadíval se na hvězdami posetou oblohu, jevící se jako úzký proužek černého hedvábí v soutěskách mezi domy. Tu a tam se na ní třpytily hvězdy jako diamanty a sesílaly na zem chladný svit.

„Belkalo,“ vydechl tiše, zavřel oči a vybavoval si krásné chvilky, které s ní na cestách prožil. Jistě, pravděpodobně by si nikdy nezískal její srdce, ale aspoň by mu byla nablízku.

Nyní kněžka spočívala spolu s osmi mrtvými muži pod hromadou kamení nedaleko od bran Granburgu.

„Doufám, že si tě ten tvůj bůh Lakastra našel,“ zamumlal a odebral se na lože.

Té noci rytíře trápila úděsná noční můra.

Ve snu viděl zasněžený kamenný pahorek nedaleko cesty. Potom se začaly kameny na Belkalině hrobu hýbat, jeden po druhém se kutálely dolů, až kněžka ležela zcela odkrytá. Její zmrzlé tělo dostalo namodralou barvu, jinak vypadala, jako když spí.

Ve snu se k ní stále blížil.

Když kousek před sebou spatřil celý její obličej, Belkala najednou široce rozevřela oči, kousíčky ledu na ztuhlých víčkách se s cinkotem roztříštily. Místo aby jí v očích zářil příjemný, teplý jantarový svit, žhnuly panenky výhružnou jedovatou žlutí.

Belkala se prudce zvedla do výšky, rozevřela ústa a vycenila špičaté řezáky, které jí narostly do dvojnásobné velikosti. Zmrzlé rty se potrhaly a popraskaly, celou tvář rázem pokryl divoký spletenec nejrůznějších trhlin. Maso opadalo z kostí, na nichž nyní visely jen vláknité zbytky svalů, ojedinělé kousky kůže a na hlavě tmavě zelené vlasy.

Rytíř ve snu ucouvl, ale bytost vykročila, dohonila ho a jemně mu chladnýma rukama sevřela hlavu. Z rozpraskané kůže vyčnívaly bledé klouby.

Belkalin polorozpadlý obličej se pomalu blížil k Nerestrově tváři, pak mu žena vtiskla na rty ledový polibek.

„Určitě se znovu uvidíme, milovaný,“ slíbila mu postava ve snu se žhnoucíma očima. „Už brzy. Všichni se brzy uvidíme.“

Kameny na hrobech jeho mužů se nyní rovněž daly do pohybu a uvolnily místo mrtvým. Zesnulí se pomaličku zvedli a němě se k nim dvěma blížili.

Nerestro bezmocně zíral na padlé muže, kteří se pomocí podivných, děsivých sil opět pohybovali jako živí. Ať se dělo cokoliv, určitě to nebylo z Angorovy vůle, tím si byl jistý. Sáhl po meči, ale nenahmatal jej.

Belkala ho divoce políbila na krk, ženiny ruce se mu hluboce zaryly do týla a poškrábaly ho na kůži.

„Už se nemůžu dočkat, milovaný,“ zašeptala. „Ale nejdříve se musím posilnit.“

Bleskurychle se otočila a srazila k zemi jednoho z mužů, kteří právě vstali z hrobu. Vlastní dýkou vyřízla muži, bezmocně rozhazujícímu rukama a nohama, z břicha kus masa a dychtivě se do něho pustila.

Nerestro se probudil ze snu a celý se třásl. Reflexivně sáhl po meči. S vytasenou čepelí v ruce seděl na posteli a zíral do temnoty, v duchu se mu před očima opakovaly výjevy z posledních okamžiků.

Napětí z něho pomaličku opadávalo.

Rytíř vstal z postele, poklekl a zbytek noci strávil v tichých modlitbách k Angorovi. Možná mu bůh dá nějaké znamení, aby věděl, jak si ten sen má vysvětlit.

Jak tak byl celou duší pohroužen do litanií a zbožného rozjímání, nepovšimnul si postavy, krčící se v podřepu

venku před oknem. Purpurově se lesknoucí oči ho pozorovaly až do rozbřesku, potom bytost najednou zmizela.

*

„Vypadáte bledě. Špatně jste se vyspal?“ vyptával se Herodin při snídani svého unaveného pána, jenž probděl téměř celou noc. „My jsme měli dobré postele.“

„Postel za to nemohla,“ utrousil Nerestro stroze a dal si hlt kouřícího čaje. Horký nápoj mu spálil jazyk, takže šálek rychle odložil na stůl. „Minulou noc jsem měl prapodivný, děsivý sen. A nevím, jestli to bylo Angorovo znamení, nebo ne.“

„Angorovo znamení? Jakého druhu?“

Rytíř pohlédl muži do tváře. „Nepříjemného druhu.

Velice nepříjemného. Kdyby odsud Granburg nebyl tak daleko a pozítří nebyla korunovace, okamžitě bych se tam rozjel a trochu se poohlédl.“

Jeho podřízený nic nechápal. „Poohlédl se? A po čem?“

Nerestro odmítavě mávl rukou. „Zapomeňte na to. Určitě jsem to jenom včera přehnal s vínem a pak se mi v hlavě honily zmatené myšlenky.“ Bez dalšího slova se pustil do snídaně a spolykal neuvěřitelné množství chleba, salámu a sýra. Potom se opřel na židli a zadíval se na dřevěné obložení stropu.

„Trochu se tu projdeme a obhlédneme si katedrálu.

Možná cestou narazíme na jednoho či dva kováře, kteří nabízejí ke koupi nějaké vynikající kousky. Vaše meče potřebují přinejmenším opravit, a když už jsme v hlavním městě, měli bychom toho využít.“ Jeho společníci souhlasně přikývli.

Když se zvedli a začali se chystat na procházku, Herodin se zarazil a upřeně se zadíval na Nerestrův zátylek.

„Pane, máte tady něco jako ošklivý škrábanec.“ Popošel blíž a se zkoumavým výrazem v tváři si prohlížel drobnou ranku. „Mhm, vypadá to, jako by vás poškrábalo trní nebo nějaké zvíře. Nehrál jste si včera v noci v posteli s nějakou divokou kočkou, která pak měla na svědomí ty děsivé sny?“

Herodin se rozesmál. „Ubohé zvíře, není divu. Nepochybně se bránilo zuby i drápy. Určitě teď někde leží rozmačkané v matracích.“

Rytíř si opatrně osahal zátylek a objevil několik rýh.

Napočítal jich pět. Zaryly se mu hluboko do kůže a nyní, když je objevil, kupodivu začaly nepříjemně pálit. „Ano, asi jsem se ve snu nějak zranil,“ zalhal.

Dlouhá kroužková košile pomohla zakrýt, jak se mu roztřásla kolena, za což byl nesmírně vděčný. Že by Belkala byla něco víc než jen přelud? Přece není možné, aby postava ze snu zanechala na jeho těle takové rány. V duchu si rychle vybavil znetvořenou Kensustriánku a otřásl se.

„Opravdu je vám dobře, pane?“ zeptal se znovu Herodin.

„Nebo jste se někde nachladil?“

„To je v pořádku.“ Nerestro se narovnal a zamířil do pokoje obléct si zbroj a pod ni kožešinu, aby mu v zimě nepřimrzl kov k tělu.

*

Průvod po zuby ozbrojených řádových rytířů boha Angora a téměř stejně tak bojovně vyhlížejících a naparáděných zbrojnošů, jenž o chvíli později projížděl ulicemi Ulsaru, budil rozruch na každém kroku.

Byli zde zcela oficiálně, a proto Nerestro nařídil, aby jeli s celou vlajkoslávou. V ledovém větru se třepotaly korouhve, uprostřed průvodu vlál zdálky viditelný prapor boha Angora. Ten kus látky byl nejen výstrahou, ale zároveň hrdým znamením. Každý, kdo uviděl stylizovaného pantera, svírajícího v tlapách sekeru a meč, okamžitě věděl, že by tyto rytíře měl raději obejít širokým obloukem, pokud si chce ušetřit nepříjemnosti.

Jak to tak vypadalo, lidé v Ulsaru to dobře věděli. Prostý lid jim co nejrychleji uhýbal stranou, šlechtici a výše postavení lidé se za nimi ohlíželi a městská stráž, jejíž patroly v nepravidelných vzdálenostech od sebe projížděly městem, vrhala na válečníky nesouhlasné pohledy. Stráže

neviděly rády, když někdo otevřeně nosil zbraň, ale řády požívaly v tomto ohledu stejná privilegia jako šlechtici.

Zakázat válečníkovi nosit zbraň se rovnalo těžké urážce na cti a dotyční na to zpravidla reagovali vraždou nebo zabitím. V tomto případě však téměř nehrozilo, že by muži měli důvod nebo příležitost dostat se s někým do sporu.

V nejbližší době nebyly na programu žádné turnaje, jediní muži, kteří se dokázali rázně ohánět zbraněmi, byli příslušníci stráží.

Nerestro zastavil před jedním obchodem se zbraněmi a sesedl, ostatní tři rytíři ho následovali dovnitř do budovy.

Prostorná místnost byla přeplněná meči, částmi zbroje a štíty. Byly buď pečlivě umístěny ve vitrínách, nebo zavěšené na stojanech podél stěn.

Velitel rytířů Řádu vysokých mečů sundal ze stojanu jeden kulatý štít, přiložil si ho tělu a provedl s ním několik obranných pohybů. Vypadalo to, jako by si jenom hrál, jako by štít na rameni nevážil víc než lehounký závoj.

„Štít se skládá z deseti vrstev sklíženého dřeva, čtyř různě tlustých vrstev kůže a tenkého kovového krytu,“

zaznělo odněkud zpoza regálů. „Pokud nemáte v kapse nejméně čtyřicet vasleců, raději ho nechejte na místě.“

Nerestro se pobaveně rozhlédl po svých mužích a udeřil štítem o pult takovou silou, až jim zazvonilo v uších.

„Co to tu děláte?“ Najednou se u nich objevil mladý muž, jemuž mohlo být kolem třicítky, oblečený

v nejmódnějších šatech převázaných koženou zástěrou. Měl pěstěný zevnějšek a ve tváři nepřítomný výraz. Byl celkem urostlý a navzdory tomu, že se se svým krámem usadil v chladné krajině na severu kontinentu, vyznačoval se velice snědou pletí. Nerestro na první pohled poznal, koho má před sebou.

Musel to být příslušník ontariánského obchodního cechu.

Tito obchodníci měli pod kontrolou výměnu zboží mezi jednotlivými královstvími a baroniemi, byli obdařeni řadou privilegií a zvláštních práv, která ještě více posilovala jejich monopolní postavení - k obrovské zlosti říší a malých obchodníků, kteří tím přišli o možnost nabýt obchodem se vzdálenými kraji značného bohatství. Ontariánci hájili privilegia, jež jim byla v minulosti udělena, se vší vehemencí včetně využívání žoldáků, když se bandy lupičů nebo obchodních rivalů příliš zajímaly o trasy, jimiž přepravovali své zboží.

„Jestli jste na té kovové vrstvě udělali jediný škrábanec, musíte ten štít zaplatit. A sice plnou cenu.“ Jako by ho to napadlo až teď, obrátil Ontariánec pohled k řádovým insigniím, viditelně se skvoucím na zbroji čtyř rytířů.

Z obličeje se mu vytratila trocha barvy, ohryzek na krku poskakoval nahoru dolů. „Ach, omlouvám se vám, vznešené panstvo. Jmenuji se Secho. Nevěděl jsem, že…“

„A já zase nevěděl, že do těch štítů stačí jen strčit, aby se rozpadly,“ skočil mu Nerestro do řeči. Nevěřil kupci jediné

slovo, herecké schopnosti příslušníků tohoto cechu byly dostatečně známé. Musel tedy dosáhnout toho, aby si navzájem vyměnili role. „V boji musí vydržet mnohem víc.“

Kývl na Herodina, jenž plynulým pohybem vytasil meč a prudce udeřil do štítu.

Krycí vrstva se uprostřed pokrčila, obtočila se kolem čepele jako papír, dřevo prasklo, kov však držel štít pohromadě. „Jak má válečník s tvým zbožím přežít v boji?“

Opovržlivě hodil na hromádku šrotu pět vasleců. „Za víc nestál. Neděkuj mi za mou velkorysost.“

„No tohle,“ muž se poškrábal na hlavě. „Tomu nerozumím.“ Nechápavě sebral ze země zničený štít. „Ale my nabízíme i jiné zboží. Tady to bylo podřadné zboží z…

Borasgotánu. Ti neví, jaká kůže je nejlepší.“ Secho se jako lasička protáhl kolem pultu, hmátl po trojhranném štítu a držel ho před sebou. Jemně na něj poklepal. „Nuže, panstvo?

To je zvuk. Tak zvoní pravá kvalita.“

Nerestro zvedl ruku v železné rukavici a zabušil jí o štít.

Překvapený obchodník se odpotácel včetně ochranného štítu několik metrů dozadu a s rachotem zmizel za regálem s meči.

Hbitě zvedl štít nad hlavu, aby se chránil, a co nejvíce se přikrčil, zatímco na něj shora pršela jedna čepel za druhou.

Meče tupě dopadaly na trojhranný štít, odrážely se od něho a skončily na zemi.

Nerestrovi muži se dali do smíchu. Rytíř sám s pobaveným úsměvem vytřepal ruku z rukavice, přešel k řemeslníkovi a pomohl mu vstát. Kov opancéřované rukavice zanechal na štítu malé důlky, padající meče ho na mnoha místech poškrábaly.

„Ten už nikdy nikomu neprodám,“ naříkal Secho tiše a urovnával si koženou zástěru.

„Neměj strach, já ho koupím,“ uklidnil ho řádový rytíř.

„Tady máš dvacet vasleců. Stačí ti to?“

„Za tak dobrý štít? Pane, prosím vás! Vždyť vy máte takovou sílu a na štítu je jenom několik maličkých důlků, ten musí i pro vás mít nejmíň dvojnásobnou hodnotu.“

Obchodník se lstivě ušklíbl. „Je na něm vrstva iurda.“

Nerestro se na něho chvíli zmateně díval, potom se přidal ke smíchu ostatních rytířů. „Ty seš mi ale hrdina. No dobrá, dám ti padesát vasleců. Ale zato použijeme tvoji kovárnu a rudu a spravíme čepele mých spolubojovníků.“

„Máme tu nejlepší kovárnu a nejžhavější výheň v celém Ulsaru,“ uklonil se Secho. „Meče budou vypadat jako nové.“ Rytíři si odepnuli zbraně a položili je na pult.

Ontariánec si je pozorně prohlížel. „Od doby, kdy jsem v Ulsaru naposledy viděl Vysoké meče, uplynuly nejméně čtyři roky,“ prohodil po chvilce. „Určitě jste sem přijeli kvůli tadcově korunovaci, nemýlím se? Nebo že by se chystal nějaký turnaj?“

Nerestro se pousmál. „Nemýlíš se. Jsme tady, abychom složili poklonu novému kabcarovi. Je o něm známo něco, co bychom měli vědět?“

„Nedávejte mu žádné mandlové perníky,“ radil jim obchodník. „Tadc měl ve zvyku, že jídlo pořádně nerozkousal, než je spolkl, a jednou ho mandle málem připravila o život.“

„To jsem nemyslel, kramáři.“ Rytíř nejdříve vrhl po muži zlověstný pohled, pak přihodil na stůl další hrst vasleců.

Secho se na mince dotčeně podíval. „Vy si asi myslíte, že jsem nějaká studnice informací?“

„Vaši lidé jsou pověstní tím, že jsou hotové studnice informací,“ pronesl Herodin mnohomluvně.

Muž naklonil hlavu a pohlédl Nerestrovi do očí.

Ontariáncovy zorničky se rozšířily a zatlačily zelené duhovky tak hluboko, že z nich zbyl uzoučký kroužek.

Teď mu čte myšlenky. Herodin si vzpomněl na to, co si o obchodnících povídají prostí lidé. Důvodem, proč má většina Ontariánců při obchodování takové úspěchy, je prý to, že dokáží číst myšlenky a zjistit tak tajemství obchodních partnerů.

Někteří tarpolští kupci nosili různé zlověstné amulety, aby se jimi chránili proti této příslovečné vlastnosti ontariánských

obchodníků,

kteří

nemohli

žádnou

z ulldartských zemí označit jako svůj domov. Usadili se sice

ve všech říších kontinentu, ale nikdy si nevybudovali vlastní stát. Splynuli s obyvateli zemí, které již existovaly, a díky monopolu na obchodování se vzdálenými kraji si brzy vypracovali významné postavení ve společnosti.

Sechovým tělem projelo trhnutí, zorničky se stáhly do původní velikosti. „Aha. Co byste přesně chtěl vědět?“

Nerestro se na muže podíval. „Jestli umí tvoji lidé opravdu číst myšlenky, tak už to víš. Pokud ne, chtěl bych slyšet všechny pověsti, které mezi lidmi kolují kolem korunovace a celého toho ceremoniálu.“

Secho se hlasitě rozesmál. „Ne, pane, já neumím číst myšlenky. Ani jsem to nikdy nechtěl umět. Řekl bych, že bych se kvůli tomu leckdy dostal do nepříjemných situací, nemyslíte?“ Jen tak mimochodem sebral ze stolu meče tří rytířů. „Takže vy se zajímáte o to, co se mezi lidmi povídá.

Mhm, nechte mě chvíli přemýšlet.“ Ontariánec si rukou podepřel bradu. „Říká se, že tadc nechal otce pohřbít tak rychle jenom proto, že jeho smrt naaranžoval a chtěl zničit důkazy. A tuhle novinku vyslal do světa borasgotánský velvyslanec. Ceremoniál samotný má být hodně velký a prostí lidé mají k němu mít přístup. Tadc by chtěl ukázat, že se v žádném případě ničeho nebojí. Podrobný průběh korunovace je vyvěšený na bráně katedrály, pokud si ho chcete sám přečíst.“

Zezadu přišel sluha, uchopil meče a zmizel s nimi z místnosti. Rytíři a zbrojnoši ho následovali až do kovárny.

Ve čtyřech objemných mísách spatřili temně rudou barvu žhnoucího dřevěného uhlí, při každém závanu vzduchu z obrovských měchů, které k nim byly po stranách připevněny, se jeho barva změnila a přecházela do pronikavé běloby. Stěny byly ověšené spoustou nejrůznějšího nářadí, kleštěmi, různě velkými kladivy, pilníky a mnoha dalšími kovářskými pomůckami.

Rytíři si svlékli nejtěžší části zbroje a dali se do práce.

Rozehřáli meče, opatrně do nich vkovali nové kousky železa a tak dlouho je opracovávali, až po zubech a ostatních kazech nezbylo ani stopy.

Řádoví rytíři stáli několik hodin u mís s dřevěným uhlím a mistrovskou rukou opravovali zbraně. Z jedné strany je pozorně a přísně sledoval Nerestro, z druhé Secho, jenž znovu a znovu přicházel do místnosti a díval se, jak si rytíři počínají.

Herodin, jenž se mezitím koupal v potu, kývl na muže, aby k němu přišel, sklonil se a něco mu pošeptal do ucha.

Obchodník poté mírně změnil barvu. Rytíř se zlomyslně ušklíbl a ochladil čepel ve džberu s vodou. Bílá pára se syčením stoupala do výše.

„Co jste mu řekl?“ vyptával se Nerestro a podal mu džbán, aby se napil.

„Řekl jsem mu, že jestli v jeho rudě objevíme třeba jen náznak méněcenného materiálu, položíme ho na kovadlinu a opracujeme ho rozžhaveným kladivem.“ Herodin se napil a

přiložil druhou ruku k opasku. „Bez meče se cítím úplně nahý. Samotná dlouhá dýka je pro mě málo. Ale než si zbraně budeme moct zase vzít, ještě to nějakou dobu potrvá.“

„A co si chcete s tím mečem počít? Chcete v Ulsaru pobíjet netvory?“ utahoval si z něj velitel přátelsky. „Jenom si představte, že bychom narazili na nějaký zvlášť zlý exemplář a vy, Herodin Mocný, byste ho nemohl mečem srazit k zemi, ale musel byste ho uškrtit.“

„To je hrozná legrace, pane, hrozná legrace.“ Herodin si setřel z čela pot a znovu si oblékl kožich a nasadil zbroj.

„Pojďte, trochu se projdeme po městě, než čepele úplně vychladnou. Jak se tak na vás dívám, několik z vás by se teď mohlo i okoupat.“ Rytíři prošli prodejnou ven a vyšvihli se do sedel.

„Já vím, jak se cítíte.“ Nerestro zamířil s koněm k obrovské, zdaleka viditelné Ulldraelově katedrále. „Ale tady nebudete meče potřebovat. Městská stráž působí skvělým dojmem. A kdyby bylo zle, máte tu mě.“

„A když mě někdo vyzve na souboj?“ Herodin skutečně vypadal velice nešťastně.

„Potom zbrojnoši popadnou kuši a zastřelí ho.“ Oba další rytíři se pobaveně a škodolibě ušklíbli, velitel zrychlil tempo.

Ulldraelova katedrála se mezi okolními budovami vyjímala jako hora mezi mírně zvlněnými pahorky.

Obrovská a těžká. Architekti dokázali malý zázrak. Tento boží stánek zde stál déle než osm set let a byl ve skutečnosti starší než nejčastěji využívaný chrám. Na první pohled se od ostatních domů v okolí výrazně lišil. Úzké, špičaté věže, vypínající se do závratné výše, obrovská pestrobarevná skla a zlaté střechy kopulí okamžitě padly člověku do oka.

Pozornost budící průvod se zastavil na náměstí před katedrálou. Řádoví rytíři sesedli a přistoupili k bráně, před níž stáli čtyři kněží patřící k Ulldraelovu řádu a v rukou drželi obětní misky.

Bojovníci je neuznali za hodné jediného pohledu a pokračovali v chůzi. Herodin koutkem oka postřehl, že jeden z mladších kněží pootevřel ústa a chtěl něco říct, ale starší z bratrů rychle potřásl hlavou, aby mu zabránil pronést nějakou poznámku.

Katedrála jim uvnitř připadala nesmírně dlouhá. Působila dojmem, že nemá konce. Na opačné straně stál Ulldraelův oltář, jenž z takové vzdálenosti vypadal hrozně malý.

Nerestro pochyboval, že kdyby někdo ode dveří vypálil šipku z kuše, dostřelil by až na druhou stranu. Několik metrů tlusté sloupy nesly stropní konstrukci. Kdyby padesát mužů postupně vylezlo jeden druhému na záda, na strop by ani tak nedosáhli. Příčné trámy a vzpěry, které měly rovnoměrně rozkládat obrovský tlak, vytvářely prapodivný vzor.

Nerestro napočítal třicet zvonů, které se jakoby volně vznášely ve vzduchu. Byly ukotvené tlustými řetězy těsně

pod stropem. Největší z kovových kruhů měl zcela jistě průměr o velikosti mlýnského kola. Ke každému zvonu vedlo malé schodiště končící na podestě, kde se člověk mohl pohodlně postavit. Pestrobarevná okenní skla šířila uvnitř katedrály zvláštní, neskutečné světlo, husté obláčky dýmu z kadidelnic vytvářely volně se vznášející, neustále se měnící obrazce.

Na stěnách visely reliéfy, gigantické obrazy s výjevy z ulldartské mytologie a z pověsti o stvoření světa. Na různých místech stálo několik sousoší, plasticky znázorňujících bitvy z dávné minulosti. V katedrále jste mohli najít téměř všechny bohy. Ulldrael samotný se zde zjevil ve vší své dobrotě, stařičký muž v prostém oděvu a se žlutými vlasy zářícími jako dozrálé obilí. Zobrazení Tzulana byste však hledali marně.

Strmá točitá schodiště, obepínající jednotlivé sloupy, vedla nahoru k pravděpodobně dodatečně přistavěné plošině, vedoucí dále k lóžím. Zde sedávali během různých slavností členové Tajné rady, nejvyšší představitelé Ulldraelova řádu, a dohlíželi na hladký průběh oslav.

Část katedrály, kde rytíři stáli, byla zcela pustá. Až daleko vpředu poblíž oltáře stálo několik dřevěných židlí určených pro zdejší bohaté a mocné občany. Prostý lid se obracel k bohu vestoje nebo poklekl na naleštěnou kamennou podlahu. Chladný vzduch byl prosycen mumláním lidí, kteří se právě modlili.

„Opravdu působivé,“ zašeptal Herodin, přestože původně neměl v úmyslu ztlumit hlas.

„Přinejmenším pro ty, kteří se tím nechají omámit,“

uštědřil mu Nerestro nepřímo pokárání. Jeho slova se daleko nesla katedrálou. „Všichni se teď naučíme nazpaměť průběh ceremoniálu, potom si projdeme vnitřek. Chtěl bych, abychom se tu dokázali pohybovat třeba i poslepu, kdyby bylo zapotřebí. Jeden ze zbrojnošů nakreslí plánek katedrály.“

Muži přikývli a rozdělili se. Nejeden z místních se zájmem sledoval rytíře i jejich počínání, ale nedovedli si je pořádně vysvětlit.

Prošli zezadu celou katedrálou, až došli k oltáři.

Ulldraelova socha, desetkrát větší než dospělý muž, se před nimi vypínala ke stropu. Bůh se usmíval, v jedné ruce držel knihu, druhou svíral hrst obilí. U nohou se mu tísnili prostí lidé, aby se jim dostalo jeho ochrany. Před ním ležely dvě zlomené zbraně, meč a kopí.

„Pche,“ zabručel Nerestro opovržlivě, když spatřil zlomené symboly svého stavu jako znamení mírumilovnosti a vzdání se násilí. „Přijde doba, kdy budou všichni rádi, že se silná čepel a pevné kopí postarají o pořádek.“

„Jste si tím jistý?“ zaznělo najednou vedle něho.

Řádový rytíř se záměrně pomalu otočil a pohlédl na kněze v prosté, tmavě zelené róbě, jenž si nepozorovaně stoupl přímo vedle něho. Byl více než o hlavu menší.

„Tím jsem si jistý.“ Nerestro napřímil tělo. Podle výrazu v mužově obličeji poznal, že kněz již lituje, že rytíře vůbec oslovil. „Ale nehodlám se s tebou pustit do disputací, mnichu. Jsem zde proto, abych za dva dny složil poklonu kabcarovi. A k tomu taky patří, abychom navštívili ceremoniál, při němž bude uveden do úřadu.“

„Z toho bude mít následník trůnu určitě radost,“ pronesl mnich s úsměvem. „Ale máte pozvánku? Každý, kdo by chtěl vstoupit dovnitř se zbraní, bude potřebovat zvláštní dopis z paláce, který mu to umožní. Určitě toto opatření chápete, nemám pravdu?“

„Já jsem Nerestro z Kurašky z Řádu vysokých mečů, bojujícího ve jménu boha Angora. A já nepotřebuji žádné povolení, abych směl nosit u pasu meč. Ani od tebe, ani z paláce nebo od kdovíkoho. Kdo by mi v tom chtěl zabránit?“

„To není moje rozhodnutí,“ pronesl muž se sklopenou hlavou. „Dostali jsme pokyn, abychom na to návštěvníky upozornili.“ Pohlédl na rytíře postávající v katedrále. „A vaši muži budou rovněž potřebovat pozvání. Nyní vám nebudu v ničem bránit, ale v průběhu ceremoniálu zde bude dost stráží, s nimiž můžete svůj záměr projednat.“

„Potom prostě nesložíme budoucímu panovníkovi Tarpolu poklonu,“ pronesl Nerestro odměřeně. Otočil se na podpatku, kývl na společníky a rychlým krokem vyšel z obrovské budovy.

Když došli před bránu, začalo sněžit. Velké bílé vločky padaly z šedé oblohy a rychle pokryly tenkou studenou vrstvou střechy, pouliční dlažbu a všechno, co se nacházelo pod širým nebem.

Rytíři nasedli. „Budeme si muset najít do katedrály jiný přístup než hlavní branou,“ řekl Nerestro Herodinovi a kývnul hlavou k malé brance, nezřetelně se rýsující mezi všemi pilíři. „Myslím, že to bude pro nás ten pravý vchod.“

Ostatní rytíři se ušklíbli. „A nyní si dopřejeme radostí městských lázní. Už dlouho jsem neměl masáž.“

Maličká armáda se dala do pohybu. Čím víc se muži vzdalovali, tím větší úleva byla vidět na tvářích čtyř Ulldraelových mnichů, stojících u vchodu do katedrály.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ PALESTÁN, HLAVNÍ MĚSTO

TUILLÉ,

ZIMA 442/443 P. S.

„Podle mého názoru to byla chyba commodora Giala Scalidy. Já jsem ho varoval, aby na tersionské lodě nečíhal právě na tom místě. Ale on si nedal poradit. Tvrdil, že jsem moc nezkušený, než abych to dokázal správně posoudit.

Vážená kupecká rado, proti těm lodím jsme neměli nejmenší

naději na úspěch. Chtěly nás záměrně zničit. Převaha, jakou nad námi měly, byla asi tak velká jako rogogarský tolar vůči iurdské koruně.“ Adjutant Parai Baraldino se přikrčil a pohlédl do napjatých tváří dvaceti mužů rady. „Kdybyste jen viděli to co já. Lodě vysoké jako palác. Oheň, který se nedá uhasit vodou, a katapulty střílející oštěpy s takovou prudkostí, že pro ně ani nejtlustší dřevo nepředstavuje překážku. Dštily na nás kameny velké jako voli!“ Budoucí důstojník přivřel oči. „Muži uhořeli zaživa! Všude kolem mě bylo moře v plamenech. Jak jsem se držel nad hladinou, míjel mě jeden mrtvý vedle druhého a nějaké mořské stvůry požíraly jejich těla.“ Zatřepal rukou. „Rozcupovali nás, jako když člověk smete ze stolu neplatnou směnku. Ani se na ni nepodívá, roztrhá ji a zadupe do země. Já…“ Zmlkl a zadíval se do prázdna.

„A to zlato?“ zeptal se jeden z členů kupecké rady, Phrons Seloni, do nastalého ticha. „Co se stalo se zlatými cihlami?“

„Pravděpodobně leží na dně moře. Mezi vraky. Je navždy ztracené,“ odvětil Baraldino tiše. „Čtyři lodě plné zlata nyní zdobí oceán.“

„Existuje nějaká možnost, že bychom ten kov zachránili?“ chtěl vědět Seloni.

„Ne, pane radní. Na našich mapách je tam dno vyznačené v hloubce šedesáti šesti sáhů. Tam nic

nedosáhne. Dokonce ani světlo.“ Důstojník si povzdechl.

„Takový nepředstavitelný poklad.“

„Shrňte to,“ zabručel radní Ricar Heruso. Jeho pokyn byl určen písaři, sedícímu u pultu na konci stolu, u něhož radní zasedli.

„Vážení páni radní. Palestán ztratil kompletní flotilu určenou pro zvláštní zásahy: šest dvojstěžníků, jeden trojstěžník, zhruba devět set mužů, k tomu katapulty a ostatní vybavení každé lodi,“ přednášel písař. „Ztráta činí suma sumárum nejméně 115 000 halířů, bez přihlédnutí k drahocennému času, potřebnému na přípravu flotily.“

Řadami radních projelo hlasité zaúpění. „K tomu je nutno připočíst ztráty z příjmů, které by vynesl zánik tersionské flotily, podle současné tržní hodnoty zlata dobrý milion halířů. Suma sumárum tak činí palestánské ztráty milion sto sedmdesát pět tisíc halířů. To je hrubý, zaokrouhlený odhad.“ Písař se opět posadil.

„Takový debakl,“ zašeptal někdo.

Schor Josici, mluvčí kupecké rady, si urovnal vysoký černý klobouk a protáhl obličej. „Nemám v úmyslu ochudit státní poklad o takovou částku. Palestán si ty peníze obstará od někoho jiného. Proto navrhuji, abychom vznesli vůči Kensustrii formální obvinění spojené s vyhlášením války.

Zdůvodnění: Kensustriánci zničili naši flotilu, když bojovala s piráty. Připomínám: poté co piráti jako první zahájili na

naše lodě palbu. To, že naše lodě byly zamaskované jako rogogardské, nemusí nikoho zajímat.“

V místnosti zavládlo zaražené ticho. Baraldino si myslel, že se snad přeslechl.

„Ta myšlenka se mi zamlouvá,“ pronesl Seloni po chvíli.

„Ale proč bychom měli hned vyhlašovat válku?“

„Protože Kensustrie není součástí dohody o řešení sporů.

Všechny říše na Ulldartu prohlásily, že jsou ochotné a připravené řešit spory a neshody bez použití zbraní, jenom tahle země ne. Takže jim můžeme vyhlásit válku, aniž bychom porušili obecně dodržované dohody,“ vysvětlil Josici s úsměvem na rtech.

„Tak pozor,“ pozvedl hlas Heruso. „Možná tím rozpoutáme něco, co za jistých okolností nedokážeme udržet pod kontrolou. Prosím, abyste vzali v úvahu, že jestliže porovnáme bojové schopnosti a výcvik jejich a našich vojáků, je Kensustrie sice menší, ale s největší pravděpodobností silnější země. Když se zamyslíme nad jejich válečným uměním, člověk o nich slyší ty nejúžasnější věci. A zážitky, které nám zde vylíčil nešťastný Baraldino, nepřispívají právě k tomu, abych se cítil v bezpečí. Jestli těmi svými loděmi zahájí lov na naše obchodníky, budeme zruinovaní dříve, než si to stačíme uvědomit.“ V sále se zvedlo souhlasné bručení.

„O tom, co se stalo, bychom měli nejdříve informovat ostatní království,“ radil další člen grémia. „A sice v tom

smyslu, že my jsme se stali politováníhodnými oběťmi. Ale co se stane, jestli ten útok přežili i jiní, například někteří námořníci z Tersionu? Potom se naše argumenty rozpadnou jako domeček z karet.“

Jako na povel se všichni beze slova podívali na Baraldina.

„Ach, já nevím, jestli to kromě mě mohl ještě někdo zvládnout,“ pospíšil si adjutant s odpovědí. „Za to, že jsem přežil, vděčím v první řadě poloprázdné bedně s proviantem, v níž jsem tak dlouho vydržel. Jak víte, vážení páni kupci, vylovila mě z vody jedna palestánská loď. A podle výpovědi jejího commodora nikoho jiného nenašli. Tersionské pátrací komando, které bylo vyslané poohlédnout se po zásilce zlata, dorazilo později než naše loď a i oni našli jenom kusy vraků. Jestli přežil ještě někdo jiný, tak ho mezitím zřejmě spolkly mořské příšery.“

Ve tvářích členů kupecké rady se objevil výraz úlevy.

Důstojník rozptýlil jejich obavy, vyhlídka na zisk zvítězila.

„Co si myslíte, Baraldino? Bude ten plán fungovat?“

vyptával se Josici.

„Mám o tom spíš pochybnosti,“ soudil oslovený. „Ale měl bych jiný návrh. Palestán by se měl domluvit s Tersionem.“

„Jak to myslíte?“ dorážel Seloni.

„Inu, aby ta historka zněla co nejdokonaleji, napadla mě následující verze. Rogogardští piráti napadli Zlatou flotilu.

Naše loď, kterou bylo možné zřetelně rozeznat podle tří stěžňů a vztyčené palestánské vlajky, spěchala Tersioncům na pomoc a chtěla jim poskytnout ochranu, když jedna z rogogardských lodí zahájila palbu na Černou flotilu.

Kensustriánci neměli právo poslat ke dnu všechny lodě, a tak po nich můžeme požadovat odškodné jak my, tak i Tersion.“ Baraldino se hluboce uklonil. „Tu druhou verzi považuji za příliš nebezpečnou. Příliš nebezpečnou pro nás, kdyby snad náhodou přece jen někdo přežil.“

Josici roztáhl ústa v širokém úsměvu. „Výborně, Baraldino, výborně. Vyjednáme s Tersionem podíl na části hodnoty ztraceného zlata, protože předložíme důkazy, že za ztrátu může Kensustrie, a ta musí zaplatit odškodné. Tak z celé záležitosti vyrazíme aspoň půl milionu tolarů.“

Mluvčí kupecké rady na důstojníka uznale kývl. „Jste si jistý, že se nechcete stát diplomatem? Máte k tomu více talentu než někteří, co v těchto službách již pracují.“

„Dejte mi loď, to je vše, po čem toužím,“ odvětil muž a uklonil se.

„Dobrá, dostanete svůj patent. Ještě dnes. A potom se poplavíte do Tersionu, setkáte se s královnou Alanou Druhou a zpravíte ji o ‚pravdivém‘ průběhu toho, co se na moři odehrálo. Nikdo by to nedokázal vylíčit přesvědčivěji než vy. Sám jste byl postižený a jako jediný jste přežil děsivé divadlo, za něž nese odpovědnost jen a pouze Kensustrie. Tímto vám přiděluji úkol stát se palestánským

vyjednavačem.“ Josici se rozhlédl po ostatních. „Hlasujeme, vážení pánové radní.“ Všechny ruce vystřelily vzhůru.

„Jednohlasně. Gratuluji vám, commodore Baraldino. Ode dneška jste diplomat a důstojník. Zvládněte svůj úkol lépe než jen dobře. Rada od vás očekává, že v této záležitosti s Tersionem dojednáte, že budeme vůči Kensustrii postupovat společně. Až se s královnou dohodnete, vyhlásí obě země Kensustrii válku. Navíc je Tersion velmi dobrým přítelem angorského vládce. A Angor má pověst rázného protivníka. Takže Kensustrie si celou věc ještě pořádně rozmyslí. Jestli budou ochotni zaplatit, co po nich požadujeme, možná ani nebudeme muset vyhlásit válku.

V opačném případě…“

Baraldino se uklonil potřetí. „Děkuji radě za projev velké důvěry. Já Palestán nezklamu.“ Důstojník vyšel ven, kde ho již očekával písař, držící v ruce několik listin.

„Ještě okamžik, prosím. Tento dokument zatím není úplně suchý.“ Muž foukal na papír, potom ho sroloval a usmál se, vědomý si svých povinností. „Prosím, zde je váš patent, commodore Baraldino, tady je vaše akreditace diplomatického vyslance s téměř veškerými plnými mocemi a zde je rozkaz, jímž se ujímáte velení na Jitřence. Loď se právě chystá k vyplutí a zítra by mohly být všechny přípravy u konce.“ Písař mu předal papíry a kývl za sebe. Přistoupilo k nim několik ozbrojených mužů. „Ti budou ode dneška vaší tělesnou stráží, na niž máte jako diplomat Baraldino nárok.

Palestánský král, kupecká rada a palestánský lid vám přejí hodně štěstí, commodore.“ Písař se obřadně uklonil a odešel.

Baraldino si urovnal celou haldu spisů na ruce, garda se rozmístila kolem něho a podle všeho jenom čekala na rozkaz k odchodu.

„Dobrá,“ prohlásil commodore. „Jdeme. Do přístavu.“

Rázně vykročil. Kdyby mi to někdo ještě před nedávnem tvrdil, asi bych se mu vysmál, pomyslel si. Z adjutanta se stal trosečník a během několika málo týdnů commodore a diplomat.

Jen zatím pořádně nevěděl, jestli se má z takového vývoje upřímně z celého srdce radovat, nebo ne.

IV.

„Poté Všemocná bohyně trpěla nesnesitelnou nudou, neboť neměla nikoho, s kým by se mohla bavit.

Vzala špetku hvězdného prachu, z každého moře na světě odebrala kapku vody a vymodelovala tři muže a tři ženy.

Taralea je vysušila tekutým ohněm, přičemž díky nepozornosti spálila jednu z figurek téměř na uhel, druhé se dostalo příliš málo žáru a zůstala bledá.

Poté jim věnovala život, znalosti a jména: Tzulan, Angor, Ulldrael, Senera, Kalisska a Vintra.

Tak byli stvořeni První bohově, jeden velkolepější než druhý, jeden krásnější než druhý.

Jen Tzulan byl černý jako smůla, jeho oči rudě žhnuly, jak je popálil tekutý oheň, a stejně tak měl i žhavý, syčivý, rozvášněný temperament. Naproti tomu Kalisska zůstala bledá a chladná, nedávala najevo téměř žádné city.

Všemocná bohyně měla ze svého výtvoru nesmírnou radost, protože nyní už nebyla úplně sama.“

LEGENDA O STVOŘENÍ PRVNÍCH BOHŮ

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 442/443 P. S.

Pět set sedláků, nádeníků i jiných prostých lidí z okolí celý týden dřelo, než podél hlavních cest říšského hlavního města zavěsili všechny vlajky, korouhvičky a girlandy. Další stovka dělníků měla na starost, aby vedlejší cesty i postranní uličky byly uvedeny do co nejlepšího stavu. Muži odstraňovali sebemenší náznaky špíny a nečistot, aby se Ulsar předvedl v nejlepším světle, až bude dlouhatánské procesí šlechticů a různých vysoce postavených osobností kráčet ke katedrále.

Nová vyhláška kromě toho zakazovala vysypávat z okna obsah kbelíků na smetí a nočníků, jak bylo běžně zvykem.

Dokud slavnosti neskončí, nesmí citlivé nosy rušit žádné pachy, kočáry nesmí potřísnit páchnoucí splašky.

Skupina kameníků bleskurychle opravovala dlažební kostky, z dlažby zmizely díry a rozviklané kameny. K paláci se neustále valily vozy se zásobami potravin, dennodenně přijížděli další a další hosté, kteří si korunovační divadlo nechtěli nechat ujít.

Celé hlavní město se na pohled vášnivě připravovalo na velké oslavy.

Lid se však ne a ne zbavit určité nejistoty.

Tadce zatím téměř nikdo nespatřil. Několik málo sloužících, kteří z paláce po večerech odcházeli, nebylo schopno nebo ochotno něco prozradit, a když už, tak si často protiřečili. Jasno přinese teprve korunovace, až se syn všeobecně oblíbeného Grengora Bardriše nechá posvětit a stane se novým vládcem Tarpolu. Tolik lidí, kolik se jich bude chtít dostat dovnitř, se do katedrály vejde jen stěží, tím si byli obyvatelé Ulsaru téměř jistí.

Národ se konečně dočkal. Příštího dne se uskuteční slavnostní ceremoniál, a protože katedrála nikdy nezavírala brány, několik prozíravých nedočkavců v ní rovnou přenocovalo, aby měli jistotu, že budou blízko oltáře. Ráno je však stráže vyhnaly ven, takže závod o nejlepší místa se rozběhl nanovo.

Již od časných ranních hodin se Ulsařané spolu s Tarpolany, kteří přicestovali z jiných měst, tlačili dovnitř.

Katedrála se plnila víc a víc, až by nakonec davem neproklouzla ani nejmenší myš. Každý z hostů musel projít kontrolou, jestli u sebe nemá zbraně.

Venku se v ledovém chladu tísnili na náměstí ti, co přišli příliš pozdě, aby alespoň letmo zahlédli nového panovníka.

Lidé šplhali na fasády, ke každému oknu v sousedních

domech se nahrnulo nejméně pět Ulsařanů, aby mohli sledovat, co se pod nimi děje.

O klid a pořádek se v katedrále staralo tři sta strážných, další dvě stovky zatlačily davy dozadu a uvolnily schody, aby ke katedrále mohly přijíždět kočáry. Ulldraelovi mniši rozdávali čekajícím něco na pití, zatímco pozvolna začínaly přijíždět první významné osobnosti.

Jeden za druhým se objevovali nejdůležitější brojaci a šlechtici z celé země. Tadcova oslnivě krásná sestřenice chvátala ke své židli, po ní ve slavnostním průvodu dorazili velvyslanci a lidé s uznáním obdivovali jejich vznešené, občas naprosto cizokrajné úbory.

Velvyslanci si vychutnávali pozornost, kterou jejich příchod vyvolal, s majestátní důstojností kráčeli až dopředu a dbali na to, aby na ně bylo ze všech stran dobře vidět.

Když byli hosté v plném počtu na místě, vstoupili do katedrály všichni členové Tajné rady Ulldraelova řádu a zamířili na vyvýšenou galerii nad hlavami lidí, kteří měli co dělat, aby postavy ve zlatožlutých róbách aspoň zahlédli.

Poté mniši v celé katedrále zapálili mísy s uhlím, na žhavé uhlíky pak přihodili hned několik hrstí kadidla a v chrámu se okamžitě rozšířila příjemná, mírně nasládlá vůně. Lidé se ztišili a uklidnili.

Kolem oltáře se rozestoupily dvě stovky mnichů.

Nadechli se a začali zpívat chorál na počest Ulldraela

Spravedlivého. Sotva dozněly poslední tóny, rozevřela se obě křídla obrovitého portálu.

Vlajkonoši, kteří přinášeli vlajky země a provincie, vstoupili jako první a vytvořili v čelní části chrámové lodi špalír, jímž tadc bude muset projít cestou k oltáři. Nejdříve však ještě napochodovala vojenská hudba, vyhrávající tradiční pochod Bardrišů, za ní následovalo dvacet mužů z tělesné stráže, kteří rozvážným krokem procházeli vstupními dveřmi. Lidé, tísnící se v chrámu, natahovali krky, protože teď už se musí každou chvíli objevit i následník trůnu.

Také již přicházel, Lodrik Bardriš, tarpolský „koláčkový tadc“. Ale vůbec nevypadal tak, jak se dlouhá léta mezi lidmi tradovalo.

Do katedrály vstoupil mladý muž se světlými vousy, rozevlátými, řídkými plavými vlasy, jejichž konečky mu spadaly až na ramena. V tmavě šedé, stříbrem vyšívané uniformě měl přímo dokonalou postavu. Jediný výrazný prvek jeho oděvu, který se na rozdíl od mnoha jiných šlechticů

vyznačoval

nápadnou

jednoduchostí,

představovala hvězda rodu Bardrišů. Zářila, jako by na ni dopadal žár ohně, a světlo se od ní odráželo zpět. Na rukou měl mladík bílé rukavice. Drahý kožešinový přehoz z bílého hermelínu, osázený sametem a hedvábím, byl důkazem tadcovy suverenity. U pasu měl těžkou, neobvyklou šavli, zasunutou do černé pochvy zdobené stříbrem. Modré oči

pozorně sledovaly zvědavý dav, poté se následník trůnu usmál a kývl některým lidem na pozdrav. Ti v rozpacích nevěděli, jak na takovou poctu odpovědět.

Přímo za Lodrikem kráčeli Stojko s Valjakovem, hned za nimi následovala řada osobně vybraných sloužících a dalších třicet členů tělesné stráže.

Valjakov kradmo pohlédl vzhůru. Pod kopulí katedrály, vysoko nad hlavami lidí, umístil třicet svých nejlepších střelců z kuší. Dostali příkaz, aby se řídili vlastní úvahou a okamžitě stříleli, kdyby někde objevili nějakého atentátníka.

Valjakov tímto konal proti tadcově vůli. Následník trůnu odmítl přistoupit k opatřením, která by mohla stát nevinné lidi život. Tělesný strážce však měl pro své počínání pádný důvod. Bylo důležité, aby jeho chráněnec zůstal naživu, všechno ostatní odsunul svědomitý Valjakov stranou. Přesto se necítil dobře, když spatřil takové davy lidí. Mezi zdmi katedrály se tísnilo odhadem dobrých pět tisíc Tarpolanů.

„Alespoň nebude mít atentátník ani tu nejmenší příležitost,“ zašeptal mu Stojko do ucha. „Jedině kdyby uměl létat.“

„Proto jsem posadil nejlepší lovce tam nahoru,“ zabručel Valjakov. „Momentálně se ani tak nebojím jednoho skrytého atentátníka jako spíš tlaku davu. Kdyby došlo k pozdvižení, máme jen malou naději, že se nám podaří dostat odsud kabcara živého.“

„To nemůžeš ani jednou myslet pozitivně?“ povzdechl si důvěrník. „Ulldrael ho ochrání.“

„Já vím,“ přikývl válečník. „Jenže já se na nějakého boha nespoléhám. V těchhle neklidných časech rozhodně ne.“

*

„A my se chceme dostat tam k těm dveřím?“ zeptal se Herodin nevěřícně a předklonil se v sedle. „Měli jsme vstát dříve.“

„Ano, to jsme měli,“ prohodil Nerestro lakonicky a patami pobídl svého železným pancířem chráněného válečného oře do slabin. Kůň si poté na náměstí před katedrálou poslušně prorazil cestu řadami čekajících.

Rytířův doprovod ho následoval.

Jezdci sklidili zlostné pohledy, z některých úst je provázely hlasité nadávky, které však okamžitě utichly, když se jeden ze zbrojnošů otočil a pohlédl ke křiklounům.

Zatímco poslední muži tadcovy tělesné stráže vstupovali portálem do katedrály, dorazili rytíři k odlehlému bočnímu vchodu.

Dveře střežilo pět halapartníků, kteří ozbrojence sledovali podezřívavými pohledy. Jejich velitel přistoupil k Nerestrovu koni.

„Pane, spletl jste se. Vchod je tam vpředu. Musím vás požádat, abyste spolu se svým doprovodem odjel zpátky.

Pokud nemůžete předložit pozvánku, budete muset u vchodu odevzdat zbraně.“

Nerestro dal mužům znamení, aby sesedli z koní. Rytíři i zbrojnoši postupně sesedávali a postupovali k brance.

„Pane, copak jste ne…“ snažil se muž protestovat.

„Bohužel jsme přijeli trochu pozdě, vojáku,“ přerušil ho řádový rytíř. „A než abychom se museli prodírat davy u vchodu, mysleli jsme si, že si touhle brankou zajistíme rychlejší přístup.“ Zbrojnoši se rozestoupili do půlkruhu, aby zezadu zakryli výhled na to, co se u bočního vchodu děje.

Velitel malého strážního oddílu statečně potřásl hlavou, přestože se i se svými lidmi ocital ve stále těsnějším obklíčení.

„Pane, prosím vás, abyste odešel. Obávám se, že nemáte pozvánku, která by vás opravňovala k nošení zbraně během ceremoniálu, nemám pravdu? Ani to, že patříte k Angorovu řádu, vám nedává právo vstoupit do katedrály se zbraněmi.“

Zoufale se snažil proniknout pohledem za Nerestrova záda, jenže válečníkova statná postava mu v tom bránila. „Pokud se okamžitě nevzdálíte, budu muset zavolat posily.“

„Dobrá. My půjdeme.“ Rytířova pěst, navlečená do železné rukavice, vystřelila vpřed a zasáhla velitele doprostřed čela. „Neděkuj mi za milosrdenství.“

Ostatní halapartníci dopadli obdobně. Po krátkém, avšak bezúčelném odporu se zhroutili k zemi a zbraně zarachotily o dlažbu.

„Vždyť jsem říkal, že už půjdeme,“ pousmál se Nerestro a odebral muži klíče od brány. Krátké kliknutí, potom se zámek otevřel a uvolnil jim vstup.

Rytíři rychle zmizeli uvnitř, bez většího krveprolití přemohli zbylých pět strážných, kteří dávali pozor na druhé straně branky, a zavřeli za sebou dveře. Strážné před katedrálou opřeli o zeď tak, aby se zdálo, že usnuli.

Místo aby pronikli dovnitř katedrály, ocitli se válečníci v klenuté chodbě, z níž vycházelo několikero dveří.

„Zatraceně!“ zasyčel Herodin a podíval se na vojáky, ležící bezvládně na zemi. „Co teď? Neměli jsme je všechny zmlátit do bezvědomí.“

Jeho velitel zvedl varovně ruku a naslouchal.

Z nejpřednějších dveří zaznívalo mumlání, jako by se tam někdo modlil. „Tam budeme na správném místě.“

Vykročili a ve chvíli, kdy téměř dorazili k cíli, mumlání utichlo. Ke dveřím se blížily kroky a o několik okamžiků později je někdo otevřel.

Nerestro se díval do očí udivenému Matucovi, který se spolu s deseti dalšími mnichy chystal vykročit z místnosti.

„Co tady děláte?“ vyptával se duchovní překvapeně.

„Říkal jsi, že máme zůstat v tvojí blízkosti. Tak jsme tu,“

prohodil rytíř tlumeně. „Nemějte strach, jsme vyslanci Řádu

vysokých mečů,“ pronesl poněkud hlasitěji, aby uklidnil Matucovy bratry. Vypadali mírně vyděšeně. „Bylo nám řečeno, že se všichni příslušníci řádů mají shromáždit v zadní části katedrály a společně přihlížet ceremoniálu.“

„Vysoké meče? A vy se máte zúčastnit korunovace?“

otázal se jeden z mnichů. „Nemyslete si, že nechováme vůči Angorovi patřičný respekt, ale to musí být nějaký omyl.

Bratře Matuci, ty snad ty lidi znáš?“

„My, hm, jsme se cestou setkali, to ano. Samozřejmě se nebudou přímo účastnit udílení svátosti požehnání,“

prohlásil Matuc chvatně. „Říkali mi, že se prostě jen mají zúčastnit ceremoniálu na znamení toho, že i Angor dává novému kabcarovi požehnání. Nemám pravdu, pane rytíři?“

Nerestro se pousmál, v úsměvu však nebyla ani stopa po opravdovém přátelství. „Zapamatoval sis to správně. Jsme zde, abychom novému panovníkovi přinesli výraz blahovůle boha upřímnosti. A teď bychom raději měli jít. Nebylo by vhodné, aby tadc musel kvůli nám čekat na svou korunu.“

„Nechte mě jít jako prvního,“ řekl bývalý představený kláštera. „Nechtěl bych, aby si kabcarovy stráže myslely, že se odsud hrnou atentátníci. Ale do katedrály se mnou vstoupí pouze rytíři. Všichni ostatní počkají tady.“

„Byli by to ti nejbohatší atentátníci, jaké kdy Ulldart spatřil,“ prohodil Herodin se smíchem a zabušil na opancéřovanou hruď. „Kromě toho taky ti nejhlasitější a

nejhloupější. To samotné dokazuje, že je naprosto nemožné, abychom přicházeli se zákeřnými úmysly.“

„Zákeřnost má mnoho převleků,“ podotkl Matuc suše a vykročil.

Jedenáct mnichů a čtyři rytíři prošli chodbou a zakrytí sloupovím vstoupili do katedrály. Melodie pochodu Bardrišova rodu duněla prostorem a ozvěna ji mnohonásobně opakovala. Na rozdíl od návštěvy katedrály před několika dny bylo v božím stánku příjemné teplo.

Z místa, kde stáli, měli dokonalý výhled na obrovitou sochu boha Ulldraela, kterou obklopovaly dvě stovky mnichů, i na dění v zadní části katedrály.

„Počkáte tady za tím pilířem. Je možné, že za jistých okolností budu potřebovat vaši pomoc, ale dokud k tomu nedojde, nesmíte nic dělat,“ udílel Matuc Nerestrovi pokyny, přičemž na pohled nesmyslně máchal rukama.

„Pamatujete si slova, co vás zprostí povinnosti, kterou vám bůh uložil?“

„Angorovi budiž vzdán dík za jeho pomoc,“ opakoval řádový rytíř větu, kterou mu mnich pošeptal na břehu řeky a jež ho zbaví veškerých závazků. „Jak bych mohl zapomenout? Ale s čím počítáš? A co se má stát?“

„Já nevím. To teď ani není podstatné. Mě čeká v nejbližších okamžicích ceremoniál,“ vyhýbal se Matuc přímé odpovědi a spolu s deseti ostatními duchovními kráčel dále. Zaujali místo před oltářem a vyčkávali.

„Pane, na to se musíte podívat,“ zašeptal Herodin, který vyhlédl zpoza sloupu. „Všechno je plné lidí. Musela se tu shromáždit polovina Tarpolu.“

„Raději se rozhlížejte, jestli neobjevíte něco zvláštního.“

Rytíř pozvedl hlavu a pochopil, komu před chvílí platila mnichova gesta. „Já například vidím tam nahoře pod kopulí hned pět střelců z kuší. Už nás objevili a vzali si nás na mušku. Za to, že nestříleli, nejspíš vděčíme bratru příteli červeného vína.“ Vůně kadidla mu příjemně stoupala do nosu a měla téměř okamžitě za následek, že z něj opadlo napětí posledních minut.

Herodin ho najednou popadl za paži a zatřásl jím.

„Podívejte! Podívejte! Tarpol korunuje podvodníka!“

„Copak jste zešílel?“ Řádový rytíř pohlédl směrem, kam Herodin ukázal, a zarazil se. „U všech nestvůr! To je přece ten mládenec, kterému jste tak krásně zkazili přejezd přes řeku. Jasně ho poznávám. A ten rozložitý chlapík, který stojí za ním, se pokusil nahnat moje muže do studené vody.“

„Co se tu děje, pane?“ Herodin stáhl hlavu dozadu. „Oni dělají kabcarem guvernéra Granburgu? A kde je opravdový tadc? Prý je neuvěřitelně tlustý. Tenhle mladík vůbec nevypadá tlustě.“

„Já tomu nerozumím,“ přiznal Nerestro a nespokojeně zavrčel. „Ale jak se zdá, nikomu kromě nás to nevadí. Ani stráže, ani lidé nic nedělají. Možná chtějí na trůn dosadit někoho jiného. Pro všechny případy ale buďte připraveni.“

Údajný tadc se zastavil u úpatí schodiště vedoucího k Ulldraelově soše a čekal. Vojenská kapela přestala hrát, mniši po krátké přestávce opět zapěli chorál, za jehož zvuků začal jeden z členů Tajné rady zvolna sestupovat po strmém schodišti dolů.

*

Jestli popojdu o jediný krok dopředu, budu stát přímo vedle něho. Mohl bych ho bodnout a nikdo by mi v tom nemohl zabránit, říkal si v duchu Matuc a zíral na následníka trůnu, který upíral zrak na Ulldraelovu sochu a okolí věnoval pramalou pozornost. Zdálo se, že se mladík mírně nudí.

Duchovní cítil dýku, kterou si přivázal koženým páskem k předloktí a zakryl ji dlouhou róbou. Byla to ozdobná, jedem napuštěná dýka, kterou mu svého času věnovala Belkala. Teď bude mít druhou příležitost zabít následníka trůnu a zachránit kontinent před návratem doby temnoty.

Pro duchovního to rozhodně nebyla zcela jednoduchá věc. Hlodaly v něm pochybnosti, stále nebyl zcela přesvědčen o správnosti výkladu, který mu tehdy nejvyšší představený přednesl. Jestli teď nic netušícího tadce zabiju a svým skutkem naplním proroctví, padne na mne vina za veškeré utrpení, které Ulldart postihne, projelo mu hlavou.

Člen Tajné rady mezitím dorazil až dolů a postavil se před Matuce a jeho deset bratrů ve víře. Zpěv dozněl.

Rozezvučel se gong o průměru mlýnského kola. Vydal ze sebe hluboký tón, který se přítomným zaryl až do morku kostí, těla se jemně rozechvěla. Přidával se k němu jeden kovový kotouč za druhým, až byl celý vnitřek katedrály zaplaven orgiemi zvukového koberce. V té chvíli se na ochozu rozestoupilo dalších sto mnichů.

Do doznívající zvukové vlny vstoupil jeden sólista a zapěl další chorál, postupně se k němu přidávaly další a další hlasy. Mezi zpěvákem a bratry, kteří se rozestavili třicet metrů nad zemí, se rozvinul dialog budící dojem, že mezi sebou právě rozmlouvá nebe se zemí.

Po zdánlivě nekonečné době zpěv dozněl. V chrámové síni zavládlo takové ticho, že bylo slyšet jemné závany větru, prohánějící se kolem věží katedrály.

Vysoký duchovní pokynem ruky naznačil tadcovi, aby vyšel po schodech vzhůru.

Lodrik k němu téměř vzdorně stoupal a přitom se stále blížil k Matucovi. Teď ho mnich skutečně měl na dosah.

Kdyby natáhl ruku, dotkl by se ramene mladíka, jemuž proroctví přisoudilo tak významnou roli.

„Ulldrael Spravedlivý bdí nad námi. A stejně jako položil svou ochrannou ruku, ochrannou moc na hlavu Grengora Bardriše, položí nyní tuto ruku i na hlavu jeho syna, tadce Lodrika,“ prohlásil klerik vzletně. „Nechť se ti,

co o tom pochybují, poučí a lháři nechť jsou potrestáni za lži. Všechny ty, co šíří nepravdy, porazí Ulldrael Spravedlivý jejich vlastními zbraněmi. Věty, které vyšly z jejich úst, bůh obrátí proti nim a donutí je zmlknout.“

Bratr, který nepatřil mezi nejvyšší hodnostáře, přinesl k oltáři korunu, drahocenné dílo nezměrné hodnoty, vyrobené z iurda, pramínků zlata a stříbra. Koruna byla osázená drahokamy a rubíny. Matuc ji od něho převzal a opatrně ji držel v rukou.

„Lodriku Bardriši, synu Grengora Bardriše, tadci Tarpolu, přisaháte, že vynaložíte všechny síly ve prospěch této země a jejích lidí, že budete dodržovat zákony a neochvějně následovat pokyny Ulldraela Spravedlivého?“

Tadc chvíli mlčel a až poté hlasitě a zřetelně odpověděl.

„Přísahám, že vynaložím všechny síly ve prospěch této země a jejích lidí, že budu dodržovat zákony a k tomu, aby je dodržovali, povedu i ostatní.“ Pouze oči nejvyššího představeného, sedícího nahoře na galerii, prozrazovaly, že se děje něco, co se liší od obvyklého protokolu. Představený zlostně blýskl očima na tadce, který nerušeně dále hovořil.

„Přísahám, že v Tarpolu zavládne větší spravedlnost a že budu chránit chudé před zvůlí a násilím, s nímž se setkávají.

Přísahám, že spolu se mnou zavládne v Tarpolu nová doba, která přinese poddaným lepší život. Žádám Ulldraela Spravedlivého, aby mi v tomto úsilí pomáhal, a doufám, že mě obdaří moudrými radami a pokyny.“

On změnil zněni přísahy, projelo Matucovi hlavou. Ten mladíček se odvážil změnit před očima a ušima všech přítomných pradávnou přísahu rodu Bardrišů, když se ujímali trůnu. Postřehl, že vysoký duchovní, stojící kousek vedle něho, krátce zašilhal očima na balkón. Nejvyšší představený přikývl na znamení toho, že ceremoniál může dál pokračovat. Výměny pohledů si téměř nikdo nevšiml.

„Tak prosím jménem všech obyvatel Tarpolu Ulldraela Spravedlivého o přízeň a milosrdenství, nechť vám vždy stojí po boku, a to v dobrých i ve zlých časech,“ pronesl klerik. „Poklekněte, Lodriku Bardriši, a převezměte korunu tohoto království. Má ruka vám ji předá v zastoupení Ulldraela Spravedlivého, který s láskou a nezměrným milosrdenstvím dbá na osud svého kontinentu. My všichni jsme jeho dítka, jeho stvoření. Nezapomínejte na to, až budete zemi vládnout.“

Lodrik nesmírně pomalu poklekl na levé koleno a vyzývavě se díval duchovnímu do očí. Byla to další nečekaná odchylka od průběhu ceremoniálu. Tadcové bývali v minulosti donuceni pokleknout na obě kolena, aby všem dali jasně najevo, že se pokorně sklánějí před Ulldraelovým řádem.

Klerik, jemuž mezitím zrudly obě tváře zlostí, se opět rychle podíval nahoru a ujistil se, že představený navzdory této opovážlivosti souhlasí s pokračováním ceremoniálu.

Poté prudkým pohybem vyškubl Matucovi korunu z rukou a držel ji tadcovi nad hlavou.

„Až se nyní zvednete, Lodriku Bardriši, nebudete již tadc, ale kabcar tarpolského království. Prokažte přitom zdatnost a obratnost, stejně jako ji před vámi prokázalo mnoho slavných mužů. Přijměte požehnání…“

„Děkuji.“ Lodrik se zvedl dříve, než klerik stačil dopovědět celou obřadnou frázi.

Matuc si sice všiml, že se klerik krátce snažil uhnout, mladý muž se však zvedl příliš rychle, než aby duchovní stačil odsunout korunu stranou. Nádherný šperk nyní mladíkovi dokonale seděl na hlavě, jako by byl vyroben Lodrikovi přímo na míru.

Bývalý představený kláštera si na okamžik myslel, že vysoký duchovní strhne korunovanému kabcarovi korunu z hlavy. Bylo vidět, že muž pění vzteky. Energické gesto z galerie však takové urážce zabránilo.

Lodrik se s triumfálním výrazem v tváři obrátil k davu, poté se dunivým hlasem rozezněly všechny zvony a gongy, aby pozdravily nového vládce Tarpolu, a davy začaly hlasitě jásat.

*

„Obdivuji odvahu nového kabcara,“ pronesl Nerestro pobaveně. „I když je to obyčejný podvodník, tak tím svým očividným porušováním obvyklého protokolu si již nyní korunu bohatě zasloužil.“

„Jenže hrozně málo lidí ví, jak měla korunovace ve skutečnosti vypadat,“ litoval Herodin. „Škoda. Ale ten Ulldraelův kněžour co nevidět vyletí z té své žluté kutny.“

Rytíř si demonstrativně strčil prsty do uší. „Ty kovové hrnce dělají takový rámus, že by vzbudily i mrtvého. A do nosu mě štípe ten jejich páchnoucí kouř. Připadám si, jako by mě někdo strčil do rozteklého másla.“

„Chybí vám prostě pravá víra, jinak byste si zvuku gongů vážil úplně jinak,“ ušklíbl se řádový rytíř. „A mně se zdá, že i kabcar má jisté pochybnosti.“

Uprostřed dunění zazněl tichý zvuk, jako by na kamennou desku podlahy dopadla jehla. Nerestro rázem zvážněl, přestože i on se musel přemáhat, aby nepolevil v pozornosti. Jak to tak vypadalo, kadidlo všem skutečně poněkud ochromilo smysly.

„Také jste to slyšeli?“ vyptával se rytíř svých lidí, ti však všichni potřásali hlavami.

Nerestro pozorně přejel pohledem po rozjásaných davech lidí, ale nikde nepostřehl nic neobvyklého. Kabcar se nechával oslavovat a vyhříval se v triumfálním vědomí, že dokázal vzdorovat Ulldraelovu řádu.

„Ať žije Tarpol!“ zvolal mladík a pozvedl paže do výše.

Právě v tom okamžiku rytíř opět zaslechl cinkavý zvuk.

Zřetelné cinknutí padajícího kamínku nebo štěrku. Vedle paty sochy postřehl na zemi maličký kousíček mramoru.

Potom uslyšel hlasité, hvízdavé praskání a Ulldraelova kamenná podoba byla rázem poseta jemňoučkými trhlinami.

Ulldraelova socha se rozletěla na všechny strany, jako kdyby do ní shora nezměrnou silou udeřila neviditelná pěst.

Maličké i větší úlomky mramoru létaly vzduchem a zasáhly několik lidí, kteří zírali na děsivé divadlo a ani se nehnuli, jako by je hrůza přikovala na místo.

Pravá ruka sochy držící knihu moudrosti se ulomila a pohřbila pod sebou člena Tajné rady, krev muže, jehož rozdrtila, stříkala na všechny strany.

Kabcar se opět otočil a uprostřed spršky kamení neustoupil ani o krok.

„Vpřed, přátelé. Jestli ten podvodník teď zemře, nikdy se nedovíme, co se tady vlastně odehrálo. Musíte zachránit tarpolského vládce!“ vykřikl Nerestro a vyhrnul se vpřed. A já musím zachránit bezcenný život toho starého ochlasty.

*

Matuc slyšel praskot, s nímž se socha rozpadala, a všiml si všeobecného zmatku, který všude kolem něj zavládl.

Vyložil si tuto událost jako Ulldraelovo znamení a podle něho jednal.

Popadl dýku, vytrhl ji z pochvy a vyřítil se s ní na kabcara, který mu nevěnoval pozornost. Mladík jako zázrakem neutržil jediné škrábnutí, zato lidé stojící kolem něj byli zasaženi a zraněni úlomky kamení.

Když se Matuc řítil vpřed, dopadl na něho stín, potom ho něco příšerně tvrdého zasáhlo do zad. Nárazem mu vypadla dýka z ruky, prudkost rány ho setrvačností postrčila dopředu. Mnich dopadl na následníka trůnu, který se odpotácel stranou. Místo aby mladíka zranil zbraní, tak do něho jenom strčil. Téměř ve stejnou chvíli se mu něco zavrtalo do předloktí. Nevěřícně si prohlížel šipku z kuše, která se mu zabodla do kosti.

Něco stlačilo Matucovy nohy dolů, od pasu mu vystřelovala pronikavá bolest a šířila se až k patám. Mnich zoufale zaječel.

Potom se kolem něj a přes něho protáhly tři řinčivé, kovově se lesknoucí postavy, popadly kabcara a vlekly ho pryč.

„Zabijte ho,“ zvolal Matuc slabě. Rozkašlal se prachem, zvířeným bortící se sochou. „Zabijte kabcara, nebo všichni zemřeme. S ním se vrací doba temnoty.“ Tak blízko u cíle, tak blízko. Selhal jsem, Belkalo. Selhal sem.

Nezřetelně vnímal čtvrtou třpytivou postavu, v níž jeho bolestí zkalené vědomí rozeznalo Nerestra.

„Ta slova, staříku,“ houkl na něho rytíř. „Jsem konečně zbaven svého závazku?“

Mnich těžkopádně potřásl hlavou.

„Zatraceně!“ procedil rytíř a vytasil aldoreelskou čepel.

„Musím to udělat, jinak je s tebou ámen. Buď statečný, bratře příteli červeného vína.“

Poté udeřil a Matucovi se zatmělo před očima.

*

Lodrik se najednou ocitl v obklíčení železných těl. Tři muži, které nikdy v životě neviděl, ho vzali mezi sebe, zatlačili ho do úkrytu za jedním z obrovitých pilířů a po úsečném povelu se rozestavili zády k sobě.

Potom zaslechl Valjakovův dunivý hlas, zazněl svist mečů, vytahovaných z pochev, ale brnění, která ho obklopovala, neustoupila ani o krůček.

„Já jsem tarpolský kabcar a požaduji, abyste mě pustili!“

vykřikl Lodrik.

Neznámí válečníci se poslušně rozestoupili a dali vládci Tarpolu příležitost, aby vystoupil z půlkruhu, který před ním vytvořili. Teprve nyní rozeznal zbroje se znakem Řádu vysokých mečů.

Proti rytířům stálo třicet ozbrojenců s velitelem Valjakovem.

„Jeden proti deseti,“ zabručel jeden ze železných rytířů, ponuře se usmál a pevněji sevřel jílec meče. „To není nic, co by se nedalo zvládnout. Jestli chcete odtáhnout s krvavými nosy, tak jen pojďte.“

„Stát! Nebojujte! Přestaňte s těmi nesmysly a čekejte tady!“ nařídil Lodrik, rozběhl se zpátky a vyběhl po schodech na místo, kde stál oltář.

Na zemi ležela zničená Ulldraelova socha. U ní se vytvořily dvě velké krvavé louže, jejichž rudá barva představovala příkrý kontrast k bělostnému mramoru. Jedna louže patřila mrtvému duchovnímu, ke druhé si Lodrik nedokázal nikoho přiřadit. Možná kameny zasáhly jednoho ze zpěváků. Tak či tak, široká krvavá stopa vedla rovnou k vedlejšímu vchodu. Dveře byly dokořán rozevřené.

Obrovský oblak prachu, který se v prostoru vznášel, se postupně snášel k zemi a umožnil pohled na zbývající část katedrály.

Pohled, který se mu naskytl, vyrazil mladíkovi dech.

Všechny sochy bohů, jedna vedle druhé, popraskaly stejně jako Ulldraelova podobizna, všechna skla, které ještě před chvílí zdobila překrásná, pestrá okna, se roztříštila.

Většina hostů utržila menší šrámy, několik zakrvácených návštěvníků leželo na zemi a svíjelo se v bolestech. Mezi pěti tisíci lidmi však nezavládl zmatek a panika, všichni byli stále ještě ochromení hrůzou.

Rovněž Lodrik strnule zíral na úděsný obrázek. Proč, Ulldraeli? Pokud jsem vzbudil tvůj hněv, proč jsi místo všech těch lidí nepotrestal mě?

„Ulldrael Spravedlivý nám dal mocné znamení!“ zaduněl z galerie hřímavý hlas. Představený Ulldraelova řádu se zvedl. „Nemějte strach, věřící.“ Dále zesílil intenzitu hlasu a hovořil ještě naléhavěji a panovačněji. „Vzbudili jsme jeho hněv i hněv ostatních bohů, protože jim věnujeme příliš málo pozornosti. Ulldrael Spravedlivý požaduje, abychom se více modlili, pevněji věřili a prokazovali bohům větší úctu. Chce, abychom katedrálu na jeho počest nově vyzdobili, aby ji zkrášlily pečlivěji vytesané sochy, třpytivější kresby na okenních sklech a abychom na oltáři postavili ještě větší sochu jakožto výraz našeho pokání.

Spojme se a ukažme bohu, že s novou dobou, která do Tarpolu přichází, nastane i nový rozkvět víry. Výsledkem jeho znamení nemá být zoufalství, ale radost. Radost nad tím, že se Ulldrael navzdory našemu pochybení od nás neodvrátil.“ Všichni se upřeně dívali nahoru na galerii a očima viseli na rtech mluvčímu, jenž ve zlaté róbě vypadal mezi všemi chuchvalci prachu, protkanými světelnými paprsky, téměř jako nadpozemská bytost.

Představený Ulldraelova řádu ukázal na zraněné. „Těm, které Ulldrael miluje, mnohdy připravuje zvláště těžké zkoušky. Buďte šťastní, že si mezi všemi ostatními vybral právě vás. A mysleme především na bratra Toška, jehož

Ulldrael ve své nevýslovné milosti právě nyní povolal k sobě.“ Uchopil paličku a udeřil do jednoho z gongů. „Čest budiž vzdána Ulldraelovi Spravedlivému, který nám odpouští naše viny.“ Ještě jednou přistála dřevěná palička na již rezonující kovové desce. „Snaž se, Tarpole. Snaž se znovu a znovu, den za dnem, získat boží přízeň.“ Opět se rozmáchl a udeřil paličkou na gong. „Každý z nás se o to musí snažit.“

Dav mlčky poklekl na kolena. Sedlák stejně jako šlechtic, obchodník stejně jako diplomat, všichni sklonili hlavu před rozbořenou sochou. Lodrika se však opět zmocnil pocit, že se lidé neklanějí bohu, ale jemu, tarpolskému kabcarovi.

Na rtech mu pohrával úsměv. Se stále větším požitkem si vychutnával pocit moci.

„Slibuji, že říše v mé osobě získá panovníka, jenž přivede své poddané zpátky k pravé víře,“ zvolal hlasitě a otočil se. „To vám přísahám na vlastní život.“ Poté poklekl do bílého prachu. Pravou nohou naneštěstí přistál v kaluži krve, bílá látka jí bleskurychle nasákla. To však kabcarovi nijak nevadilo.

„Zavolejte cerela!“ vykřikl někdo do ticha. S hlasitým rachotem se ve vedlejším vchodu objevil další válečník v těžké plátkové zbroji, kovové brnění bylo od hlavy k patě postříkané krví. „Ten mnich jinak zemře. Krev mu prosakuje obvazy a rychle vyprchává z těla.“

Lodrik otočil hlavu a prohlédl si vetřelce, v němž rozeznal dalšího rytíře Angorova řádu.

Ke dveřím se okamžitě rozběhlo několik mnichů a protlačili se kolem stojícího muže ven. Ten pak popošel o několik metrů blíže ke kabcarovi, okamžitě ho však zadržely stráže, které k němu přispěchaly. Vedle Lodrika se hbitě vynořil Valjakov, aby ho spolu se svými lidmi chránil.

„Měli bychom si popovídat na nějakém jiném místě,“

zamumlal Stojko. „Nemusíme se bezpodmínečně bavit právě tady, všem na očích, pane. Pokud se nemýlím, tak toho člověka přece známe, nebo ne?“

Rytíř se vztyčil v celé své výšce, jeho tři muži se rozestavili kolem něho. Zbraně byly mezitím opět zasunuté do pochev, přesto každý viděl, že Angorovi válečníci s největší pozorností sledují všechno, co se kolem nich děje.

„Já jsem Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů, věřící v boha Angora. A tady a teď, před celým světem a před všemi lidmi z Tarpolu, kteří se zde shromáždili, a rovněž jménem svého boha, chci vědět, kdo vlastně jsi, chlapče,“ zahřímal bojovník a ukázal prstem na Lodrika.

„Ten, co tady stojí, je guvernér Granburgu, a ne někdejší tadc.“ Davem, který se mezitím zvedl a se zájmem sledoval divadlo, jež se zde odehrávalo, projelo zašumění. „Potkali jsme tě cestou do Ulsaru a představil ses nám jako guvernér Granburgu. Guvernér bez standarty, bez královských odznaků a bez sebemenšího označení hodnosti. Možná nejsi

ani tím, co? To se má tarpolským panovníkem stát podvodník? Ať jsi, kdo jsi, přiznej pravdu a prozraď svůj původ.“

„To je ten hulvát, který se s námi přel u přívozu přes řeku,“ vyjekl Stojko. „Samozřejmě! Dobře že je tady, aspoň ho můžu hned potrestat. Jenom si pro naše setkání vybral špatnou dobu.“

Lodrik bez komentáře vyšplhal na kamennou knihu, která se na soše ulomila, a zůstal stát jako pravý dobyvatel s nakročenou nohou. „Dívejte se sem, lidé z Tarpolu! Já jsem Lodrik, koláčkový tadc, někdejší tlustý následník trůnu, jemuž se všichni posmívali a dělali si z něj legraci a který se v Granburgu naučil umění vládnout. Žil jsem tam jako místodržící svého otce, jako neznámý syn jednoho ze šlechticů u ulsarského dvora, aby mě nic a nikdo nemohl chránit.“ Založil ruce v bok. „A, u Ulldraela Spravedlivého, v provincii mě nikdo nešetřil a nikdo mi nic nedaroval zadarmo. Přestál jsem atentáty, spiknutí a přepady, usnadnil jsem tam lidem život a postaral se o větší spravedlnost.“

Mírně se předklonil. „Vím, že je možné dosáhnout takové spravedlnosti v celé říši. Vím, že i zbytek Tarpolu má právo na lepší život. A jak jsem již přísahal, budu chránit chudé a postarám se o spravedlnost tam, kde vůči mým poddaným vládne bezpráví. Tuto odpovědnost jsem převzal po svém otci. Jsem si tohoto dědictví vědom. Přivedu Tarpol do lepších zítřků. A nyní nechť každý, kdo o tom pochybuje,

předstoupí a řekne mi do očí, že nejsem kabcar.“ V modrých očích se mu zablesklo, když přejel pohledem po davu, až nakonec skončil u Nerestra. „Kdybych byl podvodník, připustil by Ulldrael, abych tuto spršku kamení přežil bez úhony? Na mé kůži neuvidíte jediné škrábnutí, přestože jsem stál přímo vedle sochy, když se roztříštila. A to po mně ještě požadujete nějaký další důkaz? Já vás dobře znám, pane rytíři. K vašim pochybením nyní nebudu přihlížet, cením si vaší odvahy a péče o Tarpol. Upřímně vás vyzývám: buďte mým hostem u královského dvora tak dlouho, jak budete chtít. Za předpokladu, že pochopíte, že jsem právoplatný následník trůnu.“

„Vaše slova mi připadají čestná a dávají smysl.“

Nerestro poklekl, jeho muži následovali velitelův příklad.

„Veličenstvo, promiňte mi pochybnosti. A jestli náhodou skutečně nejste tarpolský kabcar a podařilo se vám ošálit srdce a rozum prostého bojovníka, postihne vás Angorův trest.“

„Nemám strach z trestu boha války a boje, lovu, čestnosti a slušnosti,“ odvětil Lodrik vlídně, „protože já jsem právoplatný dědic trůnu. Takže odložte pochyby a těšte se spolu se mnou z období blahobytu, který hodlám zavést do celého Tarpolu. Nevrátí se doba temnoty, ale započne zářivá budoucnost nejen zde v Tarpolu, ale s pomocí všech lidí na celém Ulldartu! Žádný kabcar, který po mně nastoupí, nebude hrát významnější roli než já. Chci, aby mě

příští pokolení soudila podle toho, co jsem pro vás, své poddané, vykonal. To slibuji.“

Lidé v katedrále začali blahem jásat a křičet. Vlna radosti se jako bouře vyvalila ven a odplavila nejistotu a strach, šířící se mezi těmi, co stáli na náměstí před obrovskou budovou a nevěděli, co se uvnitř děje.

Lodrik rozvážným krokem zamířil k velkému portálu, před ním kráčely tucty vlajkonošů a dvacet příslušníků tělesné stráže, přímo vedle něho šli Valjakov se Stojkem.

Následovala je další třicítka ozbrojenců.

Na schodech do katedrály, ozářených slunečními paprsky, zůstal nový kabcar stát a usmál se na ty tisíce lidí.

„Patřím ti, můj Tarpole!“ zvolal. „Jsem tvým klíčem k nové době!“

Davy tleskaly, hvízdaly a jásaly, lidé mávali šátky, vlajkami a čepicemi.

Lodrik demonstrativně políbil vlajku říše. Pak pokynul rukou a sluhové narazili ve stáncích na náměstí sudy s pivem a začali lidem podávat obrovité džbánky. Jásot nabral na síle. „Oslavujte mě, Tarpolané! Těšte se!“ Za neustálého mávání rukou zmizel s Valjakovem a Stojkem v kočáře.

Jakmile dosedl na polstrované sedadlo, rozjařenost ho z větší části opustila. „S tím rytířem si budeme muset dlouze popovídat. Ale až po banketu, v naprostém klidu.“

„Můžeme být rádi, že to pro nás v katedrále tak dobře dopadlo,“ povzdechl si Stojko. „Myslím, že na tuhle korunovaci nikdo v životě nezapomene a historie na věky věků zachová váš příchod na trůn. Něco takového se v Tarpolu nikdy nestalo. Sám Ulldrael Spravedlivý dal všem přítomným znamení. Celému národu. Jen si to představte.“

Rádce si uhladil knír. „A představený stojí na kabcarově straně, navzdory všem provokacím během korunovace.

Teprve jeho výklad toho, co se přihodilo, ve skutečnosti zabránil nejhoršímu. Ještě štěstí, že mu Ulldrael okamžitě seslal tuhle vizi. Kdyby řád musel dlouze přemýšlet, jak si to znamení vyložit, nejspíš by se rozšířilo plno různých řečí, ale hlavně těch poplašných a vyděšených.“

„Ty začnou kolovat tak jako tak,“ usuzoval tělesný strážce. „A toho Angorova rytíře si ještě pěkně podám. A taky se nemůžu dočkat souboje, který jsem mu i sám sobě tehdy na břehu řeky slíbil.“

Lodrik potřásl hlavou. „Teprve až ti k tomu dám svolení.

Ale nejdříve poté, co se o něm dovíme něco více. Jak je vidět, následoval nás do Ulsaru, nebo ne? Na náhody nevěřím. Rozhodně ne touhle dobou.“

„Zdá se mi, že pomalu ztrácím rychlý úsudek,“ podivil se Stojko. „Moje slova skutečně zněla poněkud nezrale.

Nuže, pane, musím vás pochválit. Slova, která jste pronesl v katedrále i před ní, byla dobře zvolená. Jen… vaše sliby…“ muž zaváhal, „mi připadaly trochu nabubřelé.

Uvědomujete si vůbec, jaký dopad budou mít takové přísliby? Sliboval jste závažné změny celému Ulldartu, celému kontinentu.“

„A taky je hodlám dodržet. Ale teď se nejdříve bude slavit.“

*

Představený Ulldraelova řádu nadále nehybně stál na galerii a mlčky se díval dolů. Mniši mezitím shromáždili zraněné na jednom místě uvnitř katedrály a tam je ošetřovali. Většina zraněných měla jenom několik drobnějších, povrchových šrámů nebo oděrek. Bohužel, jak se zdálo, pět z pěti tisíc přítomných božské znamení nepřežilo. Krev se hromadila na zemi a prosakovala mezi kamennými deskami do podloží božího stánku.

Ani členové Tajné rady se nehýbali. Jejich tváře hovořily za celé romány, dokonale si rozuměli, aniž by mezi sebou prohodili jediné slůvko. Ať se v katedrále přihodilo cokoliv, zcela jistě to nebylo dílo Ulldraela Spravedlivého.

„Doufám, že Tajná rada dodatečně podpoří mé rozhodnutí a bude souhlasit s tím, jak jsem tyto události lidu vyložil,“ podotkl představený tiše a natočil se ke grémiu.

„Poslední, co bychom v katedrále potřebovali, by byl vyděšený dav.“

„Chápeme tvoje jednání a schvalujeme ho,“ pronesl jeden z členů rady a sklonil hlavu. „Co se stane nyní?“

„Až lidé odsud odejdou, všechno si pořádně zblízka prohlédneme.“

Katedrála se pomalu vyprazdňovala, hosté se tlačili ven na náměstí, aby mohli začít oslavovat. Rovněž zranění byli vyvedení ven.

Členové Tajné rady pomalu scházeli ze schodů dolů, aby si mohli důkladně prohlédnout prostor, kde donedávna stála Ulldraelova socha. Přímo na místě, kde původně měla podstavec, se rozevřela tmavá díra, do níž po kapkách stékala Toškova krev. Představený upozornil ostatní, že zespodu slyší jakési syčení, jako by na horkou plochu dopadalo něco studeného.

„To jsem si myslel,“ zabručel. „Navzdory veškeré snaze jsme z katedrály nevymýtili všechno zlo.“

„Copak byly všechny modlitby a zaříkávání k ničemu?“

vyptával se nevěřícně jeden z členů rady.

„Nelze říct, že by k ničemu nevedly. Ony ale zlo jenom zadržely.“ Z temnoty se opět ozvalo zasyčení. „Nezničily ho.“ Zamyšleně zíral dolů, nic však neobjevil. „Pokud Tajná rada souhlasí, tak katedrálu strhneme. Zařídíme, aby to vypadalo jako nehoda, k níž dojde během přestavby. Potom celou událost vyložíme jako Ulldraelovo znamení, že si žádá ještě krásnější svatostánek, a na celé té hromadě suti postavíme něco úplně nového. Původní plochu zaházíme

deset metrů vysokou hradbou kamení.“ Nohou skopl do díry kousek mramoru. Dlouho nebylo nic slyšet, poté kámen narazil na něco kovového. „A tuhle díru zasypeme troskami soch.“ Tajná rada kývala na souhlas. „Dobrá. Takže nařídíme, aby práce ihned začaly. Hned se k vám vrátím.“

Představený zamířil po stopách krve, vedoucích k postrannímu vchodu, a došel do malé místnůstky.

Na dřevěném stole ležel Matuc. Byl obrácený břichem dolů, měl zavřené oči a nebyl při vědomí. Kolem něho poskakovali dva mniši a snažili se mu ošetřit ránu na zádech, zkrvaveným masem prosvítal kousek světlé kosti.

Jeden z léčitelů se opatrně blížil k otevřené ráně, další dva mniši měli plné ruce práce s přikládáním širokých pruhů látky k pahýlu levého stehna, z něhož neustále valila krev.

Pátý mnich právě přicházel vedlejšími dveřmi. Oběma rukama svíral dlouhý, široký kus železa, jehož konec rudě žhnul.

Mniši odstranili pruhy látky, takže nejvyšší představený dobře viděl hladký, čistý řez, který mnicha připravil o nohu.

Něco takového mohla dokázat pouze těžká, nesmírně ostrá čepel.

Duchovní, který právě vešel, přiložil rozžhavený kov na ránu, v malé místnůstce se okamžitě rozšířil zápach spáleného masa. Matuc vytřeštil oči a vyrazil nelidský řev, potom okamžitě znovu upadl do bezvědomí.

S kamennými tvářemi sledovali dění v místnosti čtyři rytíři z Angorova řádu. Představený Ulldraelova řádu na ně kývl a ukázal ke dveřím.

„Jestli po mně něco chceš, přijď ke mně,“ prohlásil muž ve skvostné zbroji, který se v katedrále představil jako Nerestro z Kurašky. Rudá barva, kterou měl potřísněnou zbroj, začínala postupně tmavnout a srážet se.

„Teď není vhodná doba na vyřizování sporů mezi řády,“

odsekl představený stroze. „Byl byste tak laskav?“ Vyšel z místnosti, rytíř ho neochotně následoval.

„Bylo nutné amputovat tomu muži celou nohu?“ zeptal se představený.

„Byla roztříštěná a uvízla pod velkou mramorovou deskou. Kdybych to neudělal, tak by ho příští balvan rozdrtil, fešáku ve zlaté róbě. Stejně jako dopadl ten váš druhý kněžour. Jak se zdá, Ulldrael s vámi nehovoří příliš vlídně.“ Nerestrovy oči zářily škodolibou radostí. „Že byste samou radostí udeřili do nesprávného gongu a vzbudili tím jeho hněv, nebo co se vlastně v katedrále odehrálo?“

Představený se snažil zachovat důstojnost. „Když už nás chováte v takovém opovržení, proč jste tedy zachránil Matucovi život?“

„Kvůli dohodě,“ prohlásil rytíř úsečně. „Nebo se mi prostě jenom chtělo. Není špatné, když zachráníte život někomu, kdo zachránil život kabcarovi.“

„Kdo zachránil život kabcarovi?“ Představený pokrčil obočí. „Toho mladíka přece vynesli z deště kamení vaši muži.“

Nerestro se zlomyslně usmál a přejel si levou rukou po dlouhé, řídké bradce. Konečky vousů mu mnichova krev zbarvila do červena. „Nevím, jestli jsi to viděl. Bratr přítel červeného vína, jak mu říkám, měl v předloktí zabodnutou šipku z kuše. Když porovnáme okamžik, kdy se do něho šipka zabořila, s okamžikem, kdy mnich do kabcara vrazil, tak by šipka zasáhla mladého panovníka někde tady,“

přiložil představenému ukazováček k srdci. „Máš ve svém řádu opravdového hrdinu. Zachránil Ulldart před příšerným osudem.“

„Atentátník? A v katedrále? Jak by to bylo možné?“ Muž ve zlaté róbě se na rytíře tázavě zahleděl. „Jediní muži, kteří byli takovými zbraněmi vybaveni, byli kabcarovi strážní.“

„No právě,“ přikývl Nerestro. „Budu to muset říct panovníkovi. Jestli má ve vlastních řadách zrádce, tak se se svými ambicemi daleko nedostane. Ale díky Matucovi se podařilo zabránit nejhoršímu.“

„Matuc bude mít radost, až o tom uslyší,“ prohlásil představený tónem, který si rytíř nedokázal nikam zařadit.

Jako kdyby z něj sršela ironie. „Tak jako tak, za svůj zásah draze zaplatil.“ Kolem představeného a rytíře prošel pozoruhodně malý muž v drahém oděvu a vstoupil do místnosti, v níž Matuc ležel.

„Bude nutně potřeboval schopnosti nějakého cerela,“

odhadoval řádový rytíř. „Řekl bych, že člověk takové zranění nemůže přežít bez pomoci magie. A Matuc už není právě nejmladší.“

„Modlíme se k Ulldraelovi, aby se bratr uzdravil.

Spravedlivý svého služebníka určitě neopustí.“ Představený naznačil úklonu. „A nyní přivolejte své muže a zbrojnoše a odejděte z chrámu. S těmi svými zbraněmi a především s ohledem na své chování jste na nesprávném místě.“

Nerestro se zašklebil a zavolal jména svých rytířů, kteří se v okamžiku vyhrnuli z vedlejší místnosti a přiběhli k němu. „Jdeme, přátelé. Rovnou do kabcarova paláce.

Myslím, že dnes můžeme zcela jistě počítat s místem u korunovační tabule.“ Otočil se na podpatku a odcházel chodbou k bráně, kterou se dostali dovnitř. Rytíři ho s rachotem a řinčením následovali, z další místnosti se k nim připojili zbrojnoši.

Představený se za nimi zamyšleně díval, potom se vrátil k Tajné radě, jejíž členové stále postávali uvnitř katedrály a tiše se mezi sebou radili.

Představený došel k jednomu z mužů a natáhl ruce. „Dej mi ji.“

Člen rady ze sebe poslušně shodil róbu a sundal malou kuši. Měl ji uchycenou tak, že pod širokým, rozevlátým hávem mohl zbraň nepozorovaně nosit.

„Byl by to přesný zásah, kdyby Matuc neodstrčil mladíka stranou,“ pochválil představený muže. „Nyní musíme odstranit všechny stopy tohoto činu.“ Popošel k okraji díry a vhodil kuši dolů. Bylo slyšet, jak v temnotě dopadla na dno. „Nikdo se o tom nesmí nikdy dovědět. To mi teď musíte všichni odpřísáhnout při Ulldraeli Moudrém a Spravedlivém.“ Představený se zvolna otočil. „Kdyby tento čin někdy vešel ve známost, přivodil by řádu nedozírné škody. Jeho vážnost mezi lidem a mocnými této země by tím nesmírně utrpěla.“ Tajná rada téměř jednohlasně pronesla přísahu.

„Ale co bude s tím rytířem, s tím rouhavým uctívačem Angora?“ zeptal se jeden z členů rady. „Je nebezpečný.“

„Nyní nesmíme jednat ukvapeně, bratře radní. Obávám se, že kdyby ve městě došlo k násilí v době, kdy se to tam jenom hemží strážemi, a kdyby útok ke všemu ještě směřoval proti muži, který má početný doprovod a dokáže se obratně bránit, bylo by to to nejhorší, co nás může napadnout. Vedlo by to jenom k ještě většímu pozdvižení a prakticky by nám to nepřineslo nejmenší užitek.

V současnosti zde nemáme nikoho, kdo by se mohl s těmi muži měřit,“ zalitoval představený. „Ale pokud si ten uctívač Angora myslí, že zrádce je nutné hledat v řadách kabcarových mužů, nic proti tomu nemám. Jestli to, co si myslí, prozradí i kabcarovi, tím lépe. Odvrátí tím pozornost kabcarova tělesného strážce nesprávným směrem a my

mezitím můžeme začít plánovat další pokus. Dosud ještě není pozdě.“

„Jsme si tedy stejně jako dřív zcela jistí, že si onu vizi vykládáme správně, představený?“ opatrně se vyptával další člen rady. „Toho mladíka už osud tolikrát zachránil, že by to bez boží pomoci ani nebylo možné.“

Muž ve zlaté róbě pohlédl pochybovači pevně do očí.

„Boží pomoc nelze přehlédnout. Ale zcela jistě mu nepomáhal Ulldrael. Držíme se správného výkladu. Otázkou však je: nezmeškali jsme již správný okamžik, abychom zabránili nejhoršímu? Abychom zachránili jak celý kontinent, tak všechny, kdo na Ulldartu žijí?“ Pohledem přelétl muže ve zlatých róbách. „V nejbližší době se budeme chovat naprosto nenápadně. Korunovace se postarala o dost velké vzrušení, zřícení katedrály vyvolá další vlnu. Za dva měsíce, počátkem příštího roku, se do věci znovu pustíme. A teď se pojďme pomodlit do chrámu.“

Představený se jakoby mimochodem sehnul a zvedl něco, co mezi všemi úlomky mramoru vzbudilo jeho pozornost. Byl to dlouhý ozdobný předmět, z něhož pečlivě setřel špínu a pak si ho strčil do kapsy.

*

Jako když během hry na housle zaduní úder velkého bubnu, tak vtrhli čtyři rytíři Řádu vysokých mečů do Velkého slavnostního sálu v paláci. Když po zuby ozbrojený kvartet s naprostou samozřejmostí vešel dovnitř, bylo již několik stovek šlechticů pohrouženo do jídla, tance nebo zábavy. Rázem však všechno ustalo.

Více

než

nezvyklé

zbroje,

zdobené

pečlivě

propracovanými rytinami, byly zřejmě někde bleskurychle vycíděné, třpytivý kov odrážel záři svící. Uprostřed všech těch kožešin, drahých látek a tu a tam i půvabného hopsání na tanečním parketu působili rozložití muži v řinčivých brněních jako humři na slavnosti motýlů.

Nedalo se však popřít, že nově příchozí udělali na přítomné značný dojem. Nerestro z Kurašky chladně a s lehkým, arogantním úsměvem na rtech přelétl hosty pohledem a oběma rukama si prohrábl řídké, světlé vousy, spletené do malých cůpků. Krok za ním stáli jeho tři rytíři, kteří se podobně jako on rozhlíželi po sále.

Protože Nerestro nikde neobjevil tarpolského vládce, krátce ukázal na impozantní bufet, na němž se vršily umně připravené a upravené lahůdky a speciality z celé říše.

Potom se celá skupina vydala za zcela jednoznačným cílem.

Přítomní hosté válečníkům ochotně uvolňovali cestu.

Služebníci, postávající za několik metrů dlouhým stolem, naložili řádovým rytířům dle jejich pokynů plné talíře, další livrejovaní sluhové odnesli vybrané lahůdky

k jednomu prázdnému stolu, který byl zřejmě připraven pouze pro tyto válečníky. Zhruba třetina sálu sledovala každičký pohyb nepříliš často vídaných rytířů.

„Ať žije kabcar!“ zvolal Nerestro, ušklíbl se a zvedl pohár naplněný vínem. Věděl, co tím vyvolá, protože tak byl nyní každý z hostů donucen rovněž zvednout pohár a připít vládci Tarpolu na zdraví. Kdo by tak neučinil, připravil by se o část přízně a úcty. Začalo hektické hledání sklenic, zatímco rytíř si přiťukl se svými druhy a jedním rázem vyprázdnil pohár. Potom se muži pustili do jídla.

Kolem nich opět zavládl typický dvorní ruch, jen tu a tam některé dámy zvědavě pokukovaly po svalnatých bojovnících s téměř zcela vyholenými lebkami. To, že se svobodní muži dobrovolně vzdávali okrasy hlavy, bylo v Tarpolu řídkým jevem. Vousy a dlouhé vlasy byly znakem, že dotyčný patří k lepším stavům, a protože tito čtyři muži, kteří vyznávali boha Angora, nepochybně patřili mezi zámožné, bylo téměř drzostí dát si vyholit hlavu jako prostý lid. Nebo se jako prostý lid i chovat.

V davu se vytvořila ulička; Lodrik se s malým doprovodem složeným z tělesného strážce, Stojka a tří vojáků blížil ke stolu, u něhož hodoval Nerestro se svými druhy.

Nerestro si otřel ústa, polkl a znovu pozvedl pohár. „Ať žije kabcar!“ V sále znovu vypukla sháňka po pohárech a

sklenicích, jen několik málo hostů s tím předem počítalo a prozíravě si ponechalo v ruce předchozí poháry.

Lodrik se pousmál. „Mám dojem, že vás baví, když jste neustále středem pozornosti, že ano, pane rytíři?“

Nerestro naznačil úklonu. „Já dělám v první řadě to, co mě napadne, Veličenstvo. Patřím k té části vaší říše, která se nehodlá věčně sklánět před dávno zavedenými zvyky. Na to jsme tady už příliš dlouho. Sloužíme Angorovi a tento náš bůh, jak dobře víte, nenese odpovědnost za Ulldart. Přesto plně respektuji jak tuto zemi, tak její zákony. Dokonce se na svém panství starám o to, aby se dodržovaly kabcarovy výnosy. A když hrozí nebezpečí, jsem i se svými muži okamžitě po ruce, jak jste si všiml, Veličenstvo.“

Mladý muž přikývl. „Skutečně, toho jsem si všiml. A patří vám za to mé věčné díky, Nerestro z Kurašky. Můžete žít v mém paláci tak dlouho, jak se vám zlíbí. Ubytování a jídlo vás nebudou nic stát. Když se na mě budete chtít s něčím obrátit, vždy vás vyslechnu. A všechna provinění, kterých jste se vůči mně a guvernérovi z Granburgu dopustil, jsou tímto prominuta a zapomenuta. Promluvíme si ještě i později, pane rytíři. Jak vidíte, mám na korunovaci i jiné hosty.“

„Veličenstvo, musíme si promluvit hned teď,“ namítl rytíř.

„Řekl jsem později,“ zdůraznil Lodrik. Valjakovovi ztvrdly rysy ve tváři, Stojko bezmocně zakoulel očima.

„Ne, Veličenstvo.“ Nerestro se nenechal přivést do rozpaků. Lidé, kteří stáli poblíž a sledovali jejich rozhovor, nad takovou opovážlivostí zatajili dech. „Později by mohlo být příliš pozdě. Jedná se o vaši bezpečnost.“

Kabcar svraštil obočí, potom ukázal ke dveřím, vedoucím ze sálu ven. „Následujte mě.“

Vstoupili do Malého slavnostního sálu, který sloužil jako šatna pro hosty. Valjakov z jednoho stolu shrnul všechno, co na něm leželo, tři rytíři si přinesli židle, které pod váhou mužů v plné zbroji povážlivě skřípěly.

„Nuže?“ zeptal se Lodrik. V hlase mu zazníval nádech podráždění, v průzračných modrých očích se zablesklo.

„Máte mezi svými strážemi zrádce,“ prohlásil Nerestro.

„To není možné,“ odporoval holohlavý tělesný strážce rozhněvaně. „Osobně jsem je vybíral.“

„Potom jsi vybíral špatně,“ usoudil Herodin.

„Tvůj pán mi dluží jeden tanec se šavlí, hned potom budeš na řadě i ty,“ zavrčel na něho Valjakov. Mechanická ruka se s hlasitým kliknutím sevřela.

„Předtím, než tu někdo padne k zemi s tělem provrtaným čepelí…“ oponoval Stojko a rukou udělal uklidňující gesto.

„Pane rytíře, ve vší úctě, jak jste k této domněnce dospěl?“

„Od té události v katedrále ještě neuplynulo tolik času, abys na ni mezitím stačil zapomenout,“ odpověděl Nerestro.

„Vím, že jste mi se svými muži zachránil život,“ přerušil ho Lodrik, ale rytíř zvedl ruku v mírném protestu.

„Mí přátelé vás zachránili před kameny, Veličenstvo.

Jenže kdyby nebylo toho mnicha, Matuce, co teď leží zraněný v Ulldraelově chrámu, zasáhla by vás šipka z kuše rovnou do srdce.“

„To nemůže být pravda,“ skočil mu Valjakov do řeči.

„Stráže prohledaly každého, kdo do chrámu vcházel. Nikdo by do budovy nepropašoval samostříl.“

„Kromě těch, co měli kuši u sebe naprosto oficiálně, nemýlím se?“ dodal Herodin lstivě.

Nerestro nyní povyprávěl, jak on viděl všechno to, co se v katedrále přihodilo, jak se Matuc najednou zatočil na místě a strčil do kabcara, který by jinak stál střelci přímo v ráně, a jak poté jeho muži dopravili následníka trůnu do bezpečí.

„Duchovnímu za to rozdrtil kus mramoru nohu. Musel jsem mu ji useknout, jinak by ho další kusy kamení na místě zabily,“ uzavřel rytíř vyprávění.

„Takže ten mnich, Matuc, zřejmě onoho atentátníka viděl, nemyslíte?“ zeptal se Stojko zamyšleně.

„To je možné,“ Herodin pokrčil rameny. „Ale stejně tak je možné, že chtěl kabcara zachránit před padajícím kusem mramoru a ten pak místo panovníka zasáhl jeho.“

„Ten chudák ke všemu ještě dostal ránu šipkou do ruky.“

Lodrik potřásl hlavou. „Budu ho muset bezpodmínečně navštívit, hned jak skončí tyhle oslavy.“

„Šipku musel někdo vystřelit šikmo shora, z balustrády,“

uvažoval Valjakov polohlasně. „Do úvahy skutečně

nepřipadá moc lidí. Jenomže bude hrozně těžké tuto věc prověřit a prokázat. Jestli to byl jeden ze strážných, tak za sebou zcela jistě smazal všechny stopy. Přesto nechám záležitost okamžitě prověřit.“

„Je hrozné, že se to v katedrále všechno tak semlelo,“

podotkl Stojko.

„Na několik lidí jsme v těchto úvahách zapomněli,“

připomenul Nerestro klidně. „Na zlaté róby.“

„Na Tajnou radu?“ vyhrkl Stojko. Zvuk, který přitom vydal, prozrazoval, že této možnosti absolutně nevěří. „Na Tajnou radu Ulldraelova řádu? Při vší úctě, ti by byli úplně poslední, kdo by si přál kabcarovu smrt. Vždyť sám Ulldrael nám seslal varování.“

Lodrik nehnul brvou, když rytíř vyslovil tuto svou děsivou teorii. Nepřítomně se díval do zdi, hlavou se mu honily myšlenky jedna za druhou. „A co když má Nerestro pravdu? Co když někdo v radě hraje falešnou hru?“

„To není možné,“ odporoval Stojko. „Ostatní by přece museli vidět, kdyby někdo…“ Pomalu se odmlčel.

„Přesně tak,“ řádový rytíř se zlověstně pousmál.

„Všichni ostatní by to museli vidět. Buďto je můj názor zcela nesprávný, nebo děsivě pravdivý. Bohužel však nemůžeme nikomu nic dokázat.“

„Ale to přece nedává smysl,“ protestoval rádce a potřásal hlavou.

Kabcar se zvedl. „Ať to byl, kdo to byl, tato příhoda mě poučila, že nesmím nikomu věřit. Nerestro z Kurašky, vám a vašim lidem nyní jsem nakloněn tak, jak v současnosti jen málokomu.“ Bojovníci naznačili úklonu. „Žádám vás o čestnou a pravdivou odpověď: spolu s tím Matucem jste za mnou jeli napříč celou říší, od Granburgu až do Ulsaru.“

Předklonil se a pohlédl ozbrojenci pátravě do očí. „Proč?“

Rytíř pokrčil rameny. „To já nevím. Měl jsem vidění, při němž mi bůh uložil ochránit toho duchovního před jakýmkoliv neštěstím, které by ho mohlo cestou potkat.

Takže jsem ho chránil, když jsme padli do léčky, která byla původně nastražená na vás, Veličenstvo. Ale jaký úkol Matuc vlastně dostal, to mi dosud nechtěl prozradit. Vím jen, že někoho hledal. Pravděpodobně vás. A že jeho poslání dosud neskončilo.“

„Potom je tedy on klíčem k tomuto tajemství,“ prohlásil Lodrik. „Váš kabcar vás žádá, Nerestro z Kurašky, abyste se i nadále věnoval plnění svého úkolu a chránil toho duchovního,“ pokračoval mladík v řeči. „Domnívám se, že s tím, co ví, ho řada lidí neuvidí ráda. Vycházejme z pro nás nejlepší možnosti a dejme tomu, že toho atentátníka spatřil.

Ten se v tom případě zřejmě bude snažit Matuce zabít. Bylo by mi milé, kdybyste se k tomu muži okamžitě vydal a tak, jak jste přísahal, i nadále pečoval o jeho blaho.“

Nerestro dávno pochopil, kam kabcar míří. Rovněž on vstal a spolu s ním se zvedli i ostatní rytíři. „Do blízkosti

toho mnicha nikoho nepustíme. Kdyby to bylo nutné, budeme se o něho starat sami,“ slíbil rytíř. „Soudím, že si s ním budete chtít osobně promluvit.“

„Přesně tak,“ přikývl panovník a zamířil ke dveřím.

„Budu k vám pravidelně vysílat posla, abych neustále věděl, jak se mu vede. Hned jak bude Matuc schopen mluvit, okamžitě za ním přijdu.“ Sundal si z prstu prsten, do něhož byl vyrytý královský erb. „Vezměte si ho a předložte ho, kdybyste narazili na těžkosti. Od nynějška jednáte na přímý příkaz svého kabcara a tomu se musí podrobit dokonce i Ulldraelovi kněží.“

Spolu se Stojkem a Valjakovem odešel z místnosti a vrátil se na oslavu, zatímco rytíři se oklikou vydali ke stájím.

„Co si myslíte o mladém kabcarovi?“ vyptával se Herodin svého mentora.

„Působí dobrým dojmem. Jde rovnou k věci,“ řekl Nerestro. „A postupně jsem čím dál zvědavější, z jakého důvodu Matuc tak urputně mlčí. Pokud se příliš nemýlím, brzy se dožijeme velkých věcí.“

Nasedli na koně a projížděli zimním Ulsarem k chrámu.

V.

„Tzulan, Angor, Ulldrael, Senera, Kalisska a Vintra si prohlíželi náš svět, který jejich matka stvořila, a na Taraleinu počest uspořádali mezi sebou soutěž. Každý z nich měl za úkol stvořit živé tvory, kteří osídlí různé kontinenty našeho světa. Vyhraje ten, kdo dokáže předvést nejkrásnější a nejpodivnější stvoření.

Angor dle svých představ a nápadů navrhl kontinent Angor, Ulldrael se staral o Ulldart, Kalisska se pustila do práce v Kalisstronu, zatímco Senera a Tzulan se společně podělili o další kontinent.

Na Vinteru však žádný kontinent nezbyl, ostatní bohové nechtěli, aby se podílela na jejich práci. Proto si bohyně vybrala početné ostrovy, jež osídlila tvory, kteří se zrodili v její představivosti.

Bohové se na dlouhou dobu ponořili do práce, z hlíny, vody, ohně a vzduchu vytvářeli nesčetná, většinou zcela různorodá zvířata a lidi, kteří spolu žili v míru a svornosti.“

STVOŘENÍ LIDÍ A JINÝCH ŽIVÝCH TVORŮ

KAPITOLA 1

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE

GRANBURG,

STATEK RODU MIKLANOVO, ZIMA 442/443 P. S.

Norina položila pergamen, opatřený na spodním okraji kabcarovou pečetí, na hromadu objemných účetních knih a zadívala se před sebe. Hřbety tlustospisů se před ní vršily do výše čtyř regálů. Seděla v knihovně rodinného statku, byla již noc a četné svíce měly za úkol, aby v místnosti bylo alespoň v blízkosti pracovního stolu trochu světla, zatímco venku již slunce dávno zapadla. Granburg zahalila černočerná temnota.

„Kdo by si to byl pomyslel?“ zamumlala. Nemohla se vzpamatovat z údivu, jenž v ní vyvolal obsah dopisu, který jí před několika málo hodinami osobně doručil panovníkův posel. Kabcar ji vyzval, aby neprodleně přijela ke dvoru do Ulsaru, neboť bývalý guvernér Granburgu mu s nesmírným nadšením vyprávěl o jejích myšlenkách a nápadech, které by snad mohly pomoci nastolit v říši spravedlivější řád. Lodrik se vzdal funkce místodržícího a místo toho zaujal u dvora postavení svého otce.

„Proto vás žádám, Norino Miklanovo, abyste co nejrychleji přijela do hlavního města a okamžitě mě seznámila se svými náměty,“ zaznělo v poslední větě. Výraz „co nejrychleji“ chápala Norina jako „okamžitě“, a proto hodlala vyjet následujícího dne časně zrána.

„Ulsar,“ zašeptala Norina a poslouchala zvuk tohoto slova. Centrum říše, obrovské domy, nekonečné množství ulic, Ulldraelův chrám a samozřejmě i palác, který si nyní bude moci celý prohlédnout i zevnitř.

Ještě nikdy v životě necestovala dále než do hlavního města provincie, srdce Tarpolu však znala z vyprávění obchodníků a od Pujura. Když maně zalovila v paměti, uvědomila si, že ani její otec tam ještě nikdy nebyl. Cestu najde, neboť kabcarův posel dostal za úkol postarat se o její bezpečí v průběhu cesty. Průvodní dopis mu umožnil vybrat si z nedaleké posádky pět mužů, kteří je budou doprovázet.

Ale jak se má chovat u dvora? Lichotky a pochlebování jí byly cizí, neznala etiketu, jaká se u dvora vyžaduje. Jak velkou váhu přikládal těmto věcem nový kabcar?

Na dveře knihovny někdo potichoučku zaklepal.

„Vstupte,“ zvolala mladá žena. Dovnitř opatrně vešel její otec. Průvan způsobil, že svíce neklidně zaplápolaly, stíny poskakovaly po stěnách sem tam.

„Tak co, kabcar zatoužil po tvé přítomnosti?“ ušklíbl se vousatý brojak na svou urostlou, krásnou dceru.

Norina se pousmála a shrnula si dlouhé černé vlasy z obličeje. Šedá uniforma královského úředníka, kterou otec nyní jako nový guvernér krátkou dobu nosil, jí zatím stále ještě připadala velice nezvyklá. Přesto se spolu s ním radovala z této pocty a důvěry, kterou mu na dvoře prokázali. „Pujur toho musel kabcarovi navyprávět tolik, že mu musím jet osobně vysvětlit svoje názory.“ Vstala, přiběhla k otci a objala ho. „Jen si to představ, tatínku, kabcar mě chce vidět. Jestli se mi ho podaří přesvědčit, aby zavedl aspoň několik novinek, bude se v Tarpolu žít mnohem lépe.“

Miklanovo se chápavě usmál. „Jenom si toho od té pozvánky moc neslibuj. Napsal ti, že se mu tvoje myšlenkové pochody opravdu zamlouvají?“

Norina se zarazila. „Ne. Tedy ne výslovně.“

„Tak vidíš,“ řekl otec. „Tady to máme.“

Mladá žena se rozběhla zpátky ke stolu, vytáhla ze zásuvky několik listů papíru a začala psát. Pero jí jen tak létalo po papíře. „Budu se ho snažit přemluvit, aby v zemi udělal některé změny. Když už budu mít takovou příležitost, kterou pravděpodobně přede mnou dosud nikdo neměl, nesmím na nic zapomenout.“ Brk se znovu a znovu nořil do kalamáře, hrot skřípal po papíře. „Bezpodmínečně si musím poznamenat aspoň nejdůležitější body, které mu pak předám.“

„Tak to tě nechám v klidu pracovat. Já se zase budu chvíli věnovat svým povinnostem guvernéra. Přeji ti dobrou noc, a kdybychom se už neviděli, vyřiď Pujurovi, že ho srdečně pozdravuji,“ řekl brojak a vyšel z místnosti.

Norina byla v myšlenkách plně zabrána do novinek, které chtěla kabcarovi předestřít. Ale co když mě láká do Ulsaru jenom proto, aby mi zacpal ústa? Co když mě považuje za nebezpečnou osobu? Co když je to všechno jenom léčka?

Psala stále pomaleji a pomaleji. Pujur by mě určitě varoval.

Mimoděk položila levou ruku na místo, kde nosila pod šaty amulet. Dárek jejího milého tam v klidu spočíval, kov nikdy pořádně nevychladl, ani když si šperk na noc odložila.

Zdálo se jí, že i následujícího dne ráno má stejnou teplotu jako její tělo.

Když se pak rukou opět opřela o stůl, krátce sebou trhla.

Ruka, již si vymkla při pádu z koně, se hojila velice pomalu.

Přitom jí nehoda pořád ještě zůstávala záhadou. Její vlastní zvíře, Pulkin, na němž odmalička jezdila a kterého již déle než sedm let vlastnoručně zaváděla do stájí, otírala a krmila, ji krátce poté, co Pujur odjel, shodilo ze sedla a snažilo se jí utéct. Norina se neodvažovala zkusit to znovu, chtěla, aby si zvíře nejdříve prohlédl zkušený ošetřovatel. Ona sama si chování svého zvířete nedokázala vysvětlit.

Ale podivně se nechoval pouze Pulkin, i ostatní zvířata na statku přepadl zvláštní neklid. Čeledínové a nádeníci dospěli k názoru, že se v okolí potloukají bahenní bestie, a pro jistotu si mezi sebou rozdělili noční hlídky. Kdyby byla zima ještě dlouho tak chladná, mohly by se bestie pokusit hledat něco k snědku přímo na statku. Možná se už teď potulovaly kolem zdí a domácí dobytek je přitom zvětřil.

Myšlenky mladé ženy se vrátily zpátky k Pujurovi, jednou rukou přitom vytáhla amulet na světlo. Celý povrch šperku byl potažený hnědým povlakem, jen tu a tam mezi ním prosvítal záhadný černý kov. Několik málo čistých rytin se stříbřitě lesklo, tmavý kámen uprostřed šperku, velký jako oko, přecházel v uklidňujícím rytmu ze světlejší barvy do tmavší a zase zpátky. Zdálo se jí, že pulsuje jako pomalu tepající lidské srdce.

Často si obhlížela vyryté ozdůbky, které na rubu amuletu vytvářely podivný vzor. Pokud znaky představovaly nějaké písmo, neuměla si s ním poradit.

Pujur dělal nesmírné tajnosti s tím, odkud šperk pochází.

Norina soudila, že se jedná o část starého rodinného dědictví.

Jemně, opatrně přejela prsty po tmavém kameni a přitom na boku objevila maličkou skvrnku. Podrážděně vzala do ruky lem šatů a začala jím šperk otírat, aby z něho dostala špínu pryč. Ale zašlé místo tvrdošíjně vzdorovalo. Norina

tedy mírně přitlačila, až se drahokam najednou s lehkým zaskřípěním otočil v úchytu.

Dívka se překvapeně zarazila. Opatrně si přisunula amulet přímo před oči a snažila se zasunout kámen zpátky.

Ten však jejímu úsilí vytrvale odolával.

Zároveň ale, jak zjistila po několika pokusech, se jím dalo snadno otáčet na druhou stranu. Když kámen dokončil celou otáčku kolem vlastní osy, začal jeho vnitřek tepat mnohem výrazněji.

Norina nedůvěřivě položila amulet na stůl a vyčkávala.

Neměla potuchy, co jí to Pujur dal jako důkaz lásky, ale dárek byl stále podivnější.

Rytmus se dále neměnil.

Když kamenem otočila o dalších tři sta šedesát stupňů, změnil se jeho puls na hektický, tepání přerostlo v rychlé bušení. Norina zaťukala na amulet brkem, ale nic se nestalo.

Když chtěla v pokusech pokračovat, opět někdo zaklepal na dveře. Dívka si amulet rychle zavěsila kolem krku a zasunula ho pod šaty.

„Ano, prosím?“

Kabcarův posel jménem Tratov vešel dovnitř, uklonil se a popošel k ní blíž. „Promiňte, ale chtěl jsem se zeptat, kdy hodláte vyrazit. Víte, musím ještě požádat posádku o doprovod, a proto jsem chtěl včas začít s přípravami.“

Norina úsečně přikývla. „Chtěl jsem vyjet hned za rozbřesku. Bylo by to možné?“

„To se výborně hodí, brojačko Miklanovo. Zdá se, že počasí v nejbližších dnech vydrží a my budeme moci na saních rychle postupovat vpřed.“

„Nemám v úmyslu jet na saních,“ odporovala dívka.

„Můžu jet na koni, tak se nejrychleji dostaneme až k řece, nemyslíte?“

Tratov na okamžik udiveně zamrkal. „Tím líp, brojačko.

Jestli všechno poběží hladce, dorazíme do hlavního města už za několik týdnů.“ Ustoupil ke dveřím. „Dám zprávu posádce a zároveň ji požádám, aby nám na cestu nachystali zásoby.“ Uklonil se a vyšel z knihovny.

Norina stočila kabcarův dopis i vlastní poznámky a strčila si papíry pod paži. Zhasla svíce a zamířila do svého pokoje, kde chtěla s pomocí služebné dokončit přípravy na cestu.

V potemnělé hlavní budově statku bylo naprosté ticho.

Knoty petrolejových lamp ještě mírně žhnuly, asi je teprve před chvílí někdo zhasnul, ve vzduchu se vznášel jemný pach petroleje. Jak to tak vypadalo, toho večera půjde mladá žena do postele jako poslední. Naplno na ni dolehla únava, kterou předtím nadšení z cesty zatlačilo do pozadí. Věci si sbalí až zítra ráno, to může počkat.

Norina slyšela důvěrně známé vrzání dřevěných prken, vzdálené vytí větru a zvenčí ze dvora k ní nesrozumitelně doléhal tlumený hovor. Posel se právě bavil s jedním z čeledínů. Potom zaslechla tichý dusot kopyt, Tratov

opravdu ještě teď v noci odjel, aby zorganizoval eskortu pro zítřejší cestu.

Když došla do pokoje, otevřela okno, aby se dovnitř dostal čerstvý vzduch. Krátce pohlédla k jasné obloze plné hvězd, na níž naplno zářily měsíce, v rychlosti odložila šaty a vklouzla do hřejivé noční košile.

Když si svlékala košilku, upadl jí amulet na zem.

Nazlobeně ho zvedla a rychlým pohybem ruky z něj setřela případnou nečistotu. Přitom se kámen potřetí otočil kolem vlastní osy. Tiše zasyčel a pulsující třpyt pohasl.

Po chvilce, po několika málo úderech srdce, pokryl rytiny stříbrný lesk a kámen opět začal temně žhnout, tentokrát poněkud světleji, vytrvaleji a bez známého tepání.

Drahokam zářil ve tmě jako kousíček žhavého uhlí.

Velice zvláštní dárek, řekla si v duchu Norina a opět si šperk přehodila kolem krku. Jak to ten klenotník jenom dokázal?

Zavírala dveře skříně a jemně se při tom otřásla zimou, když se v pokoji najednou setmělo. Náhlá tma budila dojem, jako by měsíce zakryl velký tmavý mrak.

Norina se prudce otočila k oknu a strnula. Na římse seděla vychrtlá postava, velká jako člověk. Široce roztažená tenká kožnatá křídla pohltila většinu světla měsíců. Dvě purpurově rudé oči zářivě žhnuly.

Pozorovatel, projelo mladé ženě hlavou. Z takové blízkosti ještě nikdy žádného z těch tvorů neviděla. Byli

známí po celém Tarpolu a budili pověrčivý strach. Přitom lidem nijak neubližovali, pouze po nocích vysedávali na střechách domů, na stromech nebo na jiných vyvýšených místech a rozhlíželi se po okolí. Jako havrani, když hledají mršiny.

Stvůra mírně pohnula hlavou dopředu. Zdálo se, že váhavě nasává vzduch, potom se zářivé oči stočily stranou a zúžily se. Tvor postojem Norině skutečně připomínal ptáka, který si nejdříve důkladně prohlíží nějakou věc a až poté se odhodlá něco udělat. Rozhodla se, že nebude nečinně vyčkávat.

„Co chceš?“ zeptala se pevným hlasem a postoupila o krok dopředu.

Pozorovatel ucouvl. Ty sice nejsi Vznešený pán, zaslechla v hlavě šepot, ale patříš k němu. Takže si ho můžeš nechat. Ale až ho zase uvidíš, hned mu ho vrať. Tvor se odrazil od římsy a zmizel. Nemáš právo ponechat si ho natrvalo.

Brojačka slyšela šum a šustění křídel, nikde však už nevítaného návštěvníka nezahlédla.

Když zabrousila pohledem vzhůru, přejel jí po zádech závan ledového děsu. Na obloze kroužil nejméně tucet pozorovatelů a vypadalo to, že se k nim ze všech stran slétají další a další. Po chvilce jich byly skoro dva tucty.

Jeden osamělý exemplář, s největší pravděpodobností ten, který ji právě navštívil, vyklouzl ze stínů u stodoly a

připojil se k ostatním. Norina byla ochotná uvěřit, že se tvorové spolu o něčem baví, protože letěli těsně u sebe.

Potom se hejno rozlétlo. Stejně rychle, jak se slétli, tak se zase rozletěli, a zanedlouho nebylo žádného z nich vidět.

Mladá žena ulehla do postele. Pozorovatel jí promlouval přímo do myšlenek, nezaslechla jediné slovo, které by tu zaznělo nahlas.

Ale o čem ten tvor vlastně hovořil? kladla si v duchu otázku. Co si smím ponechat a komu mám něco dát? Kdo je Vznešený pán? Povzdechla si, pohladila talisman na hrudi, potom vstala a zavřela okna i okenice. Nechtěla, aby ji takový host ještě jednou navštívil. Rozhodně si o tom budu muset promluvit s Pujurem. To bude první věc, na kterou nesmí v Ulsaru zapomenout. Všechno ostatní může počkat.

Chvíli přemýšlela, potom amulet opět sundala a schovala ho do zásuvky. Nevěděla přesně, proč to dělá, ale chtěla ho nosit teprve tehdy, až bude přesně vědět, co je na tom šperku tak zvláštního.

*

Tratov měl pravdu, slunce příštího dne svítila a přinesla do Granburgu ledový, zato krásný zimní den. Guvernér byl už dávno na cestě do hlavního města provincie a zanechal dceři dopis na rozloučenou s několika osobními větami.

Královský posel se vrátil brzy zrána se čtyřmi vojáky z místní posádky, nákladní kůň s proviantem se postaral o to, aby byla malá družina vybavená vším nezbytným, kdyby cestou někde nenarazili na hostinec. Na dalšího koně čeledíni naložili truhlu, do níž si mladá žena ráno narychlo sbalila šaty, šperky, pár knih a některé další předměty. Kůň rozčíleně tancoval na místě. Vojáci usoudili, že sedlové řemeny nejsou pořádně dotažené a začali je znovu utahovat.

Norina, celá zabalená do kožešin, mezitím vešla do stáje, aby si vybrala koně, na němž pojede. Zastavila se u boxu, ve kterém stál Pulkin. Měla pocit, že by se s ním měla rozloučit, a zkusila ho přivolat jménem.

K jejímu údivu k ní hřebec přišel, jako by se nic nestalo, důvěrně se k ní tiskl a nechal se pohladit po čenichu.

Brojačka mu ze zvědavosti nasadila sedlo, ale posledně tak nervózní zvíře si to nechalo klidně líbit, jako by se před svou paní nikdy nestavělo na zadní.

Dívka se pro jistotu připravila na náhlou divokou jízdu, opatrně na hřebci několikrát objela dvůr, kůň se však choval jako obvykle. Vojáci mezitím pomocí několika hrubých ran přivedli druhého nákladního koně k rozumu, cesta mohla začít.

Volným klusem projížděli zasněženým světem. Cestu družiny, která hbitě postupovala vpřed, lemovala pole vypadající, jako by je pokryla cukrová vata, a lesy obsypané mramorově bílým prachem.

Aby si chránili oči před pronikavým světlem, měli koně i jezdci před očima dřevěná stínítka, propouštějící pouze uzoučký proužek světla. Před touto škvírou byl připevněn kus tmavé látky, který dále tlumil jas. Bez tohoto opatření by jízda za slunečného dne nebyla vůbec možná. Nejeden člověk, neznalý zdejších poměrů, již zaplatil za neznalost trvalou ztrátou zraku.

Druhého dne, poté co přenocovali v něčí stodole, objeli širokým obloukem město Granburg, a přestože ji otec nemohl vidět, zamávala Norina rukou k místům, kde stál guvernérův palác.

Posel se pousmál. „To město vypadá hrozně malé.“

„Malé?“ Mladá žena potřásla hlavou. „Granburg že je malý?“

„Jen počkejte, brojačko. Až uvidíte Ulsar, zastaví se vám srdce,“ sliboval Tratov.

„I když by to byla hrozná škoda,“ ušklíbl se jeden z vojáků a sklidil za to od kamarádů tichý souhlasný smích.

Norina se rovněž musela dát do smíchu. „Ty máš ale hbitý jazyk. Budu hádat: ty jsi ten, o kom ženy sní a za kým se jich táhnou celé davy, že ano?“ Nyní získala smíšky na svou stranu, jeden z nich žertem poklepal výřečnému vojákovi na helmu.

*

Dobrá nálada jim neměla dlouho vydržet. Po ujetí několika verst dorazili na místo, které všem připadalo přímo děsivé.

Slunce již zapadala za lesem, jehož koncem právě projížděli, když Tratov objevil na kraji cesty devět hrobů.

Prostřední z nich, který se tvarem i vzhledem jednoznačně lišil od ostatních, vypadal zcela poničeně.

Kamení, které na něm bylo navršené, aby hrob chránilo před zvířaty a bestiemi, bylo nepořádně rozházené kolem, přičemž na cestovatele působilo dojmem, jako by je někdo rozmetal zevnitř, zespodu. U sousedních hrobů chyběla na několik místech hlína, takže mezi zmrzlými hroudami vyčnívaly lidské kosti.

Vojáci, které najednou přepadl nejasný pocit nebezpečí, vytasili zbraně, jeden z nich popojel blíž k prostým hrobům.

„Zdá se, že to byli vojáci,“ ohlásil družině. „Ale nepatřili k žádné královské posádce. Ti tady mají na sobě kroužkové košile. A až dodatečně je někdo zřídil tak, jak teď vypadají.“

Prozkoumal ostatky důkladněji. „Jako by jim někdo z těla nožem vyřezal kus masa. Určitě to byly bahenní bestie.“

„Nebo někdo z nějaké vesnice mrtvých,“ dodal další voják. „Povídá se, že ti taky sežerou všechno, na co přijdou.“

Norině přeběhl po zádech mráz. Ze sedlové brašny vytáhla jednu z pochodní a pomocí křesadla ji zapálila.

Protože slunce nyní definitivně zmizela z oblohy, bylo v lese

naprosté šero. Mezi stromy se šířila temnota a vyvolávala v nich nepříjemné pocity.

„Slyšíte to?“ zeptala se tiše Tratova.

„Co mám slyšet? Nic neslyším,“ odvětil posel, i on hovořil tlumeným hlasem.

„No právě,“ pronesla Norina a rozhlédla se. „Já také nic neslyším. V tomhle lese jsme jediní, co tropí nějaký hluk.

Žádní ptáci, nic. Ani vítr tu nefouká.“

Posel bez dalšího slova vytáhl z brašny pochodeň, vojáci se řídili jeho příkladem.

„Měli bychom jet dál,“ zavolal Tratov podrážděně na vojáka, který zkoumal hroby, a jak se zdálo, jako jediný nepodléhal neklidu a tísni. Čím déle postávali na cestě, tím výrazněji nabýval nepříjemný pocit na síle. Na konci průseku zářil jako spásné světýlko pruh bílého sněhu a sliboval poutníkům širokou, přehlednou rovinu.

„Ještě okamžik,“ odvětil jezdec a sesedl. Přešel k prostřednímu hrobu a klekl si do něho. „Tady to se mi zdá opravdu moc divné. U Ulldraela Spravedlivého!“ Voják vzal něco do ruky. „Vypadá to skoro jako zmrzlý pergamen.“

Vyrazil vyděšený výkřik a pustil nález na zem. Rychle vyskočil z plochého hrobu.

Koně se plašili, rychlý pohyb je vylekal. Tratov spadl ze sedla. Jeho zvíře se rozběhlo zpátky do lesa, jeden voják zaklel a vydal se za ním.

Světélko jeho pochodně bylo stále menší a menší.

Posel se s kletbami na rtech zvedl ze země. Ostatní vojáci včetně Noriny měli tou dobou ještě plné ruce práce, aby uklidnili vyděšené čtyřnožce.

„To se ti povedlo, ty blázne!“ vynadala Norina vojákovi.

„Nejenže máš hbitý jazyk, ke všemu jsi i hrozně chytrý.

Okamžitě se vrať.“

Voják poslušně uposlechl rozkazu a se zpopelavělým obličejem se vrátil zpět.

„Byl to kousek kůže.“ Otřásl se odporem a otřel si rukavici o sníh. „Našel jsem cár kůže s kusem nosu.“ Ukázal druhou ruku. „A taky tady to.“

Držel dvě části amuletu, velkého jako lidské oko, které asi kdysi patřily k sobě, nyní však byl amulet rozlomený.

Vypadal, jako by byl zhotovený z pórovité slitiny a byly na něm podivné symboly a písmena, které nikdo z družiny nedokázal vyluštit. Norina si byla téměř jistá, že se jejímu vlastnímu amuletu vůbec nepodobají.

„Zanes to zpátky,“ řekl posel. „Mrtvým se nemá nic brát, i když by to třeba zaživa někomu ochotně a rádi věnovali.“

„Možná to má nějakou cenu a mohl bych to někomu prodat. Ale raději si ten amulet nechám pro sebe.“ Voják vzdorně nasedl do sedla. „Aby mi přinášel štěstí.“

Mlčky čekali na návrat chybějícího vojáka, nikde v dáli nebyl vidět žádný svítící bod.

Tu a tam zasyčela některá z pochodní, koně neklidně frkali.

Nikdo z lidí se neodvážil něco říct. Tísnívá nálada, která se na všechny snesla, byla stále tíživější.

Přestože se Norina i vojáci v jednom kuse upřeně dívali do temnoty, nikde žádné světlo neviděli. Hrozba, která se vznášela ve vzduchu, jako by postupem času nabývala hmatatelné podoby.

„Můžeme,“ zasípěla Norina chraplavým hlasem a musela si nejdříve odkašlat, „můžeme přece na něho klidně čekat venku před lesem. Tam nás najde snadno.“

Tratov rychle zarazil pochodeň do sněhu. „Dobrý nápad.

To mu tady necháme jako orientační bod.“ Vyšvihl se jednomu z vojáků za záda.

S úlevou se pustili do posledních metrů, které družinu dělily od spásné roviny. Nikdo se nedíval ani napravo, ani nalevo, nikoho ani nenapadlo ohlížet se. Všechny nahlodával nevysvětlitelný strach z něčeho neviditelného, zároveň však velice nebezpečného. Les nadále působil mrtvým, nepřátelským dojmem.

Krok za krokem postupovali dál, Norina se musela ze všech sil ovládat, aby se nerozjela tryskem.

Když vyjeli z pásu lesů a spatřili před sebou širokou rovinu, na níž se i v podvečer třpytil sníh, všem se ulevilo a konečně si zhluboka vydechli.

„Dobrá,“ pronesla Norina, z níž opadl strach, a i vojáci klidně zasunovali zbraně do pochev. „Tak tady na něho počkáme.“

Až teď se otočili a podívali se dozadu. Kus za nimi hořela pochodeň a vyznačovala opozdilci cestu.

Ten se však nadále neobjevoval.

Čas zdlouhavě plynul. Jeho kamarádi se mezi sebou tiše bavili, nepokoušeli se však pohřešovaného hledat a ani Norina, ani Tratov je k tomu nenabádali.

„Tam!“ vykřikl posel a ukázal na úzkou cestu v lese.

„Zahlédl jsem vedle pochodně nějakou postavu.“ Všichni upřeli zrak daným směrem. Vzdálený zdroj světla neklidně hořel, pak zaplápolal a zhasl.

„Co to má znamenat?“ divil se jeden z vojáků. „To není možný. Pochodně normálně vydrží hořet několik hodin.“

„Tak ji tedy někdo uhasil,“ usoudil Tratov. „Vždyť jsem říkal, že jsem tam někoho viděl.“

„Jestli ji někdo zhasnul, potom zřejmě hrozí našemu společníkovi nebezpečí,“ prohlásila Norina ustaraně a uvědomila si, že jí po těle naskočila husí kůže. „Měli bychom se vrátit a pomoci mu.“

Nikdo se nehnul. Žádný z nich se nechtěl vracet do děsivé temnoty, jíž teprve před nedávnem unikli. Byli rádi, že se odtamtud dostali se zdravou kůží.

„Teď jsem slyšet dusot kopyt,“ zašeptal jeden z vojáků.

„Myslím, že už jede.“

„Tak mu alespoň pojeďme vstříc, aby viděl světlo,“

navrhl další kamarád statečně a pobídl koně. Norina se k němu připojila a zbytek oddílu je hned následoval.

Opět se ponořili do úděsné, němé temnoty.

„Já nic neslyším,“ zamumlal Tratov, když dojeli do míst, kde zanechali pochodeň. „Musel ses splést. A pochodeň taky nikde nevidím.“

„Buďte zticha,“ zasyčela brojačka.

Z dálky k nim dolehl tlumený dusot koňských kopyt.

„Podívejte se na to,“ řekl poddůstojník poslovi. „Naše pochodeň, kterou jsme mu tu nechali kvůli orientaci, je zasypaná sněhem.“

„Asi na ni spadl ze stromu,“ soudil druhý voják.

„Ale na stromě žádný sníh není,“ odporoval první.

Dusot kopyt se blížil. Podle hluku si domysleli, že se k čekajícím tryskem blíží oba dva koně.

„Ten má ale proklatě naspěch,“ podivil se posel. „Vůbec se mu tady nelíbí, stejně jako nám.“

„Má taky pěkně horkou hlavu,“ podotkla Norina uznale a chloupky v zátylku se jí zježily. „Já bych rozhodně za tmy nejela tak rychle.“

Zvířata se k nim řítila stále rychleji.

„Jestli tady zůstaneme stát, ještě nás roznese na kopytech.“ Tratov svraštil čelo. „Vždyť nás přece musí vidět.“ Zamával pochodní sem tam. „Haló! Jeď pomaleji!

Stojíme…“

Jeden z koní se k nim přihrnul jako bouře, oči široce vytřeštěné, jazyk mu visel z huby a pot se mu proudem řinul

po slabinách. Jako duch prolétl středem stojící družiny a divoce pádil dál.

Nikdo neváhal ani vteřinu. Všichni pobídli koně ostruhami do slabin a hnali se za prchajícím zvířetem. Zdálo se jim, že přímo cítí, jak je pronásleduje něco příšerně hrůzného a děsivého. Je jim v patách a snaží se je polapit.

Zcela vzadu cválal dvojnásobně zatížený kůň nesoucí Tratova a dalšího vojáka, ale i on udržel tempo, které nasadila méně zatížená zvířata.

Posel slyšel, jak se k nim zezadu blíží dusot kopyt, a doufal, že v sedle spatří pohřešovaného vojáka. Jenže jezdce pořádně neviděl, spatřil jen rozmazané obrysy jakési nejasné siluety.

„Jdi pryč!“ z temnot za nimi se ozvalo vyděšené zaječení. „Honem pryč! U Ulldraela, ne! NE!“ Řev, který hned poté následoval, se prchajícím zadíral do morku kostí, jednotlivé výkřiky se mísily s praskáním, tříštěním a rachotem, až nakonec do sněhu dopadlo něco těžkého.

Vojákův bolestný řev přešel v přidušené bublání, které bylo stále tišší a tišší, až splynulo s nocí.

„Jeď!“ zařval posel vojákovi vyděšeně do ucha.

„Rychleji! Jeď co nejrychleji!“

Poslední kůň vystřelil z lesní temnoty. Hřebec pohřešovaného vojáka kolem nich prolétl, jako by ho vystřelili z katapultu, pak podlehl stádovému pudu, přiřadil

se k ostatním, začlenil se mezi těla, která ho chránila, a přizpůsobil rychlost trysku dalších koní.

Tratovovi se udělalo špatně. Bělouši crčela po srsti krev.

Vypadal, jako by mu někdo vylil na sedlo džber červené barvy, která se odtamtud proudem valila dolů.

Oddíl konečně nechal les za zády, ale nezastavil. Dál, pořád dál cválali bezhlavou jízdou zasněženou krajinou, dokud první zvíře, v jehož sedle nikdo neseděl, neklopýtlo a nezhroutilo se do sněhu. Až nyní si cestující dopřáli přestávku, lidé i zvířata rychle, hekticky lapali po dechu.

„U Ulldraela, podívejte se na něho,“ zasípěla Norina zděšeně, když postřehla krví zbrocené zvíře. „Je zraněný.“

„Ne,“ v hlase vojáka, který jí odpověděl, zaznívala čirá hrůza. „To není zvířecí krev.“

Všechny pohledy se upřely k lesu, rozkládajícímu se za nimi jako kus černé placky pohozené do sněhu. Někde tam řádilo něco děsivého.

„Honem pryč odsud,“ nařídil Tratov do ticha, seskočil a nasedl na vlastního koně. „Nechci ani vědět, co to bylo.

Budu spokojený až tehdy, když mezi mnou a tou stvůrou bude ležet nejméně sto verst.“

Opět vyrazili a jeli celou noc. Dokonce i koně cítili nutkání opustit toto místo co nejrychleji.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 442/443 P. S.

Matuc se díval z okna a sledoval, jak se od rampouchů, které se vytvořily před sklem jeho příbytku, odráží světlo.

Paprsky obou sluncí zářily nejrůznějšími barvami a vytvářely stále nové a nové světlé skvrny na zdech, mezi nimiž už dva týdny ležel a léčil se z těžkého zranění.

Sám kabcar k němu poslal cerela, jenž pečoval o to, aby se pahýl, který mu zbyl místo nohy, bez potíží zahojil.

Dřevěná protéza s důvtipně vyrobeným kolenním kloubem, který mu později umožní pohybovat se bez pomoci berlí, stála opřená o postel a jenom čekala na chvíli, kdy dojde uplatnění. Duchovní byl, a to taktéž na příkaz z nejvyšších míst, přemístěn z Ulldraelova chrámu do kabcarova malého loveckého zámečku. O Matucovu bezpečnost se staral Nerestro se svou družinou a deset strážných. Mnich si nedokázal vysvětlit, proč kolem jeho osoby najednou nastal takový povyk.

Ztráta nohy ho těžce zasáhla a pořád nedokázal uvěřit vlastním očím, když se podíval dolů a na pravé straně ho kus chyběl.

Když zjistil, co se stalo, přepadla ho letargie, taková lhostejnost, že si dokonce přestal lámat hlavu jak se svým posláním, tak i s osudem Ulldartu.

Bylo mu jedno, jestli zklamal, nebo ne. Vytrpěl toho dost, ve jménu svého boha a Tajné rady se trmácel přes půlku Tarpolu, nelitoval námahy, a teď ještě ztratil nohu.

Nesklidil za to žádný dík, ani od představeného, ani od boha. Když se o něho nikdo nestaral, nehodlal se ani on starat o druhé. Kdyby bylo jenom na něm, klidně ať nastane doba temnoty.

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupil Nerestro spolu s Herodinem, kabcarem a dalšími dvěma muži, které si Matuc z Granburgu i z korunovace dobře pamatoval.

„Je pro mne ctí, urozený kabcare, že jste mne přišel navštívit,“ řekl mnich tiše a trochu se na lůžku narovnal.

„Ale no tak, no tak, jenom lež,“ uklidňoval ho Lodrik a odložil hermelínový plášť stranou. Pod ním měl šedou uniformu rodu Bardrišů, zdobenou několika málo výšivkami a hvězdicovitým řádem s modrými diamanty. „Jsem tvým dlužníkem, Matuci, protože jsi mi zachránil život. A to hned dvakrát, jak jsem se mezitím dověděl.“

Matuc si vysíleně povzdechl. „Neděkujte mně, poděkujte Ulldraeli Spravedlivému, ten vás chrání, Veličenstvo. Máte v něm mocného spojence. Na rozdíl ode mne.“

Mladý kabcar popošel ke staříkovi a posadil se na postel, zatímco jeho společníci zůstali stát v pozadí. Stačilo jim, že všechno vidí a slyší. „Matuci, nyní ti položím několik otázek. A já, tvůj kabcar, žádám, abys mi pověděl pravdu

dříve, než bude pro někoho z nás pozdě.“ Lodrik se podíval mnichovi do očí. „Viděl jsi atentátníka?“

„Jakého atentátníka?“ zeptal se zraněný udiveně.

„Ta šipka z kuše se ti do předloktí nezabodla sama od sebe, Matuci. Kdybys do mě nestrčil, zasáhla by mě. Teď by mne zajímalo, kdo se mě pokusil odstranit.“

„Já jsem nikoho jasně neviděl, urozený kabcare,“ odvětil Matuc a unaveně zavřel oči. „Postřehl jsem nějaký stín, nezřetelný pohyb a hned jsem jednal.“

Vládce Tarpolu protáhl ústa. „To je hrozná škoda. Jenže já bych od tebe potřeboval ještě jednu informaci. Ty jsi jel za mnou přes celý Tarpol, nemám pravdu? Spolu s Nerestrem a nějakou ženou, se kterou jsem se již nestačil seznámit. Viděli jsme se v Granburgu, u brodu přes řeku, a potom i tady. Proč, Matuci?“

Duchovní pevně sevřel rty a potřásl hlavou.

„Musíš mi to říct, Matuci. Jsem tvůj kabcar, a kdyby bylo nutné, můžu ti nařídit, abys odpověděl. Zatím na tebe jenom apeluji. K tomu, žes podstoupil takovou nesmírnou námahu, jsi musel mít nějaký důvod. A když se Nerestrovi dokonce zjevil bůh a nařídil mu, aby tě chránil, musí to být něco mimořádně závažného.“ Lodrik jemně pohladil zraněného po rameni. „Prosím tě o odpověď. Nenechávej mne v nejistotě. Opravdu se jedná o to proroctví? Jde o mou budoucnost?“

Matuc pootevřel oči, ztěžka polkl a váhavě přikývl.

Přešla ho chuť nechávat si všechno sám pro sebe. „Už to nedokážu déle zamlčovat, urozený kabcare. Já jsem byl tehdy tím, komu umírající vizionář sdělil Ulldraelovo poselství. Celá léta jsem byl přesvědčen, že to znamená, že je nutné chránit vás před smrtí, aby se zabránilo návratu doby temnoty.“ Mozek mu v hlavě pracoval na nejvyšší obrátky. Musel alespoň odvrátit nebezpečí od řádu, nakolik to jen bude možné. Rozhodl se, že veškerou zodpovědnost vezme na sebe. Klidně pohlédl na kabcara.

„Teď si už dlouho nejsem zcela jistý, jestli se to proroctví nedalo vyložit přesně naopak. Ve skutečnosti jsem vás chtěl v katedrále zabít, urozený kabcare, ne zachránit.

Dýka,

kterou

jsem

měl

v ruce,

leží

s největší

pravděpodobností pohřbená pod hromadou suti.“

V místnosti to zašumělo. Obrovitý tělesný strážce instinktivně popošel blíže ke svému pánovi, jako by ho chtěl dodatečně chránit před tímto zákeřným atentátníkem, jemuž jeho pokus naštěstí nevyšel. Panovník zvedl ruku, aby Valjakova uklidnil. Zdálo se, že ho mnichovo doznání nešokovalo tak jako ostatní, vypadal spíše zvědavě. Hluboce se nadechl. „Jak jsi na ten nápad přišel? A proč by si měl Ulldrael myslet, že já ponesu vinu na příchodu doby temnoty?“

„Byl jsem si jistý, že to, co dělám, je správné, jinak se to vysvětlit nedá,“ pravil mnich a pozvedl ovázanou ruku. „Ale

dnes už jsem moudřejší. Sám Ulldrael vás zachránil jak přede mnou, tak před tím neznámým atentátníkem. Abych vám řekl celou pravdu, vůbec jsem ho neviděl, jinak bych mu nevběhl do rány. Ulldrael mne použil jako nástroj, jímž vám zachránil život, a navíc mě ještě potrestal za můj omyl.

To je mi nyní zcela jasné. Já vás můžu, urozený kabcare, jenom požádat o odpuštění za to, co jsem chtěl spáchat a co se mi málem podařilo. A zároveň musím žádat o odpuštění i svého boha za to, že jsem pochyboval o jeho zprávě.“

Natočil hlavu k Nerestrovi. „Angorovi budiž vzdán dík za jeho pomoc.“ Tím zprostil rytíře jeho závazku.

Jenže válečník v mohutné zbroji nepůsobil dojmem, že by z toho měl velkou radost. Nad něčím usilovně přemýšlel.

„Čím jsem měl zavinit příchod doby temnoty?“ zeptal se Lodrik tiše. Když byla tato děsivá myšlenka jednou vyslovena nahlas, nedokázal ji pustit z hlavy.

„To nevím, urozený kabcare,“ odvětil Matuc. „Teď mi ten nápad taky připadá hrozně zmatený. Musel jsem se mýlit, když jsem takhle uvažoval.“

Kabcar se zvedl a zamyšleně pohlédl z okna. „Já nevím, jestli ses mýlil. Tak či onak, Angor osobně nařídil našemu příteli Nerestrovi, aby tě chránil. A bůh by se nejspíš neměl mýlit, nemyslíš?“

„Při vší úctě, Veličenstvo, právě to je to, co je mi na jeho historce nejasné,“ souhlasil s panovníkem řádový rytíř.

„Rytíře takhle napálila Belkala,“ pousmál se duchovní.

„Cože?“ vzkypěl rytíř. Několik rychlých kroků a rázem stál u postele a popadl zraněného za lem šatů. „To mi okamžitě vysvětlíš!“

„Pusť ho!“ nařídil Lodrik. V modrých očích se mu zlostně zablesklo a rytíř měl pocit, že mu po celém těle přejel závan vzduchu. Překvapeně odtáhl ruce pryč, couvl kousek dozadu a podrážděně se zahleděl na mladého kabcara, který se nepohnul ani o milimetr.

„Belkala mu nasypala do vína něco, co zvyšuje únavu, ale povzbuzuje představivost. Nějakou kensustriánskou drogu,“ zalhal Matuc. „A potom se vplížila k němu do pokoje a našeptala mu tu vizi. Sama mi to prozradila.“

„Jaký zájem může mít nějaká Kensustriánka na tom, aby někdo zabil následníka tarpolského trůnu?“ vyptával se Stojko.

„Poprosil jsem ji, aby mi pomohla,“ pokračoval Matuc ve své zčásti vymyšlené, zčásti pravdivé historce.

„Kensustrie přece taky leží na Ulldartu a doba temnoty by ji rovněž zasáhla. Když mě navštívila ve vězení, přesvědčil jsem ji, že si to proroctví vykládám správně a že potřebujeme zkušeného bojovníka, abychom dosáhli cíle. A to byla zrovna vhodná příležitost.“

„Zneužitý a podvedený,“ zašeptal Nerestro. Na výrazném obličeji se mu zračila nenávist a odpor. „A rouhání vůči Angorovi. Kdyby už nebyla mrtvá, musel bych ji teď hned zabít. A tebe taky, chlape.“

„Nikdo nebude nikoho zabíjet,“ prohlásil Lodrik, jenž pozorně naslouchal. „Rozhodně ne před tím, než o jeho smrti sám rozhodnu.“

„Ale on chtěl zemřít,“ odporoval Nerestro rozčíleně.

„Tehdy, když ta hrozná rouhačka umřela, mě o to sám prosil. Nejspíš si myslel, že může za její smrt. Plným právem. Nyní musím být rád, že se jí dostalo trestu.“ Na okamžik zauvažoval. „Já si s tím starcem ale nebudu špinit ruce. Teď, když vím, že ta ženská za to nestála, už o jeho smrt nemám zájem. Ať dál žije jako chromý kripl. Angor ho potrestá. A odpouštím ti trest ve svém vězení.“ Rytíř plivl zraněnému do tváře. „Neděkuj mi za milosrdenství.“ Spolu s Herodinem s rachotem vyšel z místnosti.

„Mám radost, že se všechno vysvětlilo,“ prohlásil Lodrik po chvilce. „Vážím si tvé upřímnosti, Matuci, a patřičně se ti za ni odměním. Prozatím však,“ kabcar se obrátil ke dveřím, „zůstaneš mým hostem, dokud se poměry trochu neuklidní.

Nechtěl bys třeba napsat pár řádek Tajné radě, ve kterých bys i jí prozradil pravdu? Já bych byl velice nerad poslem takových delikátních zpráv.“

„Okamžitě jim napíši, Veličenstvo.“

Tarpolský vládce se pousmál. „Přeji ti všechno nejlepší, Matuci. Přestože jsi putoval nesprávnou cestou, nakonec jsi mi zachránil život. A to je pro mne důležité. Stejně jako pro osud celého Ulldartu.“ Zakrátko zůstal duchovní v místnosti sám.

Stále ještě měl na tváři plivanec řádového rytíře.

Nesnažil se sliny setřít, jenom prostě zavřel víčka.

Konečně jsem se té tíhy zbavil, pomyslel si. Utvrdil se v přesvědčení, že jeho původní výklad proroctví byl správný, že je nutné kabcara chránit. Kdyby si Tajná rada pořád ještě myslela něco jiného, bude si grémium muset najít jiného dobrovolníka. Matuc dospěl k závěru, že řádu již obětoval víc než dost.

Jestli Ulldrael a Angor skutečně chtějí, abych kabcara zabil, ať mi to sami řeknou. Jestli je to pro kontinent tak důležité, ať mi to dokáží, a to i s bubny a trumpetami.

Než však k tomu dojde, chtěl si důkladně odpočinout. Na jaře na něho bude místo vězení čekat malý statek v Čerkasu, kde se opět hodlal ujmout skromné služby představeného tamního kláštera.

Krátce předtím, než usnul, si vzpomněl na rozčílené slepice na dvoře, jak máchaly křídly a bojovaly mezi sebou o zrní, které jim sypal. Co by za to dal, kdyby mohl co nejdříve opět vést takový život, daleko od nejvyššího představeného řádu a daleko od událostí let minulých.

*

Norina stála v Malém slavnostním sále, v pravici držela koženou tašku s poznámkami a s otevřenými ústy se

rozhlížela. Takový lesk a luxus opravdu nečekala.

V kabcarově paláci bylo všechno větší, dražší a nákladnější než u nich doma. Guvernérova rezidence vypadala vedle tohoto paláce jako levná napodobenina.

Malá družina dorazila před několika hodinami do hlavního města tarpolské říše. Po děsivé, hrůzné příhodě v lese na ně ve zbytku cesty nečekaly žádné další potíže, postupovali vpřed bez jakéhokoliv zpoždění a ve zdraví dojeli do Ulsaru. Město Norině připadalo příliš velké, příliš matoucí. Bez Tratovovy pomoci by se v něm beznadějně ztratila.

Poté co ji posel a eskorta předali strážím u vchodu do paláce, naskytla se Norině příležitost trošku se osvěžit a převléknout si šaty, neboť vládce Tarpolu s ní chtěl při večeři hovořit o změnách, k nimž by v říši mohlo dojít.

Takže si oblékla nejlepší věci ze svého granburského šatníku, světlé šněrovací šaty se spoustou brokátu a výšivek.

Dlouhé černé vlasy nijak neskrývala, ale přísně je sčesala dozadu. Norina kladla důraz na to, aby její ženské půvaby nepotlačily všechno ostatní. Chtěla, aby se kabcar zajímal o její argumenty, ne o zevnějšek.

Nyní byla zklamaná, že musí čekat. Vyřídili jí, že se panovník poněkud opozdí. Aby nějak využila čas, procházela se po Malém slavnostním sále.

Vysoké sloupy, lístkové zlato, štukatura a další známky přepychu na ni zpočátku udělaly dojem, postupem času však

v ní stále víc rostla zloba nad takovým plýtváním. Ty tisíce vasleců, které zde byly dle jejího mínění nesmyslně prostavěné, mohly místo toho vykonat mnoho dobrého.

Do dveří strčil hlavu sluha v livreji. „Brojačko Miklanovo, prosím, následujte mě. Kabcar vás očekává v čajovně.“ Poslušně se vydala za mužem, který ji vedl nekonečnými chodbami, bezpočtem schodišť a místností, až se nakonec zastavil před jednou z místností a vpustil Norinu dovnitř.

Tlusté tmavomodré koberce, zdobené hojnými zlatými ornamenty, pokrývaly zdi a tlumily všechny zvuky. V krbu praskal oheň, na malém servírovacím stolku stály dva šálky na čaj a z horké tekutiny se ještě kouřilo. Ve vzduchu se vznášela vůně starého, aromatického dýmkového tabáku.

Brojačka přesně nevěděla, co má dělat. Bylo zřejmé, že se zde panovník každou chvíli objeví, jinak by nápoje nebyly připravené v šálcích. Rozhodla se, že si sedne do menšího křesla. Z kožené tašky vytáhla poznámky a poněkolikáté očima přelétla všechny listy.

Zanedlouho pocítila závan vzduchu, způsobený pohybem těsně za ní, potom jí dvě ruce něžně zakryly oči.

Neslyšela však nikoho přicházet.

Strnule seděla na polstrovaném křesle.

„Kdo jsem?“ zeptal se jí mužský hlas. Když brojačka zaslechla známý hlas, vystřelila z křesla a rozmáchla se taškou po bývalém guvernérovi Granburgu.

„Co si to dovoluješ, takhle mě vylekat?“ obořila se na něho rozhněvaně. „Myslela jsem, že to je kabcar.“

„Kabcar by ti byl milejší než já?“ pousmál se Lodrik a uchopil ji za ruce. „A jak to mluvíš se svým guvernérem?“

„Ty už nejsi guvernér. Od doby, cos přijal místo u dvora, je guvernérem můj otec.“ Potřásla hlavou a o krok k němu popošla, až stáli jen několik centimetrů od sebe. „Mám radost, že tě zase vidím, Pujure.“

Opatrně ji k sobě přitáhl, potom ji sevřel v náručí.

Radostně vydechl, když Norina jeho něžnosti opětovala.

„Chyběla jsi mi, Norino. A já tě tady u dvora potřebuju.“

Pevněji držel a nejraději by ji už nikdy nepustil. Dotek ženina těla mu dodával nových sil, jako by se oheň, který mu plál v nitru, dočkal vítané potravy a mohl opět jasněji vzplanout. Mírně zaklonil hlavu, aby si ji mohl lépe prohlédnout. „Smím?“

Brojačka se musela dát do smíchu a místo odpovědi ho sama políbila. Její rty se něžně přitiskly k jeho ústům.

„Myslím, že do budoucna si už tuto otázku můžeš ušetřit,“

zašeptala. „Ale teď bys měl odejít. Kabcar si se mnou chtěl pohovořit o změnách, k nimž by v Tarpolu mohlo dojít. Asi by nedělalo nejlepší dojem, kdyby nás našel v těsném objetí přímo ve své čajovně. Nebo tě pozval, abys sem také přišel?“

„Ne, nepozval mě. Ale zahlédl jsem světlo a chtěl jsem se Veličenstva rychle přeptat na pár věcí. Byl jsem právě na

cestě do otcovy kanceláře, abych se přesvědčil, jestli je všechno v pořádku.“ Mladý muž se posadil do velkého křesla, uchopil šálek s čajem a zamíchal do něho trochu cukru. „Dělal správce vládcových peněz. Měla jsi příjemnou cestu?“

Norina se na něho nechápavě zadívala. „Sedíš na kabcarově místě, Pujure. A piješ z jeho šálku.“

Panovník přikývl. „Já vím. Ale on tu teď není. Když pak do šálku znovu naliju čaj, myslím, že si ničeho nevšimne.“

„Ale co když teď vejde dovnitř?“ Mladá žena si stoupla před Lodrika a popadla ho za uniformu. „Okamžitě vstaneš, slyšíš? Co myslíš, že asi tak řekne, až tě tu uvidí?“

„Co třeba ‚dobrý večer‘?“ řekl Lodrik, rázem vyprázdnil šálek a hned si dolil další.

„Ohrožuješ všechny moje plány. Kabcar se kvůli tvojí opovážlivosti tak rozhněvá, že tě nechá potrestat, mě vyhodí a ani si neposlechne, co mu chci říct,“ vzplála Norina.

„Pujure, prosím tě, vstaň a odejdi. Mysli na Tarpol a na spoustu změn, kterých bychom třeba mohli společně dosáhnout.“

„Ale mně se tu opravdu sedí dobře,“ zpěčoval se Lodrik s úsměvem.

Oči mladé brojačky se nebezpečně zúžily. „Jestli bude třeba, tak tě z toho křesla třeba vykopu, můj milý.“ Něžné slůvko znělo spíše jako výhrůžka.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„U Ulldraela a Taraley, tak už konečně vstaň!“ Norina ho mocným škubnutím postavila na nohy, přičemž se jedna ze stříbrných šňůrek, našitých na uniformě, s tichým prasknutím přetrhla. Lodrik si povzdechl.

„To mě mrzí,“ omlouvala se Norina a vtiskla mu ozdobnou šňůrku do ruky, „ale můžeš si za to sám.“ Rychle vyměnila svůj šálek s čajem, ze kterého dosud neupila, za Lodrikův, potom postrčila mladého muže ke dveřím, které se právě v tu chvíli rozevřely.

Sluha v livreji balancoval na ruce s tácem plným jídla, a když před sebou spatřil mladý pár, hluboce se uklonil.

„Guvernér chtěl právě odejít,“ vyhrkla Norina rychle.

„Chci říct, dvorní úředník Vasja chtěl právě odejít. Musí zanést uniformu ke krejčímu.“

Mladý panovník se ušklíbl a nedával najevo chuť odejít.

Brojačka mu energickým gestem naznačila, aby konečně opustil místnost. Sluhovi se údivem rozšířily oči.

„Přeje si Vaše Veličenstvo, abych tu dámu nechal vyprovodit?“ zeptal se muž po chvíli. „Jak se zdá, neumí se chovat.“

„Ne, nechej ji tu.“ Lodrik od něho převzal tác a přenesl ho ke stolku u krbu. „Je mým hostem.“

„Zbytek jídla okamžitě přinesu, Veličenstvo.“ Sluha se hbitě vypařil ven.

Brojačka udiveně zamrkala. „‚Veličenstvo‘? On ti právě řekl ‚Veličenstvo‘?“

„Norino, přece jsme si chtěli u jídla popovídat o změnách v mojí říši,“ odvětil Lodrik a mávnutím ruky ji pozval ke stolu. „Tak se podíváme, co všechno pro nás v kuchyni připravili.“

Mladá žena nespustila z milého oči. „To celé je jenom komedie, že ano? Kabcar by rád věděl, jestli mám smysl pro humor, je to tak?“ Popošla k Lodrikovi. „Ty přece nejsi opravdový vládce Tarpolu?“

Lodrik zamával stříbrnou šňůrkou ve vzduchu. „Ale už to tak skoro vypadá. Přestože mi to nikdo nechce pořádně věřit, mám takový dojem.“

„To si neumím představit.“ Brojačka podrážděně žuchla do křesla, hned ale zase vyskočila a udělala před Lodrikem pukrle, které se jí strašlivě nepodařilo. „Nevím, co mám dělat. Pujure? Ty jsi Jeho Veličenstvo kabcar?“

„Pro tebe jsem Lodrik. Tituly jsou důležité jenom na veřejnosti. Teď, když jsme oba sami, můžeme všechnu tu vznešenou nádheru odsunout stranou. Prosím, posaď se.“

Naložil jí na talíř plno lahůdek. „A než budeme pokračovat v našem rozhovoru, chtěl bych ti vysvětlit, proč jsem se ujal role guvernéra a k tomu ještě pod falešným jménem…“

Uplynuly celé hodiny, než jí Lodrik vylíčil i tu nejmenší podrobnost svého utrpení v dobách, kdy byl jenom „koláčkovým tadcem“, a než jí vysvětlil, proč ho otec poslal do provinčního Granburgu.

„Můj otec o tom věděl?“ podivila se Norina, která s údivem naslouchala vyprávění mladého muže.

„Zasvětil jsem ho do toho až ke konci.“ Uchopil ji za ruku. „A později jsem se neodvážil říct ti pravdu, protože jsem měl strach, jak na to budeš reagovat.“ Jak v hlase, tak i na tváři se mu objevil náznak skleslosti. „Všechno jsem si tak krásně naplánoval, chtěl jsem při tvém příjezdu uspořádat velkou slavnost, ale věci se vyvinuly jinak, než jsem mohl předvídat. Takže jsem tě poprosil, abys rychle přijela ke dvoru a pomohla mi vypracovat a zavést rozumné novinky.“

Mladá brojačka se opřela zády o opěradlo křesla. „To jsem si nepředstavovala ani ve snu. Já na dvoře jako poradkyně samotného kabcara.“

„Doufám, že s tebou můžu počítat?“ Lodrik se láskyplně pousmál. „Ale ty jsi pro mě něco víc než jenom poradkyně, to přece víš.“

Norina vyskočila, objala ho a políbila ho tak vřele, až zalapal po dechu.

„Chápu to jako souhlas,“ rozzářil se, poté mu v hlase opět zazněl slavnostní tón. „Norino, musím ti ještě něco říct.“ Odhodlaně se jí podíval do oči. „Původně jsem tě chtěl požádat o ruku.“ Žena se hlasitě nadechla. „Ale… leccos se změnilo. Můj otec v poslední vůli nařídil, že se musím oženit se svou sestřenicí. Jestli to neučiním, nesmím nastoupit na trůn.“ Poklekl před ní na koberec. „Mé srdce

však patří jenom tobě, proto bych chtěl, abys neustále byla v mojí blízkosti. Ten pocit už v sobě nosím hodně dlouho.

Ty mi dodáváš sílu, zřetelně to cítím, a v nejbližší době ji budu hrozně moc potřebovat.“ Přejel jí rukou jemně po tváři. „Oficiálně by ses mohla stát pouze mou milenkou.

Dokázala bys žít v takovém vztahu? Chceš vůbec stanout po mém boku?“

Norina neváhala ani na okamžik. „Ano, dokážu to.

Chci.“ Opět ho políbila a klekla si k němu. „Společně se nám podaří dovést lid v Tarpolu do spravedlivějších časů.

Kdo jiný by ti při tom měl pomáhat, když ne já?“

Lodrik ji přitiskl k sobě tak pevně, že se ani nedokázala nadechnout. „Výborně! A teď bychom se měli vážně zamyslet. Chci za pár dní svolat radu brojaků a projednat s nimi první novinky.“

„Tak začněme,“ pousmála se Norina a rozprostřela kolem sebe listy s poznámkami.

Mladý muž úkosem pozoroval ženu při práci, pohled mu klouzal od černých vlasů po upnutých šatech až dolů.

Z náhlého popudu jí odsunul pramínek vlasů stranou a zezadu ji políbil na šíji.

Norina se zachvěla, natočila se k němu a polkla, drobná červená jizva na spánku zrudla ještě víc. „Když jsem řekla ‚začneme‘, nemyslela jsem právě to.“ Listy jí vypadly z rukou.

„Norino, já jsem ještě nikdy nebyl se ženou,“ přiznal se Lodrik tiše. „Prosím tě, neposmívej se mi, kdybych něco dělal špatně.“

Norina se téměř rozpačitě usmála a rozepnula mu knoflíky uniformy. „Já jsem ještě nikdy nebyla s mužem, Lodriku. Oba se to budeme muset naučit.“

Uvolnil jí šňůrky na živůtku a vyvlekl je z oček.

Norinina hruď se rychle zvedala a klesala, ani on nedýchal příliš pomalu. Na okamžik se v myšlenkách vrátil k příšerné noci v Granburgu, kdy ho sestřenice tak ponížila, a prsty mu strnuly.

Tázavě pohlédl milé do obličeje, která očima vyjádřila tichý souhlas, aby pokračoval.

Postupně si vzájemně svlékli všechny části oděvu. Když Lodrik pozoroval ženino tělo, ozářené teplým světlem z krbu, přemohly ho city. Norina byla podle jeho názoru nejkrásnější žena na celém kontinentu a on byl ten, komu věnovala své srdce. Dnes v noci se jejich svazek konečně zpečetí.

Kůže se přitiskla ke kůži, opatrně šátrající ruce si hledaly cestičky. Ženiny voňavé vlasy ho lechtaly v nose, jemně ji hladil a vychutnával si její něžnosti, až se mladík nakonec ponořil do víru vzrušených citů, jaké nikdy předtím nezažil.

*

Nerestro osamoceně seděl v hospůdce, jejíž jméno ani neznal, a již několik hodin do sebe usilovně házel jeden džbánek tarpolského piva za druhým, aby jimi utopil přemíru citů a starostí.

Slova, která vyslechl z Matucových úst, se mu zaryla hluboko do duše. A čím více alkoholu vypil, tím větší byla nenávist, kterou k mnichovi cítil a již se tak marně snažil utlumit. Přál si, aby se ten muž už nikdy neocitl v jeho blízkosti, proto mu odpustil trest ve vězení.

Řádový rytíř znovu a znovu litoval skutečnosti, že je mnich na společenském žebříčku hluboko pod jeho úrovní a že mu důstojnost jeho stavu nedovoluje vyžadovat po Matucovi zadostiučinění. Mohl sice toho mrzáka zabít jediným úderem meče, ale tato představa se mu mezitím zcela zprotivila. Měl radost, že stařec přišel o nohu, ale přesto z celého srdce toužil po pořádném souboji.

Možná se v něm pouze nezkrotně hlásilo o slovo přání vybít si nahromaděnou nenávist nějakým činem, rozsekat někoho na kusy, zabořit někam meč až po jílec a dostat tak ze sebe všechnu zlost.

„Hej, hostinský!“ zaryčel na celou hospodu, v níž mezitím zůstal jako jediný host, a udeřil dnem džbánku o stůl. „Ještě jedno pivo!“

Přivolaný výčepní přispěchal s dalším džbánkem a postavil ho před rytířem na stůl. „Pane, musím zavírat.

Kdyby přišly stráže a já měl pořád ještě otevřeno, musel bych zaplatit vysokou pokutu.“

„To je mi fuk,“ zavrčel Nerestro, pohrával si s vousem a jedním rázem vyprázdnil pohár do dna. „Ještě jedno.“

Hostinský nerozhodně postával vedle rytíře. „Hned!“ zařval rytíř a uštědřil muži řádný kopanec. Potom sáhl vedle sebe, jednou rukou zvedl kuši a pomocí páky napnul tětivu.

Zamířil na štít, visící jako ozdoba nad krbem, a stiskl spoušť. Dvě šipky se těsně vedle sebe zabodly do terče, dřevo neodolalo prudkosti nárazu a roztříštilo se.

„Hurá!“ zahulákal Nerestro. „Zásah! Toho jsem vyřídil!“

Hbitě začal zbraň znovu nabíjet, což se mu podařilo jen s největším úsilím. Jakoby mimochodem přitom vyprázdnil další džbánek, který mu přinesl roztřesený hostinský, potom se potácivě zvedl.

Opovržlivým gestem hodil na zem plnou hrst mincí.

„Neděkuj mi za mou velkorysost.“ Navlékl si na sebe kožešiny, přitom několikrát říhl, a vypotácel se ven.

Po kratším hledání našel cestu do stáje, odvázal svého hřebce Bolkora a s námahou se vyškrábal do sedla. Napůl vzpřímeně, napůl shrbeně projížděl nočními uličkami Ulsaru. Nevěděl, kterým směrem leží palác. Až narazí na první hlídku a vojáci zjistí, koho mají před sebou, určitě mu ukážou správnou cestu.

„Já jsem totiž ten, kdo zachránil život muži, jenž zachránil život kabcarovi,“ říkal si polohlasně. „Město mi

leží u nohou.“ Potlačil škytnutí. „Ano, já jsem Nerestro z Kurašky,“ vykřikl, „a vy všichni mi můžete být úplně ukradení.“

Otevřelo se jedno okno, drahocennou norkovou kožešinu zalila páchnoucí břečka, následovaná několika hlasitými kletbami.

Rytíř přitáhl koni uzdu a přitom spadl ze sedla.

Nedokázal dále zvládnout účinky piva, cit pro rovnováhu mu vypověděl službu.

S nadávkami se po několika marných pokusech zvedl ze země, uchopil kuši a vrávoravě klopýtal podél zdi tak dlouho, až se ocitl v jakési zapadlé boční uličce. Bolkor ho věrně následoval, byl svým pánem dokonale vycvičen. Zvíře se ale najednou zastavilo a rozčíleně zafrkalo.

Přestože měl řádový rytíř všechny smysly zastřené, zareagoval tak, jak byl zvyklý. Těžká kuše se zvedla vzhůru, hlaveň mířila vpřed. Nerestro se zapotácel, zůstal však stát v temnotě a naslouchal. Jediný zvuk, který zaslechl, byl jeho vlastní hlasitý dech. A aby tomu dal korunu, cítil, že se brzy pozvrací.

Do uličky vešla útlá silueta a pomalu se k němu blížila.

„Stát,“ nařídil. „Ukaž se, kdo jsi, nebo se ti do žeber zaboří kousek dřeva a oceli.“

Neznámý pokračoval v cestě. Bolkor přitiskl uši k hlavě, plašil se a vzpínal se na zadních. Nerestra přepadl nepříjemný pocit, který se stále stupňoval.

„Zůstaň stát! Varuji tě. Dneska nemám nejlepší den!“

Postava si z jeho slov nic nedělala a dále se k němu blížila.

„No dobrá. Když to nejde po dobrém, půjde to po zlém.“

Řádový rytíř stiskl spoušť a obě šipky se se zabzučením vydaly na cestu. K vlastnímu zděšení ale zřejmě neznámého minul.

Neobratně sáhl po jílci meče, dříve než však stačil vytasit aldoreelskou čepel, stál cizinec přímo před ním.

„Zdravím tě, Nerestro z Kurašky. Lakastra, bůh jižního větru a poznání, nechť tě provází na cestách.“

Tvář postavy ozářil slabý paprsek měsíců, Nerestro zalapal po dechu a couvl. Už když slyšel tento pozdrav, zmocnily se ho obavy, a ty se nyní změnily v jistotu. Bledý svit dopadl na obličej ženy, kterou před několika týdny zanechal v Granburgu pod hromadou kamení.

Bronzový nádech, který zdobil její pleť, však zmizel, oči, které se kdysi třpytily jako jantar, působily tupým, bezvýrazným dojmem. Zelené vlasy, jak postřehl, vypadaly ještě tmavší než dřív. Měla na sobě jiný oděv, tělo jí zakrývaly ošuntělé šaty, jaké obvykle nosí tarpolské selky.

„Belkala,“ zašeptal vyděšeně. Žena se usmála a rytíř čekal, že jí při tom popraská kůže stejně jako zjevení v příšerném snu. Nic z toho se ovšem nestalo. „Já myslel, že jsi…“

„Mrtvá?“ pomohla mu přátelsky. „Ne. Vlastně ano. Byla jsem mrtvá. Ale Lakastra mě poslal zpět, abych vám pomohla.“

„Abys nám pomohla?“ Nerestro překonal první hrůzu.

„Můžeš s tou komedií přestat, Matuc se ke všemu přiznal.“

Vytasil meč. „Za to, co jsi mi provedla, bych tě měl hned zase poslat zpátky do říše mrtvých, rouhačko.“

Kněžka svraštila obočí. „Nerozumím vám. Zapomněl jste na zdvořilost. Kde zůstal váš respekt?“

„Ty se divíš?“ Nerestro jí přitiskl hrot meče ke krku, kde byla vidět rudá jizva po oprátce. „Tak já ti hned pomůžu.

Omámila jsi mě nějakými jedovatými kensustriánskými dryjáky a sehrála přede mnou divadlo, že ke mně promlouvá můj bůh Angor. Spolčila ses s tím Ulldraelovým flanďákem a schválně jsi mě podvedla.“ Zesílil tlak na čepel. „Takové rouhání nemůžu nikomu odpustit.“

„Tak tak.“ Belkala se posměšně usmála a ukázala ostré špičáky, které Nerestrovi připadaly ještě větší než dřív. „Já jsem se tedy vydala na dalekou cestu jenom proto, abyste mě mohl Angorovým jménem soudit? A vy si myslíte, že Lakastra tomu bude nečinně přihlížet?“ Odhrnula hrubý kabát kousek stranou. Obě šipky z kuše se jí téměř celou délkou zabořily do hrudi. Postupně si je vytáhla z těla, zlomila je a hodila je zkoprnělému rytíři pod nohy. „Můj bůh mě chrání, protože musím splnit úkol.“

„Nestvůro! Ty nejsi Belkala!“ Rytíř bodl. Aldoreelská čepel téměř bez jakéhokoliv odporu projela krkem a hrot zbraně vyjel na druhé straně ven.

Belkalinu tvář neopouštěl úsměv.

Bleskurychle chytila Angorova služebníka za zátylek, přitáhla ho k sobě a přitiskla chladné rty na rytířova ústa.

Vůbec jí nevadilo, že jí čepel přitom stále hlouběji proniká do těla. Meč měla zaražený do krku až po jílec, kov s jemným lupnutím proťal páteř. Potom rytíře se smíchem odsunula od sebe a zbraň zároveň vyklouzla ven. Z rány se nevyřinula jediná kapka krve, dokonce se zdálo, že se hned sama zavírá.

Nerestro ztěžka dopadl do špinavého sněhu, s odporem si otřel ústa a napřáhl čepel k ženě.

„To se… protiví všemu, co jsem kdy slyšel. To je proti božím zákonům,“ vykoktal. „Co žije, musí zemřít.“

Kněžka potřásla hlavou, zelené vlasy se lehce zavlnily.

„Nemusí, pokud má člověk boha na své straně.“ Podala mu ruku a pomohla mu vstát. „Připadal vám ten polibek mrtvý?

Copak jste po něm celou dobu netoužil?“

Rytíř se opřel o zeď a postavil se na nohy, přičemž nespustil Kensustriánku z očí. „Chtěl jsem, aby se mnou byla stará Belkala. Nevím, co vlastně jsi, ale rozhodně v tobě není nic dobrého.“

„Nesmysl,“ skočila mu Belkala prudce do řeči. Popošla k němu blíže a dotkla se ho. „Sáhněte si na mě. Já jsem ta,

kterou jste zachránil před oprátkou. Musíme pokračovat a splnit svůj úkol. Matuc vás obelhal, navyprávěl vám pohádky.“

„Takže my tedy máme zabít kabcara, abychom zabránili nástupu doby temnoty?“

Kněžka na něho udiveně pohlédla. „Vy znáte pravdu?

Tím lépe.“

„Zmiz, nestvůro!“ vykřikl rytíř. Kněžka skutečně ustoupila dozadu.

„Dám vám čas, abyste celou věc důkladně uvážil,“

pronesla tiše. „Poprosím Lakastru, aby si promluvil s Angorem. Jestli se vám váš bůh opět zjeví a já nebudu nikde poblíž, věřím, že budete muset svému bohu uvěřit.“

Otočila se a odcházela pryč. „A taky si brzy promluvím s Matucem.“

Teprve když žena vyšla z uličky a zmizela za rohem, sklopil rytíř čepel meče. Roztřeseně ji zasunul do pochvy, zavěsil samostříl k sedlu a vyšplhal Bolkorovi na hřbet. Kůň se mezitím opět uklidnil. Pět hlubokých škrábnutí na krku, o nichž si rytíř myslel, že se již zahojila, pálilo jako oheň.

Zamyšleně projížděl Ulsarem, až s pomocí noční hlídky dojel k paláci a tam upadl na loži do neklidného spánku.

*

Matuc rozevřel oči a díval se přímo do obličeje kensustriánské kněžky.

„Belkala?“ Rázem se úplně probral a vzpřímil na lůžku.

Měsíce vnášely do místnosti mléčné, kalné světlo. „Je to sen?“

„Ne, můj milý příteli.“ Žena stála vedle mnichova lůžka a usmívala se. „Já jsem zase zde, Matuci. Lakastra mě poslal zpátky, abychom náš záměr společně dovedli až do konce.“

„Ale může Lakastra něco takového dokázat? Byla jsi přece mrtvá. Umřela jsi mi v náručí.“ Mnich opatrně natáhl ruku a dotkl se jí. „Začínám věřit, že tvůj bůh je opravdu nesmírně mocný.“

„On mě ale našel a poslal zpátky mezi živé jenom proto, že ses pečlivě řídil mými pokyny, a za to ti budu navěky vděčná.“ Políbila ho na čelo. „Kdyby nebylo tebe, pořád bych ještě ležela pohřbená pod kamením.“ Důkladně si ho prohlédla od hlavy až k patě. „Ubohý Matuci. Kdo ti to udělal?“

Muž se kysele usmál. „Nerestro mi zachránil život.“

„Takový druh pomoci k němu dokonale sedí.“ Posadila se na okraj postele. „I já jsem s ním už mluvila. Co jsi mu navyprávěl? Proč jsi ho obelhal?“

„On tě nechal naživu? Z toho usuzuji, že vztek z něho přece jen poněkud vyprchal.“ Mnich se posunul kousíček výše a opřel se hlavou o stěnu. „Já jsem si nikdy nebyl úplně jistý, jestli musíme kabcara skutečně zabít, abychom

zabránili příchodu doby temnoty. Tajná rada sice hovořila velice přesvědčivě, ale já měl o tom celou dobu značné pochyby. Zabít, nebo chránit, oba výklady mohly být správné. A nadále jsou.“ Ve zraněné noze mu zaškubalo. „A uvažuj sama. Tolik jsme toho zažili, neustále nás někdo na cestách brzdil. Znovu a znovu se všude něco přihodilo a nynější kabcar ze všeho pokaždé vyvázl živý. Dokonce i z té katastrofy při slavnostní korunovaci.“ Belkala se na něho tázavě zadívala a Matuc jí vylíčil, co všechno se přihodilo onoho dne, od něhož mezitím uplynuly dva týdny. „Žádný člověk nemůže mít tolik štěstí. Musel ho chránit sám Ulldrael, jinak si to neumím vysvětlit.“

Kensustriánka složila ruce do klína. „Nemohl být tím, kdo mu pomáhal, třeba Tzulan?“

„Tzulana roztrhala Taralea na kusy.“ Matuc potřásl hlavou. „Je to tak, jak jsem tušil. To my jsme se málem postarali o to, aby se vrátila doba temnoty.“

„A proto jsi zalhal Nerestrovi?“

„Jak jinak jsem mu měl všechno vysvětlit? Měl jsem mu říct, že se Angor nechal napálit a podlehl mému omylu? To by mi zcela jistě neuvěřil.“ Uchopil ženu za ruku. „Odpusť mi. Nemohl jsem tušit, že žiješ. Ale bylo to pro mne nejsnadnější řešení, jak ho vyvázat z povinností, které mu jeho bůh uložil. A kabcar se teď už taky všechno dozvěděl.“

Kněžka sevřela Matucovu ruku v dlaních. „Byla jsem u Lakastry a on ke mně promluvil. Ale neříkal, že bychom se mýlili a konali nesprávnou věc.“

„Jenže já o tom čím dál víc pochybuji,“ povzdechl si Matuc. „Hrozně moc.“

„Přesto,“ Belkala se přenesla přes mnichovu námitku, „může mít Tajná rada pořád ještě pravdu. Takže ty jsi zachránil kabcarovi život?“

„Takové štěstí pro nás pro všechny.“ Duchovní přikývl.

„Řekl bych, že střelce z kuše najal představený řádu pro případ, že bych selhal.“

„To je skutečně ironie osudu, že jsi zabránil ještě i tomuto činu,“ podotkla Belkala a musela se dát do smíchu.

„Ale tvoje zásluhy nám otevírají nové příležitosti. Jenom pro případ, že bychom museli kabcara opravdu zabít, bylo by dobré, kdybychom natrvalo zůstali v jeho blízkosti.“

„Pokud vím, Nerestro má právo pobývat v paláci. Ale on už nám při našem plánu nijak nepomůže. Je to zřejmě moje chyba.“

„Potřebujeme záminku, abychom mohli stále být blízko panovníka. Kdybychom dospěli k závěru, že se poměry na kontinentě vyvíjejí nesprávným směrem, okamžitě udeříme.

Do té doby budeme budit dojem, že pečujeme o jeho blaho.“

V očích se jí rozsvítil starý známý jantarový nádech.

„Kabcar ti dluží laskavost, takže když ho poprosíš, aby…“

„Já už nic neudělám,“ odporoval mnich energicky a zadíval se z okna. „Jestli Ulldrael chce, abych někoho zabil, ať mi to sám řekne. Do té doby nebudu dělat nic. Už jsem se obětoval víc než dost. Jakmile budu schopen poskakovat po téhle dřevěné noze, vrátím se zpátky do Čerkasu. Náš ušlechtily rytíř mi prominul trest, který jsem si měl v jeho vězení odsedět.“

Belkala se zvedla. „Ještě jednou si promluvím s Lakastrou. Možná se nechá přesvědčit.“ Zamířila ke dveřím. „Ale nezapomeň: ty jsi jediný, kdo tu vizi slyšel.

Kdyby měl Ulldart zaniknout, poneseš za to odpovědnost.“

*

Druhého dne ráno se po celém Ulsaru hovořilo pouze o dvou věcech.

Tou první byla záhadná vražda dvou nádeníků, které lidé našli s rozervanými hrdly v jedné úzké postranní uličce. Na tělech jim chyběly velké kusy masa, jenže sníh, ležící na zemi vedle mrtvol, byl až na pár krvavých kapek čistě bílý.

Stráže dospěly k závěru, že muži byli zavražděni někde jinde a do uličky je někdo přenesl dodatečně.

Proč by se měl někdo dopustit takového hrůzostrašného činu, o tom padaly na tržištích nejrůznější domněnky.

Někteří podezírali bahenní bestie, které se zřejmě potají

vloudily do města, jiní věřili, že za vraždami vězí Tzulanovi stoupenci, další variantou byla válka mezi zločineckými bandami. Městská stráž posílila pochůzky.

Pro obyvatele Ulsaru ovšem byla ještě důležitější a významnější děsivá zpráva, že se zřítila stará katedrála, kterou chovali v obrovské úctě. Několik málo lidí zaslechlo v časných ranních hodinách rachot, s nímž se budova zhroutila. Na místě, kde obyvatelé dlouhých osm set let uctívali Ulldraela Spravedlivého, zůstala pouze hromada trosek.

Tajná rada nařídila prošetření celé záležitosti a ještě téhož dne vyhlásila výsledek pátrání: neštěstí zavinil jeden kameník tím, že při přestavbě nechal z nedbalosti strhnout tři nosné pilíře. Kopule bez potřebné opory a stability natrvalo nevydržela, propadla se a strhla s sebou celou katedrálu jako domeček z karet.

Tajná rada událost zároveň vyložila jako znamení, které jim seslal Ulldrael Spravedlivý a tím dal jednoznačně najevo, že lidé mají na jeho počest vybudovat nový, krásnější chrám.

O den později voje dobrovolných pomocníků rovnoměrně urovnaly haldy sutin a vytvořily několik metrů vysokou plošinu, která bude představovat základy, na nichž vyroste nový chrám. Několik architektů z řad řádu okamžitě začalo zpracovávat plány nové budovy.

Palácem se šířily řeči pouze o zřícení katedrály, zpráva o barbarských vraždách nepronikla za jeho zdi.

Lodrik s Norinou strávili noc plnou lásky, která v obou probudila ještě větší chuť a touhu. Ze všeho nejdřív se však museli věnovat vypracování prvních nových nařízení, byť vcelku mírných. Čtyři dny byly velice krátkou dobou na přípravu, až ji dokončí, hodlali o svých plánech informovat radu brojaků.

Rovněž Stojko s plukovníkem Manskem přispěli svým dílem k tvorbě návrhů, přičemž plukovník se zaměřil především na zmírňování změn. Valjakov během diskusí v klidu postával v místnosti, jen tu a tam potřásl holou hlavou.

Lodrikova sestřenice nebyla v prvních dnech po korunovaci příliš vidět, což všem přišlo jenom vhod. Krátila si dlouhou chvíli ve svém pokoji s různými ochotnými muži a těch bylo v Ulsaru víc než dost.

S oblibou se zavírala v pokoji s důstojníky palácové stráže, ale jejími hosty bývali občas i někteří velkostatkáři.

Když neměla návštěvu, nakupovala šaty a šperky.

Dvakrát se objevila v čajovně, kde si znuděně přečetla návrhy změn. Tehdy se nevěřícně pousmála a dávala najevo, jak ji plánované změny pobavily. Když si všimla, že se Norina nad jejím postojem potají rozčiluje, vystupňovala výsměch až k urážkám, jen aby brojačku vyprovokovala.

Mladá žena se však ovládla, sevřela ruce v pěst a zaryla si nehty do dlaní. Její pohledy mluvily za celé romány, ale Aljaša byla vasruca a brojačka si v těchto okamžicích nemohla dovolit nic, čím by šlechtičnu urazila. Norina přesně věděla, že Lodrikova sestřenice pouze čeká na příležitost, aby

mohla sokyni trumfnout vyšším

společenským postavením.

*

Konečně ten den nadešel. Kabcar se vydal spolu s tělesnou stráží čítající deset vojáků na cestu do velké budovy, v níž sídlila rada brojaků a která stála na tržišti naproti bývalému Ulldraelovu chrámu. Norina již byla na místě, jako brojačka patřila do řad velkostatkářů, ne k panovníkovu doprovodu. Její pozici kabcarovy milenky nechtěli oba mladí lidé prozatím příliš dávat ve známost.

Lodrik nervózně vystoupil z kočáru a zamířil dlouhou řadou schodů až nahoru. Jeho doprovod mu kráčel v patách.

Prošel velkou, tmavým dřevem vykládanou vstupní halou a zanedlouho stál před těžkými dvojitými dveřmi, zpoza nichž zaznívala změť hlasů. Lodrik si nechal otevřít dveře.

Místnost byla dvacet metrů vysoká. Napravo i nalevo stálo vždy sto padesát ozdobných vyřezávaných židlí, které byly určitě velice drahé. Místo, kde kdo během zasedání

rady sedával, se řídilo velikostí pozemků, zcela vpředu zpravidla seděli nejbohatší, méně zámožní velkostatkáři usedali v přísně stanoveném pořadí za nimi. Mezi shromážděné mohli zasednout i šlechtici, pokud byli vlastníky dostatečně velkých pozemků.

Kvůli tomuto uspořádání zůstala uprostřed místnosti volná pravoúhlá plocha. Zde museli žadatelé přednášet prosby a nároky, hostům nebylo povoleno usednout. Na konci sálu stálo křeslo pro panovníka, které velikostí a krásou příliš nezaostávalo za trůnem. Nad ním se skvěl erb rodu Bardrišů.

Když Lodrik vešel do sálu, stálo kolem Noriny osm brojaků. Vzrušeně gestikulovali rukama kolem ženy, klidně sedící na jednom z nejpřednějších křesel. Ani v nejmenším se nestarala o křik vousatých mužů v drahých oblecích.

Ostatní velkostatkáři mezitím zaujali svá místa a bavili se mezi sebou, pouze tu a tam zalétli pohledem k mladé ženě.

Kabcar se musel ušklíbnout. Díky vlastním pozemkům a po převzetí polností popraveného zrádce Jukolenka se jeho milenka

skutečně

stala

jedním

z nejmocnějších

velkostatkářů. Nebylo divu, že to starousedlíci nemohli strávit.

Vyvolávač u dveří ohlásil příchod panovníka Tarpolu, lidé v radním sále se zvedli a uklonili. Šum se rázem uklidnil. Lodrik si cestou k nádhernému křeslu prohlížel tváře velkostatkářů a rychle poznal, že v blížícím se prvním

kole bude mít více než těžkou pozici. To, že Norina zaujala místo v tomto grémiu, bylo urážkou ještě předtím, než vůbec došla řada na plánované reformy.

Kabcar se posadil, Stojko a Valjakov se jako obvykle postavili napravo a nalevo od něj.

„Tímto prohlašuji první zasedání rady tarpolských brojaků za vlády nového regenta za zahájené,“ pozvedl panovník hlas. „Chtěl by někdo vznést návrhy, o nichž bychom se měli poradit?“

„Chtěli bychom zvolit nového mluvčího rady, Vaše Veličenstvo kabcare,“ řekl jeden z velkostatkářů, „já již nechci tento úřad déle zastávat. Navrhuji za svého nástupce haraše Tareka Kolského.“

„Proč právě jeho?“ chtěl vědět Lodrik, jemuž na okamžik vyprchala barva z obličeje. Až teď postřehl granburského šlechtice mezi muži v sále a hned ho v duchu proklel. Jeho úhlavní nepřítel navíc seděl úplně vpředu.

„Pokud vím, není ani velkostatkář.“

„Vaše Veličenstvo kabcare, kdo by si pomyslel, že se tímto překvapivým způsobem opět setkáme?“ chopil se Kolskoj slova. V levici držel svazek papírů. „Nuže, těší mne, že vás tu dnes vidím. Váš vzestup z granburského guvernéra na panovníka proběhl nesmírně razantně. Ale i já jsem na vzestupu. Co se týká potřebných pozemků: všichni brojaci v Granburgu, s výjimkou jisté Noriny Miklanovo a jejího otce, mi přenechali své majetky.“ Když zamával

dokumenty, odrážela se mu v dravčím obličeji neskrývaná zlomyslná radost. „To jsou doklady o převodech pozemků.

Můžete si je klidně nechat prověřit, pokud máte pochybnosti, Vaše Veličenstvo kabcare. Takže mám plné právo zaujmout místo na tomto shromáždění, jakož i převzít úřad mluvčího.“

„Potom já navrhuji brojačku Norinu Miklanovo,“

kontroval Lodrik. „Kdo je pro haraše Tareka Kolského, nechť zvedne ruku.“ Ruce přítomných vylétly vzhůru téměř jako na povel. „Kdo je pro brojačku Norinu Miklanovo?“

Ruku zvedla pouze samotná Norina a kabcar, zbytek rady se zdržel hlasování. „Blahopřeji vám k nové funkci, haraši Kolskoji,“ procedil mladík nevrle. Viděl, že prohrál hned první bitvu.

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo kabcare.“ Vychrtlý šlechtic se uklonil. „Děkuji i radě za projev velké důvěry.“

Potom odložil dokumenty stranou a uchopil další list papíru.

„Nyní zde mám několik maličkostí, které bych chtěl přednést.“

Stojko se sklonil k Lodrikovi. „To je poprvé, co si přeji, abyste v Granburgu ukládal rozsudky smrti trochu častěji.“

Valjakov se rovněž naklonil k panovníkovu uchu a zašeptal. „Ještě teď bychom to mohli napravit.“

Mladý muž však pokrčil rameny. „Takhle ne.“

„Vaše Veličenstvo kabcare, značně jste nás překvapil, když jste k zasedání rady pozval i jednu brojačku,“ dal se

Kolskoj do řeči. „Pro mne osobně to bylo pouze jedno z mnoha překvapení, když si vzpomenu na Granburg. Rada má pocit, že jste obešel její práva, a spatřuje v tom výrazné narušení tarpolských zvyklostí. Přestože proti tomu není možné právně něco podniknout, prosí rada kabcara, aby tento krok odvolal. Žena, se vší úctou, k tomu ještě tak mladá žena, nemá v tomto grémiu co pohledávat.

Odvoláním jejího pozvání by se vážnost, v níž tuto radu chováte, opět zaskvěla v pravém světle.“

Granburčan pohlédl na Lodrika pichlavýma hnědýma očima, v nichž probleskovala zvědavost, jak se panovník z této záležitosti vyvlékne.

„Ctěná rado, uznávám, že jsem toto grémium zřejmě zaskočil,“ odvětil Lodrik. „Ale ta žena je brojačka a smí se tudíž zasedání rady zúčastnit. Přitom se přesně držím platných zákonů. Považujte to za předzvěst toho, že v říši hodlám leccos změnit. Samozřejmě mírně, citlivě a pouze krok za krokem.“

„Takže její pozvání nezrušíte? To je škoda. Tím bychom se dostali k další záležitosti,“ pokračoval Kolskoj. „Rada se doslechla o novinkách, které Vaše Veličenstvo zavedlo v Granburgu. Protože se toto grémium obává, že uvedené změny nebudou mít na obyvatele dalších provincií dobrý vliv, prosí vás rada, abyste tyto změny zčásti opět zrušil.

Vyjmenuji je: volný sběr popadaného dříví a pasení prasat v lesích.“

„Ale právě naopak, haraši Kolskoji,“ přerušil ho mladík.

„Hodlám zavést tyto změny do všech provincií. Příslušné rozkazy všem guvernérům provincií jsou již podepsané.“

Šepot v sále narostl, brojaci se začali mezi sebou hlasitě bavit.

Lodrika podráždilo opovážlivé chování rady. Tak či tak, rada měla pouze poradní funkci, co si to tedy ti nafoukaní velkostatkáři dovolují? V rozrušení učinil další, původně neplánovaný krok.

„Kromě toho bude prověřena potřeba a oprávněnost nevolnictví, které brojaci na svých pozemcích využívají. Je na čase ulevit poddaným a zbavit je zbytečné roboty. Za jejich služby jim přece můžete klidně zaplatit.“ Opřel se v křesle, přitiskl k sobě špičky prstů obou rukou a rozhlédl se po sále. Stojkův varovný pohled zcela ignoroval. „Jako první, a to bych chtěl zavést ještě teď v zimě, zruším vynucenou práci na stavbě budov. Pokud někdo z vás, vznešení a zámožní pánové, plánuje do budoucna, že si dá postavit stodolu, dům nebo něco jiného, tak řemeslníkům za jejich práci zaplatí. To platí i pro práci, kterou musí vykonávat níže postavení občané Tarpolu.“ Povstal.

„Guvernéři kromě toho dostanou pokyn, aby více přihlíželi ke stížnostem mých poddaných. V každé provincii a v každé vojenské posádce bude zřízena kancelář, kde si lidé budou moci na brojaky stěžovat. A ať je vám Ulldrael milostivý, jestli se s těmi stížnostmi roztrhne pytel.“

Nyní vypukla v sále rady hotová vřava. Norině se v obličeji objevil ustaraný výraz. Stráže pro jistotu postoupily před kabcara, Valjakov se pozorně rozhlížel.

„Uklidněte se, přátelé,“ snažil se mluvčí rady nastolit mezi velkostatkáři pořádek a ti jeho výzvu skutečně uposlechli. „Nechcete si toto nařízení ještě rozmyslet, Veličenstvo?“ zeptal se Kolskoj číhavě.

„Slyšeli jste, co jsem řekl, proč bych měl svá slova hned měnit?“ Lodrik se opět posadil. „Prostým lidem v Tarpolu se musí ulevit. Už příliš dlouho trpěli pod jedním nebo druhým z vás. A vyvolávači, kteří tuto radostnou novinu každému zvěstují, jsou již na cestě.“ Triumfálně natáhl krk. „Chcete teď zase hodit na stůl sto vasleců a odejít, Kolskoji?“

Haraš naznačil úklonu. „Ne, Vaše Veličenstvo.

Tentokrát ne. Tentokrát jste to vy, kdo bude muset hodit peníze na stůl.“

Oči mladého panovníka se podezřívavě zúžily. „Jak to myslíte?“

„Toto grémium si dovolilo sečíst všechny dluhy, které váš otec nadělal v letech, kdy v říši vládl.“ Sklonil se, rukou po něčem zalovil a pak zvedl do výše středně tlustou knihu.

„K čemu všechny ty peníze potřeboval, budete muset dohledat ve svých dokladech, Veličenstvo. My teď,“ sebral záznamy a položil je Lodrikovi k nohám, „nehodláme být příliš opovážliví a požadovat vyplacení půjček. Ale jistě uznáte, že je čas splatit úroky, kterých jsme se dost dlouho

vzdávali. Podle toho budete muset počátkem roku vyplatit částku ve výši 220 100 vasleců. I brojaci mají svá vydání. A protože nyní budeme muset dle vašeho nařízení platit nevolníkům za jejich služby, budeme ty peníze potřebovat přesně.“

Lodrik již dávno pochopil, jakou hru brojaci hrají. „A jestli svá nařízení odvolám, tak mi velkoryse poskytnete další odklad. Nemám pravdu?“

„Něco v tom stylu, Vaše Veličenstvo,“ přikývl Granburčan. S úsměvem vytáhl další papír, který měl zasunutý v rukávu. „Málem bych zapomněl. Obchodní cech Ontariánců má rovněž jistá vydání, která váš zesnulý otec nestačil včas uhradit. Několik směnek, pokud jsem Ontariáncům správně rozuměl.“

Lodrik vztekle přešel ke Kolskému, vytrhl mu cár papíru z ruky a přelétl ho pohledem. „Dalších padesát tisíc vasleců.“ Upřeně se na šlechtice zadíval. „Také v tom máte prsty.“

„Rada brojaků by jistě mohla požadavky obchodního cechu utlumit.“

„To, co provádíte, je sprosté vydírání,“ vykřikl Lodrik rozčíleně, natáhl ruku a zamával papírem. „Sabotujete mne a moje snahy. Já jsem kabcar, vládce Tarpolu, a nehodlám sklánět hlavu před několika drzými brojaky. Nařízení zůstávají v platnosti.“

„Do příštího zasedání rady byste měl svůj postoj ještě jednou uvážit, Vaše Veličenstvo,“ radil mu Kolskoj. „Víte, že to jsou jen úroky, o jejichž vyplacení zcela po právu žádáme. Zatím jsme nezačali hovořit o platbách, které na dvůr stále ještě docházejí. A to ani nemluvím o umořování dluhů. Nebo dokonce o vyplacení celé dlužné částky.“

„To je nestydatá výhrůžka!“ zaryčel Lodrik. Modré oči mu na okamžik rudě zaplály. Něco zcela nečekaně podrazilo Kolskému nohy, až málem udělal stojku, a pak jím tvrdě mrštilo o mramorovou podlahu radního sálu. Stojkovi vylétlo obočí vzhůru, nechápavě zíral na svého pána. Ostatní přítomní sebou trhli, jeden jako druhý.

Mladého panovníka přepadla závrať a zapotácel se.

Valjakov ho rychle podepřel, Stojko mu setřel krev, která se mu začala řinout z nosu.

„Upadl jste,“ pronesl tělesný strážce důrazně ke Kolskému. „Podlaha dokáže být pěkně hladká. Měl byste být poněkud opatrnější, haraši.“

„To rozhodně budu,“ odvětil šlechtic a posadil se na své místo. „A nejen kvůli tomu mramoru.“ S tváří zkřivenou bolestí si masíroval rameno, které si při tvrdém pádu narazil.

„Říkám to ještě jednou,“ přihlásil se Lodrik opět o slovo.

Cítil v konečcích prstů podivné brnění. „Nová nařízení zůstávají v platnosti.“

„A my s nimi nadále nesouhlasíme,“ zdůraznil Kolskoj.

„Zcela rozhodně se vyslovujeme proti těm novinkám, Vaše

Veličenstvo. V říši, kterou váš otec tak velkolepě vedl, a to v neposlední řadě i díky pomoci a podpoře ze strany brojaků, by tyto změny vyvolaly nepřehledný zmatek. To naprosto odmítáme.“

„Zasedání je skončeno,“ zašepotal Lodrik hlasem naplněným nenávistí. Odkráčel ke svému křeslu a dosedl do něj. Rukou si zakryl oči. „A teď všichni ven.“

V uších mu doznívalo hlasitě bušení, krev mu pulzovala v žilách, jenom pomalu se mu vracel klid. Sál se vyprázdnil.

Norina mu opatrně sundala ruku z očí a sevřela jeho obličej v dlaních. „Bojoval jsi velice dobře. Ukázal jsi jim, že nemají co do činění s nějakým slabochem, s loutkou, která bude skákat tak, jak oni zatahají za provázky, přestože v to možná doufali.“ Políbila ho.

„Prosadili jsme to, ano,“ pronesl Stojko zezadu. „Ale že se tu musel objevit zrovna náš starý přítel Kolskoj, ten vychrtlý strašák do polí, to mě více než překvapilo.

Výjimečně naprosto souhlasím s Valjakovem.“ Rukou ztvárnil imaginární oprátku. „Těchhle problémů jsme se měli střást už v provincii.“ Zamyšleně zkřížil ruce na prsou.

„Byli prostě moc dobře připravení. Jako kdyby jim někdo naše záměry předem prozradil. A vy jste se nechal trochu moc strhnout.“

„Naším úkolem bude zjistit, jestli můj otec skutečně nadělal všechny ty dluhy,“ ohlásil Lodrik další postup.

„Prověřím všechny výdaje, každičký, i ten poslední vaslec.

Kam ten starý blázen ty peníze nastrkal?“ Zadíval se na rádce. „Můžeme něco prodat, abychom…“ Zarazil se uprostřed řeči a plácl se do čela. „Ale samozřejmě! Moje sestřenice!“

„To není špatný nápad, pane,“ souhlasil Valjakov. „Jestli ji prodáme, například do Tersionu, dostali bychom dobrou cenu. Za jistých okolností…“

„Ale ne, já ji přece nechci prodávat,“ skočil mu kabcar do řeči, Norina se Stojkem se museli dát do smíchu. „Dám přednost svatbě.“ Brojačku na místě přešlo všechno veselí.

„To je rafinované,“ rádce si přejel prsty po kníru. „A iurdem baronie Kostromo budeme moci zaplatit všechny dluhy.“

Lodrik obejmul Norinu. Žena vypadala více než nešťastně. „Je mi líto, ale jinak to nejde. Jestli chceme v Tarpolu zavést změny, je to ta nejlepší cesta.“

Norina zkřivila koutky úst. „Já to přece také vím, Lodriku. Ale…“ Povzdechla si. „Už tak brzy. Já tvou sestřenici nenávidím.“

Valjakov se poškrábal po lysině. „To nejste jediná.“

Panovník prohrábl milé rukou vlasy. „Mezi nás se nic nemůže postavit, Norino. Ona bude mou ženou jenom na papíře a podle zákona. Mou opravdovou ženou jsi a budeš jenom ty.“ Vroucně se políbili.

„No to je ale dojemné,“ pronesl Stojko uneseně a šťouchl tělesného strážce loktem do boku. Loket tvrdě narazil na železnou zbroj. „Zatraceně.“

„To máš z toho, že se tak poddáváš citům. Pak jsi slepý k nebezpečí.“ Valjakov se obrátil k východu. „Měli bychom se věnovat knihám, pane.“

Lodrik neochotně pustil Norinu a pomalu se vydal za oběma přáteli.

V myšlenkách byl již na svatbě s Aljašou a v době po ní.

Do hlavy se mu opět vloudily chmurné myšlenky, které již jednou zavrhl. V duchu totiž doufal, že by se v Ulsaru mohl zase brzy objevit Hetrál. A že mistrovský střelec ovládá své umění stejně dokonale jako v minulosti.

VI.

„Mezi Tzulanem a Senerou však došlo ke sporu, hranice byly vytyčeny příliš neurčitě. Jeden obviňoval druhého, že má k dispozici větší území než on sám. Venera se pokusila spor urovnat, jenže Tzulanova horká krev znemožnila pokojnou dohodu.

Spálený bůh chtěl svou obrovskou silou rozervat kontinent na půlky, ale Senera v poslední chvíli zabránila jeho úplnému rozdělení.

Tzulanovy sestry bratrovo chování nesmírně rozzlobilo, Tzulan sám navíc kontinent neroztrhl rovnoměrně a sestra tak z něho dostala větší část. Spálený bůh proto vznesl nárok na zemi, která se dnes nazývá Sena. Všichni ostatní sourozenci se postavili na Seneřinu stranu a odmítli vydat Spálenému bohu větší část kontinentu.

Tzulan zpočátku předstíral, že se s jejich názorem smířil, v duši se však cítil zrazen.

Po mnoha staletích byli bohové s prací hotovi a předvedli své kontinenty Všemocné bohyni Taralee. Všechny

byly nádherně propracované, Tzulan, Angor, Ulldrael, Senera, Kalisska i Vintra do nich vložili obrovské úsilí.

Všemocná bohyně Taralea proto nebyla schopná vynést jednoznačný soud a vítězem vyhlásila všechny sourozence.“

STVOŘENÍ LIDÍ A JINÝCH ŽIVÝCH TVORŮ

KAPITOLA 2

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TERSION, HLAVNÍ MĚSTO

BAIUGA,

ZIMA 442/443 P. S.

Jitřenka vplouvala do rozlehlé zátoky. Commodore Parai Baraldino s pocitem lehké nevole přelétl pohledem výhružný kvartet lodí, kotvících v přístavu.

Čtyři válečné galéry království Angor se příhodně rozmístily a spustily kotvy u různých mol, takže lodě mohly kdykoliv pomocí několika málo záběrů vesel zablokovat vjezd do přístavu. Palestánský důstojník postřehl přistavené vysoké plošiny, z nichž by lukostřelci šípy ostřelovali blížící se nepřátele, zahlédl i katapulty na palubách a dlouhé ostruhy na přídích lodí.

„Dalekohled,“ nařídil stroze a natáhl ruku dozadu. Jeho adjutant, Fraffito Tezza, mu ho beze slova podal a Baraldino si prostřednictvím vybroušených skel prohlédl galéry mnohem důkladněji.

Na každém boku byla tři patra lavic pro veslaře, dvě menší plachty na přídi měly za úkol pomoci, aby loď plula rychleji vpřed. Toto vybavení dělalo z angorských lodí

nesmírně nebezpečné protivníky. Zařízení na zahákování nepřátelských lodí a sklopné kovové plošiny se železnými trny na spodním okraji zřetelně dokazovaly, že se vojáci z druhého kontinentu v dobývání protivníkových plavidel dobře vyznají. Palestánské lodě vzdáleně připomínaly Černou flotilu, přestože se v některých detailech lišily.

Kensustriánské lodě převyšovaly rychlostí a palebnou silou všechno, co kdy viděl. Těm se ani tyto galéry nemohly rovnat.

Přesto se teď angorští kapitáni pravděpodobně smáli tvaru palestánské obchodní lodi. Jitřenka vedle nich vypadala těžkopádně a neohrabaně jako tučný kapr mezi štíhlými štikami.

Důstojník odhadoval, že uměle vybudovaný přístav, do něhož Jitřenka vplouvala, může být až jednu a půl míle široký a půl míle hluboký. Kotvily v něm zhruba tři tucty lodí, v první řadě tersionské, byla zde však zastoupena i nemilá konkurence, Agarsiánci.

Za přístavem se tyčily mohutné hradby, zakrývající pohled na hlavní město Baiugu. Po levé straně na přístav navazovala přírodní zátoka, v níž se pohupovaly další válečné lodi. Jak se zdálo, Alana Druhá, regentka Tersionu, pečlivě dbala na bezpečnost. Nebo její manžel, Lubshá Nars’anamm, třetí syn Ibassiho Che Nars’anamma, angorského císaře.

Procedura, které se palestánská loď musela před vjezdem do přístavu podrobit, byla ve skutečnosti velice náročná a obsáhlá. Před kotvišti byly zabudované dva malé ostrůvky, na nichž stály strážní věže.

Pomocí odrazových zrcadel se odtamtud Jitřenky již zdálky vyptávali, za jakým účelem připlouvají. Teprve poté, když jeden tersionský důstojník přišel na loď a prohlédl si dokumenty obchodní rady, aby se přesvědčil o pravosti pečetí a diplomatickém poslání velitele, směla loď pokračovat dále do přístavu. Železný řetěz, napnutý těsně pod hladinou a přehrazující vjezd do přístavu, byl spuštěn.

Baraldino soudil, že na místech, kde se řetěz vytahuje nebo spouští, jsou rovněž umístěny velké, pevně zabudované katapulty. Jediný jejich zásah by stačil, aby ho i s lodí poslali ke dnu.

„Vidím naši signální vlajku, commodore,“ upozornil ho adjutant a ukázal na molo, kde povlávala palestánská vlajka.

„Tersionec říkal, že tam máme zamířit.“

„Naberte kurs a nechte muže nastoupit,“ přikázal Baraldino a vrátil adjutantovi dalekohled. „Chceme na ně přece udělat dobrý dojem.“ Zamžoural do sluncí, která tak hluboko na jihu Ulldartu zářila se značnou intenzitou.

Měl na sobě hrubý brokátový oděv, vyšívanou vestičku, zdobený kabátec, na hlavě paruku a třírohý klobouk. To všechno mělo za následek, že se mu pot řinul ze všech pórů.

„Má ty dobroto, rád bych věděl, jak tady je v létě?“ Cípem šátku si setřel pot z čela.

Kormidelník bezpečně dirigoval loď spletí trupů, až dorazili na místo a Jitřenka spustila kotvy.

Již byli očekáváni. U zdi přístavu stála v pozoru jednotka o síle dvaceti ozbrojených mužů, jejich velitelem byl podsaditý muž v lehké, bílé kožené zbroji. Bylo vidět, že se při její výrobě nešetřilo námahou. Velitel měl dlouhé, rovněž zcela bílé vlasy, svázané do copu. Mezi nimi se skvěl jeden tmavě rudý pramen, široký jako dlaň, který dokazoval, že muž je K’Tar Tur. Na zádech měl zavěšenou širokou zakřivenou šavli. O Sinuredových potomcích se tradovalo, že jsou dobří válečníci a schopní velitelé, a proto je Tersion najímal do služby, což by v jiných říších bylo naprosto nemožné.

Nedaleko postávalo osm dalších, prostě oděných mužů s pohledem upřeným k zemi. Nebyli ozbrojeni, zato však měli kolem krku železné kruhy.

Důstojník následovaný adjutantem zvědavě sestoupil z paluby a zastavil se před urostlým, opáleným mužem.

„Jsem commodore Parai Baraldino, diplomatický vyslanec říše Palestán. Žádám, abych se směl v naléhavé záležitosti setkat s královnou Alanou Druhou, regentkou Tersionu, a promluvit s ní.“ Provedl dokonalou úklonu, zamával třírohým kloboukem ve vzduchu a čekal na reakci.

Cítil, jak se mu zpod paruky řine perlička potu.

„To je pěkné,“ pronesl muž pobaveně sonorním hlasem.

„Já jsem Lom T’Sharr, velitel městské stráže a tělesné gardy. Mám tu čest zavést vás i s vašimi zavazadly do regentčiny rezidence. Posel obchodní rady nám váš příchod předem ohlásil.“

Bílý plášť K’Tar Tura mírně povlával v závanu větru.

Baraldino měl z vánku takovou radost, že by nejraději zatleskal. Jak se tak rozhlížel po okolí, nemohl si nevšimnout, že lidé mají na sobě samé lehké nebo alespoň světlé šaty. On sám si naproti tomu připadal jako v parní lázni.

Osm otroků, jak tyto muže Palestánec odhadl, popadlo každodenním cvičením zoceleného bojovníka, důstojníkova zavazadla a malý průvod se dal na pochod.

Dvěma obrovitými městskými branami vstoupili do města. Široká hlavní ulice s krásnými domy vedla rovnou k regentčině rezidenci. Její obvod zřetelně vynikal v moři bíle natřených domů, celá rezidence zřejmě stála na menším pahorku. Z dálky působila dojmem masivní pevnostní hradby, postavené na ochranu před možnými nepřáteli.

V okolí skupinky panoval čilý ruch, lidé se věnovali svým záležitostem, jednou jim zkřížila cestu karavana otroků.

Po několika metrech chůze byl Baraldino zpocený jako čuně, a když urazili polovinu vzdálenosti, měl oděv

promočený skrz naskrz. Stejně na tom byl i jeho adjutant Teuta, ten rovněž vypadal velice nešťastně.

„Promiňte, veliteli, ale nebylo by možné zajistit nám odněkud odvoz?“ obrátil se commodore na K’Tar Tura. „Vy možná zvládáte takové pochody dobře, ale já jsem diplomat, který jen málokdy musí tímto způsobem urazit delší vzdálenost.“

„To bylo důvodem, proč jsem si myslel, že vám trocha pohybu udělá radost,“ omlouval se T’Sharr a obdařil obchodníka pohledem, který nepřipouštěl pochyb o tom, že muži s tak chabou kondicí si nezaslouží větší úctu.

„Počkáme tedy ve stínu stánku, nechám okamžitě donést nosítka.“ Stroze pokynul rukou a jeden z otroků se rozběhl a v mžiku zmizel v davu lidí. „Nepotrvá to dlouho.“

Baraldino využil přestávku k tomu, aby si setřel z čela pot. Posadil se na jednu z beden, které si přivezl s sebou.

„Baiuga je opravdu velké město, nemýlím se?“

„Máme asi jednatřicet tisíc obyvatel, pane vyslanče. A k nim je nutné připočítat ještě pět tisíc otroků, kteří vykonávají podřadnější práce.“ Velitel nechal přinést dva poháry s fialovou tekutinou, kterou nabízel prodavač u vedlejšího stánku. Jeden pohár podal Palestánci. „Ochutnejte naši šťávu z pasacky. Něco takového jste určitě ještě nikdy nepil.“

Důstojník na okamžik zapřemýšlel, jestli by neměl raději nechat Tezzu, aby se pro jistotu napil jako první, měl však příliš velkou žízeň a opatrně usrkl.

V ústech ucítil sladké, těžké aroma, na jazyku se mu šířilo jemné šimrání, a tak nápoj rychle polkl. Chuť, která mu ulpěla v ústech, byla velice příjemná.

„Málem bych řekl, že toho hned koupím čtyři sudy,“

ocenil Baraldino nápoj a nepřímo ho tak pochválil. „Ale jsem zde jako diplomat.“ Dopil pohár do dna.

„To by nebyla dobrá investice. Šťáva bohužel dlouho nevydrží. Během několika málo hodin začne kvasit. I v žaludku, jak možná ještě zjistíte. Pokud jste předtím něco snědli, je naprosto neškodná.“ T’Sharr se ušklíbl. „Vítejte v Tersionu, vyslanče.“

Baraldina začalo pálit v útrobách. Samozřejmě už několik hodin nic nejedl. „Co se může stát, když dojde k nejhoršímu?“

„Příšerné nadýmání. Když má člověk smůlu, dostane pořádný průjem. Ale to se stává jenom zřídkakdy, pane vyslanče.“ Davem si razila cestu nosítka, Palestánec do nich nastoupil, přičemž se mírně kroutil a v duchu K’Tar Tura z celého srdce proklínal. Jestli mají všichni příslušníci toho snědého národa takový smysl pro humor, dokonale chápal, proč je všude jinde pronásledují a zabíjejí.

Tezza se škodolibě ušklíbl a Baraldino mu kloboukem srazil paruku z hlavy. „Příště nápoj ochutnáte nejdříve vy.“

Nyní pokračovali v cestě hlavním městem mnohem příjemněji a diplomat měl příležitost rozhlížet se okénky na obě strany a zjišťovat, jaká překvapení na něho čekají.

Jedna věc byla jistá: Baiuga nijak neskrývala bohatství, které říše získala těžbou a obchodováním se železnou rudou a jinými nerostnými poklady. Takové nestoudné plýtvání bylo z hlediska obchodníka přímo trestuhodné a zcela neefektivní, zato však působilo ohromujícím dojmem.

Míjeli prostranná, mramorem dlážděná náměstí, vysoké budovy, působivé sochy i proslulou arénu, v níž gladiátoři z celého kontinentu pokoušeli ve vzájemných soubojích štěstí. Procházeli kolem dalších a dalších obchodů, v nichž se nabízely drahocenné šperky, od diamantových náhrdelníků až po nejrafinovanější zlatnické práce.

Baraldina bezmezně pobuřovalo, že si Tersion v dobách šedé minulosti vydobyl na Palestánu vlastní obchodní právo, a to dokonce i pro námořní obchod, což se žádné jiné říši nepodařilo. Kupecký stát od té doby platil regentce Alaně Druhé nesmírně vysoké částky za licence, ale aspoň že to samé postihlo i Agarsiánce a Ontariánce, takže přece jen i zde vládla trocha spravedlnosti. Přesto byl potenciální zisk, který kupcům v této říši unikal mezi prsty, opravdu značný.

K tomu přistupovala ostuda s potopenou flotilou naloženou zlatem. Přinejmenším v tomto bodě mohl něco změnit.

Jemné pšouknutí si tiše našlo cestu z Baraldinova těla.

Uvnitř nosítek se rozšířil ostrý, nepříjemný pach. Důstojník odporem pokrčil obličej, Tezza hlasitě zaúpěl.

Stoupali do kopečka, jak poznali podle náklonu nosítek, sloužících jim jako dopravní prostředek. Pak se nosiči na chvíli zastavili. Rychlý pohled z okna obchodníkovi prozradil, že dorazili ke zdi obklopující regentčinu rezidenci. Zakrátko se průvod opět dal do pohybu.

Baraldino jen zalapal po dechu, když spatřil budovu, z níž, jak si domyslel, vládla Alana Druhá říši.

Ryzí bílý mramor zdobený zlatými a stříbrnými ornamenty se třpytil v záři sluncí, až obchodníka přecházel zrak. Hravá, přitom však náročná architektonická výzdoba s drobnými věžičkami, filigránskými střešními kopulemi a pestrými prosklenými průčelími musela stát celé jmění.

Fontány

a

rozlehlé

zahrady

doplňovaly

obraz

nejpůsobivějšího plýtvání, jaké důstojník v životě spatřil.

Naprosto neznámí ptáci se koupali v jednom či druhém bazénku, které byly všechny vyložené veselými barevnými kachličkami, ve vzduchu se vznášela směsice vůní nejrůznějších květů.

V úžasu mu uklouzlo další neblahé pšouknutí.

„Commodore, smrdíte jako prase,“ stěžoval si Tezza, vytáhl parfémem napuštěný kapesník a držel si ho před nosem. „Měl byste si nacpat něco do kalhot, aby ten smrad

nebyl tak silný. Jestli tím budete obtěžovat i regentku, přijdeme nejspíš o hlavu.“

„To ta zatracená šťáva z pasacky. Dávejte si na toho K’Tar Tura pozor, je to zlomyslný chlap.“ Důstojník zoufale mával rukama ve vzduchu a snažil se vypudit zápach z nosítek, která právě v té chvíli zastavila. Oba muži se s úprkem vyřítili ze zamořeného dopravního prostředku.

Baraldinovi se z útrob ozývalo rachotivé dunění.

„Půjdeme bez okolků rovnou k regentce. Jak jsem se právě dověděl, dorazila k nám zajímavá novinka.“ T’Sharr se otočil a vyrazil vpřed.

„To je sice pěkné, ale já bych se chtěl nejdříve trochu osvěžit a nutně si musím ulevit, veliteli,“ ozval se Palestánec. „Není přece možné, abych Jejímu Veličenstvu přišel na oči takhle propocený. To by bylo proti veškeré etiketě. A takový projev neúcty si rozhodně nemůžu vzít na svědomí.“

„Volba je na vás. Buďto neuposlechnete regentčin příkaz, abyste k ní okamžitě přišli, nebo k ní půjdete, i když ne tak našňořený, jak byste si přál. Ale ani to co máte na sobě, nevypadá špatně, vyslanče.“ K’Tar Tur se zastavil, zkřížil ruce na širokých prsou a čekal na rozhodnutí. „Naše panovnice je velice netrpělivá paní.“

„Parfém,“ vyštěkl Baraldino stroze. Tezza zalovil v jednom z kufrů, vytáhl malý flakón a postříkal jeho obsahem svého nadřízeného. Tomu opět vyklouzl z útrob

obláček páchnoucího vzduchu. Tlak ve střevech nabíral na síle. „Jsem jakž takž připraven.“ Adjutant si zasunul pod paži malou krabičku.

T’Sharr zavedl diplomaty do chladných vnitřních prostor překrásné stavby, v níž služebné v lehkých oděvech bez ustání někde něco drhly a leštily. Vonělo to zde čistotou jako po krátkém letním deštíku, který všude spláchne prach a nečistotu. Pestré sluneční paprsky vykouzlily na mramorových zdech podivuhodné, krásné obrazy, diplomat však na ně neměl ani pomyšlení.

V myšlenkách si ještě jednou procházel svou řeč, kterou mezitím dokázal odříkat zpaměti, i kdyby ho někdo probudil z nejhlubšího spánku. Pouze okolnosti nebyly takové, v jaké doufal. Cítil se špinavý, a to ho obíralo o jistotu. Tento pocit zesílil, když zaslechl, jak se mu služebné chichotají za zády.

„Sedí mi dobře paruka?“ vyptával se adjutanta.

„Perfektně, commodore.“

„A co vesta, je rovná?“ Cítil, jak mu Tezza urovnává oděv.

„Teď už ano. Vypadáte naprosto dokonale, commodore.“

Adjutant rychle cípem kapesníku setřel nadřízenému kapky potu z čela a nanesl mu na ně trošku pudru. „Aby se vám čelo tak nelesklo.“

Velitel otevřel široké dveře, vysoké jako tři muži, vstoupil dovnitř a kývl na vyslance, aby ho oba následovali.

„Regentko, zde přicházejí commodore Parai Baraldino a jeho adjutant Fraffito Tezza, diplomatičtí vyslanci říše Palestán,“ představil T’Sharr oba muže, zatímco obchodníci zaujali náležitý postoj a vypnuli hruď.

Jedna noha lehce předsunutá, boky mírně prohnuté, pravá ruka přitisknutá k tělu, levá pak svírala třírohý klobouk, jímž nacvičeným pohybem elegantně zavířili. Aby byla formální stránka jejich příchodu dokonale završená, následovala hluboká, pokorná úklona, při níž se špičkou nosu téměř dotkli mramorové podlahy. Potom trup vystřelil vzhůru a první akt palestánského představení byl u konce.

Baraldino pozvedl zrak a zadíval se na Alanu Druhou.

Panovnice ležela na hromadě koberců a zvědavě si oba návštěvníky prohlížela.

Vyslanec odhadoval, že regentce může být nanejvýš třicet let. Oděv, který měla na sobě, téměř nic neskrýval.

Zpola průhledné hedvábné šaty halily ženino půvabné, snědé tělo. Tenké zlaté a stříbrné náramky byly přesně na správných místech, aby žena neodhalovala úplně všechno.

Když se vznešeně posadila a pokynula mužům, aby přistoupili blíže, tu a tam se zatřpytila naleštěná vlákna iurda, vetkaná do hedvábí.

Za takovou okázalost by byla v Palestánu na místě zatčená pro urážku mravů a čekal by ji tvrdý trest, ale pohled, který se mu naskytl, se Baraldinovi velice líbil.

S mírně skloněnou hlavou se pyšně blížil rozvážným krokem k regentce.

Královna udiveně pokrčila obočí. Tucet služebných, který ji obklopoval, zatajil dech.

T’Sharr se bleskurychle ocitl vedle Baraldina. „Na kolena, vyslanče,“ nařídil syčivým hlasem. „Jak se sluší a patří, když stojíš před regentkou.“

„Já snad neslyším…“ nadechl se důstojník podrážděně, když vtom utržil zezadu kopanec do kolena, který ho donutil klesnout k zemi. Podle hluku vedle sebe si domyslel, že se Tezzovi nevedlo lépe. Vztekle si urovnal falešné vlasy a poté opatrně vstal.

Alana Druhá se blahosklonně usmívala. „S trochou pomoci každý hned ví, co se sluší, nemám pravdu, palestánský vyslanče?“

„Nejurozenější regentko, přijměte mé díky za toto jemné upozornění,“ odvětil Baraldino a udělal další hluboké pukrle. „Přináším vám pozdrav palestánského krále a kupecké rady.“ Krátce pokynul rukou a Tezza mu podal krabičku. Sehnutý a se skloněnou hlavou popošel ke královně a podal jí dárek. „Jenom malá pozornost, Veličenstvo.“

Jedna ze služebných od něho převzala krabičku, otevřela ji a podala ji své paní.

„Ach, ilfaritské cukroví,“ rozplývala se Alana a s půvabem tanečnice sáhla po jedné pralince. Nehty na

prstech vypadaly hrozivě dlouhé a ostré. „Já si na sladkosti nepotrpím. Kazí člověku postavu.“ Téměř s odporem upustila bonbón zpátky do krabičky. „Další dárky, palestánský vyslanče?“

Důstojníka zalil palčivý žár. Bonbóny a led, ve kterém byly uložené, stály hotové jmění, na další dárky nikdo nepomyslel.

„Nejurozenější regentko, nedokážu ani vyslovit, jak moc mne mrzí, že jste v této naší pozornosti nenalezla zalíbení.

Ostatní dárky se samozřejmě ještě nacházejí na palubě lodi.

Přinesou je sem později.“ Baraldino horečně přemítal, co může ze svých vlastních věcí postrádat a co by se této zhýčkané ženě mohlo zamlouvat.

Vrhl krátký pohled na adjutanta. Potom se pousmál.

„Palestánského krále by potěšilo, kdyby vám mohl na rok a den přenechat darem jednoho ze svých poddaných. Fraffito Tezza je všestranně vzdělaný, absolvoval vynikající školy a udělá všechno pro to, aby splnil úkoly, které mu uložíte.“

„Commodore!“ vyklouzlo adjutantovi zděšeně z úst.

„Buďte zticha a mlčte,“ zašeptal Baraldino energicky.

„Je to pro dobro naší země. Nebo snad chcete, aby se všechny naše plány rozplynuly jako dým?“

„Tomu říkám neobvyklý dar,“ pochválila regentka vyslance a sklonila hlavu. Drahokamy se zatřpytily v paprscích světla. „T’Sharre, k jakému účelu bychom mohli tohoto palestánského hrdinu využít?“

K’Tar Tur se zlověstně ušklíbl. „Regentko, mám pocit, že jsem zaslechl, že aréna naléhavě hledá lidi do katakomb.“

„To se mi líbí. Zařiďte, co je zapotřebí, veliteli.“

„Co to znamená ‚do katakomb‘?“ vyptával se Tezza ustrašeně.

„To uvidíte,“ zašklebil se válečník a nařídil dvěma strážným, aby Palestánce odvedli pryč. Pohled, který adjutant vrhl po svém nadřízeném, by dokázal povraždit tržiště plné lidí. Baraldino lhostejně zamával kapesníkem.

„A nyní,“ prohlásila regentka, když se za adjutantem zavřely dveře, „si promluvme o záležitosti, která spojuje obě naše říše. Vy jste byl svědkem boje, když na naši flotilu zaútočili rogogardští piráti?“

„To je pravda,“ prohlásil commodore. „Byl jsem jako druhý důstojník na palubě Soitugy, se kterou jsme vyrazili pochytat pirátskou bandu. Naštěstí jsme mohli přispěchat vašim lodím na pomoc, a dokonce jsme pronikli na palubu jedné lodi té pirátské smečky.“ Rychlým pohybem si setřel pot z čela a soustředil se na to, aby obrovské nadmutí ve střevech neprorazilo ven. „Jenže bohužel, bohužel, naše úsilí vyšlo nadarmo. Jak víte, nejurozenější regentko, zničehonic se na místě objevila neblaze proslulá kensustriánská Černá flotila. Okamžitě jsme jim signalizovali, aby nám přišli na pomoc. Nic takového se však nestalo, spíše pravý opak.“

Baraldino vykouzlil v obličeji výraz hluboké lítosti. „Jeden z Rogogarďanů zahájil palbu na nejbližší kensustriánskou

loď a jejich flotila potom střílela na všechno, co se na moři plavilo. Nedělali žádné rozdíly mezi Rogogardem, Tersionem a Palestánem, jen si to představte, nejurozenější regentko. Během několika málo okamžiků šly všechny lodě ke dnu, přítel i nepřítel, lidé i náklad.“ Baraldino udělal působivou pauzu. „Včetně vašeho zlata. Drahocenný kov nyní zdobí mořské hlubiny.“

„Palestánský vyslanče, přísaháte, že se vše přihodilo tak, jak jste to vylíčil, a ne jinak?“ zeptala se Alana a napjatě čekala na odpověď. „Jste ochotný ručit za to svým životem?“

Baraldino teatrálně rozpřáhl ruce a vrhl se na kolena.

„Přísahám na svou čest, na svůj život i na životy svých mužů, že Kensustriánci potopili vaši flotilu, aniž by k tomu měli jediný důvod.“

„Dobrá.“ Královna si opět udělala pohodlí na kobercích.

„Nevěřím vám sice ani slovo, ale na můj vkus jste docela přesvědčivý herec, palestánský vyslanče. Pokud tedy vzneseme vůči Kensustrii požadavky na náhradu škody, budeme potřebovat váš talent. Jsem si jistá, že Palestán mezitím uvážil, co bude požadovat jako odškodné, nemám pravdu?“

„My jsme obchodníci, nejurozenější regentko,“ prohlásil Baraldino, který se rychle zotavil z hrůzy, která ho předtím polila.

„Řekněme, že Palestán dostane desetinu odškodného, co vy na to?“ Služebná podala ženě misku čerstvého ovoce a královna si hned jeden kousek vložila do úst.

„Polovinu sumy,“ vylétlo muži okamžitě z úst.

„Nejurozenější regentko, bez mé výpovědi, bez mých přísah a slibů byste své nároky nedokázala obhájit. Myslím si, že za takovou cenu se to Tersionu rozhodně vyplatí. Jak vysoké bude odškodné, které hodlá vaše říše vymáhat?“ zeptal se jakoby mimochodem.

„Co se týká ztráty zlata, asi se budou naše propočty shodovat s vašimi,“ odpověděla regentka. „Zhruba něco přes milion talentů?“

„Skutečně se to shoduje s našimi úvahami,“ potvrdil palestánský důstojník. „Necelý milion halířů. Nebo pět set tisíc tria.“

„Jsem k vám upřímná.“ Alana si vzala další kousek tmavého ovoce. „Myslím, že se vaše říše do té záležitosti nějak zapletla, možná dokonce i plánovala přepad naší flotily. Ale proč bych se měla pouštět do beznadějného sporu s kupeckým státem, když můžeme našemu sousedovi vyříznout ze žeber větší sousto? I kdyby všechnu vinu na tom, co se stalo, měl Palestán, myslím, že bychom z toho měli vyzískat co nejvíc.“

„Jak jste přišla na myšlenku, že bychom nejednali jinak než jen v dobrém úmyslu?“ V důstojníkově hlase zazníval nefalšovaný údiv.

„Inu, protože Kensustrie našla něco, co vaši verzi té události nebezpečně ohrožuje. Ale než vám ukážu, co mám na mysli: dohodli jsme se?“

„Nejurozenější regentko, pokud akceptujete polovinu odškodného pro Palestán a pokud jste ochotná podepsat smlouvu,“ Baraldino zalovil v rukávu a vytáhl předem připravený dokument, „nestojí požadavku na náhradu škody nic v cestě.“

„Jak vidím, jste dokonale vyzbrojen. Tak dobrá, dostanete pětatřicet procent, to vám musí stačit. Palestán je říše plná kramářských dušiček a hrdlořezů.“ Alana upravila dokument a podepsala jej. „Ale raději tohle, než abychom neviděli ani kousek zlata, nemám pravdu?“

„Jsem připraven přijmout nabídku nejurozenější regentky. Tak si obě říše přijdou aspoň zčásti na své. Moje loď, která byla potopená, byla velice drahá, nejurozenější regentko.“ Baraldino pečlivě uschoval smlouvu. „A co jste předtím myslela tou poznámkou, že Kensustrie něco našla?“

„Ať to divadlo začne,“ prohlásila regentka tajemně. „Vy v něm budete hlavním hercem, palestánský vyslanče. A radím vám, sehrajte svou roli dobře. Já vám pomůžu.“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil muž v mírně ošuntělé uniformě commodora.

Baraldino okamžitě poznal Giala Scalidu. Doprovázeli ho dva urostlí Kensustriánci s dlouhými, tmavě zelenými vlasy. Měli podivně vypadající zbroje, celá řada

nejrůznějších kloubů navzájem spojovala dřevěné a kožené součástky s lesklými kovovými díly, zbroj však budila dojem, že je lehká a tenká. Oba měli na zádech zavěšené dva meče. Na místech, kde jim tělo nezakrývala zbroj, prosvítala měkká bílá látka. Do tváří měli vytesanou pýchu, oči obou mužů shlížely s jistou arogancí dokonce i na Alanu Druhou.

Trojice se zastavila ve stejné vzdálenosti od panovnice, jako stál Baraldino.

„Vítám kensustriánské vyslance, Moolpára Staršího a Vyvú ail Ra’aze,“ představila je regentka a lehce sklonila hlavu. „Jsou již několik hodin mými hosty. Přijali mé pozvání, aby zastupovali svou říši v záležitosti tersionské Zlaté flotily.“

Baraldino odhadoval, že oba mohou měřit dva metry.

Kensustriánci opětovali královnin pozdrav tím, že ukázali prázdné dlaně a o několik milimetrů se uklonili.

Podle mínění palestánského diplomata by se jejich pozdrav dal vyložit i tak, že jen mírně zavrávorali. Byl si naprosto jistý, že u něj by si to přítomni vyložili jako hrubý prohřešek vůči etiketě. Tím spíše vyrukoval se širokou škálou dvornosti, předvedl dokonalou úklonu a odrachotil své jméno a titul. Tiše mu uniklo další pšouknutí. Pevně doufal, že zápach nebude příliš silný.

Nyní pochopil, co regentka myslela tím „divadlem“. Pro jistotu nevěnoval bývalému nadřízenému jediný pohled.

V mžiku mu ze všech pórů opět vyrazil pot.

„Palestánský vyslanče, zopakoval byste nyní to, co jste mi před chvílí oznámil? A to prosím přesně tak jako předtím?“ vyzvala regentka Tersionu Baraldina, který do opakování své verze vložil dokonce ještě více přesvědčivosti než poprvé. Kensustriánci mlčky naslouchali, potom Moolpár pozvedl hlas.

„Tento muž, který se sám nazývá Gial Scalida a tvrdí, že je commodorem palestánské flotily, se po útoku vplížil na naši loď. My jsme ho vyslechli. A on nám vyprávěl úplně jiný příběh než tento muž. Zopakuj svoje slova,“ vyzval Kensustriánec Scalidu, který k Baraldinovu tajnému zděšení prozradil celou hrůznou pravdu.

Alana naslouchala mužovu vyprávění s předstíraným, zčásti stále rostoucím pobouřením. „Nuže, co může Palestán k tomuto svědectví říct? Znáte snad tohoto muže? Stalo se všechno skutečně tak, jak nám to vylíčil?“

Diplomat pyšně obešel kensustriánského zajatce a odshora až dolů si ho změřil opovržlivým pohledem. Potom se obrátil k oběma vyslancům.

„Ano, doznávám, že tohoto muže znám. Již několikrát jsme na moři stáli proti sobě a zkřížili šavle. Já bych však jeho slovům nevěřil ani v nejmenším. Vážení pánové, polapili jste proslulého piráta Horna z Rogogardu, kterého palestánská říše pronásleduje už několik měsíců. I já jsem obdržel úkol dopadnout jej a tentokrát bych ho málem splnil, kdyby mi vaše Černá flotila nezkřížila plány.“

„Copak jste přišel o rozum, Baraldino?“ vykřikl Scalida.

„Já jsem palestánský důstojník stejně jako vy!“

„Lež! Všechno to jsou drzé, krkolomné a opovážlivé lži,“ prohlásil Baraldino a opovržlivě zamával cípem kapesníku. „Ten zločinec lže pokaždé, když otevře ústa. Ví, že mu jde o krk. A protože věděl, že by se jako Rogogarďan nedočkal milosti, ukradl uniformu mého milovaného commodora, který nyní spočívá na dně moře. Sám jsem byl svědkem toho, jak umíral, pánové vyslanci.“

Zdálo se, že mu improvizovaný plán vyjde. Teď už jen musel osvobodit Scalidu z rukou Kensustriánců a hned věděl, jak na to. „Ručím svým životem za to, že jste dopadli lotra, kterého jsem hledal. Proto tímto žádám, abyste mi ho okamžitě vydali a předali palestánskému právu.“

Moolpár Starší a Vyvú ail Ra’az se dorozuměli pohledem. „Nuže, dal jste své čestné slovo, a to má u nás v Kensustrii velkou váhu, přestože nejste válečník. Jste však důstojník, proto vám musíme věřit, vyslanče,“ pronesl Moolpár po chvíli. „Protože ale zaútočil na naše lodě a tím vyvolal celou tu politováníhodnou tragédii, máme na jeho život větší právo. S dovolením regentky ho budeme soudit později.“

„Baraldino!“ zaryčel Scalida a napřáhl ruce. „Udělejte něco! Osvoboďte mě ze spárů těch zelenovlasých bestií!“

Vyvú učinil sotva patrný pohyb pravou paží. Palestánec zaúpěl, padl na kolena a držel se za břicho.

„To je dobré. Ha, ha, slyšte, jak ten bídák skučí,“ zasmál se jeho bývalý adjutant. „Hanebný Rogogarďan, který se neštítí žádné podlosti. Tady máš, co si zasloužíš!“

S rozmachem Scalidu nakopl. „V tuto chvíli se však ve vzduchu vznáší ještě jedna věc, kterou jsme si dosud nevyjasnili. Je nanejvýš zřejmé, že se velitelé Černé flotily nezachovali zcela korektně, když nařídili zničit všechno, co kolem nich plulo. Proto se domnívám, že je více než na místě, aby se Palestán dočkal náhrady škody.“

Regentka přikývla. „A navíc, jak mi Kensustrie hodlá nahradit drahocenné zlato, které je navždy ztracené?“

Moolpár přimhouřil oči. „Té události kensustriánská říše velice lituje a naším prostřednictvím se tímto oficiálně omlouvá všem nevinným obětem. Přesto nevidíme důvod, proč bychom měli někomu uhradit škodu. Naše flotila byla napadena. A protože posádky nemohly jednotlivé cíle od sebe odlišit, musely se naše lodě bránit.“

„My však musíme,“ skočil mu Baraldino táhlým hlasem do řeči, „želet ztráty jedné velice dobré lodi a životů řady dobrých mužů bez ohledu na to, jaké potíže měly vaše posádky. Vážení kensustriánští vyslanci, Palestán proto stejně jako dřív trvá na odškodnění. Padesát tisíc tria by mělo stačit.“

Moolpár a Vyvú se na důstojníka soucitně pousmáli.

„Království Tersion,“ regentka se na okamžik zarazila, „a císařství Angor tato záležitost hluboce zasáhla. Abychom

předešli veškerým dalším diplomatickým zápletkám, které by za jistých okolností mohly vyústit do otevřeného sporu, měla by si Kensustrie nechat projít hlavou náš požadavek na odškodné ve výši šesti set tisíc tria. Jinak…“

„…bychom se měli začít připravovat na válku, regentko?

To jste měla na mysli?“ dopověděl Moolpár nakousnutou hrozbu. Palestánec poprvé zahlédl vyslancovy špičaté řezáky. „Na válku s Tersionem a Angorem?“ Obrátil se k Baraldinovi. „Nebo se snad k ní hodlá připojit i Palestán?“

„My máme k dispozici jiné prostředky, vyslanče. Ale obchodní blokáda by přicházela v úvahu. Samozřejmě jak na vodě, tak i na souši,“ pronesl důstojník chladně. „Velice dobře vycházíme s ontariánským obchodním cechem. Je nesmírná škoda, že vaše říše svého času nepodepsala smlouvu o tisíciletém míru.“

„Chápu,“ odvětil starší z obou vyslanců. „Před nějakou dobou by Kensustrie možná byla ochotná zaplatit a snést takovou potupu. Ale mniši a kněží už u nás nemají rozhodující slovo. My válečníci, kteří nyní stojíme v čele našeho národa, nezaplatíme jediné tria ani Tersionu, ani Palestánu. Pokud obě říše soudí, že na nás mohou pomocí sankcí vyvíjet tlak, berte to jako varování. My vůči těmto státům nechováme žádnou zášť a respektujeme jejich hranice. Prozatím.“ Moolpár opět ukázal prázdné dlaně.

„Toto je pravděpodobně naposledy, kdy jsme přišli do Tersionu s mírumilovnými úmysly. V žádném případě

nezahájíme válku, ale pokud budeme napadeni, budeme se bránit. Proti všemu, co nám bude stát v cestě. Byla by však škoda, kdyby někdo chtěl hazardovat se vzájemnými dobrými vztahy, které trvají již několik století. Se vší vážností na vás apeluji, abyste od svých požadavků odstoupili.“

Baraldino zakolísal. Pohrůžka Ontariánci byla z jeho strany pouze klamný manévr, ale s pomocí trochy zlata by mohli tyto obchodníky dodatečně získat na svou stranu.

Otevřený boj s mocnou Kensustrií, pokud by se táhl příliš dlouho, by mohl kupecký stát přijít draho. Na druhé straně by veškerá špinavá práce zůstala na Tersionu a Angoru. A je dost možné, že by blokáda přinesla rychlé výsledky.

„Palestán nemá v úmyslu odstoupit od svých požadavků,“ rozhodl se. „Zároveň podporujeme oprávněné požadavky království Tersion.“

„Děkuji vám, palestánský vyslanče, za podporu.“ Alana se půvabně zvedla z koberců. „Ani Tersion nehodlá učinit krok zpátky. Kdo neprávem napáchá škodu, má ji zase napravit. A dokud se tak ze strany Kensustrie nestane, přerušíme s vaší říší veškeré kontakty. Po dobu čtyřiceti dnů budeme čekat, jestli od vás nedojde další zpráva a zda pak budete ochotni zaplatit požadovanou částku. Jinak učiníme potřebná opatření.“

„Slyšeli jsme vaše slova a doručíme je k nám domů,“

pronesl Vyvú uvážlivě a zvedl Scalidu na nohy. „Okamžitě

se vrátíme do vlasti.“ Oba válečníci ukázali při odchodu prázdné dlaně a vyšli ven. Zajatce opět drželi mezi sebou.

„Obdivuji vaši podlost i nápaditost. Jednal jste vskutku brilantně. To byl přece váš bývalý commodore, nebo se mýlím?“ vyptávala se panovnice a změřila si Baraldina zkoumavým pohledem. „To vám vůbec nevadí, že ho posíláte na smrt?“

„Ale prosím vás. Všichni musíme přinášet oběti, nejurozenější regentko,“ odvětil vyslanec a uklonil se jí.

Právě v tom okamžiku se vybily dlouho potlačované plyny a spolu se vším, co se mu nahromadilo ve střevech, vyrazily ven. Baraldinovy kalhoty byly rázem plné až po kotníky.

*

Moolpár přede dveřmi pohlédl na Scalidu, který se nadále držel za bolestivě naražené břicho. „Vyvú, omluva by byla na místě. Ta rána loktem byla příliš tvrdá.“

„Už je to v pořádku, díky,“ odmítl bývalý palestánský důstojník a zatnul zuby.

Druhý Kensustrián uznale pokýval hlavou. „Na to, že jste obchodník, skutečně něco vydržíte. Přemýšlel jsem, proč jsme vám vlastně dovolili mít na sobě uniformu, když jste tam byl jako náš zajatec.“

„A kde mě teď chcete popravit?“ vyptával se Scalida a pousmál se. „Tady? Přímo v rezidenci? Moje krev by mohla zprznit tenhle mramor.“ Všichni tři se tiše zasmáli a zamířili zpět do místností, vyčleněných pro pobyt vyslanců.

„Měl jste pravdu, stalo se přesně to, co jste předpovídal,“

prohodil Moolpár cestou. „Vaše říše ochotně obětuje jak vás, tak i pravdu.“

„A regentka se spolčila s tou palestánskou havětí,“ dodal Vyvú s odporem. „Nic ve zlém, Scalido.“

Důstojník pokrčil rameny. „Vždyť jste sami slyšeli, že ve skutečnosti přece jsem Pitre Horn, proslulý rogogardský pirát.“

„Zkouška, kterou jsme Tersion a Palestán nachystali, dopadla pro obě říše špatně,“ poznamenal starší vyslanec.

„Jak se zdá, chybí jim potřebná rozvaha, což je politováníhodné. Inu dobrá, možná budeme mít u jiných panovnických rodů větší štěstí. Ale musíme si pospíšit, jinak nebudeme mít dost času. Doufejme, že nás astrologové a historici zavčas varovali před změnou, k níž se na kontinentu schyluje.“

„My budeme v každém případě připravení.“ Vyvú otevřel dveře do pokoje a pokynul Scalidovi, aby vstoupil dovnitř.

„Doufejme, že nebudete jediní, co budou vyzbrojeni,“

přemítal Palestánec. „Proč jste prostě nevarovali celý Ulldart?“

„Kensustrie nemá ve zvyku vměšovat se do chodu událostí,“ vysvětloval Moolpár. „Kněží by možná ostatní říše uvědomili o věcech, které jsme se dověděli. My ne. Ale protože nás vykladači hvězd tak důrazně varovali, hledáme spojence pro případ, že by došlo k nejhoršímu. Ale chceme jenom takové spojence, kteří za něco stojí.“

„Tersion a Palestán k nim nepatří,“ podtrhl jeho slova Vyvú a začal ukládat své věci do beden. „Až dosud byly vaše předpovědi naprosto přesné, Scalido.“

Důstojník se unaveně ušklíbl. „Znám svoje lidi víc než dost. Když jsem se od vás doslechl, že jakýsi commodore Baraldino přežil zkázu lodi a přijíždí sem s diplomatickým posláním, bylo mi jasné, že Palestán hledá možnost, jak by si přišel na své. Jenom mě nenapadlo, že mě označí za piráta a pošle na popravu. Svině jedna mizerná!“

„Při tom malém divadélku jste nám pomohl poznat pravou tvář obou říší. Tím jste splatil dluh a nyní jste skutečně volný. Můžete jít, kam chcete.“ Starší bojovník napjatě čekal na Scalidovu reakci.

„Na novou kariéru v Palestánu může definitivně zapomenout. Mám asi takovou cenu jako propadlá směnka,“

povzdechl si muž a posadil se na truhlu. „Hádám, že pokud se vaši astrologové nezmýlili, je vaše říše v současnosti nejbezpečnějším místem na celém Ulldartu.“ Rozhodl se a povstal. „Možná by se Kensustrii hodil jeden zkušený námořník, nemyslíte?“

Vyvú si rychle vyměnil pohledy s Moolpárem. „Rádi vás vezmeme domů. Tam se rozhodne o vašem příštím osudu.

Nemůžu vám nic slíbit, Scalido. Ale v nejhorším případě se určitě najde místo někde ve správě přístavu,“ řekl starší muž a předvedl důstojníkovi špičaté řezáky.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 442/443 P. S.

Norina našla Lodrika v čajovně. Seděl v křesle natočeném ke krbu, špičky prstů zapřené o sebe, oči zavřené. Kolem něj se vršily tucty knih, polovina jich byla rozevřená, volné listy s výpočty se na různých místech povalovaly po místnosti.

„Tyhle knihy našli kancelářští úředníci na nejhořejších regálech finanční správy,“ pronesl, aniž by se pohnul. „Jsou tu záznamy o dluzích, které dvůr nadělal. O dluzích u brojaků v téhle říši.“ S povzdechem otevřel oči a kývl na Norinu, aby k němu popošla blíž. Nahmátl její ruku a hledal u ní pomoc.

„Všechno, co Kolskoj tvrdil, souhlasí. Pokud jsem ta čísla správně pochopil, nastrkal můj otec peníze do chodu kasáren a paláce. Nikde nic neuložil, všechno je pryč.

Všechno utratil.“ Zvedl se a popadl jednu z knih. „Jenom za tabák a pálenku vyházel nehorázné sumy, hýřil jeden!“

Vztekle mrštil svázané listy do plamenů, které se hladově vrhly na novou potravu. „Zvláštní platby důstojníkům, za nic a znovu za nic!“

„To ne.“ Norina ho chytla za ruku, když chtěl sáhnout po další knize. „Tím se ti ty peníze nevrátí.“

Když jí pohlédl do hnědých očí, hněv ho okamžitě opustil. Přivinul milou k sobě. „Proti tomu, co mě tu čeká, byl Granburg hotový taneček. Znovu a znovu si kladu otázku: je to, co dělám, správné? Mám s tím pokračovat ještě rychleji? Více než kdykoliv předtím potřebuji, abys mi poradila a abys byla se mnou, Norino.“

„Já vím,“ usmála se mladá žena a objala ho. „Pojď, uklidíme nepořádek a pak se tě budu muset na něco zeptat.“

Kabcar pokrčil obočí. „To zní hrozně vážně.“ Začal kupit tlustospisy na jednu hromadu. „O co se tedy jedná?“

Brojačka však nic neprozradila, dokud v čajovně opět nezavládl pořádek. Potom se posadili proti sobě a Norina vytáhla z kapsy amulet.

„Odkud máš ten amulet, Lodriku?“ Opatrně položila šperk doprostřed malého stolečku. „Pochybuji, že to je nějaký starý zděděný šperk.“

„Proč?“ zeptal se mladík. Norina podle napětí v hlase poznala, že za šperkem vězí něco víc, než co jí v minulosti řekl. „Jak jsi na něco takového přišla?“

„Všiml sis na něm něčeho?“ Lodrik potřásl hlavou.

Norina klepla prstem na zářící kámen uprostřed amuletu, velký jako oko. „Nejdříve tepal pomalu, potom rychleji a teď, když se celá ta příšerná věc rozzářila, nepřestává žhnout jako rozžhavené uhlí.“

„Snad jsi tím kamenem třikrát neotočila?“ uklouzlo kabcarovi, který by si za tuto poznámku okamžitě nejraději nafackoval.

„Tys o tom věděl?“ Norina popadla amulet a strčila mu ho pod nos. „Daruješ mi šperk, na němž je něco moc divného, a ani mi o tom nic neřekneš? Jednou v noci přiletěl na okno mojí ložnice pozorovatel a vyprávěl mi cosi o ‚vznešeném pánovi‘ a že mu to mám zase vrátit, až se s ním setkám.“ Udeřila pěstí do stolu. „Čekám na vysvětlení, můj milý. Odkud ta věc skutečně pochází?“

„Já nevím,“ zalhal jí Lodrik a zadíval se na talisman.

„Koupil jsem to v Granburgu od jednoho obchodníka a ten mi říkal, že to je starý kousek z nějakého dědictví a jemu se ho podařilo výhodně získat.“

„A dále?“ dorážela na něj brojačka, v očích se jí nahněvaně blýskalo.

„Líbilo se mi, jak kámen tepe, a obchodník říkal, že když se kamenem třikrát otočí, začne jasně zářit. Je to nějaká alchymistická věc, v tom se nijak zvlášť nevyznám.“

Rozpřáhl paže. „Prosím tě, neměl jsem tušení, že ta věc

může být nebezpečná a přiláká pozorovatele. Udělal ti něco?“

„Tato otázka přišla opravdu pozdě,“ pronesla Norina chladně a pohodila dlouhými černými vlasy. „Ne, nic mi neudělal. Říkal ti ten obchodník taky něco o ‚vznešeném pánovi‘, kterému mám amulet dát?“

Lodrik vstal, přešel k Norině a klesl před ní na kolena.

„Nemám tušení, koho tím mohl myslet. Odpusť mi, Norino.“

Mladá žena se k němu sklonila, až se navzájem dotkli špičkou nosu. Pak neodolala a musela se dát do smíchu. „Už si od tebe nikdy žádný šperk nevezmu, můj milý.

Přesvědčila jsem se, že by to mohlo být příliš choulostivé.“

Než kabcar stačil nějak zasáhnout, popadla řetízek a vhodila talisman do ohně, kde zmizel ve spršce prskajících jisker.

„Tam má lepší místo. Doufám, že se roztaví.“

Lodrik potlačil nutkání sáhnout do plamenů a zachránit šperk před ničivým žárem. Zničehonic v něm vzplál zuřivý vztek, ale udržel se na uzdě. Chyběl jen vlásek, málem by ji uhodil.

„Všiml sis teď toho?“ zeptala se Norina, která nepostřehla jeho zlostí zkřivený obličej, protože se dívala do krbu. „Oheň zaplál tmavě modrou barvou.“ Opět se k němu otočila a pátravě se mu zahleděla do tváře. „Byla stejně modrá jako tvoje oči.“

Lodrik se zhluboka nadechl a poté vložil všechny rozbouřené emoce do vroucího polibku, který vtiskl Norině na ústa. Nával citů zatlačil mladou ženu hluboko do křesla.

„Můj kabcar by mě nejspíš chtěl svými něžnostmi zabít, co?“ pronesla Norina bez dechu. „Ne tak zhurta, vládce Tarpolu.“

„Ale když už jsme tu sami…“ zašklebil se Lodrik a okamžitě jí začal rozepínat šněrovačku. „Mohli bychom pokračovat tam, kde jsme posledně skončili.“ Zlost ho opustila, vztek nahradila vášeň.

„Ještě okamžik.“ Odtlačila ho od sebe. „Chtěla jsem ti ještě něco říct.“

„Nemůže to chvilku počkat?“ Opět zaútočil na šňůrky a vyvlékl je z háčků. Norina vyskočila, vymanila se z objetí a skryla se za křeslem.

„Budeš muset trochu zkrotit netrpělivost. Něco přinesu, počkej tady.“ Hbitě se otočila a vyklouzla z místnosti.

To je vhodná příležitost, pomyslel si Lodrik, vylovil ze soupravy krbového náčiní pohrabáč a pátral s jeho pomocí ve zčásti již pohasínajících plamenech. Jenže nic nenašel.

„Zatraceně!“ zasyčel. Oheň se okamžitě přikrčil, jako by couval před prudkým závanem větru, a pohasl.

Lodrik si udiveně prohlížel kouřící zbytky polen, potom znovu prohrábl krb, až konečně zaslechl tiché cinknutí.

Narazil na řetízek a vylovil celý šperk z popela.

Bez přemýšlení ho chytil do ruky a hned nato pustil na zem. Rozum mu nařídil, aby amulet pustil, protože přece musí být horký. Kabcar však v ruce necítil nejmenší bolest.

Malíčkem se dotkl kovové části talismanu. Ta však byla stejně příjemně teplá jako vždy. Jenom řetízek vyzařoval trochu žáru. Udiveně strčil pozorovatelův dar do maličké zásuvky ve stolku, aby Norina nevěděla, že šperk, který tak nenáviděla, zase vytáhl z popela a uschoval.

Někdy si budu muset s někým promluvit o všech těch zvláštních věcech, které se v mé blízkosti dějí, prolétlo mu hlavou. Příležitostné vzplanutí očí, svědění v konečcích prstů, krvácení z nosu a stále častěji se dostavující návaly vzteku ho čím dál víc zneklidňovaly. Co se to se mnou děje?

Že by za to mohl katův meč, když do něho udeřil blesk?

Přešla všechna ta nezkrotná síla na mě? Pomocí svíčky znovu zapálil oheň v krbu.

Právě včas, protože rozčílená brojačka se vřítila do pokoje jako hurikán.

„Tady je to.“ Podala Lodrikovi, který při jejím příchodu opět usedl do křesla, nějakou věc, vypadající jako hrst tenkých zelených nití. „Co to může být?“ Kabcar usoudil, že by se mohlo jednat o nabarvená hedvábná vlákna.

Norina mu pak vyprávěla o příšerném zážitku, který je potkal v lese poblíž Granburgu. Lodrik cítil, jak mu po zádech běhá mráz.

„Je přímo úděsné, že ty bahenní bestie šíří v kraji takový neklid.“ Nevěřícně potřásl hlavou a přiložil do ohně další polínko. „Nařídím posádkám, které můj otec tak příhodně zahrnoval zlatem, aby zesílily hony na ty nestvůry. Stávají se nebezpečím pro všechny pocestné. Raději ani nemyslet na to, kdyby se něco přihodilo i tobě. Ale co s tím mají společného tahle hedvábná vlákna?“

„Ta jsme našli, když jsme setřeli krev z koně toho nebohého vojáka,“ vysvětlila Norina. „Visela na jedné přezce u třmenů.“

„To je opravdu zvláštní,“ podivil se mladík. „Copak měl ten voják na sobě nějakou zelenou látku?“ Norina potvrdila, že ne. „Potom asi bahenní bestie někde napadla nějakého šlechtice a ukradla mu přitom plášť nebo něco podobného.

Hoď to do ohně.“

Vlákna hlasitě hořela, místností se šířil pach rozškvařené rohoviny.

„Možná to byly vlasy,“ poznamenala Norina a protáhla obličej. „Alespoň podle toho zápachu.“

„Co je nám po tom,“ zašeptal jí Lodrik do ucha a políbil ji na krk. „Kde jsme to přestali?“

Mladá žena po něm hodila očima a ukázala na šňůrku na šněrovačce, která ještě nebyla rozepnutá. „Zhruba tady, Veličenstvo. A tam bychom měli bez zbytečného otálení pokračovat.“

*

Angorův rytíř stál na balkóně paláce a díval se na noční Ulsar, který se táhl do temnot jako koberec, nepravidelně utkaný ze samých světlušek.

V levé ruce držel pohár s červeným vínem, pravou svíral jílec aldoreelské čepele. Udělal si pohodlí, měl na sobě prošívaný kabátec a na něm kroužkovou košili, která při každém pohybu jemně zacinkala, jak se kovové kroužky třely o sebe. Chlad, který způsobil, že mu dech vycházel z úst v podobě hustých bílých obláčků, mu nijak nevadil.

Jeho muži byli ve městě, aby příjezd do hlavního města Tarpolu důkladně oslavili a mezi všemi těmi tlustými brojaky třeba našli protivníka, kterého by s chutí vyzvali na souboj.

Nerestro neměl náladu na povykující lidi, řev a falešný zpěv. Chtěl se co nejrychleji vrátit do hradu a věnovat se běžným každodenním povinnostem rytíře Řádu vysokých mečů. Slíbil však kabcarovi, že se v Ulsaru zdrží až do příchodu nového roku a svatby, která se má konat za tři týdny. Po ní už žádný další odklad nepřicházel v úvahu.

Potají se přistihl, jak čeká, jestli se mu opět nezjeví bůh.

Ne že by se o to výslovně modlil, ale od té doby, co Belkala - nebo co to bylo za stvoření, na které před několika dny v uličce narazil - utrousila několik podivných náznaků, naslouchal a dbal na každičké znamení, které by ohlásilo

Angorův příchod. Až dosud však všude, kde pobýval, panoval naprostý klid.

Jak byl zabrán do myšlenek, příliš pozdě postřehl, že se mu za zády vynořila nějaká postava.

„Jste nesmírně nervózní,“ konstatovala suše Aljaša, která se k rytíři přiblížila a zůstala stát, jako by vrostla do země.

„Čekáte, že vás na balkóně paláce Jeho Veličenstva přepadne někdo nebezpečný?“ Žena měla na sobě bílý prošívaný přehoz, zakrývající zbytek šatů. „Nadělal jste si v Ulsaru nějaké nepřátele?“

Nerestro okamžitě zasunul zbraň do pochvy a hluboce se Lodrikově sestřenici uklonil. „Promiňte mi, vasruco. Trochu jsem se zatoulal v myšlenkách.“

„Už jsem na to zapomněla, můj milý Nerestro,“ zavrkala Aljaša a zavěsila se do rytíře. „Smím vám přece říkat Nerestro, když jste zachránil život mému budoucímu choti?

Mimochodem, k ostatním nejsem tak shovívavá.“ Jemně se otřásla. „Ta kroužková košile je hrozně studená. Pojďme zase dovnitř.“ Aljaša vtáhla rytíře do malého tanečního sálu a zavřela vysoká okna. Přešla před krb a zvolna si spustila přehoz z ramen.

Tmavě rudá záplava nádherných vlasů se rozlila nad bělostnou kůží. Stříbřité šaty s hlubokým výstřihem z ní odhalovaly nemalou část. „Pojďte přece ke mně, pane rytíři.“

Řádový rytíř uposlechl jejího vyzvání. Aljaša ho obdařila dlouhým, hlubokým pohledem zelených očí. „Líbí se vám nastávající vládkyně Tarpolu? Myslíte, že se budu na trůnu dobře vyjímat?“ Uchopila ho za ruku a přiložila si ji na břicho. „Nebo jsem snad příliš tlustá?“

Nerestro se usmál. Domyslel si, že se nudí a ve své nenasytné touze po mužích si nyní vyhlédla právě jeho. Ale na nějaké dobrodružství s takovou zhýralou ženskou neměl ani pomyšlení.

„Ještě jsem nespatřil ženu, která by měla lepší postavu než vy, vasruco. A myslím, že v paláci je pár mužů, kteří by k tomu mohli říct mnohem víc.“

Aljaša přimhouřila oči. „Co tím myslíte?“ Energicky odstrčila rytířovu ruku.

„Chci tím říct, vasruco, že jste nepochybně ta nejpilnější žena, jakou znám. Jak jsem se doslechl, mezitím jste navázala užší známost s celým důstojnickým sborem.“

Uklonil se. „Kdybyste za to jako mnohé jiné ženy brala peníze, zcela jistě byste si již nastřádala docela slušné jmění.“

Zvučný pohlavek, který od šlechtičny utržil, byl první fackou, jakou mu kdy žena uštědřila, a zároveň možná i ta nejprudší, jakou kdy dostal. Hlava se mu vytočila do strany, plavé vousy se málem otočily kolem vlastní osy. Plesknutí v prázdném prostoru jen zvolna doznívalo.

Jeho vousy se ocitly v pevném sevření a pod bradou mu zasyčelo něco třpytivého. Nerestro ucítil na krku průvan.

Aljaša triumfálně pozvedla ukořistěné vousy do výše a s požitkem je hodila do hořícího krbu. Potom v naprostém klidu zasunula drobný ozdobný nožík do záhybu šatů.

„Nejenže jste mě odmítl, vy mi i nadáváte jako nějaké děvce. V mé baronii byste za takovou urážku už visel,“

vyprskla, v krásném arogantním obličeji se zrcadlil bouřlivý odpor. „Tuhle nestydatost vám nikdy nezapomenu.“

Válečník zdrceně osahával své vousy, ale o pramenu, který se tam houpal ještě před několika málo zrníčky písku v přesýpacích hodinách, svědčilo jen maličké strniště.

„Vy jste mě připravila o mužnost,“ zakoktal nechápavě.

„Dotkla jste se mé cti muže a válečníka.“

„To bylo hrozně jednoduché,“ zasmála se Aljaša zlomyslně. „Bude to taky to jediné, čeho se na vás někdy dotknu. Ale věřte mi, udělalo mi to velkou radost.“ Stoupla si těsně před Nerestra. „A co teď? Nebudete muset nosit na hlavě pytel, dokud vám vousy znovu nenarostou?“ prohodila uštěpačně a otočila se na podpatku. „Upleťte si náhradní vousy z koňských žíní a přilepte si je pryskyřicí na bradu.

Nikdo si toho rozdílu ani nevšimne.“ Dveře za ní hlasitě zapadly do veřejí.

„Já ji zabiju,“ zašeptal rytíř a podíval se nejprve do plamenů, kde se škvařily poslední zbytky vousů, o něž tolik let pečoval, a poté ke dveřím, jimiž vasruca právě vyšla ven.

„Já jí do té arogantní huby vrazím takovou, až jí nos vyleze na opačné straně hlavy. Ta děvka!“ zaryčel a vztekle kopl do křesla takovou silou, až se rozlétlo na kusy.

Oknem vnikl do tanečního sálu třpytivý svit, skleněné dveře vedoucí na balkón se rozlétly. Nerestro se prudce otočil, to, k čemu se schylovalo, ho dokonale zaskočilo.

Angor, bůh války a boje, lovu, cti a důstojnosti, vplul do místnosti v podobě mocného, obrovitého válečníka v třpytivé zbroji. Stejně jako když se rytíři zjevil poprvé, naplnila místnost hlasitá hudba, vířící bubny se mísily se zvuky fanfár a sborovými zpěvy. Přišel! Jeho bůh k němu opět přišel!

„Já jsem Angor, tvůj bůh, Nerestro z Kurašky,“ zaduněl hlas zářivé postavy. „Slíbil jsem ti nejmocnější z aldoreelských čepelí, pokud všechno splníš k mé spokojenosti. Ty jsi však zapochyboval a nechal ses pomýlit.“

Řádového rytíře přemohla vznešenost té chvíle a padl na kolena. „Sraz mne ve svém hněvu k zemi, Angore. Nejsem hoden toho, abych ti sloužil.“

„Zvedni se, Nerestro, můj válečníku. Ulldraelův mnich, ten slaboch, tě zaslepil lží, vzdal se poslání a nedovedl je do konce. Protože však svým selháním upadl u Ulldraela v nemilost, je tobě a Belkale určeno, abyste se vy dva stali těmi, kdo od tohoto kontinentu odvrátí hrozící nebezpečí.“

„Já se mám spolčit s tím prapodivným stvořením?“

zeptal se Nerestro nevěřícně.

„Chápu, že váháš a máš pochybnosti, Nerestro. Ale ujišťuji tě, že ta žena bude brzy stejná jako dřív. Lakastra mi vylíčil, že proces opětovného návratu do života není snadnou záležitostí. Bude nějakou dobu trvat, než se z těch muk zotaví. I její tělo si musí zvyknout na nové schopnosti.“

Angor pohlédl muži do očí. „Cítím však, že tě něco tíží.“

„Angore, mám pochyby, jestli je ten mladík opravdu nebezpečný,“ odvážil se Nerestro pronést. „Mezitím jsem ho dobře poznal a musím říct, že se snaží ze všech sil, aby svým poddaným zajistil lepší budoucnost. Kdybychom ho zabili, obávám se, že by všechno bylo ještě mnohem horší.“

„Ty se odvažuješ zpochybňovat proroctví jednoho z bohů?“ Bůh války se před rytířem zeširoka rozkročil.

„To je Ulldraelovo proroctví, ne tvoje,“ odůvodňoval Nerestro váhání. „Jen tvoje slovo je pro mě zákonem, Angore.“

Bůh se dunivě zasmál. „To se mi líbí. Nuže, Ulldrael mi o svém varování neřekl nic bližšího, proto ti dávám následující příkaz: od nynějška neustále zůstaneš v kabcarově blízkosti a budeš ho pozorovat. Jestli zjistíš, že se v průběhu nadcházejícího roku stane nebezpečím pro celý kontinent, pak ho neprodleně zabiješ. Belkala ti při tom bude pomáhat. Jestli je ten chlapec naproti tomu pro svou říši požehnáním, nalezne v tobě dalšího pomocníka, který ho

bude dokonale střežit.“ Ve stříbrném záblesku se před rytířem zhmotnil prsten zdobený zeleným kamenem.

„Vezmi si ho. Může svému nositeli v situaci, kdy mu bude hrozit smrt, jednou zachránit život, to ti zaručuji. Aby tě zachránil, musíš drahokam rozbít. Ale pečlivě uvaž, kdy můj dar použiješ.“

„Slyšel jsem tvá slova, bože války, a uposlechnu jich.“

Válečník vytasil meč, sevřel ho oběma rukama a políbil drážku na čepeli. „Už mě nikdy žádná lež neodvede od mého božského poslání, to přísahám při této aldoreelské čepeli.“

„Za rok se opět uvidíme,“ pronesl Angor. „Potom ti přinesu slíbenou zbraň, pokud vše splníš tak, abych byl s tebou spokojen. A buď k té kněžce shovívavý.“

Jas se vystupňoval do takové míry, že Nerestro musel přivřít oči. Potom se rázem setmělo, hudba umlkla a jeho bůh zmizel.

Opatrně a s úctou uchopil prsten a natáhl si ho na pravý prostředník. Tentokrát si byl jistý, že jeho rozum nepadl za oběť žádné iluzi nebo droze. Sám Angor se mu již podruhé zjevil, odpustil mu jeho nedbalost a opět na něho přenesl nesmírnou odpovědnost. Odpovědnost za všechny lidi z celého Ulldartu.

Pomalu se zvedl, políbil meč a zasunul ho do pochvy.

V duchu se cítil tak silný jako ještě nikdy v životě.

„Doufejme, mladý kabcare, že nám i nadále budeš přinášet jen samé dobré věci. Jinak tě budu muset zabít. A já neselžu jako Matuc.“

Rozhodl se, že hned ráno svým mužům oznámí, že zůstane v Ulsaru. Pro panovníka si rovněž rychle najde nějaké vysvětlení, ten byl koneckonců v tuto chvíli vděčný za každého spojence, kterého mohl získat. A pak bude nutné přijít na způsob, jak opět dobře vycházet s Kensustriánkou.

„Jestli skutečně bude taková jako předtím,“ zabručel Nerestro, „potom snad budu mít tentokrát příležitost získat si její srdce.“

Šťastně přešel k velkým skleněným dveřím a dovřel je.

Skleslost, zahořklost a vztek, které ho v posledních dnech a týdnech naplňovaly, byly rázem pryč.

VII.

„Opět to byl Tzulan, kdo nebyl s Taraleiným rozhodnutím spokojený. Do výtvorů, které jeho sourozenci stvořili, neustále šťoural, kritizoval hned tamto zvíře, hned tuhle lidskou rasu, z mnoha tvorů si dělal legraci a nad pracemi ostatních dával najevo jen opovržení. Jeho země, Tzulandrie, je prý jediná, která byla důkladně promyšlená.

Vysmíval se ostatním tak dlouho, až jeho sourozencům, a dokonce i Taralei došla trpělivost a i oni si ho začali dobírat. Měli špičaté a velice ostré jazyky.

Tzulan v návalu nezkrotného vzteku slíbil, že vytvoří něco, co nedokáže nikdo napodobit, dokonce ani Všemocná bohyně.

Stáhl se do nejtemnějšího kouta Tzulandrie, aby před ostatními utajil své plány.

Spálený bůh nabral plnou hrst hvězdného prachu a z každého moře na světě odebral jednu kapku vody. Spolu s hlínou a vzduchem smísil tyto komponenty způsobem, jakým podle jeho mínění předtím postupovala i Taralea.

Ve zlosti však nedbal na správné poměry jednotlivých přísad, místo špetky hvězdného prachu použil celou hrst a vytvořil tak nejen stvůry a odporné bytosti, ale i další bohy jménem Jebarro, Paktai, Hemeroc, Ischozar, Nedror a Kantrill. Ti měli stejně temnou a děsivou povahu jako samotný Tzulan.“

ZROZENÍ DRUHÝCH BOHŮ A NESTVŮR

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 442/443 P. S.

Zprávy o dalších vraždách, které se vešly ve známost, tentokrát pronikly i do kabcarova paláce. Během posledních pěti nocí zemřelo celkem čtrnáct lidí.

Zdálo se, že oběti, které městská hlídka pokaždé objevila těsně před rozedněním, si pachatelé vybírali zcela náhodně.

Byli mezi nimi chudí i bohatí, vážený kupec, a dokonce i jeden z vojáků, kteří doprovázeli Norinu do Ulsaru. Všichni měli jedno společné: v obětech nezbyla ani kapka krve, z těla byly vyřezané velké kusy masa a měli rozervané hrdlo.

Obyvatel města se zmocnil takový neklid, že po západu sluncí raději nevycházeli z domu. Pokud nebylo zbytí a museli v noci vyjít na ulici, procházeli městem pouze ve skupinkách.

Na kabcarův příkaz posílily městskou stráž jednotky palácové gardy a procházely městem, přitom nevynechaly ani tu nejzapadlejší uličku.

Lodrikovi proto přišlo velice vhod, když mu Nerestro oznámil, že se svým doprovodem zůstane v Ulsaru o něco déle a zapojí se do honu na podivné vrahy. Navíc pro něho bude život v paláci příjemnou změnou oproti způsobu života, jaký vede doma na hradě.

Myšlenka, která si získala panovníkovu podporu a uznání, byl návrh uspořádat v hlavním městě Tarpolu turnaj Vysokých mečů, který by se konal časně zjara. Mladý muž okamžitě nadšeně souhlasil. Čtyřicet či padesát těžce vyzbrojených

rytířů

s doprovodem

bude

jistojistě

představovat nádhernou, málokdy vídanou podívanou.

S výjimkou šíleného zločince, který řádil v hlavním městě, bylo v Lodrikově říši všechno v naprostém klidu. Jak zaznívalo ve zprávách poslů i guvernérů, poddaní se těšili na ohlášené novinky, zatímco většina brojaků a šlechticů vysedávala u stolů, nespokojeně mručela a potají se vztekala.

Kabcar prozatím nevzal zpět svá prohlášení, decentní hrozba zastavení plateb dvoru nebo vymáhání splacení dluhů nepřinesla podle všeho žádné plody. Velkostatkáři by navíc pocítili hněv obyvatelstva, kdyby panovník s odvoláním na jejich nátlak zastavil právě zahájenou změnu poměrů v říši.

Kolskoj znovu a znovu posílal Lodrikovi dopisy, v nichž upozorňoval na liknavé splátky úroků. Působily jako malé pichlavé ostny. Šlechtic přitom zvláště vyzdvihoval padesát

tisíc vasleců, které dvůr dlužil ontariánskému obchodnímu cechu. V kotli mocných šlechticů a brojaků to přímo vřelo, přesto se navenek chovali zcela pokojně.

Panovník Tarpolu však v Granburgu nastřádal bohaté zkušenosti a nevěřil falešné jednotě a míru. Teprve až jim pošle peníze, dokáže je donutit, aby dlouhodobě zachovávali klid, protože jim tím sebere vítr z plachet. A tak byla brzká svatba se sestřenicí i nadále nezbytně nutná.

K Lodrikovu údivu a velké potěše se i do posledního problematického dítěte, provincie Worlac, vrátil mír.

Guvernér provincie mu napsal, že vypátrali a zatkli vůdce hnutí za nezávislost a že příznivci tohoto hnutí již ztratili mezi obyvatelstvem podporu. Rovněž definitivně překazil dodávky zbraní z Borasgotánu.

Kabcar rozeslal panovnickým rodům první pozvánky na vlastní svatbu. Dopis Hustrabánu, který stejně jako dřív trval na polovině iurda z provincie Kostromo, nastylizoval obzvláště květnatě. Pomáhal mu s ním Stojko, kterého tato činnost velice pobavila. Když si dokument přečetl Valjakov, zabručel něco ve smyslu „další záminky, aby jim Hustrabán vyhlásil válku“, ale i Norinu dopis viditelně obveselil.

Lodrik a krásná brojačka spolu trávili co nejvíce času a využívali kdejakou příležitost, aby se viděli a popustili uzdu své vášni.

Pokud to bylo možné, nechodila Norina Aljaše na oči, vyhýbala se na veřejnosti jakýmkoliv slovním půtkám

s vasrucou a chovala se krajně diplomaticky, přestože by sestřenici svého milého nejraději vyškrábala její zelené, zlomyslné oči.

Když se jednou setkaly v jednom ze sálů a zůstaly o samotě, vysvětlily si navzájem, co si jedna o druhé myslí.

Od té doby vládlo mezi oběma ženami nesmiřitelné nepřátelství, což neuniklo ani Lodrikovi, ani Stojkovi.

Čím více se blížil termín svatby, tím horší měla Norina náladu. Její okolí však pro to jevilo více než pouhé pochopení, odpustilo jí nejedno zlé slůvko a kabcar jí dával zřetelně najevo, že mu záleží jenom na ní. Sestřenici potřeboval pouze kvůli iurdu a kvůli tomu, aby mohl s definitivní platností usednout na trůn. Přísahal brojačce, že manželství se šlechtičnou pro něj nic neznamená.

Po dalším týdnu vraždy ustaly stejně náhle, jako začaly, aniž by pachatel nebo pachatelé byli vypátráni a dopadeni.

Zato jednoho dne čekal na kabcara v jeho čajovně Nerestro, oblečený ve skvostné zbroji.

„Vaše Veličenstvo kabcare, chtěl bych vám někoho představit. Všichni jsme si mysleli, že zemřela, ale milosrdný osud a milostivý bůh ji zachránili a ona nemusela opustit tento svět,“ zněla rytířova úvodní slova. „Stojí přede dveřmi a chtěla by se vám omluvit za to, že spolu s mnichem Matucem málem napomohla návratu doby temnoty.“

Lodrik okamžitě pochopil, koho má rytíř na mysli. Až příliš dobře si pamatoval, o čem s Ulldraelovým mnichem rozmlouval krátce po korunovaci. „Je tady ta Kensustriánka?

Ona ta zranění přežila?“

„Nejlepší bude, když ji necháte, aby vám o tom sama povyprávěla, Vaše Veličenstvo kabcare,“ doporučil Nerestro. „Mám ji pozvat dovnitř?“

Rytířova slova vzbudila mladíkovu zvědavost, rovněž tváře ostatních přítomných, Stojka, Valjakova a Noriny, prozrazovaly touhu dovědět se bližší podrobnosti. Kabcarův rádce hbitě přichystal další šálek čaje a válečník mezitím otevřel dveře a udělal místo neznámé ženě, která vstoupila dovnitř. Tělesný strážce měl jako obvykle ruku položenou na jílci šavle.

Žena oděná do hnědé róby z nejjemnější látky, sahající jí až po kotníky, vkráčela poněkud váhavě do čajovny. Její pokožka se bronzově leskla, tmavozelené vlasy jí zářivě spadaly na lopatky. Nic nepřipomínalo zubožený stav, v němž rytíře vyhledala těsně po příchodu do hlavního města.

Krátce se rozhlédla po místnosti, potom pohled jantarových očí spočinul na Lodrikovi. Pomalu k němu mířila, až jí Valjakov zeširoka přehradil cestu k panovníkovi.

„Už jsi dost blízko,“ prohlásil úsečně. „Představ se.“

„Jmenuji se Belkala a jsem kněžka Lakastry, boha jižního větru a poznání,“ řekla žena přátelsky. Přiložila pravou ruku k srdci a levici natáhla k tělesnému strážci.

„Dorazila jsem sem z Kensustrie a přicházím v míru.“

„Aha.“ Obr se nerozhodně zadíval na nabídnutou ruku.

„Budeme tomu věřit?“ zeptal se směrem dozadu, přitom však nespustil Belkalu z očí.

„Věříme tomu,“ odpověděl Lodrik vesele, odsunul tělesného strážce kousek stranou a podal ženě ruku. „Takže takhle vypadá žena z Kensustrie.“

Belkala se usmála a částečně ukázala špičaté řezáky.

Valjakovovo obočí vylétlo vzhůru, obličej se mu zachmuřil, zůstal však v klidu. Norina hlasitě vydechla a nevědomky ucouvla o krok zpátky.

„Vaše Veličenstvo kabcare, je mi velkou ctí, že se s vámi smím seznámit,“ pokračovala žena v řeči. „Zároveň se vám musím omluvit za to, co se za jistých okolností i kvůli mé pomoci mohlo zdařit. Matucova slova ale zněla nesmírně přesvědčivě. Ovšem nyní se zdá, že došel k závěru, že jste to nejlepší, co mohlo Tarpol potkat.“

„Tolik vavřínů jsem si zatím ještě nezasloužil,“ bránil se kabcar. „Přiznávám však, že se snažím pomáhat chudým a poštvat proti sobě bohaté. Možná to není nejmoudřejší nápad, ale připadá mi to jako spravedlivé řešení.“ Změřil si kněžku zkoumavým pohledem. „Máte za sebou dlouhou a

dalekou cestu, jak jsem doslechl od Nerestra. Takže jste ta zranění skutečně přežila?“

Lodrik Belkale gestem naznačil, aby se posadila, načež sám zaujal pohodlnou pozici v polstrovaném křesle. Stojko ženě hbitě podal šálek s kouřícím nápojem, což mu od Kensustriánky vyneslo děkovný pohled.

„Jak jsme se dodatečně dověděli, přepadení bylo původně namířeno proti vám. Já po něm upadla do léčivého spánku, Vaše Veličenstvo kabcare. My kněží, kteří sloužíme Lakastrovi, jsme schopní zpomalit tep srdce a snížit teplotu svého těla, abychom se šetřili a pomohli tak tělu při léčení ran,“ vysvětlovala kněžka. Neměla v úmyslu pravdivě vylíčit, jak se opět probudila k životu. „Nerestro a Matuc mne považovali za mrtvou a pohřbili mě na okraji cesty, kde jsem se po dvou dnech probrala ze strnulosti a s trochou námahy se vysvobodila z hrobu.“ Usrkla čaj a přívětivě se na mladého muže usmála. „Jenom o vlas jsem nezmrzla.

Našli mě nějací pocestní, Lakastrovi budiž za to vzdán dík, a ti mě dopravili na jeden statek, kde se o mě sedláci postarali.

Zbytek se dá shrnout velice jednoduše. Našla jsem si nevelkou skupinku lidí, s níž jsem mohla cestovat dál, a dorazila do Ulsaru. Tady jsem si vzpomněla, že Matuc chtěl jít do chrámu. Když jsem několik dnů zmateně bloudila ulicemi, nalezl mě Nerestro a přivedl mě sem. Odpustil mi můj čin.“

„Podivuhodný příběh,“ zamumlal Valjakov, který během kněžčina vyprávění Norinu pozorně sledoval. Mladá brojačka celou dobu nespustila Kensustriánku z očí.

„Měla jste štěstí, že jste nepadla do rukou našeho pomateného vraha,“ prohodil Stojko. „Vy jste o těch vraždách neslyšela?“

Belkala chvíli přemýšlela. „Myslím, že ano. Lidé na tržišti o nich mluvili. Ale jak se zdá, Lakastra na mě ani později nezapomněl. Ani nevím, jak svému bohu dost poděkovat.“

„Víte, že moje… poradkyně, Norina Miklanovo, cestou…“ nadechl se Lodrik a chtěl kněžce povyprávět o zážitku, který jeho milou potkal v granburském lese, ale lehké kopnutí do křesla ho přimělo zmlknout. Podrážděně na Norinu pohlédl, ta však téměř nepostřehnutelně potřásla hlavou. „…že moje poradkyně má na plánovaných změnách v Tarpolu obrovskou zásluhu?“

„Ne, nevím,“ odpověděla Kensustriánka, „ale ženy se dokážou do mnoha věcí vcítit lépe než muži a v takových případech mohou jejich rady přinést velký užitek.“

„Přesně tak,“ přitakal Nerestro ode dveří. „Vaše Veličenstvo kabcare, chtěl jsem se vás zeptat, jestli smí Belkala žít v paláci jako můj host. Ona ještě není na leccos tady v Tarpolu zvyklá a já bych jí rád postupně přiblížil všechny svéráznosti této země.“

„Já proti tomu nic nenamítám,“ souhlasil Lodrik.

„Dokonce by mě potěšilo, Belkalo, kdybyste se zúčastnila mé svatby. Stala byste se oficiální zástupkyní Kensustrie. Co si o tom myslíte?“

„To je příliš velká čest, Vaše Veličenstvo kabcare,“

pokusila se kněžka odmítnout, Lodrik však její zdráhání odbyl mávnutím ruky.

„V této věci nestrpím odpor. Uvidíte, že rozhodně nejsem pomstychtivý. Protože když se to tak vezme, nikdo vám nemůže vyčítat, že jste se mne pokusila odstranit.

Kdyby měl ten mnich se svým nesprávným výkladem proroctví skutečně pravdu, byl by vám celý Ulldart dlužníkem. Pokud by se vám skutečně podařilo mne zabít.

Ale protože ani jedno z kdyby neplatí a vy jste zavčas pochopila svůj omyl, s radostí vám odpouštím a klidně můžeme na všechno zapomenout.“

„Co vlastně máte po svatbě v plánu?“ zeptal se Stojko zvědavě. „Musíte přece mít nějaký důvod, proč jste se vypravila navštívit naši krásnou říši. Asi za to nemůže jenom čistý vzduch a příjemná teplota, že ne?“

Belkala se rozesmála. „V tom máte naprostou pravdu.

Chtěla bych ve vaší zemi šířit víru ve svého boha.“

„No tak v takovém případě vám přeju hodně úspěchů,“

uklouzlo Valjakovovi. Všichni se na něho zahleděli.

„Myslím tím, že nebude jednoduché šířit v Tarpolu učení kensustriánského boha. Když navíc vezmeme v úvahu, že

prostým sedlákům se musíte jevit, promiňte mi ten výraz, velice zvláštně.“

„To je celý Valjakov, vždycky dokonalý příklad přímočarosti,“ ušklíbl se rádce a pozvedl šálek. „Nemějte mu to za zlé, Belkalo, vždycky říká to, co si myslí.“

„Nerestro mě už varoval, že to nebude snadné,“ odvětila kněžka. „Ale poslové, kteří zvěstují něco neznámého, to mají těžké všude.“

„To platí dokonce i pro mě,“ přikývl Lodrik. „Já vím, co znamená zvěstovat něco neznámého a ke všemu i nemilého.

Já mám však výhodu v tom, že jsem kabcar. Nyní můžete odejít, musíme ještě probrat pár věcí ohledně svatby.“ Na okamžik se zarazil. „Nerestro, kam se vlastně poděly vaše vousy?“

Muž zpočátku zrudl, potom zbělal ve tváři.

„Politováníhodná nehoda. Já o ní nerad hovořím, Vaše Veličenstvo kabcare.“

Belkala se zvedla, uklonila se a spolu s rytířem vyšla z čajovny.

„Pomalu začínám tušit, že Matuc nebyl jediný, kdo si Ulldraelovo proroctví vykládal přesně naopak,“ promluvil Stojko. „Vzpomínáte si ještě na toho prvního atentátníka, který se v Granburgu objevil? Tamější šlechtici ho nemohli najmout, protože to časově vůbec nesouhlasilo.“

„A taky to nebyl žádný Tzulani,“ připojil se tělesný strážce k úvahám.

„Z toho vyplývá, že nájemného vraha nejspíš vyslal někdo třetí, někdo, kdo rovněž věří opačnému výkladu proroctví,“ vyvodil Lodrik zamyšleně. Mezi přítomnými se beze slova šířilo neslýchané podezření.

„Takového vraha si mohou dovolit jenom bohatí lidé,“

přemítala Norina.

„Ulldraelův řád je bohatý,“ vyslovil Valjakov nahlas, co si všichni mysleli. „Předpokládám, že představený řádu nebo celá Tajná rada znali doslovné znění proroctví stejně dobře jako Matuc.“

„Zabýváme se nepěknou, skrz naskrz nesvatou myšlenkou, moji milí,“ pronesl Stojko, kterého se tyto úvahy nepříjemně dotkly. „To není možné.“

„Já to nechápu!“ vykřikl kabcar a udeřil pěstí do opěradla křesla. „Takoví licoměrníci! V katedrále mě korunují vládcem Tarpolu, ale v Granburgu mi poštvou na krk nájemného vraha. Kdybychom měli důkazy…“

„Nejen v Granburgu, pane,“ přerušil ho obrovitý tělesný strážce. „Ta střela z kuše během korunovace, která zasáhla mnicha do paže, jde podle mého mínění rovněž na účet řádu.

Za stráže osobně ručím. Za všechny ty panáky v róbách, kteří byli nahoře, ale ne.“

„Takže Nerestro měl na banketu s tou svou domněnkou pravdu,“ zašeptal Lodrik. „No, to jak se Tajná rada chová, dává smysl, pokud si opravdu myslí, že představuji nebezpečí pro celý kontinent, když žiju.“ Vyskočil na nohy

a rozrušeně pochodoval místností sem tam. „Musím je svými činy přesvědčit o opaku. A představenému okamžitě napíšu dopis, který si nedá za rámeček.“

„Doufejme, že to bude fungovat,“ zamumlal Valjakov.

„Neradím vám, abyste v nejbližší době pobýval s těmi mnichy ve stejné místnosti.“

Mladý muž se zastavil před Norinou a objal ji. „Přál bych si, abych byl zase jen guvernérem Granburgu.“ Norina rozpřáhla náruč a pevně ho k sobě přitiskla. „Proč jsi předtím vlastně kopla do křesla? Vždyť jsem chtěl Belkale jenom povyprávět, žes projížděla kolem jejího prázdného hrobu.“

Kabcarova milá se neznatelně pousmála. „Mně by to nebylo příjemné. Zdálo se mi to trochu nevhodné, to bylo vše.“

„Skutečně, paní?“ otázal se Valjakov. Šedé oči pátraly v ženině obličeji po jakémkoliv náznaku, který by ho utvrdil v podezření, že brojačka neříká pravdu. Tělesný strážce nezapomněl, že v Kensustriánčině přítomnosti vypadala dost stísněně. „Pokud chcete ještě něco dodat, učiňte tak.“

„Ne, opravdu, to nic není.“ Norina potřásla hlavou.

„Jenom… ty její špičaté řezáky na mě působily hrozně divně. Ale to není důležité.“

„Výborně,“ prohlásil Stojko a zatleskal. „Sestavíme dopis představenému Ulldraelova řádu a pak budeme pokračovat v přípravách plánů na svatbu. Teď máme u

tabule jednoho hosta navíc. Jsme první zemí, která bude mít u stolu při oficiální slavnosti zástupce Kensustrie, uvědomujete si to? Někteří panovníci budou pukat závistí.“

„Doufejme, že jako první s tím začne Arrulschán, aspoň bychom se zbavili starostí s Borasgotánem,“ zavrčel tělesný strážce a všichni se dali do smíchu.

Pouze Norinin smích nezněl upřímně. Velice dobře věděla, kde poprvé spatřila kněžčiny zelené vlasy, a vůbec se jí to nelíbilo. A stejně tak se jí vraždy v Ulsaru s trochou fantazie najednou jevily ve zcela novém světle.

*

„Dopadlo to pro nás víc než dobře,“ soudil Nerestro a ukázal Belkale, kde je její pokoj. „Od nynějška budeme oba neustále v kabcarově blízkosti.“ Lehce se dotknul ženina ramene, aby se k němu otočila. „Nyní je na mně, abych vás požádal o odpuštění.“

„Za to, že jste mi prohnal meč krkem?“ zeptala se Belkala chladně. „Nebo za to, že jste mě prošpikoval šipkami z kuše, ušlechtilý rytíři? Teď zase se mnou mluvíte jako s urozenou dámou.“ Udělala pár kroků do místnosti a otočila se kolem dokola. Když zůstala stát, lem její róby se mírně rozevlál. „Když jsem vás před dvěma dny znovu

navštívila, věnoval jste mi tyto šaty. Bylo to milé, ale ne nezbytné.“

„Tarpolský kroj vám neslušel,“ vysvětloval rytíř s mírnými rozpaky. „Belkalo, prosím vás, tehdy v té boční uličce jsem byl hrozně zmatený. Byl jsem přesvědčený, že jste mrtvá a že si ze mě dělá blázny nějaké strašidlo. Vy jste se taky chovala podivně. Tím větší radost mám z toho, že přede mnou stojíte živá a zdravá. A stejně krásná jako v minulosti.“

Žena pomalu vydechla a popošla k němu. Jantarové oči se rozzářily. Nerestro měl přesto pocit, že září až příliš jasně a podivně nažloutle.

„Pro začátek mě můžete ušetřit svých lichotek.

Odpouštím vám, jak jste se ke mně choval. Ale zatím na to ještě zdaleka nehodlám zapomenout. Kdyby nade mnou Lakastra nedržel ochrannou ruku, musela bych se kvůli vaší aldoreelské čepeli vrátit zpátky do hrobu, Nerestro.“

Ukázala ke dveřím. „A teď jděte a pokuste se chytnout toho vraha, než pozabíjí celé město. Přeji vám hodně štěstí.“

„Já…“ nadechl se rytíř, Kensustriánka se však od něj odvrátila. Nerestro se nejistě uklonil a vyšel z ženina pokoje.

„Tak snadno mě nedostaneš,“ prohodila kněžka tiše, když zaslechla, jak se dveře zavřely. „Ještě se budeš muset pořádně otáčet, můj milý válečníku. Tím sladší pak bude odměna.“

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, VÉVODSTVÍ

TURANDEI,

KRÁLOVSKÝ PALÁC, ZIMA 442/443 P. S.

„Nuže, copak to tady máme?“ prohodil král Perdór svým nejpřátelštějším a nejmilejším tónem a jemně se předklonil, aby lépe viděl pod karetní stolek. „To je ale zvláštní pralinka. Odkud jsi sem přišla?“ Sevřel pralinku mezi palcem a ukazováčkem a zvedl ji do výše očí. „Vypadáš jako zbrusu nová, maličká.“

Hlava ilfaritského království s požitkem vložila nález do úst. Král pralinku chvíli podržel na jazyku, teprve pak ji pomaloučku rozkousl a čekal, jaká chuť se objeví. V hrdle se mu rozlilo intenzivní pomerančové aróma. „Mhm, ‚hřejivé zimní sluníčko‘. A i dnes chutná skvěle. Tomu říkám kvalita.“

„Veličenstvo, vy jste pořád ještě nepřestal jíst pralinky, když nějaké najdete?“ pokáral ho Fiorell a zvonečky na šaškovské čapce hlasitě zacinkaly.

„Byla by hrozná škoda připravit se o takový požitek, nebo ji nechat, aby skončila v žaludku nějakého psa,“

ospravedlňoval se stařičký muž. Vstal a poohlédl se po šaškovi. „Můžeš mi říct, jak to děláš, že i s těmi zvonečky dokážeš vstoupit do místnosti tak, že tě nikdo neslyší? Mohl jsem se k smrti vyděsit.“

„Nemějte strach, Veličenstvo,“ odvětil šlachovitý dvorní šašek a několika skoky se vyhoupl na dlouhý žebřík, opřený o nejvyšší polici knihovny. „Vaše srdce se nenechá ničím vyvést z klidu. Ten, kdo přežije taková kvanta pralinek, bonbónů, koláčů a jiných sladkostí, tak snadno neumře.“

„Předpokládám, že máš nějaký důvod, proč jsi za mnou přišel sem do pracovny, nebo se mýlím?“ Král ukázal na mapu.

„Máme

nové

zprávy

o

borasgotánských

dobrovolnících? Kde rozbili tábor?“

„Veličenstvo, posel nesmírně pospíchal, aby vám mohl podat nejnovější zprávy.“ Fiorell se skokem vrátil dolů na zem, udělal kotoul dopředu a postavil se na nohy přímo před panovníkem. Vtiskl mu do ruku koženou ruličku. „Prosím.“

Opět se spustil na všechny čtyři a hlasitě začmuchal.

„Nechcete se ke mně připojit? Mohli bychom společně vyrazit na lov. Jestli najdu nějakou další pralinku, hlasitě na vás zaštěkám.“

Perdór mrzutě zamlaskal jazykem. „Po všechna ta léta, kdy jsem se bavil tvými žertíky, jsem tě ani jednou nenechal potrestat, když jsi překročil únosnou míru. Mám pocit, že bych to měl změnit.“ Šedé kučeravé vousy se mírně zavlnily. „Ty jsi ale číslo.“ Rozevřel ruličku s pergamenem a dokument na místě rozbalil.

Fiorell vyskočil do výšky, jako by měl v těle pružinu, a postavil se vedle krále. Napodoboval vážný výraz v panovníkově obličeji, pokrčil nos, jak míval král ve zvyku,

když se mu něco nelíbilo. „Kdo by si to byl pomyslel?“

prohodil panovník tiše.

Král Ilfarisu se poškrábal ve vlnitých vousech, potom spustil ruku, v níž držel zprávu, a rozestavil na velké mapě, která byla rozložená na stole, řadu pestrobarevných dřevěných figurek. „Jak se tak na to dívám, nemůžu se zbavit dojmu, že Arrulschán má něco za lubem. Doposud sesbíral pět tisíc dobrovolníků, a to je už docela slušná armáda. Alespoň na ulldartské poměry, nemám pravdu?“

Dvorní vtipálek prudce přikývl, až se zvonečky opět rozcinkaly. „Jsou šikovně rozmístění podél hranic s Granburgem. Soudím, že je to až příliš nápadné. Ta hrozba by nemohla být očividnější.“

„Arrulschán přece nikdy nebyl útlocitný,“ připomenul šaškovi Perdór. „Mám dojem, že o opětné získání nezávislé baronie Jarcevo nejeví ve skutečnosti příliš velký zájem. Ale kdyby opravdu chtěl napadnout Tarpol, proč potom nerozmísťuje vojáky po celé délce hranic?“ Poklepal prstem na obrysy provincie Worlac. „Jestli chce zahájit válku, proč vynechal právě tuhle provincii?“

„Popřemýšlejme, jaké k tomu mohl mít důvody,“ vybídl Fiorell krále. „Kdo dnes ještě ví, jak vést opravdové vojenské tažení? Uvažujte, Veličenstvo. Více než sto let se nikde neodehrála jediná bitva. Bojůvky jsou sice krásné, ale to jsou velice malé jednotky. A v kasárnách sedí vojáci, kteří se jenom občas musejí vypořádat s lupiči nebo s bahenními

bestiemi. Bylo by krásné, kdyby se Ulldart odnaučil vést války.“

„Opravdu tomu věříš, milý Fiorelli?“ Král skepticky pokýval šedou hlavou. „Existuje dost knih a příruček, které dávají dokonalý návod.“

„Alespoň co se týká teorie,“ namítl dvorní šašek. „A panovník Borasgotánu je všechno možné, jenom ne sečtělý.

O jeho poradcích se říká to samé.“

„Takže rozmístění vojáků podél hranic s provincií Granburg máme přičíst na vrub pouhé nezkušenosti vládce Borasgotánu? Tomu opravdu nemůžu uvěřit.“ Oba muži zamyšleně postávající před mapou zaujali naprosto stejnou polohu. „Nesmíme udělat chybu a toho muže podcenit.

Víme něco o hnutí za nezávislost Worlacu?“

„Ale zajisté.“ Šašek se několika skoky ocitl u hromádky listin, které panovníkovi předal. „Všichni jsou pochytaní a za mřížemi, jak ohlásil guvernér novému kabcarovi. Tomu se přece říká úspěch.“

„To je další věc, o které pochybuji. Nejdříve ale potřebuji nějakou inspiraci.“ Perdór zatahal za šňůrku a objednal si tucet pralinek, trochu pečiva a konvici nejlepší šabby. Šabba bylo vzácné zboží, které se dováželo až z Agarsie, rovnou ze zámoří. Tmavý prášek se zalil vroucí vodou a získali jste silně vonící nahořklou tekutinu, která vám však dokonale pročistila hlavu.

Král se s požitkem vrhl na čtyři pralinky, schroupal několik sušenek a se srkáním vypil šálek povzbuzujícího nápoje.

Fiorell mezitím žongloval téměř se vším, co v králově pracovně našel. Nic nebylo před jeho uměním v bezpečí, udržel ve vzduchu dokonce i ty nejkřehčí věci, aniž by mu upadly na zem. Tu a tam obratně ukradl ze stolu nějakou pralinku, což mu od Perdóra vyneslo hněvivé pohledy.

„Teď už mám dost,“ oznámil král Ilfarisu. „Cítím, jak mi tělem proudí nová síla.“

„Samozřejmě by to mohla být i ta spousta cukru, co vám skřípe v žilách,“ uštěpačně poznamenal šašek a udělal stojku, přičemž stál pouze na jedné ruce. „Trocha pohybu by vám taky neuškodila.“

„Ty se pohybuješ místo mě, to mi stačí,“ prohodil Perdór blahosklonně. „Kdybych potřeboval pohyb, tělo by mi to samo řeklo. Ale já nic neslyším. Vraťme se k důležitým věcem.“ Opět zamlaskal jazykem. „Ostatně to, že jsme se nedoslechli o šarádě, kterou tadc sehrál v Granburgu, bylo nebetyčné lajdáctví. Museli jsme být slepí, když jsme to divadélko neprohlédli, nemám pravdu? Když nám v budoucnu bude něco připadat zvláštní, budeme muset dát hlavy dohromady, Fiorelli. Právě teď, když se poměry na kontinentu vyvíjejí tak zajímavě. Ale aspoň že lidé v Tarpolu mají nového kabcara rádi.“

„Šlechtici a brojaci ho taky vidí rádi. Nejraději by ho ovšem viděli pod drnem,“ shrnul šašek královo zhodnocení situace a opět si stoupl vedle krále. „V Tarpolu vane svěží jarní vánek, a to zrovna uprostřed zimy.“

„Ten vánek si však v Hustrabánu a v Borasgotánu vykládají jako slabost, pokud vidím situaci správně,“ dodal Perdór. „Dokud se kabcar vůči svým protivníkům jednoznačně neprosadí silou, nebudou ty říše brát mladého muže vážně. Jenže my ho bereme vážně, nedá se mu upřít, že se snaží, aby lidé v jeho říši byli šťastní. Době temnoty podle mě momentálně nic nenasvědčuje.“

„Někdo by měl Arrulschána odstranit,“ usoudil Fiorell zamyšleně. „On je v této chvíli největším nebezpečím pro kontinent. A hned po něm přicházejí na řadu dva další výlupky, ta požíračka citrónů a hrdlořezové.“

„Předpokládám, že těmi charakteristikami máš na mysli Alanu Druhou a ctihodné obchodníky z Palestánu, že ano?“

prohodil král pobaveně. „Doufají, že jim výhrůžky namířené proti Kensustrii rychle vynesou pár zlaťáků. Ale na Kensustrii si vylámou zuby. Divím se, že se Alana do toho s nimi pustila.“

„Já bych prostě řekl, že ji zaslepilo zlato.“ Dvorní šašek se snažil nalézt přijatelné vysvětlení. „Nikdo, kdo má aspoň kapku rozumu, dlouhozubým nevyhrožuje. Alanin manžel sice má mocného otce, ale obě říše velice brzy zjistí, že se hrozně nafukovaly, a to zcela neoprávněně. Co se mi však

nelíbí, když se podívám na mapuje skutečnost, že pokud skutečně vypukne válka, my ležíme přímo mezi Tersionem a Kensustrii.“

„Přiznávám, že mě to rovněž poněkud znepokojuje,“

souhlasil Perdór. „Budeme zosobněním diplomacie.

V jednom bodě však zůstanu pevný a nedovolím Alaně, aby její vojska prošla naším územím, protože to bude první věc, o kterou mě Tersion požádá. Jenom ať si navzájem potopí všechny lodě, mou říší neprojde ani jeden ozbrojenec.“

„Co vlastně mladému páru věnujeme jako svatební dar?“

Fiorell se zamyšleně vrátil k Tarpolu a novému kabcarovi.

„Pozvánka na svatbu došla, měli bychom tedy pro ně vymyslet nějaký krásný dárek.“

„Já bych o jednom věděl.“ Ilfaritský král se najednou usmál. „Dej udělat opisy počtů borasgotánských jednotek a míst, kde se vojáci shromažďují. Upeču mladému páru takový dort, že mu nad ním budou přecházet oči, a to v nejryzejším slova smyslu.“ Zkřížil ruce na prsou. „A poštvi všechny zvědy, které máme v provincii Worlac. Ať zkontrolují, jestli tam v poslední době nepřišlo hodně lidí z Borasgotánu. Arrulschán není tak hloupý, jak jsme si všichni dlouho mysleli. Těm hlášením worlackého guvernéra kabcarovi, kde píše o samých úspěších, nevěřím víc, než kam bych dohodil pralinkou.“

„Vy byste přece nikdy nedokázal zahodit svoje bonbóny,“ řekl šašek udiveně.

„No právě,“ zabručel Perdór lstivě. „No právě.“

Někdo zaklepal a do místnosti vstoupil sluha, na tácu přinášel tři droboučké, těsně poskládané kousky papíru.

„Veličenstvo, právě dorazily nové zprávy od našich zvědů ze severu. A jedna od sousedů.“

„To přišlo jako na objednávku.“ Fiorell zatleskal, uchopil tenoučké papírky a podal je králi, který je opatrně rozbalil.

„Měli bychom naši zpravodajskou službu konečně přeškolit na orly,“ komentoval dvorní šašek královo úsilí.

„Takoví ptáci by toho unesli více než slaboučcí poštovní holubi.“

„Poštovní holubi ale mají tu výhodu, že když doletí až sem, dají se snadněji upravit v kuchyni,“ odporoval král.

Konečně měl všechny papírky rozložené. Objevily se na nich znaky podobné hieroglyfům, které však panovník snadno rozluštil. Všechna důležitá poselství byla zašifrovaná tímto způsobem, aby je nedokázal rozluštit nikdo jiný než příslušník tajné služby.

„To je ale zajímavé,“ prohodil Perdór po chvilce. „Počty borasgotánských dobrovolníků se snížily na třetinu. Ale kam se najednou poděli všichni ostatní?“

„Do Worlacu?“ navrhl Fiorell. „Jak jste předvídal?“

„To bychom měli co nejrychleji zjistit. Chtěl bych, aby byl můj dárek kabcarovi co nejpůsobivější,“ nařídil panovník, než uchopil druhý lísteček a rychle jej přelétl

očima. „Podívejme se. Do Ulldartu dorazili kensustriánští diplomaté. Kensustrie vyslala oficiální poselství do Hustrabánu, Serusie, Aldoreelu i do Agarsie. Další poslové jsou na cestě sem k nám.“

„Že by si dlouhozubí hledali spojence proti Tersionu a Palestánu?“ podivil se dvorní šašek. „Je možné, že bychom podcenili bojovou sílu a umění vojáků těch dvou říší?“

„Já nevím. Do Kensustrie se mi nepodařilo dostat jediného zvěda na delší dobu než měsíc,“ odpověděl král.

„Můžeme ale s napětím očekávat, co po nás vyslanci budou chtít. Oni nepochybně musí vědět, že my jsme ta nejmírumilovnější ze všech říší.“ Přečetl si i poslední zprávu, přicházející z Tarpolu. „Ale kdepak, ta se vůbec nezřítila náhodou,“ rozesmál se nevěřícně. „Představení Ulldraelova řádu určitě nechali katedrálu záměrně strhnout.“

„Jaký k tomu mohli mít důvod?“ přemítal králův žertéř.

„Během korunovačního ceremoniálu sice došlo k pěkným zmatkům a na nedostatek božských znamení si opravdu nemohl nikdo stěžovat, ale proč proměnili jednu z nejkrásnějších staveb na kontinentu v hromadu sutin?“

„I to brzy zjistíme.“ Panovník si vzal poslední pralinku a blaženě přivřel oči. „Poohlédněme se po legendách. Třeba někde v kronice Ulldraelova řádu najdeme příhodný odkaz nebo možné vysvětlení. Máme ale štěstí, že se nám dostal do rukou její opis, že ano? Když je ta kniha navíc tak hrozně tajná.“

Nalil si šálek šabby, vložil do úst kousek sušenky a posadil se za masivní pracovní stůl. „Na můj vkus se touto dobou dělá na tak malém kousku země s mnoha věcmi příliš moc tajností. A my se oba budeme snažit, aby nám aspoň něco z toho, co se právě děje, bylo trochu jasnější.“ Perdór ukázal na drahocennou porcelánovou konvici. „Vezmi si šálek, milý Fiorelli. Na spánek můžeš dneska v klidu zapomenout. A nechej sem přinést večeři, máme plno práce.“

Zamyšleně odkráčel k dlouhé polici, vystoupal na několik příček žebříku a sejmul z regálu svazek zažloutlých spisů. „Musíme je bezpodmínečně nechat znovu přepsat,“

řekl král a protáhl obličej. „Jinak se mi všechny ty vědomosti rozpadnou v rukách.“

„Co to máte za papíry?“ vyptával se dvorní šašek a zvědavě přešel ke králi. „Ale, ale? Zápisy o smlouvách a dohodách mezi jednotlivými říšemi?“

„Přesně tak, můj milý. A teď se do nich podívám, abychom věděli, na koho se Tarpol může v případě nouze spolehnout.“ Perdór si pobrukoval nějakou písničku, zatímco očima pátravě přejížděl po řádcích. „Vida, tady to máme. Tarpol uzavřel před třinácti lety vojenskou smlouvu s královstvím Turis. Starší smlouvy má s baroniemi Kostromo a Bijolomorsk. Zdá se, že starý Bardriš byl předvídavější, než jsem předpokládal.“

„Pakt o neútočení s Borasgotánem si mladý kabcar může klidně nacpat do fajfky,“ zasmál se Fiorell, který si mezitím přečetl i další řádek. „Nebo si ho dát zapéct do koláčku a sníst, kdyby mu to bylo milejší.“

„Tím se ale celý obrázek jeví v úplně novém světle.“

Nejvyšší hlava říše Ilfaris si zamyšleně hnětla spodní ret.

„Kdyby Arrulschán skutečně zahájil válku, z čehož téměř jistě vycházím, proviní se dvojnásobným porušením smluv.

Soudím, že to není dobrá výchozí pozice pro pozdější omluvy nebo licoměrné zdůvodňování příčin, proč k válce došlo.“

Dvorní šašek zaujal postoj zamyšleného politika a schválně přitom co nejvíc přeháněl. „Nezmínil jsem se někdy náhodou, že je Arrulschán šílený? Není možné, že je mu to v tom případě úplně jedno?“ Elegantně vyskočil na spodní příčku žebříku, klesl hlasem, až jeho slova připomínala temné dunění, přidržel si u nosu dvě tyčinky lékořice, aby vypadaly jako knír, a svraštil obočí. „Dnes vyrazíme na lov, na kance,“ napodoboval rachotivý tón hlasu borasgotánského panovníka. „A jestli nikde žádného kňoura nenajdeme, tak prostě navlečeme pár vesničanů do prasečí kůže a složíme je.“ Opatrně zase lékořici odložil.

„Veličenstvo, ten chlap je podle mého názoru schopný úplně všeho. Nechal vypustit celé jezero, jenom aby viděl, kam dopadl prsten, který mu spadl z prstu, když se projížděl na loďce. Možná si na to taky ještě pamatujete. To, že tím tři

vesnice zůstaly zcela na suchu, mu nijak nevadilo, ani nemluvě o potopě, kterou způsobil, když se voda z vypuštěného jezera rozlila do okolních úrodných nížin.“

„Čím víc o tom přemýšlím, tím jsem si jistější, že pokud se doba temnoty vrátí, budeme za ni vděčit právě jemu,“

zamýšlel se Perdór znepokojeně. „Úvahy, ke kterým jsme dospěli, dělají náš dárek kabcarovi stále důležitějším.“

„Budete s ním mít velký úspěch, Veličenstvo.“

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TURIS,

ZIMA 442/443 P. S.

Hostinec ontariánského obchodního cechu, v němž si mistr střelec Hetrál našel nocleh, byl jednou z nocleháren, v nichž se vedle prostých cestujících scházeli i muži žijící z prémií, vypsaných za hlavy pobitých bahenních bestií.

Většinou se sdružovali do skupinek čítajících pět až sedm lovců a společně vyráželi na lov nestvůr do bažin. Byla to nebezpečná činnost a nejeden z lovců při ní přišel o život.

Hetrál se stal před mnoha lety v Turisu díky svým úspěchům a počtu bestií, které zabil, opěvovanou legendou.

Když však později putoval křížem krážem Ulldartem, upadl jeho obličej rychle v zapomnění. Jeho úkol převzali mladší

hrdinové a i oni tím získali slávu, naproti tomu Hetrála znalo již jen několik málo lidí. A to i v království, které se před mnoha staletími jistou dobu nazývalo Sinurestan a bylo rodištěm Sinureda Zvířete.

Válečník, který se Tzulanem nechal svést k páchání zla, přivedl Ulldart do doby temnoty a nastolil mnohaletou děsivou krutovládu, dokud ho s pomocí Ulldraela Spravedlivého neporazilo sjednocené vojsko ostatních říší.

Jeden udatný rogogardský admirál poslal Sinuredovu vlajkovou loď, na níž válečník prchal z bojiště, na dno moře, kde skončil i krutý a zrůdný panovník s tělem prošpikovaným nesčetnými šípy. Od té doby se říše, z níž krutovládce pocházel, nenazývala Barkida jako před nástupem Sinureda na trůn, ale na Rogogarďanovu počest byla přejmenována na Turis.

Turîťané si zachovali bojovnou povahu, kterou mají všichni tamní rodáci snad již od narození. V neposlední řadě za to mohla i skutečnost, že je neustále ohrožovaly bahenní bestie, jimž se znovu a znovu museli bránit. Stvůry žily v menších i větších bažinách a odtamtud vyrážely ven a přepadaly lidi, ochromovaly obchodování, a dokonce i výnosná práce na polích se kvůli nim stávala nebezpečnou záležitostí.

Hrozba, kterou bahenní bestie představovaly, měla za následek, že v Turisu bylo každému muži povoleno mít krátký meč, aby se mohl bránit. Navíc i ženy a děti věděly,

jak se z motyky, kosy nebo srpu může stát smrtonosný nástroj. Na pohled by se mohlo zdát, že Ulldrael potrestal říši nesčetnými bažinami a bestiemi, aby tak pykala za svou minulost a lidé za to, že Sinureda Zvíře slepě následovali.

Hetrál, který měl koženou zbroj pečlivě vykládanou mnoha kovovými plátky, aby ho lépe chránila, se vracel z rodné vesnice zpátky do Tarpolu.

Sestra mu před časem poslala zprávu, v níž ho jako zdatného lovce bestií prosila o pomoc. Obzvláště divoká smečka stvůr ohrožovala obyvatele jejich osady, všichni muži, které si vesničané najali, buď selhali, nebo sami padli bestiím za oběť.

Mistr střelec dobře věděl, jak nalíčit pasti. Díky tomu a za pomoci několika dobře mířených střel se mu podařilo bestie vyhubit. Poněkud ho udivila nezvyklá tvrdošíjnost těch bytostí, které se k jeho úžasu bránily do posledního nádechu svých odporných těl místo toho, aby se jako obvykle daly na útěk. Nevěděl, jak si tuto nečekanou změnu v jejich chování vysvětlit.

Po slavnosti, kterou vesničané uspořádali na jeho počest a při níž nebyla nouze o dobré pití, se němý Turîťan vydal na koni zpátky k tarpolskému dvoru, aby stál mladému kabcarovi po boku. Nyní odpočíval v blízkosti bývalého Sinuredova hlavního města, které se již dlouho nazývalo „Zakázané město“, protože do jeho trosek nesměl nikdo vstoupit.

Několik staletí starý výnos, který měl zabránit, aby si Tzulané zařídili ve zbytcích města nové útočiště, nebylo nutné obnovovat, protože žádný člověk se do těchto končin už dávno neodvážil vkročit.

Kolem zbytků kdysi impozantních budov, soch a paláců se prapodivným způsobem vytvořily rozlehlé bažiny, jejichž jedovaté výpary dokázaly člověka během několika málo okamžiků spolehlivě zabít. V hustých lesích, jejichž stromy se táhly až k ruinám bývalého města, řádily jak bestie, tak i ti nejhorší K’Tar Turové.

Hostinec se proto spíše než noclehárně podobal malé pevnosti. Masivní kamenné kvádry zajišťovaly, že zdi domu odolají bouřím, palisády střežené tuctem strážných zvyšovaly pocit bezpečí. Objekt, kde jste si mohli také vyměnit koně, vybudovali a vyzbrojili ontariánští obchodníci, kteří drželi téměř veškerý obchod v Turisu pevně v rukou. Po cestujících, kteří se sem chtěli uchýlit, ovšem vyžadovali za bezpečný nocleh pěkných pár krejcarů.

Protože mistr střelec neměl o peníze nouzi, mohli si tento luxus dopřát.

Hetrál spokojeně seděl s plným žaludkem ve výčepu, opřel si nohy o krb a přivřel oči, zatímco naslouchal hovorům u vedlejších stolů. Zdálo se, že osm ještě mladičkých mužů, kteří seděli hned vedle něho, se právě připravuje na noční lov. A chtěli se dostat těsně k „Zakázanému městu“.

„Strážní, co pracují pro obchodní stanici, říkali, že se tam potlouká velká tlupa bestií. Celá smečka prý obvykle nocuje kousek od města. Můžeme se tam do nich v naprostém klidu pustit,“ přesvědčoval je už delší dobu velitel. „Tak blízko města nebudou počítat s tím, že by je tam lovci vystopovali.“

„Nejsem přece šílenec,“ zavrhl druhý mladík velitelův návrh. „Ty bestie vidí i ve tmě mnohem líp než my.“

„Ale nevědí, že přijdeme,“ přerušil ho první muž.

„Budeme mít výhodu, že je překvapíme, když to nebudou čekat. Tak co je? Chcete takovou příležitost prospat stejně jako ten stařík vedle nás?“

Teď už Hetrál otevřel hnědé oči a zadíval se na mluvčího.

„Co je, ty ospalče?“ prohodil okamžitě muž v krátké kroužkové košili. Snažil se udělat na neznámého dojem a zároveň ho mírně zastrašit. „Slyšels, o čem jsme mluvili?

Nechceš se k nám přidat?“

Mistr střelec potřásl hlavou, zlaté kreoly, kterých měl na zbroji našito nespočet, tichounce zacinkaly. Opovržlivě mávl rukou, aby dal najevo, co si o jejich plánu myslí.

„Kdo nechce, má smůlu,“ poznamenal mladík, který vystupoval jako velitel skupinky, a pokrčil rameny. „Až se tu zase objevíme s tuctem hlav těch bestií, budeš nám závidět. Nebo máš strach?“

„Nechte ho na pokoji,“ přihlásil se hostinský o slovo.

„Ten muž je němý.“

„Takže mrzák,“ zasmál se mladík neurvale. „Já vím, jak k tomu došlo. Uviděls jednu z bestií a strachem sis spolknul jazyk.“ Jeho společníci se jenom řehtali. „Nebo sis ho dokonce ukousnul?“

Hetrálovi nestálo za to, aby na jeho provokaci nějak zareagoval, a zůstal v klidu sedět na místě. Ani nepohnul nohama.

Druhý muž se poněkud zklamaně zvedl, urovnal si závěsné řemeny a udeřil pěstí do stolu. „Tak dělejte, jdeme.

Slibuju vám, že ještě dnes v noci budou padat hlavy.“

Němému muži přelétl po tváři letmý úsměv. V tomto ohledu s nafoukancem a tlučhubou plně souhlasil.

Když skupina mladíků vyšla z hostince, začal je Hetrál s odstupem sledovat. Byl zvědavý, s jakou se lovci vrátí z výpravy. A mrknout se na Sinuredovo bývalé hlavní město nemohlo být na škodu. Ostatně když byl královým lovcem bestií, často se tam zašel podívat. Možná narazí na vysvětlení, proč bestie začaly bojovat s takovou úporností.

*

Pashtak vložil droboučkého mrtvého králíka, kterého po usilovném hledání a dlouhém čekání před norou konečně

ulovil, k ostatním do hrubého lněného pytle a přivázal si pytel k opasku. Pomalu se zvedl. Právě ucítil pach, který ho vyplašil. Zvětřil to nejodpornější, co ho mohlo potkat: člověka.

Zpočátku nechtěl nosu věřit, protože mu připadalo vyloučené, že by se ti ustrašenci odvážili v noci tak blízko k ruinám města. Přesto k němu jemný vánek opět přivál výpary člověka, který se již dlouho nemyl a teprve před nedávnem popíjel víno. Ostatně nebyl sám, byli s ním i další.

V žádném případě nesměl muže upozornit na tábor, rozkládající se jenom kousek odsud. Shromáždil se tam bezpočet žen a dětí, které by zcela jistě byly pro po zuby ozbrojené muže snadnou a vítanou kořistí. Byla mezi nimi i jeho družka, Shui, a jejich tři děti. Zhruba před rokem ucítil nevysvětlitelné nutkání, které ho přimělo dorazit až sem.

Tady zjistil, že nebyl jediný svého druhu, mnoha dalším se vedlo podobně.

Celé zástupy jeho soukmenovců ze všech možných říší se shromáždily v troskách města, kde se pářili, vytvářeli různá společenství nebo mezi sebou bojovali o vůdcovské pozice.

Nikdo z nich necítil potřebu odejít z trosek města pryč.

A bylo jich čím dál víc, takže zvířata v okolí začala povážlivě řídnout.

Pashtak hned poté, co sem dorazil, našel štěstí u Shui a zplodil s ní tři děti, které společně vychovávali. Nyní se zdálo, že jak pátral po potravě, zapomněl na opatrnost.

Pomaličku se šoural maličkou mýtinou, žluté oči, jejichž zorničky se ve svitu měsíce rubínově třpytily, měl široce otevřené. Každý sval chlupatého, mohutného těla měl napnutý k prasknutí, smysly se činily s takovou pozorností jako ještě nikdy. Srdce mu bušilo mnohem rychleji než obvykle.

Tiché zaskřípění mu prozradilo, že jeden z mužů napnul tětivu luku a chystá se vystřelit.

Pashtak se vrhl stranou, aby ho šíp minul, a tryskem se rozběhl. V mžiku zmizel v bujném houští, těsně za sebou slyšel těžké kroky lovců. Přestože viděl mnohem lépe než jeho pronásledovatelé, neodvažoval se dát se sám do boje s takovou přesilou.

„Sem ke mně!“ zaryčel jeden z mužů. „Vidím tu bestii, jak utíká!“

Když Pashtak opět došlápl na zem, ucítil v kotníku pronikavou bolest. Pak zakopl o kořen. Dokázal se sice udržet na nohou, ale jak běžel, cítil stále větší bolest. Lovci ho rychle doháněli.

Šipka z kuše jen těsně minula kostnatou, plochou hlavu a místo do ní se zabodla do větve. Pashtak výhružně zavrčel.

Zanedlouho se bude muset dát s těmi lidmi do boje. Ale i

kdyby zemřel, podařilo se mu odlákat celou skupinu lovců dost daleko od tábora.

Překvapeně zvětřil nový pach, který mu však byl mnohem známější.

Krátce varovně zaryčel, zabočil ostře doleva a mířil ke zdroji nového pachu. Spokojeně zaregistroval, že lidé jsou jen několik kroků za ním.

Pashtak kulhal na poraněnou nohu, přeběhl další mýtinu, kde leželo několik polámaných, šlahouny obrostlých sloupů.

Tentokrát ho šíp zasáhl do pravého stehna a tvor těžce dopadl na zem. Pytel s ulovenými králíky se mu uvolnil od opasku a dopadl kousek vedle ruky, vybavené mohutnými drápy.

Blížily se k němu kroky většího počtu lidí, slyšel řinčení zbraní a zbrojí, několik mužů ztěžka lapalo po dechu.

„Tak co, bylo to tak těžký?“ zeptal se jeden z mužů, zatímco se Pashtak převalil na záda a snažil se vytáhnout šíp ze stehna. Za to utržil od mluvčího kopanec do obličeje, až hlava bezvládně dopadla na zem. Z hrdla se mu vydralo žalostné zavytí.

„Překvapili jsme ho, když sháněl žrádlo pro celou kumpanii. To znamená, že někde jich tu je ještě mnohem víc,“ usoudil další muž a vytasil meč. „Donutíme ho, aby mluvil. Něco mi říká, že by to mohl umět.“

Jakoby odnikud se na lovce najednou vyřítili další útočníci a srazili je k zemi. Tucet stínů, velkých jako

nedospělé děti, s jekotem vyskákal zpoza sloupů a vrhl se na dokonale zaskočenou skupinu lovců.

Klacky, kameny, a dokonce i několika opravdovými vlastními zbraněmi pozabíjela záplava útočníků během několika málo minut všechny lovce. Přilepili se na oběti jako klíšťata. Jakmile bylo po boji, vítězové si mezi sebou okamžitě začali dělit zbroje, zbraně i čerstvé maso.

Pashtak zabručel, potřásl hlavou, vytáhl si šíp z nohy a provizorně si otevřenou ránu převázal kouskem rukávu.

Všude kolem něho se ozývalo hlasité mlaskání, říhání, sváteční hostina byla v plném chodu. Cítil teplou krev.

Když předtím ucítil výpary nymnis, věděl, že je zachráněn. Nymnis, malé nahé tvory, jejichž tělo tvořily na pohled jen čelisti a zuby, považovala dokonce i celá velká rodina jeho soukmenovců za nejhorší lidožrouty. A protože stejně jako všichni ostatní i oni trpěli hladem a nebyli příliš vybíraví, mohl si být jistý, že do boje určitě zasáhnou.

Jeden z nymnis, jimž právě přihrál vítanou hostinu, utrhl z mrtvoly, na níž hodoval, kus ruky a tázavě ji Pashtakovi nabídl.

Pashtak však zavrčel a dar odmítl. Nebyl lidožrout a nechtěl tomuto druhu potravy přijít na chuť.

Kulhavě, přesto však poměrně spokojený, vzhledem ke šťastnému konci svého dobrodružství, opustil mýtinu i zachránce, pytel s králíky si přehodil přes rameno.

*

Hetrál z bezpečné vzdálenosti pozoroval, co se na mýtině odehrálo. Případný pokus zakročit na straně lovců neměl podle jeho přesvědčení nejmenší naději na úspěch, takže od něj upustil. Umřít uprostřed vířícího houfu divokých stvůr kvůli několika neznámým, a ke všemu ještě nanejvýš nezdvořilým a hloupým lidem, rozhodně neměl v úmyslu.

Mnohem větší smysl mu dávalo, aby pronásledoval tvora s pytlem plným králíků. Strážní v obchodní stanici měli nepochybně pravdu, když tvrdili, že se krajem potlouká mnohem více bestií než obvykle. Tolik nymnis najednou Hetrál ještě nikdy nikde nespatřil.

Velkým obloukem obešel krvavý hodokvas mezi sloupy a vydal se za bestií.

Mistr střelec musel využít všech zkušeností a znalostí, aby ho opatrný tvor neobjevil. Bestie se každých pár kroků zastavila, otočila se a zvedla plochou hlavu, aby si ověřila, zda je vzduch čistý. Jak postřehl v bledém svitu měsíce, široká tlama byla prošpikovaná dlouhými ostrými zuby, vyčnívajícími zpod širokých pysků.

Zraněný tvor dlouhou dobu kráčel lesem a urazil přitom pořádný kus cesty. Hetrál odhadoval, že se brzy ocitnou v blízkosti někdejšího hlavního náměstí, které se rozkládalo před obrovitou pevností. Nyní zaslechl i mnohohlasou

směsici různých zvuků - bručení, jekot, zpěv a smích, které k němu odněkud nezřetelně doléhaly.

Stvůra zabočila doleva a pustila se starou ulicí vedoucí ke zbytkům pevnosti. Mezi stromy, jejichž počet nápadně řídnul, prosvítala jasná záře ohňů.

Němý muž zůstal stát a čekal, až tvor zmizí z dohledu, potom se napravo od cesty prosmýkl houštím a opatrně se blížil k náměstí. Nadále k němu doléhal šum mnoha hlasů, ale ruiny jednoho starodávného chrámu mu zakrývaly výhled.

Zavěsil si luk přes rameno a opatrně začal šplhat po zdi chrámu vzhůru, přičemž dával pozor, aby nohama neuvolnil žádné kamínky. Šramot, který by způsobily při dopadu na zem, by ho mohl bestiím prozradit.

Mistr střelec stoupal výš a výš po fasádě zadní stěny chrámu, až se dostal na širokou římsu. Odhadoval, že je dobrých osmnáct délek šavle nad zemí. Lehl si na břicho a pozorně se rozhlížel po okolí.

Pod ním se rozprostíralo obrovské dlážděné náměstí, jehož černé mramorové kameny byly buď zarostlé zelenými jedovatými rostlinami, nebo zcela rozbité.

Všude hořely ohně, kolem nichž posedávaly nejrůznější bestie všech možných velikostí. Na náměstí stálo plno stanů, části trosek byly tu a tam navzájem propojeny a zakryty rozličnými látkami, vytvářejícími prapodivné, odvážné konstrukce. Na místo právě dorazila další skupina bestií,

těžce naložená pytli, koženými brašnami a tyčemi na stavbu jurt. Příchozí se krátce porozhlédli po náměstí a na jeho okraji si vyhledali místo, kde se utáboří.

Na římsu, odkud měl Hetrál nyní nerušený rozhled, doléhal ničím netlumený hrdelní smích, nelidský zpěv a hrubé hlasy tvorů hovořících nesrozumitelnými dialekty.

Záře ohňů vrhala na zdi, které se dosud nezřítily, bizarní stíny bestií. Hvězdy Arkas a Tulm, Tzulanovy oči, zlověstně ozařovaly nečekaný pohled.

Hetrál si promnul oči, aby si byl jistý, že nepodlehl mámení.

Takové množství a tak různorodou směsici bahenních bestií ještě nikdy v životě nespatřil. Odhadoval jejich počet na čtyři až pět stovek, a to se ještě krotil v úsudku. Bestie budily dojem, že se zde v míru a pokoji shromáždily a na něco čekají.

Ale na co? kladl si mistr střelec v duchu otázku. Musí se vydat za králem a varovat ho, aby věděl, co se v Zakázaném městě děje. Král bude muset vyslat vojáky, aby území neprodyšně obklíčili.

V minulosti bahenní bestie již jednou jako na povel společně povstaly ve všech říších a šířily zkázu a smrt. Buď vraždami, nebo nemocemi, které je provázely a které z bažin a močálů dovlekly do obydlených končin. To se nesmí opakovat. A Hetrálovi bylo úplně jedno, jestli ho král

Mennebar IV. potrestá za to, že porušil královský výnos, nebo jestli ho pochválí.

Opatrně slezl dolů na zem a vydal se k ontariánské obchodní stanici. Tváří v tvář záplavě stvůr, které mohly ze Zakázaného města kdykoliv vyrazit, se mu palisády pevnosti najednou zdály směšně malé.

Turis bude v nadcházejícím boji potřebovat jeho pomoc víc než kdykoliv předtím, takže kabcar v dalekém Ulsaru bude muset nějakou dobu počkat.

VIII.

„Když si jeho sourozenci uvědomili nebezpečí, bylo téměř pozdě. Mezi Prvními bohy a Druhými bohy, které stvořil Tzulan, vzplál lítý boj.

Jak Ulldrael, tak Angor byli těžce raněni. A zatímco bohové se pouštěli do boje s bohy a Spáleného boha si nikdo nevšímal, Tzulan potají šířil bestie po celém světě.

Boje mezi bohy byly tak urputné, že se země neustálými otřesy a chvěním více přiblížila ke sluncím.

Žhnoucí kotouče však sesílaly paprsky na náš svět značně nepravidelně, na některých místech bylo čím dál chladněji, na jiných byl zase stále větší žár. Nad kontinenty svištěly mohutně ničivé větry a vzniklo patero ročních období.

Když nastaly tyto hluboké změny, dostali lidé strach a volali stvořitele na pomoc.

Angor, Ulldrael, Senera, Kalisska a Vintra však bojovali v bitvách, aby zachránili svět i sebe samotné, a ve vřavě neslyšeli zoufalé výkřiky tvorů, které stvořili.

Jen jeden bůh byl na místě: Tzulan.

Slíbil lidem pomoc, zaslepil je falešnými slovy a zajistil si, že ho budou následovat mnohé země na všech kontinentech.“

VÁLKA BOHŮ A DAR MAGIE

KAPITOLA 1

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 442/443 P. S.

Přinejmenším užší okruh lidí, kteří se neustále pohybovali v kabcarově blízkosti, dobře věděl, že svatba se sestřenicí Aljašou Radkou, vasrucou Kostroma, představuje účelové manželství, jemuž chybí jakýkoliv hlubší cit.

Svatební hosté k tomuto poznání dospěli nejpozději ve chvíli, kdy byl obřad proveden. Stalo se tak velice rychle, chladně a věcně.

Protože zničená katedrála nepřicházela pro svatbu v úvahu a Lodrik nehodlal vstoupit do chrámu Ulldraelova řádu, dokud se vztahy mezi ním a Tajnou radou neurovnají, rozhodl vládce Tarpolu bez dlouhého rozmýšlení, že se vlastní obřad uskuteční v paláci. Což bylo řešení, s nímž byl především Valjakov navýsost spokojen.

Kabcar nepovažoval za nutné, aby se svatby zúčastnil prostý lid. Jinak by tomu bylo, kdyby si bral za manželku Norinu, se kterou se rád ukazoval na veřejnosti, zvláště když tato žena byla ve skutečnosti tou, jež mu stála po boku.

Lodrik přesto hodlal alespoň částečně dodržet formální zvyky, i když „formality“ byly prováděny s co největší úsporností. Na „oslavný rozpočet“, jak Stojko nazýval platby hudebníkům, výpomocným kuchařům, květinářům a podobně, byl vyčleněn jen velice skromný obnos. Finanční dar od nastávající mladý muž odmítl.

Ulldraelův řád dal dodatečně najevo nelibost nad tím, jak se kabcar choval během korunovace. K uzavření sňatku nevyslal nikoho z členů Tajné rady, ale jednoho z nižších, i když ne zcela prostých mnichů, jenž tváří v tvář tolika hodnostářům, kteří ho všude obklopovali, viditelně znervózněl.

Tomu také odpovídal průběh ceremoniálu, poznamenaný koktáním a mumláním duchovního, ledovým výrazem v tváři vasrucy a lhostejně postávajícím Lodrikem, který znuděně čekal na mnichovo spásné požehnání.

Poté svatebčané hbitě odkráčeli ke slavnostní tabuli, uspořádané ve Velkém sále do tvaru podkovy, aby všichni dobře viděli na „šťastný pár“.

Konečně se všech pět set hostů usadilo ke stolu. Téměř všechny panovnické rody, s výjimkou Serusie a Rogogardu, vyslaly na svatbu své zástupce, kteří byli pověřeni předat po jídle novomanželům dary. Mezi pozvanými bylo i několik příbuzných kabcarovy sestřenice, ti však seděli daleko od oslavenců.

Všude se hemžili sluhové v livrejích, podávali nápoje, přisunovali židle nebo začínali přinášet první mísy s předkrmy. Vzduch ztěžkl různými parfémy, leckteré paruky, které se podle módy od sebe lišily tvarem i vzhledem, vypouštěly obláčky pudru, když se jejich nositelé příliš rychle pohnuli. Z balustrády, kde se tucet hudebníků staral o pobavení hostů, zaznívaly tiché tóny hudby.

Lodrik si dovolil zažertovat a posadil Ulldraelova mnicha přímo naproti Kensustriánce, která k sobě samozřejmě přitáhla pozornost všech přítomných.

Vedle nezvyklého pohledu, který se hostům naskýtal, částečně vybledly i naparáděné zbroje čtyř Angorových rytířů. Nerestro seděl přímo vedle Belkaly a nijak nezastíral, že ji dobře zná. Herodin se posadil po kněžčině levici, zbylí dva rytíři seděli po obou stranách nešťastně vypadajícího mnicha, který se uprostřed hory třpytivých blýskavých zbrojí neodvažoval ani pohnout. V rozpacích zíral do talíře a jen tu a tam si dovolil zvednout hlavu nebo se zapojit do hovoru.

Šlechtici a brojaci se mezi sebou tiše bavili, stejně tak i leckteří z velvyslanců, na které byl díky vyšňořeným oděvům krásný pohled, občas prohodili rychlé slůvko se svými kolegy v úřadu.

Fusuríl, velvyslanec Hustrabánu, vrhal po Stojkovi výmluvné pohledy, což postřehla i Norina, sedící na židli hned vedle Stojka. Nevěděla však, jak si je má vyložit.

Kabcarův rádce se prozatím nevyjádřil k vyslancově nabídce podílu na těžbě iurda a taktéž neprozradil, zda hodlá kabcara patřičným způsobem ovlivnit.

„Proč se ten muž na vás celou dobu dívá?“ zeptala se brojačka po chvíli. „Vy se znáte?“

Rádce se ušklíbl a přejel si rukou po kníru. „Řekněme, že se mě pokusil podplatit a doufá, že jeho nabídku přijmu.

Já to však samozřejmě ani na okamžik neměl v úmyslu,“

dodal chvatně, když postřehl pátravé pohledy, jimiž se na něho Norina i Valjakov zadívali. „To by tak ještě scházelo.

Podívejte se na jeho garderobu. Ten chlap nemá styl.“

Zbytek společnosti napjatě čekal na panovníkův projev, který musel nezbytně přijít.

Mladý muž, jenž měl na sobě obvyklou uniformu s modrou hvězdou Bardrišů, se konečně zvedl a rozhlédl se po sále. Hovor okamžitě utichl, hudba se odmlčela.

„Milí svatební hosté, vážení vyslanci a velvyslanci, brojaci a šlechtici, Tarpolané,“ začal Lodrik hovořit. „Mám radost, že se po tak krátké době zde opět sešlo tolik lidí, aby spolu se mnou oslavili dnešní den. Nejdříve poněkud bouřlivá korunovace, nyní o to klidnější sňatek s mou okouzlující sestřenicí Aljašou, vasrucou Kostroma. Tímto obě země, které i tak spojovaly velice dobré a příbuzenské vztahy, konečně navzájem srostou. Kostromo a Tarpol bude v budoucnu nutno jmenovat jedním dechem.“ Pohlédl na Fusuríla. „Je mi známo, jaké požadavky vznáší Hustrabán

vůči Kostromu. Protože nyní nehovořím pouze jako kabcar, jehož nějaká smlouva zavazuje přijít na pomoc, ale i jako manžel, který svou choť hodlá podpořit, nechť zazní, že Hustrabán dostane na své požadavky od tarpolského dvora odmítavou odpověď. Oba dva nejsme ochotni ustoupit této přehnané a naprosto nespravedlivé žádosti. Chamtivost, kterou Hustrabán tímto požadavkem vyjadřuje a již nelze chápat jinak, jednoznačně obnažuje nízkost jeho motivů. Od roku 212 má baronie samostatnost, hustrabánský král jí tehdy tuto samostatnost zajistil. Domníváme se, že slovo panovníka by mělo platit.“ Fusuríl se při králových vývodech nezávazně pousmál. „A protože se zde sešli zástupci všech ulldartských říší, využijí této příležitosti a pohovořím o novinkách, ke kterým nyní v Tarpolu dochází.“

Mírně se napřímil. „Změny zcela jistě nejsou důkazem nestability mého vedení, ale naznačují novinky, které bych chtěl zavést. Na rozdíl od mnoha jiných zemí existovalo v Tarpolu dosud velice přísné nevolnictví, které hodlám postupně uvolňovat. První kroky byly již učiněny a tento proces bude dále pokračovat. Tarpol je na cestě stát se šťastnější říší. Pokud jsou prostí lidé spokojení, je zaručen klid a mír, který jsem při jednáních se svými poradci viděl v ohrožení. Vyzývám všechny brojaky v zemi, aby mne podpořili. V konečných důsledcích to povede jen k jejich vlastními prospěchu, když budou poddaní bez reptání plnit své závazky.“

„Pokud ještě budou nějaké poddané mít,“ prohodil Kolskoj polohlasně a sklidil za to u své části tabule tichý souhlasný smích.

Lodrik pozvedl pohár. „A nyní si připijeme na následující roky míru. Rok 444 není příliš vzdálen a na Ulldart přitom nepadl hrozící stín doby temnoty. Právě naopak, alespoň v Tarpolu se vyjasňuje.“

„Ať žijí kabcar a kabcara Aljaša,“ zvolal Stojko. Všichni hosté pozvedli poháry a opakovali přípitek, potom sklenice rázem vyprázdnili.

Do ticha zaznělo osamocené zatleskání velvyslance Ilfarisu, ke kterému se postupně přidávali i ostatní diplomaté s výjimkou Fusuríla a Sarduijelece, vyslance Jeho Veličenstva Arrulschána. Kolskoj pohyboval rukama tak pomalu, jako by při každém doteku dlaní trpěl bolestmi.

Někteří z brojaků se rovněž museli k vyjádření souhlasu nutit, většinu hostů však kabcarova řeč nadchla.

Kabcar zářil. „Děkuji všem za toto více než přátelské gesto. A nyní si naložme na talíře. Jídlo nesmí vychladnout.“

Hudba opět začala hrát, cinkání příborů se mísilo s jejími tóny, podél tabule opět zazníval tlumený hovor.

Norina obdařila Lodrika dlouhým pohledem plným lásky a pozvedla číši, což kabcar opětoval a poté se šťastně na židli opřel. Vzrušení ho zvolna opouštělo.

„Výborně, milý choti,“ prohlásila Aljaša chladně.

„Hustrabán nyní ví, na čem je, když se jedná o iurdum.

Sama bych to nedokázala udělat lépe.“ Velice uvážlivě pozvedla vidličku k ústům a vložila do nich vybrané sousto.

„Jak zjišťuji, skutečně ses něčemu přiučil.“

„Stojko s Valjakovem odvedli vynikající práci.

Mimochodem, když už jsme to nakousli.“ Mladý muž se dotkl tématu a rozverně si prsty vložil do úst kousek zeleniny. „Nutně si musíme pohovořit o jisté ne zrovna malé sumě, kterou si hodlám z dolů vzít.“

Sestřenice odložila příbor. „Za prvé, drahý manželi, když něco jíme, používáme vidličku a nůž, koneckonců nás přitom pozorují mocní lidé z celého Ulldartu. Za druhé,“

pronesla ledovým hlasem, „stejně jako doposud jsem vasrucou Kostroma jenom já. Mně samotné přísluší rozhodnutí, komu přenechám část drahého kovu a kolik. A taková rozhodnutí zpravidla velice důkladně zvažuji.“

„Dobrá, tak tu partii rozehrajeme,“ řekl Lodrik. „Co nejrychleji potřebuji hromadu vasleců, abych uhradil dluhy svého otce. Jinak se brojaci pokusí o vzpouru a své plány na změny v říši budu moct hodit do ohně.“

„Taková škoda, že ano?“ zasmála se Aljaša lhostejně.

„Milý strýček si nejspíš měl dávat na peníze větší pozor.“

Kabcar cítil, jak ho polilo horko. „Má to snad znamenat, milá choti, že mi nejsi ochotná přepustit odpovídající dodávky iurda?“

Jeho sestřenice netečně pokynula sluhovi, aby jí dolil víno, potom se usmála na jednoho z důstojníků a opět se začala věnovat talíři.

„Mluvím s tebou,“ zavrčel Lodrik, uchopil ji za ruku a stiskl ji. Žena však odtáhla prsty dříve, než ji stisk začal bolet.

„Inu, já si to rozmyslím,“ snížila se po chvíli k odpovědi.

„Kolik vlastně musíš zaplatit?“

„220 100 vasleců dostanou velkostatkáři jako úroky za zapůjčené částky, padesát tisíc vasleců potřebuji na proplacení směnky ontariánského obchodního cechu.“

Aljaša se rozesmála tak zvonivě, že se k ní několik hostů udiveně obrátilo, a dlouho se nedokázala uklidnit. Mladíkovi hněvem zrudly tváře.

Aljaša si opatrně urovnala rudé vlasy a soucitně se na Lodrika usmála. „Jenom sni dále, chlapečku. Sni si svůj sen o novém Tarpolu. Doufám, že se z něho jemně probudíš.

Ode mne prozatím nedostaneš jediný vaslec. Investovat do tebe mi momentálně nepřipadá příliš smysluplné.“

Lodrikovy svaly se napjaly, potom však naštěstí ucítil na rameni něčí ruku, která ho zadržela před neuváženou reakcí.

„Pane,“ zašeptal mu Valjakov, „bezpodmínečně musíte ochutnat maso. Žvýkání uklidňuje nervy. Žvýkejte dlouho a důkladně.“

Kabcar zabodl vidličku do kousku pečeně tak prudce, jako by chtěl ještě jednou zabít zvíře, z něhož tato lahůdka

pocházela. Chvatnými pohyby ho rozřezal. „O té věci s doly si ještě jednou promluvíme,“ oznámil manželce. „Ale to počká, až budeme o samotě.“ Potom se zarazil, s cinknutím odložil příbor stranou, prsty vylovil z talíře kousek masa a s otevřenými ústy žvýkal sestřenici přímo před obličejem.

„To je dětinské a přihlouplé,“ okomentovala žena jeho chování, aniž by na něho pohlédla, a opět se usmála na důstojníka.

„No a co?“ odsekl Lodrik. „Já můžu dělat, co se mi zamane.“ Naklonil se k ní a říhl jí do ucha. Obličej jeho sestřenice naznačoval hrozící nebezpečí. Potom kabcar opět způsobně uchopil příbor a dojedl, jako by se nic nestalo.

Po třech hodinách byly všechny chody svatební hostiny u konce. Nyní bylo na hostech, aby předali dary. Poslušně nakladli dary na stůl před pár novomanželů, počínaje uměleckými díly a konče nádhernými šperky.

Když ke stolu panovnického páru zamířil Fusuríl a v ruce držel pouze ruličku pergamenu, zmocnila se Stojka zlá předtucha.

Hustrabánský velvyslanec došel ke kabcarovi a jeho ženě a uklonil se. „Mé jméno je Jeho Veličenstvu kabcarovi dobře známé. Ohlašuji jako velvyslanec Jeho Veličenstva Kumstratta, krále Hustrabánu, velkolepý dar, který bude učiněn.“ Poněkud teatrálně rozložil dokument. „Baronii, a tím i Tarpolu, se předkládá nabídka, aby se s Hustrabánem dohodla v dobrém. Proto vám Jeho Veličenstvo Kumstratt

předkládá následující nabídku: Kostromo bude dodávat naší říši pouze jednu třetinu místo dosud požadované poloviny výtěžku iurda. Za to uznáme plnou nezávislost baronie na mateřské říši Hustrabán, od níž se baronie v roce 212 po Sinuredovi neprávem odtrhla. Pro zdůvodnění: dnešní baronie vznikla z nespravedlivého, tehdy dokonce co nejpřísněji potlačovaného povstání. Proto nebylo založení samostatného územního celku nikdy možné. Povstalci, a to by mělo být kabcarovi dobře známo, nemají žádná oprávnění. A až do dnešního dne nebyla baronie Kostromo říší Hustrabán oficiálně uznána. Tato nabídka má konečně přinést mír a překonat dávný spor.“ Fusuríl se zlomil v pase, předklonil se a pak se opět narovnal.

„Děkujeme Hustrabánu za tuto velkorysou nabídku, ale odmítáme ji,“ odpověděla Aljaša dříve, než Lodrik stačil otevřít ústa. „V tomto ohledu jsem se svým manželem na jedné lodi. Vezměte si svůj dárek a zmizte, Fusuríle.“ Mávla rukou, velvyslanec se však nehnul.

„Tím jsem nucen jít o krok dále.“ Hustrabánec vytáhl druhou ruličku pergamenu a hlasitě předčítal. „Království, v jehož čele stojí Kumstratt, král Hustrabánu, tímto vyhlašuje, že jeho trpělivost s odpadlíky z hustrabánské země je definitivně vyčerpána. Protože samozvaná baronie Kostromo nikdy nebyla mateřskou zemí oficiálně uznána, necítí se Hustrabán v tomto případě vázán Tisíciletou smlouvou.“ Fusuríl položil dokument na stůl k ostatním

darům. „Tímto předávám vasruce u příležitosti její svatby s kabcarem Tarpolu královské rozhodnutí o opětovném začlenění provincie k hustrabánské půdě. Oficiální představitelé Hustrabánu se ujmou splnění králova rozhodnutí, a to s okamžitou platností.“ Diplomat se uklonil.

„Doufáme, že celá záležitost proběhne pokojnou cestou.“

„Na to si budete muset počkat dlouho,“ odsekla Lodrikova sestřenice jedovatě. „Máme smlouvu s Tarpolem, který nám zcela jistě pošle část svých jednotek na pomoc.“

Fusuríl odmítavě zvedl ruce. „My necítíme vůči kabcarovi nijakou zášť a velice přesně se držíme ostatních ustanovení Tisícileté smlouvy. My nevedeme válku, my si jen bereme zpátky to, co nám vždy patřilo. Kdyby naproti tomu chtěl kabcar proti nám vojensky zasáhnout, byl by to on, kdo poruší smlouvu.“

Ve Velkém sále zavládlo mrtvolné ticho. Dokonce i hudba přestala hrát. To, co se zde rýsovalo, se přítomným jevilo tak příšerné, že se to nikdo z mužů nebo žen neodvážil domýšlet do konce.

„Nařídím svým rádcům, aby situaci prověřili,“ prohlásil Lodrik uvážlivě. „Přesto je vám zcela jistě jasné, že Tarpol je i beze smluv s baronií pevně svázán. Okamžik, kdy jste se rozhodli započít s převzetím baronie pod svou nadvládu, jste zvolili velice špatně.“

„My jsme předestřeli svou nabídku a tím prokázali dobrou vůli zajistit mír, a dokonce i poskytnout baronii samostatnost,“ odvětil Hustrabánec. „Vy jste ji odmítli.“

„A budeme ji odmítat znovu a znovu,“ procedila Aljaša ledově. „Tak či tak dojde k boji.“ Krátce pohlédla na manžela. „Ať už s pomocí Tarpolu, nebo bez ní. Ale protože se zde nyní podílím na vládnutí, Tarpol se do věci pravděpodobně zapojí.“

„Za veškeré násilí, ke kterému dojde, ponesete odpovědnost pouze vy.“ Fusuríl se uklonil a vrátil se zpět na místo.

„Nenávidím svatby,“ zabručel Valjakov. Stojko se musel navzdory tomu, co se zde právě odehrálo, ušklíbnout.

Sarduijelec, velvyslanec Jeho Veličenstva Arrulschána, se zvedl jako další a přistoupil k tabuli. Nesl malou skříňku a i on měl v ruce pergamen.

„Předávám vám pozdrav a přání všeho nejlepšího od Jeho Veličenstva Arrulschána, vládce Borasgotánu.“ Otevřel skříňku a postavil na stůl umělecky vyřezávaného dřevěného koníka. „Toto symbolizuje dar mého pána. Posílá jak nové tarpolské kabcaře, tak i kabcarovi pět nejlepších borasgotánských hřebců a klisen přímo z chovu královského dvora.“

„To je všechno?“ zeptal se Lodrik nedůvěřivě.

„Snad víte, že borasgotánští koně jsou ti nejlepší…“

vysvětloval Sarduijelec, mladý muž mu však skočil do řeči.

„Nedělejte ze sebe hlupáka, velvyslanče. V ruce držíte ještě jeden pergamen. Vyhlašuje mi v něm Borasgotán válku?“

„Ach, ten.“ Diplomat předstíral zapomnětlivost. „Ne, to je laskavost, o kterou mne požádal bývalý guvernér Worlacu. Protože on nemůže v tuto dobu svobodnou baronii opustit, pověřil mne, abych vám předal jeho poselství.“ Se šustěním rozložil papír, zatímco se Lodrikovi zúžily oči. „Po zralé úvaze došla bývalá tarpolská provincie Worlac k přesvědčení, že by chtěla získat svobodu,“ citoval Sarduijelec. „Kabcar, jenž je tak otevřený novinkám, nechť laskavě vezme na vědomí, že země i její obyvatelé tak budou šťastnější a doufají, že je panovník pochopí a z tohoto důvodu uzná nezávislost provincie. Worlac bude v případě potřeby bránit svou svobodu se zbraní v ruce a uzavře smlouvu s Borasgotánem.“ Velvyslanec položil pergamen vedle

hustrabánského

dokumentu.

„Mimochodem,

velkobaronie Ucholovo již svého svobodného souseda uznala.“

„Není divu, koneckonců je současný baron zasnoubený s dcerou borasgotánské královny, nemám pravdu?“ odsekl Lodrik, který se pevně držel stolu, aby ho nepřeskočil a nerozsekl muže popravčím mečem napůl. „Nuže, myslím, že mí důstojníci provincii,“ kabcar udělal přestávku v řeči, aby slovo lépe zapůsobilo, „Worlac rychle přesvědčí, aby znovu hrála roli, jaká jí v Tarpolu přísluší. Děkuji vám, že jste mi

předal guvernérovu zprávu. Jinak se mi zdá, že právně se jedná o dokonalý opak toho, co zde vylíčil hustrabánský velvyslanec. Říkejme tedy všem dalším akcím, k nimž dojde, ‚opětné začlenění‘.“

„Inu, Borasgotán mezitím svobodnou baronii rovněž uznal,“ pronesl Sarduijelec téměř ustrašeně. „Můj pán je toho názoru, že byste měl toto rozhodnutí akceptovat, protože by se tak stalo pouze ku prospěchu lidí a ti vám přece tak leží na srdci.“

„Proč jsem na to nepřišel sám?“ prohlásil Lodrik a vstal.

Modré oči přísně shlížely na statného muže, stojícího před ním. „Nejlepší bude, když Tarpol ještě dnes rozpustím. Dám svobodu každé provincii a nechám velkostatkáře, aby si dělali, co se jim zlíbí.“ Udeřil pěstí do stolu a téměř okamžitě se všechny svíce, lampy i ostatní zdroje světla rozzářily modrými plameny. Sálem projel polohlasný šum.

„Možná jsem mladý a ještě trochu nezkušený, ale všechno si líbit nenechám. Jestli si Arrulschán, Kumstratt a všichni tarpolští brojaci myslí, že mě můžou vodit za nos, budu muset přijít na něco jiného. V zájmu blaha svých poddaných se všem postavím čelem, a ať si nikdo v tomto sále nemyslí, že lidé v provincii Worlac pocítí třeba jen závan svobody.

Budou donuceni připojit se k Borasgotánu, a to je jistojistě horší než celých sto let tarpolské vlády.“ Sklonil hlavu.

„Vrátím provincii na místo, kam právem patří. A to je

v Tarpolu, ne v Borasgotánu, to přísahám při Ulldraelu Spravedlivém a všech ostatních bozích.“

Sarduijelec se uklonil a opět se posadil. Poslední dar přišel z Ilfarisu: obrovský dort v podobě Tarpolu, spojený stylizovaným mostem s provincií Kostromo, nahoře byl z marcipánu a perníku dostavěný královský palác.

Velvyslanec Lodrikovi tiše poradil, aby palác rozřízl teprve tehdy, až bude o samotě. Takový palác bývá zpravidla plný překvapení.

„Nyní udělám to, co podle toho, jak se dnes všechno jeví, jistí lidé naplánovali již mnohem dřív,“ ohlásil kabcar zahořkle a nechal si přinést dlouhý nůž. „Rozdělím Tarpol.

Tady, kousek Worlacu pro velvyslance Sarduijelece. A tady zase kousek Kostroma pro Fusuríla.“ Energickými řezy krájel dort na stále menší a menší kousky. „Zbytek říše zřejmě připadne brojakům a šlechticům. Nebo chce snad ještě někdo kousek mojí říše? Žerte, žerte, dokud nepuknete nebo dokud se vám Tarpol nevzpříčí v krku!“ Oběma rukama uchopil marcipánový palác. „Ale zatím to ještě tak daleko nedošlo. Já se nevzdám. V zájmu blaha svých poddaných.“

Lodrik se posadil, pot se mu perlil na čele, až tak se dostal do ráže. Plameny svící opět zahořely obvyklou barvou.

Norina měla na tváři ustaraný výraz, snažila se uklidnit milého pohledem. Mladík však měl příliš velký vztek.

Kabcar seděl na židli a těžce dýchal. Ruce měl sevřené v pěst, svaly v obličeji mu pocukávaly. Aljaša vypadala neméně nahněvaně.

Zařinčela zbroj, Nerestro z Kurašky se zvedl a uklonil se panovníkovi. „Každému, kdo se chce postavit kabcarovi Tarpolu, já, Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů boha Angora, házím tuto rukavici a vyzývám ho na souboj.“

Železná rukavice s rachotem dopadla na naleštěnou mramorovou podlahu. Po krátké úkloně směrem k udivenému Lodrikovi se rytíř opět posadil. Velvyslanec Turisu, přestože s mnohem menší teatrálností, rovněž vyjádřil Tarpolu podporu své říše.

Stojko dal hudebníkům znamení, aby opět začali hrát, tóny však zněly značně rozechvěle a nejistě. Teprve za několik minut se hudba rozehrála stejně bezchybně jako předtím. Hosté se opět začali mezi sebou bavit. Námětů k hovoru měli více než dost.

Po dvou hodinách se i poslední host vzdálil. Na slavnosti prostě panovala příliš špatná nálada a nikdo neměl chuť zůstat zde déle, než bylo nutné. Aljaša se mezitím rovněž vytratila. Železná rukavice ležela nedotčená uprostřed sálu.

Norina objala Lodrika a pohladila ho. „Ty můj chudáku kabcare. Tolik jsi toho dnes musel vytrpět.“

Mladý muž si zhluboka povzdechl a zabořil obličej do ženiných černých vlasů. „Pokud budeš blízko mě, tak to všechno vydržím.“

„Vždycky budu u tebe,“ slíbila mu Norina a jemně ho políbila. „Pojď do postele. Musíš si odpočinout.

Mimochodem, všiml sis, že se opět stala ta podivná věc s plameny?“

„To jsem způsobil já,“ přihlásil se Stojko rychle. „Myslel jsem si, že to bude docela hezký a působivý efekt. Vyvolává to nějaký alchymistický krám, který se nasype do svíček.

Když knot prohoří až k prášku, změní plameny barvu. Pár služebníků těm plamenům nepozorovaně pomohlo. A já jsem tu věc samozřejmě předtím několikrát důkladně vyzkoušel. Je ale možné, že někde zůstaly nějaké zbytky.“

„Skvělý nápad,“ přidal se Lodrik ke Stojkově lži.

„Bohužel jsem měl dojem, že nezískal náležitou pozornost.

Stojko, svolej na zítra ráno schůzku s důstojníky. Budeme se s těmi novými skutečnostmi muset nějak vyrovnat.“

„Tak to můžeme rovnou zajít do pokoje vaší manželky,“

prohodil tělesný strážce opovržlivě. „Tam najdete všechny, které budete potřebovat.“

„V těchto slovech sice postrádám náležitou úctu a respekt, ale dokonale vystihují situaci.“ Kabcar se musel dát do smíchu. „Jestli nás omluvíte, my teď odejdeme. A prosím tě, zjisti, co ilfaritský velvyslanec předtím naznačoval o tom marcipánovém paláci.“

Rádce a tělesný strážce se dívali na oba milence, jak vycházejí ze sálu.

„Taková ostuda,“ prohodil Stojko po chvíli. „Proč není vasrucou Kostroma Norina?“

„Takhle je to lepší,“ odvětil Valjakov. „Jestli Hustrabán uskuteční svoje výhrůžky, nebude mít Kostromo zanedlouho nejmenší důvod ke smíchu. A spíše než brojačce přeju takovou porážku té rudovlasé čarodějnici.“

Důvěrný rádce opatrně rozřízl sladkou a jistě i chutnou zmenšeninu paláce a v ruce se mu objevila kožená rulička.

Opatrně ji rozevřel a vytáhl z ní složený dokument. Po chvilce uznale hvízdl.

„Z toho bude mít kabcar ohromnou radost. Jeho Veličenstvo Perdór z Ilfarisu nám právě nahlásil kompletní plány rozestavení borasgotánských vojsk a přesná místa a počty borasgotánských dobrovolníků, kteří pronikli do Worlacu, aniž bychom si toho všimli. Zase něco, co bylo naplánované dlouho předem.“ Stojko si ulomil kousek marcipánu a s požitkem ho žvýkal. „Pomalu nabývám dojmu, že naši velectění sousedé čekali jenom na chvíli, kdy starý Bardriš umře, aby se pak na nás všichni najednou vrhli.“

„Čekal jsi něco jiného? Rok 444 se blíží.“ Holohlavý obr pokrčil rameny, zatímco si mechanickou rukou rovněž ulomil kousek sladké fasády. „Není špatný. Asi se nemýlím, když si myslím, že Perdór je kulatý jako soudek.“

Oba muži odešli ze sálu a dali se do hledání potřebných map, kterých bude zapotřebí na zítřejší poradě.

*

„Hned se k tobě zase vrátím, Norino. Teď ale musím bezpodmínečně vyřídit záležitost s iurdem, jinak dnes v noci neusnu.“ Lodrik se omlouval své milé, když se kradl ke dveřím. „Nepotrvá to dlouho.“

„Budu na tebe netrpělivě čekat,“ odpověděla mladá žena, oblékla si noční košili a vklouzla pod měkké peřiny.

Kabcar rychle prošel několika chodbami paláce, až dorazil ke dveřím ložnice své sestřenice. Podle zvuků, které zevnitř pronikaly až na chodbu, snadno poznal, že svatební noc je v plném proudu. Ovšem jak bylo vidno, ne s ním, s právoplatným manželem.

Rázně rozevřel dveře a ve svitu osamoceně hořící svíčky postřehl, jak se nějaký muž skokem vrhl za postel. Lodrik se rozhodl, že bude předstírat, že si ničeho nevšiml. Alespoň zpočátku.

„Má nejdražší choti,“ Rozpřáhl ruce. „Jsem připravený na naši svatební noc. Rád bych dohonil to, co jsi mi tehdy v Granburgu slibovala. Víš, že říše bude brzy chtít vidět následníka trůnu. Je to dokonce součást závěti mého otce.“

Aljaša si přitáhla přikrývku až k bradě, tváře měla zarudlé po milostné hře s cizím mužem. „Jestli se opovážíš dotknout se mě jediným prstem, zlomím ti ruku,“ zasyčela.

„Vypadáš ale, jako bys na mě už toužebně čekala.

Nicméně neměj strach, chtěl jsem si s tebou promluvit o tom

iurdu. Už sis tu záležitost pořádně promyslela? Potřebuji vaslece, abych uklidnil brojaky. Nebudu se moci soustředit na obranu tvojí provincie, jestli mi budou tarpolští velkostatkáři kvůli otcovým dluhům podrážet nohy. To přece chápeš. Nebo bude tvůj titul vasruca Kostroma zanedlouho patřit minulosti.“

Aljaša si Lodrika změřila pohledem zelených kočičích očí. Pod přikrývkou se svůdně rýsovala její postava, ženin parfém a vůně jejího těla stoupaly mladíkovi do nosu.

„No dobrá,“ souhlasila nakonec. „Vidím, že mi nezbývá žádná jiná možnost.“

„To mě těší.“ Dotkl se jejího ramene a přejel dlaní po bělostné kůži. „A kdy dovršíme naši svatební noc?“

„S takovým malým chlapečkem? Já?“ Opět se hlasitě rozesmála. „Vrať se ke své holčičce, k dceři toho brojaka, a pobav se s ní. Já dávám přednost opravdovým mužům.“

Kabcar se zvedl. „Ještě jedno ti chci říct. Ode dneška jsi kabcara, žena po boku nejmocnějšího muže Tarpolu. Jako vasruca sis mohla vlézt do postele s každým, koho jsi potkala. Ale nyní,“ sklonil se k ní a chytil ji za bradu, „nebudu takové chování dále trpět.“ Aniž by to měl ve skutečnosti v úmyslu, přitiskl rty tvrdě k ženiným ústům.

„Kdybych někdy znovu našel ve tvé posteli jiného muže, nechám ho popravit. A pro tebe si taky něco vymyslím.

Veřejná nevěra nepatří k přestupkům, za které se v Tarpolu dává vyznamenání.“

„Tak to si nejdříve sáhni na vlastní nos,“ odsekla Aljaša jedovatě.

„Já se aspoň ovládám v přítomnosti jiných lidí a mám v srdci jen jednu ženu. Já Norinu miluji. Naproti tomu ty miluješ jenom sama sebe.“ Otočil se a chystal se odejít.

„Tarpol se ode mne nikdy nedočká následníka,“ zavolala za ním žena.

Lodrik se ohlédl přes rameno, modré oči mu v potemnělé místnosti intenzivně zářily. „Milá sestřenice, to se ještě uvidí.“

Aljaša se polekaně zasunula hlouběji do postele. Lodrik vyšel z místnosti.

„Tak ty mi chceš zkazit legraci a něco mi zakazovat, chlapečku? Ty tu holku opravdu miluješ?“ zamumlala Aljaša. „Uvidíme, jak dlouho si ji dokážeš udržet, milý choti.“ Vytáhla svého návštěvníka zpod postele.

„Tak vylez, ty hrdino. Musíme zahrát malé divadlo. No dobrá, zakázal mi jiné muže, ale jenom v téhle místnosti.

Palác je naštěstí dost velký.“

*

Norina se probrala z dřímot, do nichž upadla. Lodrik se ještě nevrátil, místo na posteli vedle ní bylo nedotčené a studené.

Z vedlejší místnosti zaslechla tiché sténání. Opatrně odhrnula přikrývku a vstala. Když došla ke dveřím, pootevřela je na úzkou škvíru a vykoukla ven, spatřila však pouze obrysy dvou lidí, kteří se vedle v místnosti oddávali intenzivním milostným hrátkám. Brojačka se musela pousmát.

„Ach, Lodriku,“ vydechla žena a Norina zděšeně rozeznala Aljašin hlas.

Nechápavě odstoupila ode dveří, zalévalo ji střídavě horko a chlad. Znovu a znovu slyšela šeptané jméno svého milence a žhavé přísahy lásky.

Nejdříve chtěla rozrazit dveře a vyrušit je, už už měla ruku na klice, ale něco ji zadrželo. Možná strach z toho, že ji vasruca znovu poníží. Nebo z obrovského zklamání, které cítila na duši.

Celou dobu se obávala, že Lodrik nakonec neodolá a podlehne vnadám a okouzlujícímu půvabu své sestřenice - a to nakonec musel, neboť země bude dříve nebo později potřebovat tadce. Ale že k tomu došlo zrovna za dveřmi jejího pokoje, to ji hluboce ranilo.

Pomalu se vrátila do postele, po tváři se jí skoulela velká slza zklamání.

Nevěděla, jak dlouho zírá na baldachýn a na nic nemyslí, ale po nějaké době se jí před očima objevil kabcarův ustaraný obličej. Otočila se na bok a vyhnula se mu.

„Jestli jsi bezpodmínečně musel splnit své manželské povinnosti, tak to aspoň nedělej přede dveřmi naší ložnice,“

řekla tiše. „A neříkej té ženské, že ji miluješ! Nebo byly všechny tvoje přísahy a sliby pouhopouhé lži?“

Lodrik se na Norinu udiveně podíval. „Co je s tebou, má nejdražší? Poté co jsem si promluvil se sestřenicí, jsem jenom rychle skočil pro nějaké víno,“ na důkaz pozvedl láhev a sklenice. „Představ si, měla u sebe nějakého chlapa.“

„To jsem viděla i slyšela,“ vyprskla Norina, vstala a přehodila přes sebe župan.

„Co se vlastně stalo?“ Kabcar bezradně pobíhal vedle ní.

„Zůstaň, kde jsi.“ Z hnědých mandlových očí dštil vztek.

„Myslel sis, že je vhodné vyspat se s Aljašou právě před těmito dveřmi? A proč už dnes? Nemohlo chvíli počkat, než se začneš starat o následníka?“ Přejela si rukou po černých vlasech. „Hluboce jsi mě zranil, Lodriku.“ Rozběhla se ke dveřím. „Dnes v noci budu spát ve vlastním pokoji.“

Dveře zarachotily, když dopadly do veřejí. Zmatený mladík měl chvíli dojem, že zaslechl zvonivý smích své sestřenice.

*

Po poradě s důstojníky, kteří se o nastalé situaci vyjadřovali více než ustaraně a s jistými rozpaky, svolal

Lodrik radu brojaků, aby jim vysvětlil podstatu věci.

Nikomu nebylo divné, že židle velkostatkářů pocházejících z Worlacu zůstaly dnes prázdné.

Na zavěšené mapě objasnil plukovník Mansk grémiu rozestavení borasgotánských jednotek, které zaujaly pozice jak podél hranice s Granburgem, tak i uvnitř Worlacu. Podle toho, co udávaly zprávy a čísla z Ilfarisu, umístil Arrulschán své „dobrovolníky“ také do provincie Ucholovo, aby mohly spolubojovníkům v případě potřeby pomoci nečekaným útokem z křídla.

Když všechno sečetli, museli velitelé armády vycházet z předpokladu, že proti nim stojí v nejhorším případě šest a půl tisíce ozbrojenců. A stáhnout v krátké době k severním hranicím obdobný počet vojáků z posádek rozmístěných po celé říši bylo prakticky nemožné. V rychlosti mohli proti útočníkům povolat do pole osm stovek regulérních tarpolských vojáků a dvě bojůvky, každá z nich však čítala pouze padesát mužů.

K tomu přistupovala smutná skutečnost, že Hustrabánem ohrožovaná provincie Kostromo nemohla v nejbližších týdnech čekat žádnou pomoc, ve srovnání s ní bylo opětovné dobytí odpadlické provincie příliš důležité.

To ovšem vylučovalo něco, co Lodrik velice nutně potřeboval: dodávky iurda by za těchto okolností nikdy nedorazily ani do Tarpolu, natožpak do Ulsaru. A soudě podle spokojeného výrazu, který se Kolskému usadil

v obličeji a jehož si kabcar velice dobře povšiml, šlechtic a ostatní velkostatkáři si toho byli dobře vědomi. Tím se mladý muž ocitl pod ještě větším tlakem.

Když plukovník ukončil svůj výklad, zvedl se Lodrik a položil ruku na otcovy účetní knihy. „Nalezli jsme příčinu dluhů. Otec investoval do posádek a důstojníků, kteří nyní zcela zjevně nejsou schopni bránit mou říši a vaši zem, nebo ji dokonce dobýt zpět. S ohledem na napjatou situaci není možné dopravit sem důležité dodávky iurda, jimiž bych vám na místě vyplatil požadovanou částku za úroky. Prosím vás, abyste se z lásky k Tarpolu vzdali svých požadavků.“ Vešel do středu obrovského sálu, kde za normálních okolností prosebníci přednášeli své žádosti. „Pokud si to přejete, tak nyní úpěnlivě žádám brojaky o odklad splátek.“ Pomalu klesl na koleno.

Valjakov při této scéně slyšitelně zaskřípal zuby, Stojko pevně stiskl rty. Mocní muži této říše právě zažili obrovský triumf, neboť po celou dobu, kdy rod Bardrišů usedal na trůně, nikdo takové gesto nikdy neučinil.

Členové grémia si začali mezi sebou šuškat, rychle si navzájem vyměňovali pohledy. Chvíli trvalo, než se nový mluvčí rady zvedl. Granburskému šlechtici se nadmulo chřípí. „Vysoce urozený kabcare, povstaňte. Tarpolští brojaci dospěli k dohodě, které nebylo snadné dosáhnout.“

Kolskoj pokynul přítomným, zatímco se Lodrik důstojně zvedl. „S ohledem na velké obtíže, v nichž se říše nyní

nachází, rozhodli jsme se odpustit vám splacení úroků. Za to do doby, dokud vy, Veličenstvo, nevezmete zpět ohlášené změny, nebudou dvoru docházet žádné další platby.“

Lodrik na okamžik zavřel oči. Bez dalších příjmů nebylo z dlouhodobého hlediska možné zajistit chod dvora, během měsíce bude státní pokladna zcela prázdná. „To není spravedlivé, Kolskoj. Vy jste povinni…“

„Vaše Veličenstvo kabcare, i vy máte vůči nám povinnosti a závazky,“ přerušil ho vychrtlý šlechtic ostře.

„Prokázali jsme dobrou vůli, nyní je vše na vás.

S netrpělivostí čekáme na vaše rozhodnutí.“

„Jestli od reforem odstoupím, vyloží si to Borasgotán i Hustrabán jako mou slabost,“ snažil se Lodrik vykroutit. „A to ještě více posílí jejich plány. Pochopte to přece!“

„Nikdo vás nenutil, abyste ty novinky zaváděl, Vaše Veličenstvo kabcare,“ prohlásil Kolskoj s opovržením v hlase. „I když jste v tomto ohledu nejspíš podlehl vlivům na zcela jiné úrovni.“ Pohlédl na Norinu, která jeho pohled vztekle opětovala.

Mladý muž svraštil čelo. „Neučiním toto rozhodnutí hned dnes a tady. Později v odpoledních hodinách mám schůzku s diplomaty a pokusím se apelovat na jejich odpovědnost. Možná dokáží na naše sousedy zapůsobit, uklidní je a zabrání dalším sporům. Myslím, že nikdo nemá skutečný zájem na tom, aby na Ulldartu vypukla opravdová válka. Chtěl bych počkat, jak tato jednání dopadnou, potom

opět zasedneme. Pro tentokrát je schůze u konce.“ Lodrik se vrátil ke své židli.

„To jste jim neměl dopřát,“ prohlásil Valjakov hořce.

Prsty mechanické ruky cvakly, jak se sevřely kolem jílce šavle.

„Udělám cokoliv, jenom aby se ten konflikt vyřešil pokojnou cestou,“ odporoval Lodrik, v hlase mu zaznívala obrovská únava. „Jak mám poddané přivést k lepší budoucnosti, když se hned na začátku pustím do válčení? A abych byl upřímný: nevidím jediný způsob, jak bychom mohli zvítězit, na to momentálně nejsme dost silní. I když nechám co nejrychleji přivolat vojáky z provincií, bude trvat týdny, než dorazí k severním hranicím. A do té doby by Borasgotán, kdyby chtěl, mohl dobýt polovinu našeho území.“

„Máte pravdu, pane,“ souhlasil s ním Stojko.

„Arrulschán se bude krotit jenom tehdy, když nad jeho počínáním vyjádří ostatní říše nelibost. A na to sázím všechny naše naděje. I kdybychom ho tím v jeho plánech jenom nějakou dobu pozdrželi, přinese nám to drahocenný čas a my zatím budeme moci v klidu shromáždit jednotky.“

Plukovník Mansk souhlasně přikývl.

Tělesný strážce si přejel rukou po pleši. „Arrulschán je šílený, kdyby se mě někdo ptal na můj názor. A protože Borasgotán leží příliš daleko na severu, a navíc se mezi ním

a ostatními říšemi rozkládá ještě Hustrabán, nemusí mít v podstatě z nikoho strach. Nikdo jiný ho nemůže zarazit.“

„Člověk by z toho vyletěl z kůže. Počkejte na mě v audienční síni. Musím si s někým něco vyjasnit.“ Mladý panovník nečekaně vyskočil a rozběhl se za Norinou, která pomalu mířila k východu. Ostatní velkostatkáři mezitím již odešli.

„Počkej chvilku!“ vykřikl Lodrik. Norina zůstala stát, ale neotočila se. „Můžeš mi vysvětlit, co ti včera v noci přeletělo přes nos? Já tomu opravdu nerozumím.“

Brojačka si povzdechla. „Na to, že budeš předstírat hlupáka, ti neskočím, Lodriku.“

Kabcar ji obešel a rukama jí sevřel ramena. Hluboce se milé zadíval do hnědých očí. „Přísahám ti, že si to pořád ještě neumím vysvětlit. Jsem na tom stejně jako včera.“

Norina mu s hněvivým zábleskem v očích vylíčila, co se před jejími dveřmi odehrálo. Lodrikovi bylo okamžitě jasné, že se mu Aljaša tímto způsobem pomstila za jeho výhrůžku.

Naléhavě k ní promlouval, přesně popsal, co se ve vasručině pokoji odehrálo. Řekl jí i o tom, jak Aljaše oznámil, že nehodlá eskapády své právoplatné manželky dále tolerovat. Zamlčel jen, že zároveň pocítil i něco jako touhu, k tomu se jí v žádném případě nehodlal přiznat. On sám si nedokázal pořádně vysvětlit, kde se v něm bere ten cit, který v něm již poněkolikáté vznítila.

„Ten, koho jsi včera v noci viděla, jsem nebyl já, ale nejspíš ten chlap, se kterým byla předtím v posteli,“

zakončil své vyprávění. „Chtěla nás rozeštvat, copak to nechápeš? Má zlomyslnou radost z toho, když může druhé uvrhnout do neštěstí. Proč bych já měl se svou nejsilnější oporou tak lehkomyslně hazardovat?“

Norina zaváhala. Čím déle o věci přemýšlela, tím větší smysl jí Lodrikova slova dávala. V noci se však nechala příliš zaslepit obavami a ponížením a v návalu vzteku hned myslela na to nejhorší.

„Promiň mi to,“ řekla tiše a objala ho. „Musela jsem být slepá a hloupá, když jsem si mohla myslet něco jiného.“

Mladík ji k sobě pevně přitiskl. Cítil, jak z něho opadlo obrovské napětí.

Stojko chtěl Valjakova opět šťouchnout loktem do boku, v poslední chvíli si však vzpomněl na bolestivou zkušenost, kterou si jeho loket odnesl ze setkání se železnou zbrojí, a místo toho lehce plácl tělesného strážce po zádech. „Tak tohle přece vypadá docela dobře, nemyslíš?“ Zeptal se holohlavého obra.

„Jo,“ ušklíbl se Valjakov lakonicky.

„Pojď, měli bychom zajít za velvyslanci a posly.“ Mansk spolu s tělesným strážcem sroloval mapu a vynesl ji ze zasedacího sálu radní budovy ven.

Lodrik se dlouhým polibkem rozloučil s Norinou, které se nesmírně ulevilo, a vydal se spolu s gardou za přáteli k čekajícímu kočáru.

O chvíli později dorazila trojice mužů do audienčního sálu, v němž se skutečně shromáždili diplomaté, kteří ještě nedávno připíjeli na Lodrikově svatbě kabcarovi na zdraví.

Aljaša, která na ně čekala u dveří, pozdravila manžela hlubokým pukrletem, zavěsila se do něj a doprovázela ho k čelu stolu.

„Tvůj plán, jak nás s Norinou rozeštvat, ti nevyjde,“

zašeptal jí. „My jsme to tvoje včerejší odporné divadélko prohlédli.“

„Jaké divadélko?“ Aljaša si hrála na nevinnou a upravila si ozdobné perly na stříbrných, u pasu výrazně zúžených šatech. „Celou dobu jsem byla ve svém pokoji. Vy dva jste se pohádali?“ Usmála se na něj. „Snad ne kvůli mně? Ale ne, to je prostě rozkošné. Mladé štěstí, při vší lásce přece jen tak křehké a nepevné.“

„Přestaň s tím,“ zasyčel jí Lodrik do ucha, zatímco jí přisunoval židli.

„Ale já jsem zatím ještě ani pořádně nezačala, milý choti,“ odsekla Aljaša arogantně a pohlédla na něho koutkem oka. „A máš se na co těšit. Jestli si myslíš, že mi můžeš mluvit do toho, jak žiju, tak se na něco připrav.“

Trhla zápěstím a otevřela si před obličejem vějíř na znamení, že pro ni je jejich rozmluva u konce.

Sloužící se ujali mapy a rozprostřeli ji na stole. Když s tím skončili, vysvětlil plukovník Mansk diplomatům, jak se vojenská situace vyvíjí, přičemž jediným slůvkem neprozradil, odkud mají všechny údaje. Borasgotánskému velvyslanci se z obličeje vytratila všechna barva, nalil si z karafy víno a jedním rázem pohár vyprázdnil.

„Posádky z provincií Restyr a Sora stáhneme k hranicím Worlacu, vojáci z Granburgu zajistí hraniční přechody do Borasgotánu, zatímco ostatní posádky z Keru, Berforu a Ulsaru vyrazí jako posily.“ Mansk naznačil ukazovátkem, kudy budou jednotky pochodovat. „Protože můžeme využít řeky Repol, počítáme s tím, že pochod bude dostatečně rychlý.“ Poslední poznámka byla finta, která měla podpořit dojem rázné, důkladně organizované tarpolské říše. „Tím budeme schopni vstoupit do provincie Worlac v případě potřeby hned ze tří stran najednou.“

„Chtěl bych, aby všem přítomným bylo jasné, k čemu se zde schyluje, vážení velvyslanci,“ zdůraznil kabcar.

„Arrulschán hrozí tarpolské říši válkou, a to navzdory uzavřené smlouvě o neútočení, o Tisícileté smlouvě ani nemluvě. Jestli na mě chce váš panovník skutečně zaútočit, proviní se hned dvojnásobně,“ pronesl Lodrik na adresu velvyslance Sarduijelece. „A to, jak si myslím, nehodlá žádná jiná země akceptovat.“

„Upřímně řečeno, Vaše Veličenstvo kabcare, naše země se v současnosti nacházejí v obdobně obtížné situaci,“ dal se

do řeči vyslanec Tersionu. „A dokud se spory s Kensustrií nevyjasní, zachováme neutralitu. Nemáme jinou možnost.“

Se stejným zdůvodněním se k němu připojil i velvyslanec Palestánu.

K Lodrikovu zděšení se všechny ostatní říše vyjádřily pozoruhodně zdrženlivě, jako důvod udávaly spletitou právní povahu sporu a vyhýbaly se jak příslibu pomoci, tak i odmítnutí. Pouze Turis opět zdůraznil podporu, a to v případě potřeby i vojenskou.

Do Borasgotáncovy zpočátku bledé tváře se postupně vracela barva. Čím déle rokování trvalo, tím byl klidnější.

Bylo vcelku zřejmé, že Tarpol zůstane odkázaný sám na sebe.

Kabcar odložil jednání, které mu přineslo pouze zklamání, a spolu se Stojkem a Norinou sestavil dopis představenému Ulldraelova řádu. S těžkým srdcem ho požádal, aby se bezodkladně zapojil do jednání a zapůsobil na velvyslance, aby se napětí otupilo.

Následujícího dne obdržel Lodrik pozvání do chrámu, aby promluvil před Tajnou radou. Mladý muž napochodoval za doprovodu značného počtu gardistů spolu s Valjakovem, Stojkem a Nerestrou do velké budovy s nádherně zdobenými fasádami a vystoupil před duchovní hlavou řádu.

„Než si pohovoříme o mé roli prostředníka,“ nadechl se muž ve zlaté róbě, „chtěl bych vám poděkovat za otevřený dopis, který jste mi před několika týdny poslal. Přísahám

vám při Ulldraeli Spravedlivém, že řád nikdy neměl v úmyslu dát vás zabít. To by odporovalo všemu, co nám bůh uložil.“ Rukama nastylizoval kouli, symbol Ulldraelovy mnohostrannosti. „Naproti tomu nemohu vyloučit, že existují zaslepenci, kteří dodnes dávají přednost jinému výkladu Caradcovy vize. Ale jejich počet je zcela jistě mizivý. Pokud by v minulosti z jejich strany došlo k nějakým činům, které byly namířené proti vám, neměl byste za ně činit odpovědný celý řád. Ostatně skutečně jsme mezi sebou měli jednoho takového šílence, který na vás chtěl během korunovace spáchat atentát. My jsme ho však donutili přijmout odpovědnost za svůj čin. Mohu vás ujistit, Vaše Veličenstvo kabcare, že vás ve vaší politice nových změn plně podporujeme.“

Valjakov si odfrkl a Nerestro jen potřásl hlavou nad opovážlivostí, s jakou představený vystupoval.

„To je okolnost, která mne velice těší, protože pomoci Ulldraela Spravedlivého je nám dnes zapotřebí více než kdy jindy,“ poznamenal Lodrik s úlevou. „I pomoci řádu. Abych byl zcela přesný, potřebuji vaši pomoc při jednáních s diplomaty a vyslanci. Vaše slovo bude jistě mít větší váhu než moje. Vroucně vás prosím, snažte se ze všech sil zabránit válce.“

Představený zkřížil ruce za zády a zadíval se na závany šedého kouře, stoupající z mísy se žhavým uhlím. Pach vykuřovadla se vznášel ve vzduchu v celém chrámu a

působil na lidi tak, že z nich poznenáhlu opadávalo napětí.

Dokonce i Stojko se přistihl při tom, jak zhluboka nadechuje kouř.

„Povedu za vás jednání. Ale měli bychom ty rozhovory vést vždycky pouze mezi čtyřma očima, aby mi diplomaté mohli říct to či ono otevřeně bez obav, že se o tom dozvědí zástupci ostatních říší. Proto navrhuji jako neutrální místo tento chrám. Pokud existuje něco, co spojuje všechny země a panovníky na celém Ulldartu, je to společná víra v Ulldraela

Spravedlivého.

Souhlasíte

se

mnou?“

Představený se pod kapucí usmál. „Nebo mi stále ještě nevěříte?“

„Nic jiného mi nezbývá, představený,“ opáčil kabcar.

„Podle mého názoru jste jediný, kdo může něčeho dosáhnout. Jestli nebude mít ani Ulldraelův hlas dost síly, kdo by mi ještě mohl pomoci?“

„Ano, kdo jiný?“ Po tváři představeného, která byla z větší části zahalená kapucí, přelétl stín. „Vaše Veličenstvo kabcare, neměli bychom zbytečně ztrácet čas planými řečmi.

Okamžitě rozešlu pozvánky diplomatům a velkostatkářům z Worlacu. O výsledcích jednání vás budu neprodleně informovat. Nyní mne omluvte, budu se muset trochu připravit. A nechejte mi tady pár poznámek, v čem jste za jistých okolností ochoten ustoupit. Trošička vstřícnosti by mohla situaci uklidnit.“ Muž ve zlaté róbě vyšel z místnosti.

Lodrik nadiktoval mnichovi případné ústupky, které však učinil jen pro formu. Byly to pouze minimální změny, neboť provincii Worlac bylo nutné stůj co stůj připojit zpátky k Tarpolu, tady pro mladého vládce Tarpolu nevedla jiná cesta. Pouze v otázce Kostroma projeví trochu vstřícnosti, protože neměl absolutně žádnou možnost zasáhnout vojensky.

*

Již o několik hodin později se v chrámu uskutečnila první jednání, dovnitř neustále někdo přicházel nebo vycházel ven. Dokonce i velkostatkáři z Worlacu, kteří se vytratili z rady brojaků, se objevili a hájili jménem bývalého guvernéra a nynějšího barona zájmy nové baronie.

Jak se však zdálo, nepřinesla slova představeného Ulldraelova řádu téměř žádné plody. Sarduijelec následujícího dne oznámil, že jeho říše nebude nečinně přihlížet útoku na baronii Worlac, s níž mezitím oficiálně uzavřela spojenectví. Serusie se zničehonic připojila k Hustrabánu, slíbila mu vojenskou pomoc a vyžadovala za to od něj podíl na těžbě iurda. Hustrabán naproti tomu odmítl nově předložit nabídku, kterou učinil při svatbě, a brojaci z Worlacu, povzbuzení pomocí Borasgotánu, se mocně dovolávali samostatnosti bývalé provincie. Zklamaný

a rozrušeně vypadající představený řádu znovu a znovu litoval, že jeho slova neměla na vzpurné hlavy diplomatů účinek.

Stojkovi se jevilo velice zvláštní, že tak významné a vážené osobě nechtěl nikdo naslouchat a často před Lodrikem vyjadřoval pochybnosti o tom, jakým způsobem představený vlastně vedl jednání.

Jenže i mladý muž mezitím dospěl k názoru, že Ulldraelův řád nevložil do rokování tolik úsilí, kolik by si nastalá situace zasloužila. Výsledky jednání naopak sváděly k dojmu, že se po zásahu představeného fronty protivníků ještě více zatvrdily.

Co nikdo z nich nevěděl, bylo, že hlava řádu činila vše, co bylo v jejích silách, aby se rozpory mezi jednotlivými stranami ještě více přiostřily, a to tak, že jim předávala nesprávné, nebo dokonce i záměrně nepravdivé zprávy.

Mniši v písárnách odváděli dokonalou práci při falšování podpisů a vytváření napodobenin pečetí.

Představený řádu si přál, aby došlo k válce s Borasgotánem a Hustrabánem, neboť doufal, že kabcar přijde v průběhu bojů o život nebo že se při nich aspoň naskytne vhodnější příležitost provést další, nenápadný atentát. Vina by se pak dala velice snadno svalit na některou z válčících stran.

Tajná rada byla stejně jako předtím přesvědčená o tom, že návratu doby temnoty může zabránit pouze Lodrikova

smrt. A grémium proto bylo ochotno obětovat pro blaho celého kontinentu i několik stovek lidských životů. Pro řád existovala jen jedna otázka - jak si správně vyložit vizionářovu vizi, a tato věc se vyjasnila během tajného zasedání všech představených Ulldraelova řádu již před několika měsíci.

Řád proto uzavřel s Borasgotánem tajnou dohodu.

Kdyby se Arrulschánovi podařilo mladého kabcara zajmout a zabít, podpoří řád nároky Borasgotánu na tarpolský trůn falešnými historickými svědectvími, aby byly ostatní říše donuceny souhlasit.

Nejvyšší představený kromě toho slíbil, že světu konečně oznámí správnou interpretaci proroctví - pokud Arrulschán splní sjednané podmínky.

Lodrik na radu důstojníků otálel s tažením do Worlacu a vyčkával, až dorazí podpůrné jednotky z ostatních provincií.

Hustrabán mezitím obsadil baronii Kostromo, rozdrtil několik nesmělých pokusů o ozbrojený odpor a rychle započal s těžbou v dolech na iurdum.

Aljaša pěnila vzteky a řádila jako fúrie, když musela číst zprávy ze své vlasti, nadávala Lodrikovi a co nejhrubším způsobem ho urážela. Dělala mu ze života v paláci hotové peklo. Ponižovala ho před zraky všech mužů a žen tím, že se často objevovala na veřejnosti ve společnosti svých milenců a navštěvovala divadla a plesy s cizími muži. Bez ohledu na rostoucí obavy z války a tíhu dluhů, doléhající na státní

pokladnu, pořádala rozmařilé slavnosti, jaké ještě nikdy nikdo v Tarpolu neviděl. Jenom zdánlivě přitom sahala do vlastních finančních rezerv, potají a za pomoci několika pokladníků vydatně čerpala z pokladen svého muže.

Lodrik neměl ani sílu, ani čas, aby se vzpurné choti vzepřel, příliš ho zaměstnávaly přípravy na válku.

Po dvou týdnech jednání definitivně ztroskotala. Poté kabcar vyrazil spolu se Stojkem, Valjakovem, Nerestrou a Kensustriánkou na sever, aby se osobně objevil na válečném poli. Doufal, že panovníkův příjezd dodá hrstce jeho vojáků více odvahy a rozhodnosti.

Norina zpočátku trvala na tom, že milého doprovodí, v průběhu jednání ji však přepadla podivná závrať a nevolnost. Nedokázala si svůj stav nijak vysvětlit, Lodrik proto trval na tom, aby zůstala v bezpečí paláce.

Zdálo se, že se Arrulschán při pomalém formování tarpolského vojska nudí, a aby si tak řečeno ukrátil čas a sám sobě dokázal údernost svých jednotek, obsadil mezitím náhlým rychlým útokem provincii Jarcevo, která získala na jeho říši samostatnost již před více než čtyřmi staletími.

Sousední baronii Kasan dal bezohledný panovník ultimatum, protože i ta byla v dávné minulosti začleněná do Borasgotánu. Nyní si ji hodlal opět přivlastnit.

Zbytek Ulldartu pohlížel na Arrulschánovo počínání se smíšenými pocity.

Když Lodrik opustil hlavní město, chovala se jeho sestřenice jako puštěná z řetězu. Jako kabcara měla po dobu nepřítomnosti panovníka Tarpolu všechna práva a toho nyní bezostyšně využívala. Bez ohledu na finance pokračovala v luxusním životě, na jaký byla zvyklá z Kostroma. A zatímco se její manžel prodíral dál a dál na sever, státní pokladna se neustále tenčila. Norinina varovná slova zůstávala záměrně nevyslyšena nebo se jim kabcara otevřeně vysmívala.

Důstojníci tarpolské armády se narychlo snažili vysvětlit svým mužům teorii umění války, ale protože ani oni sami neměli zkušenosti s většími bitvami, které se neodvratně blížily, zůstalo pouze u simulovaných cvičení v otevřeném terénu. Při nich se nezkušenost a nejistota vojáků projevily v plném světle. Rozehnat houf bestií nebo rozprášit bandu lupičů byla jedna věc, vzdorovat dobře vyzbrojené armádě něco zcela jiného. Když dal Lodrik po příjezdu do Sory, hlavního města stejnojmenné provincie, rozkaz k útoku na Worlac, trápily ho zlé předtuchy.

Jakmile tarpolské jednotky překročily hranice odpadlické provincie, vtrhli borasgotánští vojáci přes hranice do Granburgu a „dobrovolníci“ ve Worlacu nejenže kladli urputný odpor, ale sevřeli tarpolské kontingenty do kleští a začali na ně zle dotírat.

Arrulschán nechal své muže vycvičit lépe, než se kabcarovi důstojníci domnívali, a tak se z pokusu o

opětovné dobytí provincie staly obranné boje. Až do začátku jara roku 443 byly tarpolské regimenty v provinciích Granburg, Sora a Restyr neustále na ústupu.

Borasgotánské jednotky vyrazily na protivníka rovněž z provincie Ucholovo, takže se Arrulschánovy oddíly valily vpřed jako obrovský válec. Tarpolanům se jen zřídkakdy podařilo útočníky zadržet na delší dobu. Ucholovo poté anektovalo maličkého souseda Bijolomorsk, který se hodlal v dohledné době připojit k Tarpolu. Situace na mapě začínala vypadat stále hrozivěji.

Na tom se zpočátku nic neměnilo. Zásobování potravinami z tarpolského zázemí již dlouho nefungovalo, protože ontariánský obchodní cech nařídil pobočkám, aby zastavily dvoru veškeré dodávky, dokud nebude splacen dluh padesáti tisíc vasleců. Když si Aljaša přečetla tento nový požadavek, roztrhala dopis, který jí cech zaslal, a nařídila, aby zásobování vojsk přešlo do rukou brojaků.

Velkostatkáři však nebyli schopní zásobování naplánovat a zabezpečit. Dosud se takovými zbytečnými úkoly nemuseli nikdy zabývat, nyní se jim závislost na Ontariáncích patřičně vymstila. Důsledkem této situace bylo, že se brojaci cítili přetížení a Norině se jen s vynaložením nejvyššího úsilí podařilo během dvou měsíců dosáhnout toho, aby v zásobování široké fronty zavládl řád a aby se úspěšně rozjelo.

Tarpolu pomohla podpora z království Turis, přestože jim Mennebar IV. musel sdělit, že v současnosti není možné, aby do Tarpolu poslal tolik vojáků, kolik původně přislíbil.

Potřeboval své muže, aby neprodyšně odřízli a uzavřeli „Zakázané město“, neboť v jeho troskách se shromažďovalo čím dál víc bahenních bestií. Král se obával, že stvůry brzy zaútočí na lidi, a chtěl být připraven ochránit vlastní poddané. Zato posílal do Tarpolu alespoň potraviny.

I aldoreelský král Tarm podporoval neustále slábnoucí tarpolskou armádu zrním, moukou a velice potřebným obvazovým materiálem.

Neustálé porážky budily v mladém kabcarovi stále větší pocity zahořklosti. Královy výbuchy vzteku se staly mezi jeho lidmi legendou, Valjakov a Stojko ho museli nejednou krotit, když si chtěl na podřízených vybít nahromaděný vztek a bezmoc.

Když se jim ho podařilo uklidnit, v mžiku byl jako vyměněný. Rázem před nimi stál úplně jiný člověk, kabcar se okamžitě omlouval všem, kterým neprávem ublížil, a sliboval, že se polepší.

Když se Lodrik rozzuřil, docházelo v jeho okolí stále častěji k podivným událostem. Poháry praskaly, neviditelné síly strhávaly člověka na zem, oheň a plameny měnily barvu z rudé na tmavě modrou. Stojkovi pomalu docházela fantazie při vysvětlování těchto jevů, které si musel narychlo

vymýšlet, a kabcar zanedlouho získal zvláštní pověst, která ještě více podněcovala lidskou pověrčivost.

*

Když nastalo jaro a led se sněhem začal tát, postup borasgotánské armády se zastavil. Bláto a déšť se jednotkám staly příliš velkou překážkou. Tarpol získal čas, aby si vydechl. Vyčerpaný Lodrik se s přáteli vrátil do Ulsaru.

Norina přivítala svého milého, který se výrazně změnil.

Přestože se on sám nezúčastnil žádné bitvy, to, co na vlastní oči viděl a co se na bojišti událo, mu vyrylo do tváře tvrdé rysy. Zdálo se, že ani láskyplné objetí mladé brojačky mu neproniklo až k srdci. Teprve druhý den po návratu se mu vrátilo dřívější přátelské chování.

Norina vycítila hluboké zoufalství, které ho ovládalo, když se třetího dne uchýlili na chvíli do palácové čajovny.

Beze slova před ní poklekl na kolena a jako malé dítě jí zabořil hlavu do klína. Něžně mu prohrábla dlouhé světlé vlasy. Potom si sedla a přitáhla ho k sobě na pohovku.

„Kde zůstaly všechny naše plány na lepší budoucnost Tarpolu?“ zeptal se Lodrik tiše a zíral do plamenů. „Já nechtěl nic špatného, právě naopak. Mí poddaní měli získat větší svobodu, než jaké se jim kdy dostalo. A nyní patří třetina říše šílenému Arrulschánovi. Proč to Ulldrael

dopustil?“ Pohlédl Norině do očí, jako by v nich ležela odpověď na jeho otázku. „Jestli má být Spravedlivý, proč tedy nic nedělá? Copak je to, co mě a moji říši momentálně postihlo, opravdu spravedlivé?“

„Ne, spravedlivé to není,“ pronesla Norina uklidňujícím tónem. „A proto ti Ulldrael pomůže.“

„Ale kdy?“ zvolal kabcar zoufale a vyskočil. „Kdy se Spravedlivý,“ to slovo téměř vyplivl, „sníží k tomu, aby něco udělal? Já čekám a modlím se, ale nic se neděje. Místo toho pobíjejí Borasgotánci mé muže, plení vesnice a mučí poddané. A urození na celém zbytku kontinentu se jenom dívají a blekotají něco o ‚nejasné právní situaci‘. Králové si hoví na trůnech. Všechno je to k zblití!“ Vztekle udeřil do krbové římsy, pak se čelem opřel o chladivý kámen. „Stál jsem na jednom pahorku a díval se na bitevní pole, které se mi rozkládalo u nohou. Borasgotánci kosili moje muže a bylo jim jedno, jestli se ohánějí zbraněmi, nebo ne. Ani jsem jim nemohl zazlívat, když se chtěli vzdát. Ale místo aby je nepřátelé ušetřili, na místě je všechny pobili.“

Lodrik se odvrátil, ramena se mu třásla. „Byla tam skoro stovka mužů. Všem jim usekli hlavu.“ Pomalu se svezl na podlahu, opustily ho poslední zbytky sil a už se déle nedokázal ovládat. Norina k němu rychle přiskočila a uchopila ho do náručí. Tarpolský kabcar se neovladatelně rozplakal. „Já už nemůžu, Norino. Jestli mi Ulldrael nepomůže, bude brzy po všem.“

„Nesmíš ztrácet víru.“ Brojačka ho kolébala v náručí.

„Začalo to tak dobře, proto to nesmí takhle skončit. Počasí je na naší straně a brzy se k nám přikloní i štěstí. Mně se mezitím podařilo zorganizovat zásobování a přihlásila se spousta dobrovolníků, kteří chtějí pomáhat bránit svou vlast.“

„Arrulschán je zničí stejně jako předtím moje vojáky.

Takhle to nesmí pokračovat.“ Lodrik potřásl hlavou. Potom si setřel slzy z očí. „Hrozně moc jsi mi chyběla, Norino. Ty dva měsíce bez tebe se skoro nedaly vydržet.“ Políbil ji.

„Rozhodl jsem se, že udělám Arrulschánovi nabídku. Chci konečně dosáhnout míru. Už mám nesmyslného válčení až po krk. Ať si má Worlac pro mě za mě svoji nezávislost, brzy si budou přát, aby se vše vrátilo ke starému. Ale předtím, než si promluvím s velvyslancem Sarduijelecem, musím vyhledat svoji sestřenici. Máš představu, kolik vasleců prohýřila?“ Zoufalství v okamžiku přešlo v ryzí nenávist. „Nechal jsem si přinést účetní knihy. Dokonce se tu svou marnotratnost ani nepokoušela zamaskovat. Jenže teď je na čase, aby konečně dostala pořádnou lekci.“

Norina na mladého muže ustaraně pohlédla. „Co máš v úmyslu?“

Lodrik vstal, urovnal si uniformu, dopnul opasek a vykročil ke dveřím. „Promluvím si s ní. Bude to tanec, na jaký určitě nezapomene.“ Pátravě se na milenku zadíval.

„Zacházela s tebou tak špatně, jak předpokládám, nebo to bylo dokonce ještě horší?“

„Ne, ne,“ uklidňovala ho brojačka. „Šly jsme jedna druhé z cesty. Podepsala mi, co bylo zapotřebí, abych mohla zorganizovat zásobování.“

„Ale stejně. Hned k tobě zase přijdu.“ Lodrik rázně vyšel ven.

Mladá žena se zamyšleně zahleděla na dveře. To, jak se Lodrik změnil, se jí vůbec nelíbilo.

Povzdechla si, přiložila ruku k břichu, v němž se rodil nový život. Tuto novinku, o níž věděla pouze ona, mu zatím nestihla prozradit. Cítila však, že v tomto okamžiku na to nebyla ta pravá chvíle.

Opatrně usrkla horkého čaje a čekala na návrat milého.

*

Čím víc se kabcar blížil ke komnatě své sestřenice, tím víc jím cloumal vztek.

Hlavou se mu míhaly myšlenky, které mu v žádném případě nepomáhaly zlepšit náladu. To, jak se věci vyvíjely, muselo připadat nejen jemu, ale každému slušnému a poctivému Tarpolanovi přímo děsivé. Zatímco se jeho milenka starala o záležitosti státu, vybrakovala kabcarova právoplatná manželka státní pokladnu, jako by někde pod ní

ležela tajná pokladnice, napěchovaná nekonečným množstvím zlata nebo iurda. A válela se v posteli s cizími chlapy jako levná pouliční děvka. Nerestro mu naznačil, že se pokoušela i o něho, zatímco on sám se jí dosud nesměl ani dotknout, přestože jako jediný na to měl plné právo.

Vřelo v něm jako v sopce.

Když rozrazil dveře jejího pokoje, spatřil před očima obličej napůl svlečeného muže, rozhněvaného nečekaným vyrušením, a zaslechl provokativní zvonivý smích své sestřenice, rozvalující se v posteli. Všechny dlouho potlačované city rázem vyvřely na povrch.

Nelidsky zaryčel a vytasil široký popravčí meč, který mu v minulosti již několikrát prokázal cenné služby.

Když se mu znovu vrátily smysly, stál mírně zmámen nad zmrzačeným, spáleným a zčásti ještě kouřícím tělem mrtvoly. Od ostří popravčího meče, který svíral v pravé ruce, odkapávala krev. Ztěžka dýchal. Tvář měl zalitou potem a krví mrtvého muže. Špičky prstů na levé rukavici vypadaly ohořele.

Aljaša se krčila za postelí, přikrývku si přitáhla až k bradě a upřeně na něj zírala. V krásném obličeji se zračilo neskonalé zděšení.

Lodrik k ní beze slova přešel a otřel si do prostěradla krev mrtvého muže, kterou byl potřísněn.

„Já jsem ti říkal, že to déle nehodlám trpět.“ Předstíranou chladnokrevností zakrýval vlastní hluboké zděšení nad tím,

co právě provedl. Nedokázal pochopit, kde se to v něm vzalo. „O všem ostatním, co jsi v mé nepřítomnosti natropila, si promluvíme po jídle. A chtěl bych slyšet opravdu dobrou, věrohodnou výmluvu.“

Kabcar pohlédl na mrtvého. Vypadal, jako by mu tělo spálila obrovská vlna energie. Ve vzduchu se vznášel pach škvařeného masa, z něhož se Lodrikovi dělalo špatně.

Rychle vyšel z komnaty, aby sestřenice nepostřehla, že ztratil jistotu. Úplně zapomněl na to, že Norina na něho pořád ještě čeká v čajovně, a zahloubán v myšlenkách se procházel palácovými chodbami.

Ať se snažil, jak chtěl, nepodařilo se mu vzpomenout si, co se vlastně stalo. Věděl pouze to, že vytasil zbraň.

Pozvedl k očím zčásti ohořelou levou rukavici. Že by za to mohlo svědění v prstech? Ale jak by to bylo možné? Co to bylo za sílu, která mu umožňovala dělat takové věci?

Aniž by přišel na odpověď, vydal se k vlastní ložnici.

Něčeho si však na sobě povšiml: cítil se tak uvolněně jako ještě nikdy od začátku války. Hlavu měl čistší než kdykoliv předtím.

Téměř v euforii si vyměnil šaty, spokojeně na sebe pohlédl do zrcadla a vyšel na večeři.

*

U stolu vládla pozoruhodná nálada. Asi poprvé od doby, kdy se nastěhovala do paláce, neřekla Aljaša jediné slovo.

Lodrik se naproti tomu mnohomluvně omlouval Norině, ze všeho, co dělal a co říkal, vyzařovala dobrá nálada. Brojačka měla radost ze změny chování svého milého, přisuzovala to jejich setkání, jež mu dodalo novou sílu, odvahu a naději.

Valjakov během jídla odchytil jednoho nadmíru rozčíleného sluhu, stručně mu udělil pár příkazů a poslal ho pryč. Nerestro se tiše bavil s Belkalou.

Stojko v průběhu večeře oznámil, že na druhý den ráno jsou do audienčního sálu pozvaní velvyslanci a vyslanci z jednotlivých říší. O tom, jak se válka vyvíjí, se neustále hovořilo v celé tarpolské říši.

„A určitě vám nepovím nic nového, pane, když říkám, že prostý lid stejně jako dřív plně stojí za vámi,“ zakončil rádce svou řeč. „Lidé moc dobře vědí, co v mladém kabcarovi mají.“

„Což jim ovšem nijak nepomůže, jestli to takhle půjde dál,“ zabručel tělesný strážce. „Viděli jsme, jak nepřítel bojuje. Jediní, kteří mu jsou schopní jak takž odolávat, jsou vojáci z našich bojůvek.“

„Vaše Veličenstvo kabcare, mám tu pro vás malé překvapení.“ Rytíř se zvedl. Jeho vousy se mezitím zotavily z kabcařina útoku a na bradě se mu opět houpal malý, nabarvený a důkladně promaštěný pramen vousů.

„Vzpomínáte si ještě na můj návrh, že bychom na jaře uspořádali v Ulsaru rytířský turnaj?“

„To je v tuto dobu poněkud nevhodné, nezdá se vám?“

prohodil Stojko opatrně a odložil příbor stranou.

„Právě. Ale já jsem ty pozvánky nezrušil. A s pýchou vám nyní mohu oznámit, že Řád vysokých mečů vyrazí po vašem boku do války.“ Nerestro se mírně uklonil. „Mí bratři ve zbrani jsou stejného názoru jako já. Vy jste to nejlepší, co mohlo Tarpol kdy potkat. Proto učiníme vše, co bude v našich silách, abychom vám napomohli k vítězství.“

„Kolik?“ zeptal se tělesný strážce zvědavě.

„V současnosti je to zhruba padesát rytířů. K tomu je nutné připočíst pět až deset bojovníků a příslušníků doprovodu na každého. Získáte tím navíc více než tři stovky zkušených, ostřílených válečníků,“ oznámil Nerestro a neskrýval spokojenost.

„Hromy a blesky!“ uklouzlo rádci. Lodrik se celý rozzářil a uchopil Norinu za ruku.

„Děkuji vám, Nerestro z Kurašky. Za to jste si opět vysloužil kabcarovu přízeň. Až bude tahle záležitost s Borasgotánem u konce, budeme si bezpodmínečně muset promluvit o vašich pozemcích.“ Mladý muž pozvedl sklenici. „Mockrát děkuji. Na Vysoké meče, přestože nehodlám této velkorysé nabídky využít.“

„Pane!“ okamžitě nechápavě vyjekl Valjakov, ale Lodrik se jen pousmál.

„Musí zase rychle zavládnout mír, a přestože jsem si jistý, že bych s pomocí vašeho řádu dříve nebo později dosáhl vítězství, chtěl bych boje co nejrychleji ukončit.

Myslím, že už zemřelo příliš mnoho lidí.“ Kývl na rytíře.

„Ale když už tu vaši řádoví bratři budou, mohli bychom ten turnaj přece jenom uspořádat. Na oslavu míru, který hodlám zítra uzavřít.“

„Pokud by jednání neprobíhala tak, jak doufáte, jsme připraveni doprovodit vás opět na frontu,“ zakončil rytíř své vystoupení a posadil se.

Poté se zvedla Belkala. „I já bych chtěla pomoci, Vaše Veličenstvo kabcare. Kensustrie je sice příliš daleko a můj národ normálně nemá ve zvyku vměšovat se do záležitostí jiných zemí, já bych však ráda udělala výjimku.“ Rozhlédla se kolem sebe, uhladila si zelené vlasy a ukázala špičaté řezáky. Norina mimoděk stiskla Lodrikovu ruku, až se na ni kabcar na okamžik tázavě podíval. Žena však odmítavě potřásla hlavou. „Jak víte, můj bůh je bohem vědění. Já naučím některé z vašich mužů, jak mohou z půdy získat větší výnosy. Ti se pak mohou rozjet do vesnic a předat vědomosti dalším. Myslím, že Tarpolané budou mít radost, když v nadcházejících časech budou mít alespoň z poloviny plné sýpky. Když člověk ví, jak na to, je to velice jednoduché.“

„Kdybych věděl, že tady na mě čekají jenom samé dobré zprávy, vrátil bych se mnohem dřív,“ poznamenal kabcar.

„Mimochodem, když už jsme u novinek,“ vpadla mu do řeči sestřenice, „už jsi svým přátelům povyprávěl o svém slavném činu v mé ložnici?“ Uchopila nůž a držela ho jako zbraň. „Jen si to představte, rozsekal na kusy neozbrojeného muže. A z prstů mu tryskaly oranžové blesky. Z toho chudáka nezbylo nic než kouřící raneček ohořelého masa.“

„Zajisté. To on dělá pořád. Všude, kam přijde a kde třeba jen chvíli postojí,“ dodal Stojko se smrtelnou vážností v hlase. „Těmi blesky normálně zapaluje pochodně.“ Potom se rozesmál, Valjakov se k němu po chvilce váhání přidal a brzy se celá společnost kromě Noriny otřásala veselím.

Aljaša je zpražila nepřátelským pohledem.

„Vy si asi myslíte, že vyprávím nesmysly, je to tak? Ale já jsem to viděla na vlastní oči!“ rozohnila se.

„Neviděla jsi vůbec nic, drahá choti,“ řekl Lodrik pobaveně. „Navštívil jsem tě, abych si s tebou promluvil o tom, jak rozhazuješ peníze, a našel jsem tě úplně opilou v posteli. Když jsem tě chtěl vzbudit, spadla mi svíčka na zem a musel jsem rychle uhasit maličké plameny. To tě možná popletlo, když jsi uviděla spáleninu.“

Kabcara rozmrzele stáhla koutky úst. „Já vím, že to samozřejmě nemůžeš před svými přáteli přiznat. Ale přísahám, že ti nezapomenu, cos způsobil.“ Vztekle odhodila příbor na talíř, zvedla se a odešla.

„Vaše Veličenstvo kabcare, Vaše žena má smysl pro přehánění, že ano?“ vyptával se Nerestro a setřel si z koutků očí slzy. „Blesky šlehající z prstů, to se mi líbí.“

Mladý muž pozvedl dokonalé prsty, aby dokázal, že mluví pravdu. „Vidíte tady nějakou stopu po sazích nebo něčem podobném?“

„Jenom trochu špíny,“ prohodil Stojko a znovu sklidil všeobecný smích.

Tím bylo Aljašino vyprávění vyřízené, nikdo se k němu nevracel ani nekladl další otázky. Brzy se všichni odebrali do svých pokojů. Stojko s Valjakovem se věnovali večerní partičce šachu.

Po čtvrtém tahu už to důvěrný rádce nevydržel. „Co ten sluha předtím chtěl?“

Tělesný strážce nepřítomně zíral na šachovnici.

„Myslím, že si to dokážeš domyslet.“

„Takže Aljaša nelhala?“ Stojko zneklidněl a uhladil si rukou knír.

„Já nevím, co se stalo.“ Valjakov dal rádci mat. „Ale ten chlap chtěl vědět, co mají s mrtvolou udělat. Nařídil jsem mu, aby ji co nejrychleji nenápadně odklidili pryč. Nevěděl jsem, jestli za to může kabcara nebo Lodrik, taky mi to bylo celkem jedno. Rozhodně o tom nemusí nikdo vědět.“

„Mám neblahé tušení. Bůh ví, co se může stát, jestli to s ním takhle půjde dál,“ zabručel jeho protějšek zamyšleně.

„Co se s ním děje? Té změny si všimla už půlka regimentu.

Pokaždé, když ho popadne vztek, dějí se kolem něho ty nejpodivnější věci.“ Pohlédl tělesnému strážci do tváře.

„Kdybych nevěděl, že to není možné, řekl bych, že je to magie.“

„Nesmysl.“ Valjakov myšlenku zapudil mávnutím mechanické ruky. „Byly to jenom náhody. Žádná magie neexistuje.“

„Skutečně? A oheň čirou náhodou mění barvu?“

„Musel v tom být nějaký pyl.“ Svalnatý bojovník pokrčil rameny. „Znáš semínka plavuně? Ta věc hon jako troud.

Hrst takového prachu mohla změnit plameny, nemyslíš?“

„Já vím, to jsem přece chlapům sám navyprávěl,“ mávl Stojko odmítavě rukou. „Ale my oba víme své.“

„Co bychom podle tvého názoru měli dělat?“

Valjakovovy oči se klidně upíraly do Stojkových.

„Nemůžeme nic dělat. Kromě toho, že se postaráme, aby s ním bylo všechno v pořádku. Nic nenaznačuje, že by se blížila doba temnoty, a i kdyby tomu tak bylo, může za to Arrulschán, ne Lodrik. Budeme se držet v jeho blízkosti a dávat na něho pozor. Teprve kdyby zemřel, vrátí se do Ulldartu hrůza. Možná do něho Ulldrael vkládá požehnání, ne? Ten blesk tehdy v Granburgu mu taky nedokázal nijak ublížit.“ Voják znovu pečlivě uspořádal figurky. „Nelam si s tím tolik hlavu. Doufejme, že zítra bude po válce a my nebudeme mít žádný důvod, abychom se kvůli něčemu rozčilovali.“

„Doufejme, doufejme,“ povzdechl si důvěrný rádce a předklonil se, aby zahájil novou partii.

*

Když Norina vstoupila do knihovna a našla v ní Kensustriánku, jak sedí obklopená hromadou knih, chtěla se na místě otočit a odejít. Kněžka si však jejího příchodu povšimla a obrátila se k ní.

„Zdravím vás, Norino Miklanovo.“ Sklonila hlavu na pozdrav. „Také hledáte radu, kterou nám učenci zanechali na papíře?“

„Ano. Hledám něco o tom, jak bojovat s nevolností.“

Mladá žena sesbírala veškerou odvahu a vešla do knihovny.

Velkým obloukem obešla Belkalu a zamířila k opačné straně stolu, přičemž se stále pohybovala tak, aby na ni dobře viděla.

„Kdybyste chtěla, mohla bych vám pomoci.“ Kněžka vzala papír z hromádky nepopsaných listů, namočila brko do kalamáře a s rozmachem na něj sepsala několik přísad.

Potom podala seznam Norině. „Musíte bylinky prostě jen spařit v horké vodě. Každý den ráno vypijte jeden šálek a zbytek dne nebudete mít ani na okamžik pocit, že se vám žaludek vznáší na vodě.“ Usmála se, řezáky se jemně zatřpytily. „Sama jsem zpočátku musela vypít několik šálků,

protože mi tučná tarpolská kuchyně vůbec nedělala dobře.

Ale mezitím jsem si na ni docela zvykla.“

Brojačka váhavě postoupila kousek blíž a opatrně si od ní recept vzala. „Mockrát děkuji. Určitě to vyzkouším.“ Jako kdyby něco hledala v regálu na opačné straně knihovny, pomalu odkráčela z Kensustriánčina dosahu. Namátkou vytáhla z police knihu a začala v ní listovat.

„Mimochodem, odvedla jste vynikající práci,“ pochválila ji Belkala najednou.

„Prosím?“ Otočila se k ní.

„S organizací zásobování,“ vysvětlovala kněžka. „Není mnoho mladých žen, které by byly schopné narychlo postavit na nohy tak náročný dopravní řetěz.“

Norina se rovněž usmála. „Sice ještě nefunguje úplně bezchybně, jak jsem doufala, ale do doby, než boje znovu začnou, by mělo být všechno v pořádku. Velkostatkáři jsou houževnatí lidé.“

„Jenže velkostatkáři mají strach, protože se bojí, že přijdou o moc, jestli mladý kabcar zůstane na trůnu. Aspoň mně se to tak jeví.“ Belkala si opřela předloktí o stůl.

„Obávám se, že pokud se panovníkovi podaří odrazit Arrulschánovy jednotky, brojaci velice rychle přestanou spolupracovat.“

Norina zavřela knihu a zvědavě se posadila. „Takže vy si stejně jako Lodrik a já děláte s Tarpolem starosti? To mám opravdu radost. Jestli máte nějakou radu, tak…“

Kněžka odmítavě zvedla levou ruku. „Ne, já se do zdejších záležitostí nebudu vměšovat více než dosud. Na kensustriánské poměry bylo až moc už to, že jsem sedlákům poradila, jak zvýšit výnosy na polích. V politických otázkách se nevyznám tak dobře, abych do nich mohla mluvit. V méně závažných věcech však ráda řeknu svůj názor.“

„Proto jste neustále v kabcarově blízkosti?“ zeptala se mladá žena a pohodila dlouhými černými vlasy. „Ten rytíř a vyjeden z vás je neustále u něho.“

„Ano, to také,“ odvětila Belkala po chvilce. „Nerestro i já víme o tom proroctví. Oba jsme se zpočátku řídili špatným výkladem, který nám našeptal jeden Ulldraelův mnich, kterého za to jeho bůh potrestal. To ostatně sama víte. Proto jsme si dali za úkol zabránit, aby se Jeho Veličenstvu kabcarovi něco zlého přihodilo. Za prvé kvůli tomu, jak se snaží o lepší budoucnost Tarpolu. Za druhé proto, že jeho smrt by byla tím nejhorším, co může náš kontinent postihnout. Nepřátel si mezitím nadělal víc než dost, jak musíte sama uznat, nemám pravdu?“ Zlaté oči jí slabě zaplály a téměř magicky k sobě přitáhly Norinin pohled. „Ostatně mám velkou radost, že si my dvě můžeme konečně v klidu popovídat.“

Brojačka, v níž právě začínala klíčit důvěra, rázem zpozorněla. „Jak to myslíte?“ Nenápadně přiložila ruku za záda, aby měla blízko k dýce za opaskem.

Kensustriánka se snažila udržet vzájemný kontakt, nespouštěla z brojačky oči. „Neušlo mi, že jste vypadala dost vyděšeně, když jsme se poprvé setkaly v kabcarově čajovně. Máte k tomu nějaký důvod? Je na mně něco, co vám připadá odpudivé?“ Opět vykouzlila v obličeji přátelský úsměv, z něhož vyzařovalo teplo a upřímnost.

„Můžou za to ty špičaté zuby? Já jsem se časem rovněž doslechla nejrůznější historky, které se údajně váží k našemu původu, a přiznávám, že mě velice pobavily.

Buďte zcela klidná, nic z toho není pravda. Co byste o mně chtěla vědět?“

„Mohla byste mi něco povyprávět o svém bohu,“ navrhla Norina. „Nebo o tom, jak se u vás v Kensustrii žije.“

„Ale mileráda. Začněme s Lakastrou.“ Zpod tmavohnědé róby vytáhla řetízek a ukázala mladé ženě šperk, na který si Norina přesně pamatovala.

Byl to amulet, velký jako lidské oko, který si voják vzal z hrobu v lese u Granburgu. Poznala jeho povrch z porézního kovu i pozoruhodné symboly, které nyní považovala za kensustriánské písmo.

Uprostřed talismanu byla viditelná vlasová trhlina, podél níž byl předmět zřejmě opět složen dohromady.

Belkala upřeně zírala do hnědi Norininých očí, zorničky se jí rozzářily jasně žlutou barvou. „Co vám nahání strach, Norino Miklanovo?“

„Vy mi naháníte strach.“ Něco nutilo mladou ženu, aby zůstala sedět jako přikovaná na židli. Ze všeho nejraději by vyskočila a vyběhla z místnosti ven. Místo toho zmámeně hleděla do Kensustriánčiných očí a na povrch se jí draly ty nejtajnější myšlenky. Nedokázala tomu zabránit. „Myslím, že jsem vás už jednou viděla. Byla jste tvorem, který v Granburgu zabil jednoho vojáka. A…“ zarazila se.

Kněžka něžně položila chladnou ruku na pravici mladé ženy. „Nemusíte mít strach. Ze mne určitě ne. A nyní hovořte dále.“

„A… myslím, že ty vraždy v Ulsaru jste spáchala vy,“

prohlásila Norina neochotně. „Oběti zemřely bestiálním způsobem a podle toho, co jsem tehdy v lese v Granburgu viděla a slyšela, si to nedovedu jinak vysvětlit. Jeden z našich průvodců tady v Ulsaru později zemřel. Tehdy v lese si vzal z hrobu amulet, který vám nyní visí na krku.

Myslel si, že mu přinese štěstí.“

„Potom tedy ten amulet pořádně selhal, že ano? Ale ne, v tom se mýlíte, Norino Miklanovo. Naletěla jste pohádkám, které se v Tarpolu o Kensustrii vyprávějí. A tady ten přívěšek nosím už hrozně dlouho. Hovořila jste s někým o těchto svých domněnkách? Přiznám se, že jste mě jimi dost pobavila.“

Mladá žena potřásla hlavou. „Ne. Chtěla jsem, ale…“

„Ne, nemyslete na to,“ nařídila jí kněžka. „Takhle je to v pořádku. Nebudeme tím nikoho zbytečně zneklidňovat.“

Přisunula se blíže k brojačce. „O té záležitosti nebudeme nikdy s nikým mluvit, slibujete?“ Zlatá záře v jejích očích zesílila a vpalovala se mladé ženě do hlavy. Norina poslušně přikývla. Belkala vycenila zuby. „Kdybych chtěla, mohla bych těmito zuby kdejakému tvorovi roztrhat hrdlo, na to nikdy nezapomeňte.“ Pustila Norininu ruku a v naprosté pohodě se opět věnovala knize. „Děkuji vám za mlčenlivost.“

Brojačka se probrala z otupělosti, která předtím ovládla její mysl, tak rychle, jako by jí někdo vchrstl do obličeje ledovou vodu. Rychle se zvedla a úprkem zamířila ke dveřím.

„Norino Miklanovo, ještě na okamžik,“ zastihla ji za zády kněžčina výzva.

Norina zůstala roztřesená stát, zatímco se k ní zezadu blížily kroky. Ruka jí sklouzla k dýce, potom se jí před nosem objevil papír s receptem. Moc nechybělo, aby nevykřikla úlekem.

„Málem jste to tady zapomněla,“ zašeptala jí Belkala přátelsky do ucha. Její dech teple pohladil pravou polovinu brojaččina obličeje. Té přejel po zádech mráz, když si uvědomila, jak blízko se kněžčiny řezáky ocitly u její krční tepny.

„Děkuji,“ vymáčkla ze sebe stroze a vyřítila se ke dveřím do bezpečí chodby. Nyní si byla jistá, že kněžka je

více než nebezpečná. Jenom nevěděla, jakou roli hraje ve spleti nejrůznějších figurek ovlivňujících Lodrikův osud.

*

Když Lodrik s Aljašou vstoupili následujícího dne do audienčního sálu, tvářili se velvyslanci Sarduijelec a Fusuríl jako vítězové.

Lodrik bez jediného komentáře zamířil do čela stolu a podíval se na podobu bitevní linie, jak vypadala od počasím vynuceného příměří. Sestřenice zůstala stát kousek stranou.

Tarpolská říše přišla o Worlac a o dvě třetiny provincií Granburg a Restyr. Borasgotán byl připraven, jakmile skončí deště, okamžitě kompletně ovládnout východní hranici provincie Sora. Kabcar trpce konstatoval, že ztracená tarpolská území již jsou na mapě vybarvena barvami Borasgotánu.

„Dovolil jsem si, Vaše Veličenstvo kabcare,“ přispěchal Sarduijelec s vysvětlením, „upravit toto vyznačení, aby shromáždění lépe vidělo, komu co patří.“

„Velice laskavé,“ odsekl mladík stroze. „Ale bohužel poněkud předčasné. Dal jsem svolat toto shromáždění, abych uzavřel mír. Nechám Worlacu nezávislost, pokud si to přeje.“ Uchopil ukazovátko a upevnil na jeho konci modrou křídu. Tou přemaloval Sarduijelecovy rudé čáry, ušetřil

pouze bývalou provincii. „Ze zbytku Tarpolu se Arrulschán okamžitě zase stáhne.“ Ukazovátko se přesunulo nad Kostromo. „Hustrabán obdrží osmdesát procent iurda, zato jeho jednotky ihned opustí baronii a Kumstratt uzná její nezávislost. A Ucholovo se okamžitě vzdá Bijelomorska.“

„Smím?“ zeptal se borasgotánský velvyslanec a vzal si od panovníka dlouhou hůlku, napíchl na její hrot rudou křídu a okázale opět vyznačil průběh fronty. „Můj pán Arrulschán by si ale chtěl dobytou půdu ponechat. A nevidí jediný důvod, proč by se měl těchto území vzdát. Zdá se, že tarpolští vojáci poněkud zrezivěli a nejsou protivníkem, kterého by bylo nutno brát vážně. Borasgotán by chtěl kolem nové baronie vytvořit bezpečnostní pás, aby zabránil tomu, že ji někdy v budoucnu opět rychle obsadíte, Vaše Veličenstvo kabcare.“ Předal ukazovátko Fusurílovi, který okamžitě obkreslil Kostromo rudou čárou.

„Co patří Hustrabánu, to si Hustrabán také ponechá,“

prohodil stručně a ztuhle se uklonil.

Lodrik zkřížil ruce na prsou, pak si prsty začal pohrávat se svými světlými vousy. „Já vám nabízím mír, a vy to vědomě odmítáte?“

„Abych byl zcela přesný,“ Sarduijelecovo krátké, ale tučné tělo spočinulo na mapě, aby hůlkou dosáhl ještě dál, „Borasgotán by dokonce chtěl, aby ten bezpečnostní pás byl ještě širší a mohl tak Worlacu v prvních letech poskytnout dokonalé záruky.“ Špice křídy přejela s odporným

zapištěním po pergamenu a namalovala na něm tlustou čáru odshora až dolů. Tím odsekl polovinu tarpolské říše. „A můžete být šťastný, že můj pán Arrulschán toho nepožaduje víc.“

Mladý muž si nevěřícně prohlížel tlustou rudou čáru.

„Jste snad opilý, Sarduijeleci? To, co tady předvádíte, je nevyhnutelné pokračování války. To chcete?“

Velvyslanec se pouze pousmál a Lodrik pochopil.

„Dobrá. Protože jednání nevedou k výsledku, sáhnu k prostému vydírání.“ Kabcar škubnutím vytrhl od opasku dýku. Sarduijelec polekaně uskočil dozadu, diplomaté si začali mezi sebou vzrušeně šuškat.

„Jestli mě zabijete, ničeho tím nedosáhnete, Vaše Veličenstvo kabcare,“ zaúpěl tlusťoch pro jistotu a tlačil se stále více dozadu.

„Kdo vás chce zabít? Vámi si nebudu špinit prsty.“

Místo toho, aby se vrhl na borasgotánského velvyslance, přiložil si sám dýku ke krku. Na místě, kde spočinul hrot dýky, se objevila kapka rudé krve, stekla po krku a udělala na šedé uniformě tmavou skvrnu.

Valjakov chtěl vyrazit vpřed, ale Stojko ho zadržel.

„Nechej ho. On ví, co dělá.“

„To, co nyní řeknu, myslím naprosto vážně,“ oznámil Lodrik a otočil se při tom, aby ho všichni viděli. „To, jak se Borasgotán a Hustrabán chovají, nehodlám akceptovat.

Protože žádná jiná z ulldartských říší, kromě několika

chvályhodných výjimek, nic nepodniká proti tomuto porušení Tisícileté smlouvy, musím vyslovit hrozbu, která by nemohla být horší.“ Z rány na krku se mu řinul tenoučký pramínek krve. „Pokud mne představitelé Borasgotánu a Hustrabánu neujistí, že se jejich jednotky okamžitě stáhnou tam, odkud přišly, tak se zabiju, Sarduijeleci. A jestli zemřu, zanikne celý kontinent. Všichni, co zde jsou, znají proroctví.“ Ohryzek mu poskakoval, opět se objevil další pramínek životodárné tekutiny. „Pro mě za mě, ať celý svět zanikne, až budu mrtvý. Pro můj lid nebude žádný rozdíl v tom, jestli nastane doba temnoty, nebo jestli by mu měl vládnout šílený Arrulschán. Obojí vyjde úplně nastejno.

Pouze ostatní království proklejí Borasgotán a Hustrabán za jejich nenasytnost a sama sebe za svou nečinnost.“

„Uklidněte se, Vaše Veličenstvo kabcare,“ pokoušel se ho Sarduijelec ukonejšit. „Promluvme si o tom v klidu.

Já…“

„Dostanou vaše jednotky takový rozkaz, nebo ne?“

Lodrikovi se pod uniformou napnuly svaly, oběma rukama pevně svíral rukojeť dýky. Aljašiny zelené kočičí oči se nedočkavě zaleskly.

Borasgotánec zaúpěl a mírně se přihrbil. „Ne.“

„Doufám, že jsem se právě přeslechl,“ pronesl Lodrik řezavým hlasem. „A pokud ne, řekněte svému milovanému Borasgotánu rovnou na shledanou.“

Fusuríl si odkašlal. „Vaše Veličenstvo kabcare, letos píšeme rok 443, ne 444. Nebezpečí, že se nyní vrátí doba temnoty, tím není dané. Máme ještě skoro rok času, abychom se připravili na všechno, co přijde.“ Hustrabánec mírně naklonil hlavu. „A taky tomu proroctví nemusí každý věřit, nemám pravdu? Mohl by to přece být rafinovaný trik.

Kdybych jako kabcar věděl, že po sobě zanechávám syna, jenž jako budoucí panovník nepředstavuje právě tu nejlepší volbu, možná bych si také vymyslel takové ‚božské poselství‘, aby nikoho ani nenapadlo na syna zaútočit.“

Některým velvyslancům se ve tvářích objevily ustarané výrazy. „Jestli se bezpodmínečně chcete zabít, tak jen do toho. Hustrabán nemá strach.“

Aljaša se postavila vedle svého muže. Když štíhlou rukou ověnčenou několika prsteny sevřela rukojeť dýky, zračila se jí v obličeji čiročirá touha po moci. „Pomůžu ti, jestli chceš, můj statečný muži,“ zašeptala.

Lodrikovy ruce se roztřásly. Aljaša jemně zvýšila tlak na dýku, špička se mu bolestně zaryla hlouběji do masa.

„Počítám do tří,“ řekla Aljaša hlasitě. „Rozhodnutí je na vás, vážení velvyslanci a diplomaté.“

Fusuríl se podíval nejdříve doprava, potom doleva. „Jak vidíte, nikdo z té hrozby nemá strach, kabcaro. Do toho.“

Aljaša rychle dýchala. Už jen několik centimetrů ji dělilo od okamžiku, kdy se sama stane neomezenou vládkyní

Tarpolu. Všechno ostatní, od územních nároků až po iurdum, se dá dohodnout po nesobecké smrti jejího manžela.

„Jedna.“

„Aldoreel vyzývá obě říše Borasgotán a Hustrabán, aby splnily kabcarovy požadavky,“ prohlásil Tafur důrazně.

„Uvažte, vážení pánové, že zde jsou za jistých okolností ve hře miliony lidských životů. Jde o více než o dobytí kousku tarpolského území.“

„Odmítáme,“ zaznělo téměř jednohlasně z úst obou velvyslanců.

„Dvě,“ počítala Aljaša dále. Její hlas nabral na síle.

„Království Turis požaduje okamžité stažení všech jednotek, jinak jsem oprávněn vyhlásit Borasgotánu, Hustrabánu a všem jejich spojencům válku,“ zapojil se ustaraně do jednání turîtský velvyslanec Betaios.

„To je správné, to je správné,“ zasmál se Fusuríl mečivě.

„Teď budou skoro všichni dupat po Tisícileté smlouvě.

Jenže já se nedomnívám, že bych jako vyslanec svého panovníka Kunstratta musel považovat vaši říši za vážnou hrozbu. Jste tak malí a tak daleko.“

„Přesně tak.“ Přikývl Sarduijelec domýšlivě. „A až obsadíme Tarpol, přijdete na řadu vy.“ Tím prozradil všechny plány. Sarduijelec si svého přeřeknutí vůbec nevšiml, pouze si rukou zakryl oči. „A nyní bodněte, kabcaro. Ale omluvte mne, nesnáším pohled na krev.“

„Obávám se, že ta ženská přesně ví, co dělá,“ zašeptal Stojko Valjakovovi a na znamení, aby zasáhl, pustil jeho rukáv.

„Tř…“

Tělesný strážce vystřelil vpřed, mechanickou rukou sevřel dýku a v posledním okamžiku odvrátil sílu, kterou se kabcara opřela do zbraně. Vybroušený kov se zabořil do hloubky asi bříška prstů do krku, krev se nyní řinula mnohem silněji.

Kabcara se však nevzdávala, už se viděla příliš blízko trůnu.

Lodrikova sestřenice se vztekle opřela vší silou do rukojeti dýky, svaly Valjakovovy paže se napjaly, potom odmrštil ženu dozadu, až dopadla na stůl s mapami. Jemně vykroutil panovníkovi dýku z ruky a ocelovými prsty zlomil ostří. Kousky čepele s cinkotem dopadly na mapu kontinentu.

„Ty proklatý pse, ty ses opovážil vztáhnout ruku na svou kabcaru?“ Aljaša dvěma rychlými kroky přistoupila k Valjakovovi a uštědřila mu řadu políčků, které obr bez hnutí snášel. Jeden z Aljašiných prstenů mu zanechal na spodní čelisti krvavý šrám, bílý vous zrudl. „To si ještě pořádně odpykáš, to ti přísahám.“ Pak sjela opovržlivým pohledem svého manžela.

Lodrikovi se podlomila kolena, Stojko pod něj starostlivě podsunul židli, na niž kabcar vděčně usedl.

Kapesníkem se snažil zastavit krvácení z malé rány na krku.

Cítil se pod psa.

„Tak to bychom měli kabcarovu odvahu,“ prohodil Hustrabánec posměšně. Jeho borasgotánskému kolegovi se podle všeho poněkud ulevilo.

„Vaše Veličenstvo kabcare, vzdáte se nyní na neurčitou dobu poloviny své říše, nebo si ji máme vzít sami?“

vyptával se Sarduijelec s úšklebkem.

„Vyřiďte svému pánovi, že Tarpol se jeho dobyvačnému tažení postaví na odpor,“ odvětil Lodrik tiše. „Předtím jste prozradil své skutečné plány. Jestli chce mít Arrulschán celou říši, bude si ji muset draze vykoupit. Jménem svého lidu budu tomu šílenci vzdorovat, dokud to jen bude možné.“

„To je škoda,“ prohlásil Borasgotánec s falešnou lítostí v hlase. „Tak to se naše jednotky budou muset dát brzy na pochod. Já se nyní rozloučím a již nyní vás zvu, abyste byl přítomen oslavám, až Arrulschán vtáhne do Ulsaru. Mějte se dobře.“ Bez úklony odešel ze sálu, Fusuríl a ostatní diplomaté ho okamžitě následovali. Pouze Tafur a Betaios zůstali v síni.

„Mennebar vám s nejhlubší lítostí vzkazuje, že budeme schopni vyslat nanejvýš čtyři stovky mužů z našich bojůvek,“ prohlásil Turîťan nešťastně.

„Aldoreel považuje za děsivé, jak se zachází s tak mladým a nadějným panovníkem.“ Tafur se uklonil. „Bez

ohledu na to, zda je proroctví pravdivé, nebo ne, vy jste si pomoc více než zasloužil. Samozřejmě vás budeme dále zásobovat vším potřebným, Vaše Veličenstvo kabcare. Král Tarm hodlá až do posledních chvil podporovat svého souseda, u něhož došlo k tolika velice slibným změnám.

S Ulldraelovou pomocí všechno zvládnete.“

„Tarpol vám děkuje za velkorysost a na pomoc obou vašich říší nikdy nezapomene.“ Stojko naznačil oběma mužům, že bude nejlepší, když i oni odejdou. „Kabcar si nyní musí odpočinout.“

Jakmile velvyslanci odešli, nadechla se Aljaša k mohutnému výstupu.

„Ty seš mizerný chudák, vždycky ve všem zklameš!

Vidíš, cos provedl s říší svého otce?“ Zvedla mapu. „Vidíš to? Ještě nejsi ani půl roku u moci a polovina Tarpolu je pryč. Bravo, chlapečku, bravo! A dokonce ani když jsi vyhrožoval sebevraždou, nechtěl ti nikdo věřit.“ Vysmála se mu obličeje. „Ohó, mám dojem, že před sebou zase vidím koláčkového prince z Granburgu. Sice už ne tlustého, ale pořád ještě naprosto neschopného.“ Opovržlivé mu hodila mapu pod nohy. „Kdybys měl aspoň kapku odvahy, seděla bych teď na trůnu. A kdybych tu vládla, dopadlo by pro tuto zemi všechno líp.“

Lodrik se díval nepřítomným pohledem a nereagoval.

Jeho sestřenice kolem něho neustále kroužila a zasypávala

ho výčitkami a opovržením, dokud nezačala chraptět. Potom i ona odešla.

Mladý muž zvolna přivřel oči, po tváři se mu skoulela slza. Jediné, co v tuto chvíli cítil, byla naprostá bezmoc.

Mávnutím ruky odeslal pryč i přátele, potom se zvedl a vytasil popravčí meč.

Pomalým pohybem položil mapu na stůl, potom vší silou zarazil meč do míst, kde byl zakreslený Borasgotán, až ze spodní části stolu odletovaly třísky. Poté se vrhl na Hustrabán. Nakonec zarazil hrot meče do baronie Kostromo.

Oni všichni se před ním měli plazit, dokonce i samolibí tarpolští brojaci. Ale k tomu měl nesmírně daleko. Za několik měsíců bude buď mrtvý, nebo bude žít jako host u dvora v některé sousední říši. Jeho otec si zcela jistě nepředstavoval, že se rod Bardrišů dočká takových konců.

Mladík přejel ukazováčkem po rytinách na čepeli meče.

Potom odkráčel k oknu, rozrazil obě křídla a vyšel ze síně.

Venku mírně mrholilo, vlahý deštík mu svlažil obličej a smísil se se slzami, které uronil.

Během okamžiku ho ovládly naprosto jiné city. Vztek, který v něm náhle vzkypěl, si vybil na několika keřích a stromech, do nichž meč vytesal široké rýhy. V duchu si přitom představoval, že se meč noří do Sarduijelece, Fusuríla a nakonec i do sestřenice. Znovu ho začaly svědit konečky prstů.

Sekal mečem čím dál rychleji a mocněji, z hrdla se mu dralo hluboké tupé vrčení, které přerostlo v dunivý výkřik.

„Tzulane! Spálený bohu, pomoz mi!“

Z levé ruky mu vylétl oranžový blesk a s ohlušujícím rachotem rozštěpil obrovitý Ulldraelův dub, stojící v zahradě.

Energii nebylo možné zadržet. Prskající, trhaně se pohybující paprsek přeskakoval z jedné rostliny na druhou.

Lodrik cítil ničivou sílu, která jím prostupovala a vycházela z něj ven, nevěděl však, jak ji zvládnout.

Když sklonil ruku, vyryly paprsky v zemi hluboké brázdy, a když se polekaně otočil, olízla energie čelní stěnu a okna audienční síně. Drahé sklo zařinčelo a rozprsklo se ve třpytivé kaskádě. Lodrik vyděšeně vykřikl.

Tak náhle, jak to začalo, všechno i skončilo. Opět měl konečky prstů na rukavicích celé propálené, mladý muž získal přibližnou představu o tom, co se asi předchozího večera odehrálo v ložnici jeho sestřenice.

„Pane, nejste zraněný?“ uslyšel hlas svého tělesného strážce, který se krátce nato s vytasenou zbraní v ruce přiřítil doutnajícími troskami dveří do zahrady. „Všemocná Taraleo, co se tady stalo?“

Kabcar zasunul meč do pochvy u boku a stáhl si rukavice. „To nevím přesně ani já, ale hořím nedočkavostí, abych si to vyzkoušel na nepřátelích,“ odpověděl po chvilce.

„Řekněme prostě, že to bylo boží znamení.“

„Které roztíná Ulldraelovy duby?“ Valjakov se poškrábal po pleši. „To nevypadá dobře.“

Lodrik tělesného strážce ignoroval a prošel střepinami skla zpátky do paláce, kde narazil na Stojka, za nímž se hrnul tucet strážných. „Nic se nestalo,“ uklidňoval je panovník už z dálky. „Jenom tam pošlete několik sluhů, aby ten nepořádek uklidili.“

„A několik zahradníků,“ zazněl zvenčí dovětek.

„Jak přikazujete.“ Velitel stráže zasalutoval.

Stojko se připojil k Valjakovovi a mlčky si celou nadílku obhlížel. Na některých místech ještě plály ohně, lokajové spěšně hasili zbytky požárů na okenních rámech a z duše nešťastný zahradník spráskl ruce, když uviděl, co se stalo s jeho květinami.

„Nic neříkej,“ okřikl důvěrný rádce tělesného strážce, když právě otevíral ústa. „Raději si budu myslet své.“

Valjakov zaklonil hlavu do týla a zadíval se ke hvězdám.

„Mýlím se, nebo Arkas s Tulmem svítí jasněji než obvykle?“

„Modlím se k Ulldraeli Spravedlivému, aby ses mýlil,“

zabručel Stojko.

IX.

„Angor, Ulldrael, Senera, Kalisska a Vintra mezitím s Taraleinou pomocí společně porazili stvoření Spáleného boha.

Když se však poohlédli po našem světě, zjistili, že lidé a kontinenty mezi sebou vedou válku. Jedni ve jménu Tzulana, druzí ve jménu Angora, Ulldraela, Senery, Kalissky nebo Vintery.

To je velice zarmoutilo, protože si uvědomili, že překrásný, bezstarostný čas, v němž náš svět předtím žil, pominul. Jejich bolest byla tak velká, že se plni zděšení od světa odvrátili a stáhli se daleko pryč.

Tzulan postřehl, že se jeho sourozenci dali na útěk, a smál se radostí nad tím, že zvítězil.

Všemocná bohyně se však rozhodla synovi vzdorovat a propůjčila magické schopnosti některým lidem, kteří Spálenému bohu příliš nedůvěřovali.

Než se Tzulan nadál, byli jeho přívrženci až na několik málo výjimek zcela vyhlazeni. Lidé děkovali Všemocné bohyni, že je neponechala osudu a obdařila je darem magie.

Taralea vyhledala svého syna, bojovala s ním a roztrhala ho na maličké kousky, které poházela po všech kontinentech. Synovy žhnoucí oči připevnila k hvězdám na nebeské klenbě a pojmenovala je Arkas a Tulm. Jsou to jediné hvězdy, které se neotáčejí a na věčné časy pevně sedí na obloze.“

VÁLKA BOHŮ A DAR MAGIE

KAPITOLA 2

PĚT MIL OD TURÎTSKÉHO POBŘEŽÍ,

POBLÍŽ OSTROVA FALOS, POČÁTEK JARA 443 P. S.

Malý rybářský člun se pohupoval na drobných, ledově chladných vlnách a proud ho pomalu zanášel na otevřené moře.

Oba rybáři, Jarrel a Varno, měli úplně prokřehlé ruce.

Od rána házeli rovnoměrnými pohyby do vody sítě, jak to činili den co den. Už léta sem přijížděli lovit, protože ryby se v neklidných vodách rády shromažďovaly. Tak bývaly jejich výpravy zpravidla pokaždé korunované úspěchem, jen dnes se zdálo, že obyvatele mořských hlubin něco vypudilo.

Přestože od časných ranních hodin křižovali po moři, zatím se v sítích nezachytila jediná ryba.

Jarrel, starší z obou rybářů, si bezradně posunul čapku do týla a z kapsy kalhot vytáhl kousek žvýkacího tabáku.

S požitkem si zasunul kousek slisovaných vláken do úst.

Varno opět vylovil síť a zvedl prázdné, navzájem spletené provázky do výše. „Nic.“ Zklamaně odhodil očka na prkennou podlahu. „To je poprvý po dvou letech, co se

v síti nezachytil ani kousek naplavenýho dříví. Máme dnes nějakej zvláštní den?“

„Nerozčiluj se,“ poznamenal jeho přítel a podal mu tabák. „Vsadím se, že tu před náma kroužil nějakej velkej dravec. Naše milý rybky buď utekly, nebo je prostě sežral.

Zítra budeme mít víc štěstí.“ Chladný vzduch mu měnil dech vycházející z úst na malé bílé obláčky.

„Myslel jsem, že jaro už je tady.“ Varno se otřásl a přiložil ruce k malým, břichatým kamínkám, která vždy měli na palubě, aby se trochu zahřáli. „Ale nic takovýho necítím.“

„Možná jsou ryby ještě zmrzlý,“ zasmál se Jarrel dobromyslně, ale musel se rychle chytit boku člunu, když do něj narazila velká vlna. „Co to je?“

Varno se zvedl a rozhlížel se po moři. Vlny se znenadání rozbouřily, podivný teplý vítr proháněl po obloze černožluté mraky. „Zdá se, že se tam něco chystá. Bude lepší, když se vrátíme dříve, než nás překvapí bouře.“ Širokým krokem zamířil k přídi, aby se dostal ke stožáru a mohl natáhnout malou plachtu. „S takovou dnes budeme mít k večeři jenom kus chleba.“

„Když se k tomu přidá pořádnej doušek piva, bude to stačit,“ dodal přítel a chopil se kormidla, aby nabral kurs do domovského přístavu.

Vlny se hrozivě zvedaly, prolínaly se jedna s druhou a zatemnily obě slunce. Nažloutlé bledé světlo nabralo

hrozivý, bizarní nádech. Potom se jeho barva znenadání změnila na tmavě oranžovou.

„U Ulldraela Spravedlivýho, co se to tu děje?“ houkl Jarrel dopředu na přítele. „To je ten nejpodivnější nečas, jakej jsem kdy viděl.“

Z mraků s pronikavým zábleskem vystřelil první světle růžový blesk a půl míle od člunu dopadl do moře, jen to zasyčelo. Z hladiny se zvedla vysoká fontána mořské vody a vyslala k oběma mužům slanou spršku. Ale blesk místo aby pohasl, zůstal na hladině a moře kolem něho začalo najednou vřít. Za prvním výbojem energie následoval druhý a třetí, během několika okamžiků se kousek od nich rozpoutala hotová žhavá bitva. Blesky připomínaly hořící, prskající lana, pevně spojující nebe s mořem. Varno s Jarrelem si zacpali uši, rámus se nedal vydržet. Vzduch zaplavila horká mlha, všude byla silně cítit sůl.

Z mořských hlubin se začala linout záře, k hladině se prodíral obrovský stín. Rybáři měli zprvu dojem, že tam plave velryba, po chvíli však zjistili, že se jedná o loď. O

hodně velkou loď.

Když stožár prorazil hladinu, rozpoutala se další série krátkých výbojů. Neviditelná síla zvedala galéru z vln, blesky nebraly konce a rozbouřily celou hladinu. Rybářský člun se povážlivě zakymácel.

Ze spojů mezi laťkami a ze všech větších otvorů v trupu neznámé, podivné lodi vytékala voda, potom se otevřená místa zavřela, jako by to bylo dílo něčí neviditelné ruky.

Konečně se celá loď zvedla z hlubin. Blesky ustaly, už jen slabé oranžové světlo obklopovalo děsivou galéru, porostlou mechem, řasami a vším možným, co se na ní usadilo.

Varno opatrně sundal ruce z uší a podíval se na loď pozorněji. Na palubě kupodivu skutečně pobíhalo několik postav, první vesla se dala do pohybu. Tupé údery bubnu udávaly rytmus. Mohutná loď nabrala kurs na sever.

„To přece není možný,“ zakoktal Jarrel s vytřeštěnýma očima. Stál jako přimražený, nevěřil vlastním smyslům.

„Ulldrael Spravedlivý nechť nás chrání před nejhorším!“

„Co to mohlo být za loď?“ divil se jeho přítel, bledý jako křída.

„Ty se ještě ptáš? Podívej se na ni a vzpomeň si na starý historky.“ Jarrel rozčíleně vyplivl tabák přes hrazení. „Tady v těchhle vodách šla ke dnu jenom jedna galéra.“ Vedle člunu se vznášela na hladině mrtvá ryba, a když po ní chtěl rybář sáhnout, rychle ruku zase stáhl. Moře bylo přímo vroucí.

Teplý vítr se utišil, mraky se rozestoupily. Varno ukázal na otevřené moře, kde se vlny rovněž postupně tišily.

Na obzoru se tyčil nespočet bílých teček. Jarrel jich napočítal více, než kolik měl prstů. Každičká tečka byla

plachta, a tak velkou flotilu ještě nikdy nespatřil, dokonce ani Palestánci nebo Agarsané se nikdy nevydali na moře v takovém počtu. Jak to tak vypadalo, lodě nabraly stejný kurs jako předtím galéra.

„Oni tu loď pronásledujou?“ zeptal se mladší z obou rybářů.

„Odkud bych to měl vědět? Rychle, honem odsud vypadnem,“ nařídil Jarrel, „než se z moře vynoří další hrůzy.

Díky týhle novince si nás dnes budou všichni považovat. Za to určitě dostaneme pěknejch pár piv zadarmo.“ Z obou mužů opadl strach, vystřídala ho obrovská dávka vzrušení.

„Jenom jestli nám to někdo bude věřit,“ nadhodil Varno skepticky. „Vždyť ani já sám pořádně nevěřím tomu, co jsme právě viděli. Jenže co to mělo znamenat?“

„Nad tím ať si lámou hlavy druzí.“ Přítel ho zahnal ke stožáru. „Dělej, nasaď plachtu, abysme byli rychle doma.

Chci vidět, jak se budou ve vesnici tvářit, až uslyší, co jim budem vyprávět.“

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, VÉVODSTVÍ

TURANDEI,

KRÁLOVSKÝ PALÁC, POČÁTEK JARA 443 P. S.

„Delegace z Kensustrie je nyní připravena vstoupit,“

ohlásil sluha králi Perdórovi, postavil na pracovní stůl podnos s pralinkami, koláčky a kousky trdelníku a čekal na další rozkazy.

Vládce Ilfarisu několikrát přikývl, přičemž dbal na to, aby mu nesklouzla paruka. Něco tak trapného se mu již jednou přihodilo a rozhodně si nepřál, aby se to opakovalo právě před Kensustriánci. „Ať vstoupí. Kdybych potřeboval pomoc, mám přece po ruce svého statečného šaška Fiorella.“

Dvorní vtipálek se hluboce uklonil, až se dlouhé cípy bláznovské čapky dotkly země a rolničky zazvonily dvakrát hlasitěji než obvykle. Potom vyskočil na stůl, zkřížil ruce na prsou a ušklíbl se.

Sluha v livreji zakoulel očima a vyzval delegaci sousední říše, aby vstoupila.

Dva Kensustriánci, kteří vstoupili, vypadali vedle sluhy téměř jako obři. Měli typické dlouhé, tmavě zelené vlasy, těla jim chránily zvláštní, na pohled velice hezké zbroje z kovu, kůže a dřeva. Pod nimi se podle všeho skrývaly pohodlné bílé oděvy. Každý z nich měl na zádech dva meče.

„Zdravím vyslance Kensustrie, Moolpára Staršího a Vyvú ail Ra’aze,“ přivítal je Perdór přátelsky, pokynul rukou a ukázal k židlím, stojícím před jeho stolem.

„Přistupte blíže, milí sousedé, a obslužte se. Čaj, nebo šabbu? Můj vinný sklípek by také mohl nabídnout kapku vynikajícího moku z roku 401.“

„Děkujeme za velice přátelské přijetí,“ řekl Moolpár.

Oba válečníci naznačili úklonu a pak se posadili. „Pro nás vodu, pokud vám to nevadí.“ Sluha zmizel.

Vyvú vrhl dlouhý pohled na Fiorella, stojícího na psacím stole.

„Vy asi doma nemáte žádné dvorní šašky, že ne?“ zeptal se král pobaveně.

„Ne, to opravdu nemáme,“ odpověděl starší vyslanec rozvážně. „Co je přesně úkolem takového muže?“

„Já mám za úkol zařídit, aby na dvoře nevládlo příliš moc vážnosti. Dělám vtípky a starám se o zábavu u stolu.“

Fiorell okamžitě začal žonglovat několika pralinkami.

„Prosím tě, to už nedělej,“ přerušil jeho pán šaškovo představení. „Nemám rád, když jsou na mých lahůdkách otisky něčích prstů, ty blázne.“ Vtipálek poslušně přestal a napodobil nehybnost mramorové sochy.

„Je takový dvorní blázen drahý?“ vyptával se Vyvú.

„Nepředvádí nic zvláštního.“

„Ne, ne. Tady ten byl docela levný,“ mávl Perdór lehkovážně rukou a královsky se přitom bavil. „Jídlo a

nocleh, nic víc nepotřebuje. Ale přejděme k jiným věcem: co vás sem přivádí, milí sousedé?“

„Předpokládám, že to již víte. Ocitli jsme se ve válce s Tersionem, Palestánem a s královstvím Angor kvůli jistému právnímu sporu, který je dle našeho názoru nesprávně vyložený.“ Moolpárovy dlouhé řezáky se krátce zaleskly. „Poté co uplynula lhůta čtyřiceti dnů a jednání skončila bez výsledku, bylo nám sděleno konečné rozhodnutí všech tří říší. Jenom se žádná z nich dosud neodvážila vyslat proti nám vojska. Máme obavy, Vaše Veličenstvo, že Tersion by chtěl využít vašeho území a projít přes ně. Něco takového nemůžeme strpět. Museli bychom útočníky zastavit ještě před našimi hranicemi, což by znamenalo, že k bojům dojde na území Ilfarisu. Přitom by se nedalo vyhnout tomu, aby boje zpustošily krajinu, a této zkáze bychom rádi předem zabránili.“

„Máte tedy starost o svou zem?“ Fiorell přestal předstírat sochu, sedl si na stůl a komíhal nohama ve vzduchu.

„Ne, my si děláme starosti o vaši zem,“ odporoval Vyvú přátelským tónem. „Naše vztahy s Ilfarisem jsou odedávna velice dobré, Ilfaris je dokonce pod ochranou naší říše. Vaši předkové prodali našim půdu, kterou jsme potřebovali k osídlení.“

„Ale kdybychom byli nuceni odrazit případné útočníky, učinili bychom tak vším, co máme k dispozici,“ dodal starší Kensustriánec.

„A podle toho, co se povídá, mají prý vaši bojovníci na skladu hezkých pár věcí,“ vpadl mu dvorní šašek hbitě do řeči. Vyslanec mu však přerušení nijak nezazlíval.

„Já bych to možná formuloval jinak, ale máte pravdu.“

Moolpár se pousmál. „Pár věcí by přitom lehlo popelem.“

„Nehodlám dovolit Alaně Druhé, aby její jednotky postupovaly přes mou říši, to jsem jí již několikrát napsal.“

Ilfaritský panovník si z hromádky laskomin vylovil jednu pralinku. „A vtrhnout do naší říše, to si kvůli Tisícileté smlouvě nemůže dovolit. Ilfaris totiž na rozdíl od vás tuto smlouvu podepsal.“

„Ilfaris má štěstí,“ prohodil Vyvú. „Ale pokud máme přesné informace, někdo jiný ten dokument nepodepsal.“

„Ó hrůzo,“ uklouzlo Perdórovi a v mžiku mu jedna pralinka zaskočila v krku. Dvorní šašek mu ihned přispěchal na pomoc a bušil králi do zad tak dlouho, dokud nebylo nebezpečí

zadušení

zažehnáno.

Panovník

si

při

Kensustriáncově poznámce něco uvědomil.

„Vidím, že jste právě dospěl ke stejnému závěru jako my,“ usuzoval starší vyslanec. „Regentčin manžel, Lubshá Nars’anamm, nezanechal své jméno na žádné smlouvě, o jeho otci Ibassi Che Nars’anamm, císaři Angoru, ani nemluvě. Kdyby vás Alana požádala, abyste jejího manžela nechal s vojsky projít říší, ocitl byste se v obrovských kleštích, Veličenstvo. Nejspíš byste musel dokonce vyslovit souhlas, už proto, abyste ochránil vlastní zem.“

„Naše pobřeží je tak dobře zajištěné, že by se těm třem říším nikdy nepodařilo dosáhnout touto cestou úspěchu.

Proto téměř jistě počítáme s tím, že k útoku dojde po zemi.

Naše návštěva vám má být současně i varováním,“

pokračoval Vyvú.

„Fiorelli, proč jsi na takovou důležitou myšlenku nepřišel dříve?“ Král si jemně prohrábl vousy. „Já ale rozhodně nehodlám Alanu upozornit na to, že jsme jejího manžela mlčky zahrnuli do Tisícileté smlouvy. Jinak bychom nakonec ještě vzbudili spící psy. Máte nějaký návrh, milí sousedé?“ Podal Kensustriáncům tác s pralinkami.

Moolpár si jednu vzal, polovinu z ní ukousl a opatrně ji žvýkal. „Velice sladké,“ shrnul svůj první dojem. Potom si vsunul do úst druhou polovinu lahůdky. „Ale člověk si na to dokáže zvyknout. Inu, mysleli jsme si, že by nám zvědové, kteří pracují pro vaši zemi, mohli prokázat jistou službu.“

„My a špioni?“ Perdór se obrátil na svého šaška.

„Fiorelli, my snad máme nějaké zvědy?“ Potom pohlédl na Kensustriánce. „Samozřejmě že máme zvědy. A sice ty nejlepší, jací se na celém kontinentu dají najít. Jsou úplně všude.“

„S výjimkou Kensustrie,“ podotkl Vyvú a král mírně protáhl obličej. „Naše nabídka zní, že naši zemi uvědomíte o tom, jakmile se císařství začne připravovat na pochod vaší říší. Vy je trochu pozdržíte, dokud jim nedojde trpělivost,

potom se naše jednotky postarají o to, aby do Ilfarisu nevstoupila noha jediného angorského vojáka.“

„Vskutku?“ V králi se probudila zvědavost, posunul se na židli více dopředu. „A jak toho hodláte dosáhnout?“

Vyvú odmítavě potřásl hlavou. „Ne, Veličenstvo, to vám neprozradíme. Ale abychom vás ještě více navnadili, zvýšíme nabídku. Nepamatujete si náhodou, kolik zvědů jste poslal do Kensustrie?“

Perdór vyloudil v obličeji nevinný výraz. „Já?“

„Muselo to být tak patnáct mužů a žen,“ odpověděl Fiorell po pravdě místo něho.

„Nuže, všechny je dostanete zpátky.“ Moolpár se pásl na zmateném výrazu v panovníkově tváři. „Více či méně v pořádku, to musím ještě dodat. Navíc s poznatky, které získali, než jsme je strčili do vězení.“

„Inu, v tom případě nemusím déle přemýšlet, kromě toho je to v mém vlastním zájmu.“ Král přistoupil na návrh obou vyslanců.

„Dohodnuto.“

Podal

Moolpárovi

ruku.

Kensustriánec chvíli váhal. „Snad si nemyslíte, že takovou dohodu dáme na papír, že ne? Mé slovo panovníka vám musí stačit.“

„My jsme sice teprve nedávno získali s panovníky několik nepříjemných zkušeností,“ pronesl po chvíli starší Kensustriánec, „ale vám, Veličenstvo, bude Kensustrie věřit.“ Muži si potřásli rukama, zdálo se, že se oběma vyslancům hodně ulevilo.

„Co bude příští zastávkou vaší cesty?“ vyptával se dvorní šašek, který důkladně potřásal oběma rukama mladšího vyslance. „Podle toho, co se člověk doslechne, cestuje po Ulldartu několik vašich lidí. Dorazili dokonce i do Tarpolu a jsou mladému kabcarovi neustále v patách.“

Oba Kensustriánci si rychle vyměnili pohledy. „Kdo by to měl přesně být? Diplomatické delegace cestují pouze po jižní části kontinentu,“ zeptal se Moolpár po krátké odmlce.

„Je to jedna… okamžíček.“ Perdór se rozběhl k velké skříni a vytáhl tenoučký sešit, který schválně založil jenom pro nového kabcara a do něhož si zapisoval všechno, co se v jeho okolí událo. „Tady to je. Už docela zapomínám.

Jedna mladá žena, kněžka jménem Belkala, dorazila na dvůr do Ulsaru spolu s rytířem Řádu vysokých mečů, který…“

„Zopakujte nám její jméno,“ přerušil ho Vyvú tvrdě a nezdvořile.

„Belkala. A je to kněžka boha Lakastry, boha poznání a jižního větru. Ale komu to vlastně vyprávím? Vždyť vy jste přece z Kensustrie.“ Král se zachichotal a založil sešitek zpátky do police. „Je na tom něco zvláštního?“ Král lstivě pozoroval obličeje návštěvníků. „Nebo tam nemá co pohledávat?“

„To já nevím.“ Moolpár se snažil vypadal lhostejně.

„Ona je kněžka a tím nepochází z mé kasty, Veličenstvo.

Abych to řekl zcela přesně, stojí hluboko pode mnou. A copak se orel zajímá o to, co dělá vrána? Nyní nás omluvte,

musíme se vrátit a podat zprávu o úspěšném výsledku našeho jednání. Budeme si další zprávy vyměňovat poštovními holuby?“

„Ale zajisté,“ souhlasil panovník. „Je to stejně jako dřív ten nejrychlejší prostředek.“

„Předběžně jsme jich s sebou přinesli tři tucty. Vždycky, když budete odesílat pátého holuba, k následujícím připojte zprávu, že zanedlouho budete potřebovat další. Moje země vám tímto upřímně děkuje.“ Oba Kensustriánci se zvedli, uklonili se a vyšli z pracovny, starší z nich si přitom nezapomněl vzít další pralinku.

Perdór se zamyšleně opřel v křesle, natáhl si nohy na stůl a dal si tác s pralinkami na kulaťoučké břicho. Fiorell opět vytáhl z police tenký sešitek a položil ho vedle panovníka.

„Naši zelenovlasí dlouhozubci mají přece jen před námi maličké tajemství,“ konstatoval král po chvíli. „Ne, že by to pro nás bylo něco nového, ale tentokrát aspoň víme, kde zhruba máme začít.“

„Už jsem si u jejího jména udělal poznámku.“ Dvorní šašek škrábal něco perem po straně sešitku. „Naši špioni by se měli na tu dámu podívat trochu zblízka, nemyslíte, Veličenstvo?“

„Zdá se, že tu a tam bude stát za pohled,“ souhlasil Perdór a začal ukusovat z trdelníku. „Ale Tersion a jižní státy mají přednost. Zařiď, co je potřeba. Hop, hop.“

„A co pohyby bestií, které nám hlásí z Turisu?“ Fiorell našpulil ústa. „Je to zajímavé, nebo méně zajímavé?“

„Protože nic nedělají, kromě toho, že se víceméně pokojně shromažďují v Zakázaném městě, řekl bych, že bychom si je měli ponechat pod dozorem,“ rozhodl král.

„Především bychom měli sledování rozšířit na všechny oblasti, kde jsou velké bažiny. Na mapě budeme moci co nejpřesněji vysledovat jejich pohyb, pokud k nějakému došlo. Já ale skutečně nevěřím, že se ty stvůry zbláznily jenom v Turisu. Jestli to má něco společného s rokem 444 a toto jsou pouze předzvěsti čehosi mnohem většího, musíme být o vývoji přesně informováni. Kdyby nebylo zbytí, budu v tomto případě všechny říše zdarma varovat, aby si dávaly pozor.“

„Jak ušlechtilé. Vzdávám úctu vašemu vskutku královskému smýšlení, Veličenstvo.“ Dvorní šašek se vrhl před stolem na břicho. „Ať dlouho žije Perdór Nadlidsky Dobrotivý.“

„Dobrá, dobrá. Vstávej, šprýmaři.“ V panovníkových ústech zmizel další koláček. Potom si král povzdechl.

„Taková škoda, že jak se zdá, jsem nyní jediný král, který dokáže ocenit sladkosti. Ode dne, kdy se tadc stal kabcarem, na lahůdky úplně zapomněl.“

„Já bych na jeho místě samým zoufalstvím pořád jenom žral,“ zazněl z podlahy Fiorellův dodatek. Potom šašek

zvedl hlavu. „Ale jestli bude po otci, nejspíš propadne chlastu.“

Perdór hrozivě zvedl ukazováček. „No, no, no. O tak mocném muži něco takového raději ani neříkej. A kdo ví, možná bude brzy žít v exilu v našem krásném Ilfarisu, zatímco se Arrulschán bude roztahovat v jeho zemi.“

Šašek vyskočil a lehl si napříč přes celý stůl. „Náš svatební dar sice dorazil, ale mladému muži to vůbec nic nepřineslo. A co teď?“

„Budu vyčkávat.“ Král ukázal ke dveřím. „A ty rychle pošleš pokyny zvědům v Tersionu a všem pozorovatelům v oblastech s bažinami. Hop, hop!“

Fiorell rozladěně zamířil ke dveřím a přehnaně přitom šoupal nohama.

„Jestli ještě jednou řeknete ‚hop, hop‘, Veličenstvo, pak v budoucnu olíznu každou pralinku předtím, než se do ní pustíte. Nebo ještě líp, olíznu jenom jednu, ale neprozradím, která to byla.“

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, POČÁTEK JARA 443 P. S.

Lodrik seděl v osiřelé audienční síni, která dostala nové okenní tabule, a dumal nad mapou znázorňující přesuny nejrůznějších jednotek. Podle vývoje situace se dalo čekat, že se u Dujuleva, asi dvě stě mil na východ od Ulsaru, postaví za pár týdnů proti sobě dvě početné armády znepřátelených stran.

Výsledek této bitvy rozhodne o osudu Tarpolu, tím si byl stejně jako jeho důstojníci zcela jistý. Kdyby se tarpolským vojákům podařilo zasadit Borasgotáncům drtivou porážku, bude říše zachráněna. Všechno ostatní znamená její zánik.

Bylo nutné stůj co stůj dosáhnout vítězství, přípravy byly v plném proudu.

Aby své muže vybudil až do krajnosti, tentokrát pojede s nimi a osobně se zúčastní rozhodující bitvy.

Kabcar zastával v rozhovorech se Stojkem a Valjakovem názor, že s ohledem na proroctví se nikdo z protivníků neodváží na něho zaútočit, natož ho dokonce i zabít.

Přestože velvyslanci předstírali při jednání naprostou lhostejnost, Lodrik pevně věřil tomu, že prostí borasgotánští vojáci budou opatrní a nepozvednou proti němu meč. Tím hodlal dosáhnout pro své vojáky určité výhody.

V oblasti, kde se zanedlouho měla bitva odehrát, neustále lilo. Tarpolští vojáci se odtamtud prozatím stáhli a shromažďovali se u Dujuleva. Z osmi set mužů jich zbyly pouhé dvě stovky, počet nepřátel se naproti tomu nijak podstatně nezmenšil. I nadále bylo nutné porazit pět tisíc bojovníků.

Spolu s posilami z provinčních posádek, s dobrovolníky a s bojůvkami z Turisu mohl Lodrik proti nim postavit všeho všudy tři tisíce ozbrojenců. K nim mohl připočíst padesát rytířů Vysokých mečů a jejich doprovod, ovšem tarpolští důstojníci si od nich moc neslibovali. Rytíři prý bojují způsobem, jaký je už dávno překonaný, a jsou příliš těžkopádní. Jejich pomoc nemá valnou cenu.

Mladý panovník si povzdechl, opřel hlavu do dlaní a foukl do barevných dřívek, symbolizujících borasgotánské jednotky.

Zamyšleně se poškrábal se vousech. Nedokázal přijít na žádnou obratnou lest, která by ovlivnila průběh války a zachránila ho. Tak musel jen doufal, že mu nějaký bůh přijde na pomoc, přičemž mu bylo úplně jedno, kdo mu podá spásnou ruku. A jak se zdálo, Tzulan již naznačil, že by mu mohl přispět.

„Doporučuji Vznešenému pánovi, aby neodkladně a zcela oficiálně povolal do zbraně sedláky. Koneckonců jste jim přiznal značné výhody. Nyní je na nich, aby dali najevo

uznání,“ pronesl příjemný, jemný mužský hlas někde v místnosti. „To by bylo nejjednodušší řešení.“

Lodrikovi se zježily chloupky v zátylku. Nikdo, koho znal, takový hlas neměl. Vyskočil, vytasil popravčí meč a rozhlížel se po potemnělé místnosti. „Ukaž se! Co chceš?“

„Nemusíte mít ze mne strach, Vznešený pane,“ řekl hlas tiše. Kabcar stále ještě nedokázal zjistit, ve kterém koutě místnosti muž stojí. „Jsem zde, abych vám pomohl. Posílá mě přítel, kterého jste požádal o pomoc.“ Ze stínu jednoho sloupu se vylouply obrysy mužské postavy a neznámý popošel kousek blíž. „Já jsem Mortva Nesreca, Vznešený pane, a hodlám vám sloužit tělem i duší.“

Kabcar potají počítal s nějakým atentátníkem, bestií nebo strašidlem, pohled na neznámého však jeho představivost spíše zklamal.

Stál před ním asi třicetiletý muž průměrné postavy.

Nápadné na něm byly hladké, šedé až stříbřité vlasy, které mu povlávaly téměř pod lopatky. Tělo zakrývala běžná tarpolská uniforma, chyběly však na ní odznaky hodnosti.

Neměl s sebou zbraně, aspoň tedy nebyly žádné vidět.

Na Lodrika se zvědavě zadívalo jedno zelené a jedno šedé oko, bezvousý obličej neznámého muže působil přátelským dojmem, když panovníkovi skládal poklonu. „Ať žije kabcar Tarpolu.“

Lodrik si neznámého, stojícího na opačné straně stolu, změřil pronikavým pohledem odshora dolů, sklonil šavli, ale

pro jistotu ji nadále držel v ruce. „Takže tak, říkáte. Přítel, kterého jsem požádal o pomoc.“ Nelámal si dále hlavu hádáním, koho tím má jeho protějšek na mysli, ale rozhodl se chytit stébla, které se mu i celé říši nabízelo. „A co je přesně vaším úkolem?“

„Říkejte mi Mortva, Vznešený pane,“ navrhl neznámý.

„Neustále budu ve vaší blízkosti, abych mohl pomoci slovem i skutkem. Jako konzultant.“

„V této funkci pomalu začíná být příliš těsno. Já už mám velice dobré rádce, kteří…“ dal se mladík do vysvětlování, ale Nesreca dokončil větu místo něho, aniž by byl tázán.

„…vám v momentální situaci nemohou nijak pomoci, Vznešený pane. Naproti tomu já vám zaručuji, že pokud vyslyšíte mé rady, tak Borasgotáncům a všem vašim nepřátelům ve vlastní zemi udělíme pořádnou lekci. Díky mně se stanete váženým panovníkem, před kterým bude mít respekt celý Ulldart. A navíc vám nabízím, že vás budu školit.“

„Školit?“ Lodrik udiveně zamrkal, v modrých očích se zračil nefalšovaný zmatek. „A v čem? Domnívám se, že Stojko s Valjakovem odvádějí vynikající práci.“

Mortva obešel stůl a natáhl ruku. „Svlékněte si rukavice, natáhněte prsty a trochu zvedněte pravou ruku,“ požádal panovníka. Ten váhavě uposlechl jeho výzvy.

Z mužovy dlaně najednou vyskočil tenoučký oranžový paprsek a zabořil se do Lodrikova ukazováčku.

Kabcara zalil pocit tepla, opět ucítil svrbění v konečcích prstů, které již mezitím dobře znal. „Ach ne. Copak to zase začalo?“ zamumlal a s obavami si připomněl roztříštěné okenní tabule. Kolem zápěstí se mu začala linout záře, z konečků prstů vylétl paprsek, silný jako větev statného stromu, a zamířil rovnou k oknům.

„Nechceme, aby se něco rozbilo, že ano?“ Mortva s úsměvem vložil do proudící energie druhou ruku.

Lodrikovi se zdálo, že mužova ruka vstřebala zářící energii do poslední kapky, stříbrné vlasy se v odlesku světélkujících paprsků jasně zatřpytily. Potom narudlá záře rázem pohasla.

Záhadný konzultant si ledabyle oklepal prsty. „Jste silný, Vznešený pane. A když vás budu učit, budete brzy schopný tuto moc cíleně použít.“

Kabcar nechápavě zíral na nového rádce. „Jak jste to udělal? A co to vlastně bylo?“

„Magie.“ Mortva se usmál. „Stejně jako já nebo cerelové máte nesmírný význam pro celý kontinent a vybral si vás jeden z bohů. U vás se jedná o ryzí, nejčistší magii, která zatím nemá ustálenou podobu a potřebuje vybrousit, aby vás poslouchala, jak chcete. Vaše magie je velice svěží, mladá a nezkrotná. A chtěla by prorazit ven. Copak jste to nepostřehl, Vznešený pane?“

Lodrikovi se rozsvítilo v hlavě. Všechny nevysvětlitelné události, které se v jeho okolí odehrály, to všechno rozpoutal on sám, protože nedokázal ovládnout sílu, jež v něm

dřímala. „Myslím, že jsem ji používal úplně nevědomky,“

přiznal se. „Obávám se, že jsem přitom nedopatřením zabil člověka.“

Muž souhlasně přikývl. „Potom je nejvyšší čas, abychom začali s výcvikem. Musíte se rychle naučit udržet svůj dar v tajnosti. V budoucnu pak budete zabíjet jen tehdy, když budete sám chtít.“

„Já ale nechci zabíjet,“ odporoval mladík. „Co všechno se s tím ještě dá dělat?“

„Všechno, co budete chtít, Vznešený pane. Když si dáte námahu a naučíte se to.“ Mortva pohlédl na povalené dřevěné figurky. „Pomocí magie můžete třeba přivolat větry, které smetou celé armády. Nebo vstoupit do místnosti bez nejmenšího hluku. Ale tak daleko ještě dlouho nebudete.

Proto si zpočátku budeme muset pomoci běžnými prostředky.“ Naznačil Lodrikovi, aby popošel blíže ke stolu.

„Jestli z kraje v okolí Dujuleva povoláme všechny muže a děti a dáme jim do ruky vidle nebo aspoň nějakou špičatou hůl, budete mít dvakrát tolik ozbrojenců, než kolik jich máte teď.“

„Děti?“ opakoval po něm kabcar. „To má být žert?“

Konzultant protáhl tváře a nesouhlasně se podíval na mapu. „Vznešený pane, chcete si Tarpol podržet, nebo ne?“

Lodrik se kroutil jako červ, než odpověděl. „Ano, to chci.“

Do Mortvova obličeje se okamžitě vrátil přátelský výraz.

„Děti budou s radostí stát po boku svých otců. Dobrá, neříkejme jim děti, nazývejme je ‚mladí muži‘. Všichni muži starší dvanácti let by měli narukovat. Kdyby bylo třeba, můžeme je nasadit na kopání příkopů nebo stavění náspů. Co si o tom myslíte, Vznešený pane?“

„Nechám si to projít hlavou,“ řekl panovník.

„Vidím, že budete potřebovat jistou dobu, než mi začnete plně důvěřovat, nemám pravdu?“ Tajemný konzultant krátce zapřemýšlel. „Navrhnu vám dohodu. Já se postarám o to, aby se k vám Kolskoj a rada brojaků chovali vstřícněji, a jestli toho dosáhnu, budete si řídit mými radami.

Přesvědčil bych vás tím, Vznešený pane?“

Lodrik si hnětl spodní ret. „Dobrá. Byl by to velice slibný začátek. Jak jste sám řekl, musím sám dospět k přesvědčení, že vaše doporučení za něco stojí.“

„Ať se tak tedy stane.“ Mortva se kabcarovi hluboce uklonil. „Až se naskytne příležitost, mohl byste mi v paláci přidělit jeden pokoj a představit mě ostatním, Vznešený pane. Řekněte jim, že jsem jeden dlouho pohřešovaný příbuzný, který se ve chvíli nouze vrátil, aby svému bratranci ze čtvrtého kolena pomohl. Jinak klidně nechejte všechno vysvětlování na mně.“

„Jak chcete, Mortvo.“ Mladý muž ukázal na jeho uniformu. „Odkud ji vlastně máte? A kde je šavle, která k ní patří?“

„Och, tu uniformu mám ještě z dob, kdy jsem sloužil u tarpolské armády. To je už dávno a já jsem armádu se ctí opustil, protože jsem se rozhodl pro studium. Myslím, že je docela slušivá. Zbraně nemám příliš v lásce, nejsou zvlášť elegantní, jsou příliš hrubé a krvavé. Když použijete magii, je to mnohem poetičtější. A na hrubou práci mám dva vynikající pomocníky, Vznešený pane.“ K Lodrikovu údivu vystoupili při těchto slovech zpoza sloupů další dva lidé, muž a žena. Měli na sobě tmavé, nýty pospojované kožené zbroje, kombinované s plátky železa a kroužkové oceli. Oba měli u boku meč. Na rozdíl od Mortvy nepůsobili na vládce Tarpolu příliš důvěryhodně. Jejich tváře měly v sobě v příšeří audienční síně něco brutálního. Ve slabém, komíhavém světle však nedokázal rozlišit bližší podrobnosti. „Jak vidíte, jsem velice dobře chráněný.“

„Potom vám přeju hodně úspěchů u Kolského,“ řekl panovník. „Já se nyní rozloučím. Jak se z paláce dostanete, to je vaše věc, Mortvo. Jsem velice zvědavý…“

Někdo zaklepal na dveře a Lodrik se otočil. „Vstupte.“

Nic se nestalo, ani když kabcar výzvu opakoval.

„Tady je asi někdo pořádně nahluchlý,“ utrousil Lodrik podrážděně, když se opět obrátil ke svému záhadnému konzultantovi. Mortva však zmizel stejně jako jeho nehlučný doprovod. Ani přede dveřmi nikdo nestál.

*

Tarek Kolskoj zabodl koni ostruhy do slabin a hnal ho napříč hustým houštím, neohlížel se ani na sebe, ani na zvíře. Vedle něho běželi po stranách jeho dva borasgotánští bojoví psi Arkas a Tulm, kteří zvětřili stopu zraněné kořisti.

Lovecká družina, se kterou původně vyrazil, zůstala někde daleko za ním.

Vychrtlý šlechtic se přikrčil a doslova se přilepil ke krku svého koně. Větve a větvičky, jimiž se prodírali, bičovaly čenich zvířete. Muž ani na okamžik nespustil prchajícího jelena z očí. Narychlo vystřelený šíp zvíře jen zranil, nyní bylo nutné ušlechtilou kořist co nejrychleji dorazit. Jinak by nakonec drahocenné maso skončilo v žaludcích sedláků, a to si Kolskoj rozhodně nepřál.

Povzbudivě zakřičel a opět zabodl kovové ostruhy na holínkách koni do slabin, až z nich odkapávala krev. Jelen byl stále blíž.

Konečně se brojak ocitl vedle zesláblého zvířete, vytasil šavli a udeřil zraněnou kořist do týla. Jelen tupě zatroubil, zhroutil se k zemi, několikrát se převrátil a zůstal ležet v bahně, už sebou jen slabě poškubával. Kolskoj tvrdě strhl otěže a přiměl koně zastavit. Úsečný povel a oba psi se posadili.

Hbitě seskočil ze sedla, rozběhl se ke kořisti a dýkou jí probodl rychle bušící srdce. Potom si setřel pot z čela,

rozepnul sedlovou brašnu, vytáhl z ní měch s pitím a dopřál si dlouhý doušek pálenky.

„Halali,“ připil mrtvému jelenovi, potom udeřil koně do nozder, ten zaržál a ucouvl. „Chromá herko! Tebe si budu muset podat ještě tvrději.“

„Nemyslím, že by to byla vina toho koně,“ pronesl za ním mužský hlas. „Průměrný jezdec nedokáže jet rychleji ani na lepším koni.“

Kolskoj polekaně vyplivl alkohol a otočil se. Za jeho zády stál opřený o kmen stromu muž s dlouhými stříbrnými vlasy, oblečený v loveckém oděvu. Ani on, ani normálně bdělí psi toho muže předtím vůbec nepostřehli. „Ty se odvažuješ urážet haraše? Řekni, kdo jsi, než tě moji psi roztrhají na kusy.“ Mávl rukou a oba psi, velcí jako telata, zavrčeli a postavili se vedle něho.

„Ohó, řekl bych, že se od nynějška budeme potkávat poněkud častěji. Já jsem Mortva Nesreca, kabcarův bratranec ze čtvrtého kolena. A vy můžete být jenom Tarek Kolskoj, mluvčí rady brojaků.“ Muž se uklonil. „Už jsem o vás leccos slyšel.“

„Já o vás ne.“ Šlechtic spokojeně postřehl, že neznámý u sebe nemá žádné zbraně. „Také jste na lovu?“

„Na lovu na vás,“ odvětil Mortva s úsměvem. „Hledal jsem vás.“

„Opravdu? Měl bych mít z toho radost, nebo si dělat starosti?“ Z dálky byly slyšet signální rohy lovecké družiny.

Kolskoj sundal od opasku roh a foukl do něj, aby odpověděl.

Z nástroje se neozval žádný tón.

„Copak? Že by v tom dobrém nástroji zamrzly tóny?“

Údajný příbuzný mladého panovníka pobaveně povytáhl obočí. „Dělejte, zkuste to ještě jednou. Jinak vás tu v tom houští nikdy nenajdou.“

Hubený muž lhostejně odhodil nástroj na zem. „Co po mně chcete, Nesreco?“

„Prosím vás ve vší úctě a přátelství, přestaňte házet mému bratranci v radě klacky pod nohy. Už tak to má dost těžké, haraši.“

Kolskoj se hlasitě rozesmál, až mu vhrkly slzy do očí.

„Na to mám jenom jednu odpověď: rád jsem vás poznal, Nesreco.“ Potom z něj veselí v mžiku vyprchalo. „Arkasi, Tulme! Chytněte ho!“

Oba borasgotánští bojoví psi se ani nehnuli.

Mortva si dřepl a natáhl levou ruku. „No tak, pojďte ke mně, vy dva hrdinové.“

Psi zavrtěli ocasy, rozběhli se k muži a olízli mu prsty.

Kolskoj se zděšeně díval, jak se převalili na záda, aby je cizinec mohl poškrábat na břiše.

„To ale máte dva opravdu překrásné exempláře, Kolskoji. Ta jména sedí.“ Panovníkův příbuzný chytil jednoho psa za čumák a rozevřel mu čelisti, aby se mohl pořádně podívat na tesáky. „Řekl bych, že mají pořádný

skus. Tenhle mladý by dospělému člověku hladce prokousl stehno.“

Zkoumavě přejel prsty po řadě zubů, potom psa pohladil po velké hlavě a pochválil ho, zatímco vychrtlý Granburčan nechápavě zíral na scénu, která se mu odehrávala před očima. Kdyby ještě v Granburgu sám na vlastní oči neviděl, jak Arkas s Tulmem hravě zabili člověka, řekl by si, že to jsou dva úplně jiní psi. Teď se povalovali u mužových nohou jako kdejací zámečtí mazlíčci a jako úplní pitomci hlasitě funěli radostí.

Kolskoj vztekle popošel o krok dopředu. „Copak jste vy dvě psiska zešílela?“ rozkřikl se na zvířata. „Máte ho chytnout!“

Psi se jako malá štěňata přitiskli k Mortvovi a nadšeně se nechávali hladit.

„Pozor!“ Muž se stříbrnými vlasy zvedl ukazováček a oba psi se rázem posadili a pozorně nastražili uši. Mortva ukázal na Kolského a bojoví psi okamžitě začali vrčet, v zátylku se jim naježily krátké chlupy.

Kabcarův bratranec se beze spěchu zvedl. „Kdybyste chtěl zopakovat rozkaz, který jste jim před chvílí dal, Kolskoji, klidně do toho. Ale obávám se, že budou reagovat poněkud jinak, než předpokládáte.“

Haraš zbledl a pohlédl na vyceněné tesáky, které se poprvé obrátily proti němu.

„Abych se vrátil k našemu předchozímu hovoru,“ dal se Mortva do řeči a s požitkem si vychutnával vzniklou situaci, přičemž se zároveň vyšvihl do sedla brojakova koně, „přestanete dělat Lodrikovi Bardrišovi potíže. Jinak by se v noci náhle mohli u vaší postele objevit tihle dva psi a měli by hrozný hlad.“ Granburský šlechtic zaťal pěsti, chřípí skobovitého nosu se nadmulo. Jen s největší námahou krotil vztek. „Určitě se v Ulsaru zase uvidíme. Nemůže vám uškodit, když se jednou projdete pěšky.“ Muž chlácholivě poklepal koně po krku a zvíře se v klidu dalo do pohybu.

„Nezapomeňte tady svou trofej, haraši. Toho jelena by byla škoda.“

Jezdec zmizel v křoví a Kolskoj zůstal stát před svými bojovými psy, kteří začali vrčet ještě hlasitěji. Nejbližší strom byl od něho jenom pár kroků. Nekonečně daleko, když měl člověk běžet o závod s takovými dvěma bestiemi.

Šlechtic sebou trhnul a s křikem tryskem vyrazil k dubu, vyšvihl se na spodní větev a vytáhl se nahoru. Potom se podíval na zem, kde stáli Arkas s Tulmem a pozorně ho sledovali.

„Sedněte, zatraceně!“ zaryčel Kolskoj a psi poslušně sklonili zadky. „Pitomý psiska,“ zanadával hubený muž a podíval se doleva, jestli ještě nezahlédne muže, který mu právě ukradl koně. Nikoho však nespatřil.

„Tak dobrá. Nejdříve odstraníme z cesty tohoto nového hráče,“ zamumlal brojak a seskočil zpátky na zem. „Pojďte

sem, vy zrádci,“ přivolal psy. „Mám pro vás tu správnou odměnu.“ Zatímco se k psům blížil, vytasil loveckou dýku.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE KER, TŘIADVACET VERST OD ČERKASU,

POČÁTEK JARA 443 P. S.

Matuc hůlkou poklepal po zádech osla táhnoucího jeho káru, aby čtyřnožce popohnal. Duchovní chtěl, ještě než se setmí, dorazit aspoň do blízkosti kláštera, v němž původně působil, aby se časně zrána mohl opět ujmout milované funkce představeného. Ruličku pergamenu, na níž byly uvedeny odpovídající pokyny nejvyššího představeného Ulldraelova řádu, bezpečně uschoval mezi zavazadly, bednami a bečkami, uloženými za zády na káře.

Kabcar projevil Matucovi vděčnost tím, že mu věnoval zvíře i povoz a k tomu ještě veškeré zásoby, které si muž přál. Matuc nyní putoval již téměř půl měsíce provincií.

Cestoval zvolna, pohodlným tempem, aby tímto způsobem ze sebe setřepal všechny své zážitky. Doufal, že v Čerkasu opět nalezne klid, který mu tak chyběl.

Mnich stále častěji potkával skupinky uprchlíků, ustupujících před borasgotánskými jednotkami na západ.

Celý týden už byl jediný, kdo se odvážil vydat opačným směrem. Z nepřátelských vojáků neměl Matuc strach, ti Ulldraelovým chrámům nijak neublíží, na to byla jejich víra v boha příliš silná. Starosti, které ho trápily, se týkaly blaha mnoha Tarpolanů, které si Borasgotánci mezitím podrobili.

Prostí lidé nemohli počítat se žádnými ohledy.

Na obzoru se objevil nějaký selský dvůr a duchovní se rozhodl, že si krátce odpočine, dopřeje oslovi kapku vody a sám se taky trochu protáhne. Dlouhým sezením na kozlíku byl celý ztuhlý a nemohl se pořádně hýbat.

Po necelé půlhodince zastavil před stavením, neobratně slezl z kozlíku a přivázal oslovy otěže k železnému kruhu.

Pokaždé, když vykročil pravou nohou, ozvalo se v umělém kloubu mnichovy dřevěné nohy tiché lupnutí. Kloub mu umožňoval vcelku bezpečnou chůzi, kulhání se přesto nedalo přehlédnout.

Hlasitě zaklepal na dřevěné dveře, aby na sebe upozornil.

Dveře otevřel muž zhruba v Matucově věku. Prostý, ošuntěle vypadající oděv a nakrátko ostříhané vlasy dávaly tušit, že se jedná o pachtýře.

„Co je? Nic k jídlu pro tebe nemám.“ Odmítavý výraz v obličeji se v mžiku změnil, když muž podle tmavě zelené róby poznal, že má co do činění s jedním z Ulldraelových mnichů. „Ach, promiň mi to. Myslel jsem, že to je nějakej další uprchlík, kterej přišel žebrat o jídlo.“ Otevřel dveře a

gestem duchovního vyzval, aby vstoupil dovnitř.

„Ulldraelovo požehnání jenom přivítám. Já jsem Daromir.

Chceš něco k jídlu?“

„Děkuji ti za pozvání, Daromire,“ odvětil Matuc a odkulhal do velké, sazemi začerněné místnosti. „Ale měl bys něco dát všem lidem, ne jenom těm, kteří si s bohem dobře rozumějí. I na takové skutky se Ulldrael rád dívá.“ Dosedl na hrubou židli a vyzvedl si dřevěnou nohu do pohodlnější polohy, aby protéza příliš netlačila na pahýl nohy. Tu a tam měl pocit, že pořád ještě cítí vlastní nohu. Ale to si jenom tělo vzpomínalo na to, co bylo, a snažilo se ho obalamutit.

„V dobách nouze by Tarpolané měli držet pospolu.“

Pachtýř beze slova postavil na stůl dřevěné prkénko s chlebem, šunkou a sýrem. Potom mu nalil pohár mléka.

„Zpočátku jsem to taky dělal,“ řekl nakonec. „Ale těch, co táhnou kolem, je hrozně moc. Kdybych měl všem něco dát, byl bysem hned na mizině.“ Podíval se z okna, kde právě hlasitě zařičel osel, aby na sebe upozornil. „Vypřáhnu toho tvýho šediváka a napojím ho. Alespoň vody máme víc než dost.“

Zatímco Daromir vyšel ven, žvýkal Matuc zamyšleně jídlo, které mu pachtýř přichystal. Jeho řád čeká plno práce, pokud má lidem poskytnout nezbytnou oporu. Takovou situaci nikdo na Ulldartu nepamatoval, k poslední válce došlo před více než sto lety. Pro prosté lidi byla nynější situace něčím zcela novým.

Pachtýř se vrátil zpátky. „Chutná ti?“

„Je to výborné,“ poděkoval mnich a obšťastnil muže božím požehnáním. Vyslovil sice příslušná slova stejně jako vždycky, cítil však, že v nich nezaznívá pravé přesvědčení.

Jenže Daromir, který okamžitě poklekl, podle všeho nic nezpozoroval. „Kde máš ženu a děti?“

„Poslal jsem je k bratrovi,“ odpověděl muž a rozdělal oheň na ohništi uprostřed místnosti. „Zdálo se mi, že je to tu pro ně příliš nebezpečný. Když Borasgotánci postupujou tak rychle dopředu, není tu nikdo a nic v bezpečí. Dal jsem jim dobytek a nějaký zásoby. Já si prozatím vystačím s jednou krávou a trochou jídla.“

„Co tady ještě děláš?“ vyptával se mnich dále.

„Chráním dům před zloději. A až přijdou vojáci, tak jim uteču. Já nejsem voják.“ Přihodil do plamenů další dvě polínka. „Nejdříve jsem se chtěl dobrovolně přihlásit a bojovat za kabcara, ale nemám na to dost odvahy. Ale možná ani panovník toho nedělá dost, Když nám vládl jeho otec, nikdo by se neodvážil do Tarpolu vtrhnout.“

„To není pravda,“ odporoval mnich. „Kabcar dělá všechno, co je v jeho silách, aby Borasgotánce zastavil.

Stejně jako se snaží pomoci prostým lidem a ulevit jim. Už přece pro ně něco udělal, nebo snad ne? Za vlády jeho otce nebylo sedlákům do smíchu. Jen si na to vzpomeň, není to tak dávno.“

„Jistě, něco udělal.“ Daromir přinesl další kousek salámu a posadil se k Matucovi. „Doufám, že mu Ulldrael Spravedlivý pomůže Borasgotánce vyhnat.“

Mnich si povzdechl a přejel si rukou po strništi na bradě.

„To také doufám. Moje modlitby ho provázejí při všem, co dělá.“

Osel rozčíleně zahýkal, potom muži zaslechli dětský hlásek, který se zřejmě snažil zvíře ukonejšit. Pachtýř odešel ke dveřím, Matuc ho kulhavě následoval. Na nerovné podlaze málem upadl, moc k tomu nechybělo.

„Hej, ty zlodějko! Už jsi zase tady? Zmlátím tě, abys konečně dostala rozum,“ zaslechl, jak muž venku nadává, zatímco sám bojoval s rovnováhou.

Zvenčí bylo slyšet plesknutí, potom se nějaké děvče tiše rozplakalo. Mnich rychle kulhal ke dveřím.

„Daromire, přestaň!“ zvolal hlasitě a sledoval, jak pachtýř jednou rukou zlostně popadl dítě a druhou zvedl k dalšímu pohlavku. Rychlým pohledem zjistil, že jedna z jeho beden se zásobami je otevřená.

Daromir zlodějkou pořádně zatřásl, přičemž jí z kapes prostých lněných šatů vypadlo na zem několik sucharů.

„Tady to máme!“

„Pusť mě!“ prosila ho dívka, kterou Matuc s ohledem na její postavu odhadoval možná na patnáct let. Obličej však vypadal dospěleji, vážněji než u ostatních dětí jejího věku.

Měla krátké černé vlasy, hnědé oči se při pohledu na

trýznitele vzpurně zaleskly. „Měla jsem hlad.“ Mluvila s drnčivým přízvukem.

„Zloděj je zloděj. A ten prsten, co máš na prstu, ti určitě taky nepatří.“ Pachtýř dívku popadl za zátylek a zatřásl s ní jako s dotěrnou havětí. Děvčeti vyklouzlo bolestné vykviknutí, následované hrubými nadávkami. „Co s ní uděláme, bratře Matuci?“

„Proč ses nezeptala, jestli nemůžeš něco dostat?“

vyptával se mnich a dokulhal až k nim. „Já bych ti rád něco dal. Daromir určitě taky.“

„On by mi nic nedal,“ odporovalo dítě vzdorně. „Už jsem to jednou zkusila.“

„A ukradla mi salám,“ dodal pachtýř. „Tentokrát z toho tak snadno nevyklouzneš.“

„Zaveď ji domů,“ rozhodl stařec. „Popovídáme si o všem hezky v klidu. Stejně se už stmívá. Bude ráda, že má aspoň střechu nad hlavou.“

„Já mám tý zlodějce…“ vybuchl Daromir rozhořčeně, potom si vzpomněl na mnichovy předchozí rady. „Máš štěstí, žes v bratru Matucovi získala tak dobrého zastánce,“

zasyčel jí do ucha. Dívka ho kopla do holeně. „Au, mrcho jedna prokletá.“

„Chovej se slušně,“ napomenul dítě Matuc. „Dneska tady budeš stejně jako já hostem a projevíš vděčnost, jak se sluší a patří.“

Všichni tři zašli dovnitř do domu, kde pachtýř zapálil jednu lojovou svíci. Se zabručením strčil dívce pod nos kousek chleba. Když postřehl mnichův káravý pohled, pomalu a neochotně přidal šunku a kousíček sušeného masa.

„Tu máš. Jez.“

Dítě klouzalo pohledem z jednoho muže na druhého.

Potom váhavě vytáhlo nakousnutý kus salámu a podalo jej zcela zmatenému Daromirovi. „Tady máš zpátky svůj salám.“

Matuc se pousmál a prohrábl dívce střapaté vlasy. „Tak vidíš, Daromire. Takhle se všichni dostaneme o kus dál. To bylo od tebe moc hezké. Jak se jmenuješ, dítě?“

Dívka hladově zabořila zuby do chleba. „Fatja,“

odpověděla s plnou pusou a ušklíbla se, až jí od úst odletovaly drobky.

„A kam jsi měla namířeno?“ pokračoval duchovní v přátelském výslechu. Mezi sousty sušeného masa, chleba a šunky dívka spíš huhňavě než zřetelně vyprávěla, že je na cestě do Rundopâlu. Tam se chce setkat s příbuznými, kterým se cestou ztratila.

Matucovi nepřipadala její historka příliš přesvědčivá.

Nedovedl si představit, že by rodiče zanechali některé ze svých dětí bez pomoci a nechali je, ať se samo protlouká dál. Dospěl k závěru, že se v jejím případě jedná o malou tulačku, která vyrazila do světa hledat velké dobrodružství.

Měl jen strach, že by mohla padnout do rukou lidem, od nichž nemohla čekat nic dobrého.

„Co bys říkala na to, kdybys mě doprovodila do Ulldraelova kláštera v Čerkasu?“ navrhl jí. „Mně by se cestou trocha pomoci náramně hodila.“ Poklepal si na dřevěnou nohu.

„To jo. Taky už nejseš nejmladší,“ řekla Fatja bez nejmenší špetky zlomyslnosti v hnědých očích. „Půjdu s tebou.“ Ukázala na protézu. „Jak se ti to stalo?“

Matucův obličej přelétl stín. „Někdo mi zachránil život tím, že mi usekl zaklíněnou nohu. Kdyby mi nepomohl, rozdrtil by mě další kámen.“

„Měls velký štěstí,“ řeklo dítě a vsunulo si do úst kousek šunky. „Můžeš dál žít. Jiní lidi se v nejbližších dnech od bohů takovýho milosrdenství nedočkají.“

Daromir ukázal na prázdná lůžka u zdi. „Vyberte si nějaké, jestli jste unavení. Já zavedu osla do stáje a půjdu si lehnout, dneska byl opravdu dlouhej den.“ Zívnul a odšoural se ven.

„Nejsi náhodou z Borasgotánu?“ zeptal se Matuc náhle.

Fatja polekaně zvedla hlavu a zkoumavě se mu podívala do tváře. „Proč?“

„Prozradil mi to tvůj přízvuk,“ vysvětlil jí Matuc své podezření, které se právě potvrdilo. „Tím si momentálně v Tarpolu nezískáš moc přátel.“

Fatje poklesly koutky úst. „Proto se taky chci dostat do Rundopâlu.“

„Předpokládám, že tam žádné příbuzné nemáš, že ne?“

„Ne. Žádný opravdový. Jenom pár známých,“ doznala dívka váhavě. „Moje rodina uvízla v Granburgu, nejspíš trčí někde uprostřed mezi vojáky šíleného Arrulschána a vyhrává jim tam k tanci.“

„Opravdu?“ Duchovní si protřel unavené oči. „A proč ty nejsi s nimi?“

„Musela jsem rychle pryč,“ vykoktala Fatja a cílevědomě vylovila z vlasů veš, kterou navyklým pohybem rozdrtila v prstech. „Někdo proti mně něco měl. Celou dobu jsem se pak toulala krajem, než začala válka. A teď se chci raději vypařit, než si o mně Tarpolané začnou myslet, že jsem špionka.“

„Tím důležitější je, abys zůstala se mnou.“ Matuc se s námahou pomalu zvedl a odkulhal ke spodní posteli, na niž se posadil. Několika nacvičenými pohyby odepnul dřevěnou nohu a postavil ji vedle postele. Fatja se na něho se zájmem dívala.

„Něco takovýho jsem ještě nikdy neviděla,“ prohlásila po chvíli a ukázala na mechaniku umožňující pohyby nohy.

„Kdo to vyrábí?“

„Vyrobil to jeden učený člověk v Ulsaru,“ sdělil jí mnich. „Tam jsou takové věci možné.“

„V Ulsaru?“ podivilo se děvče a pokrčilo obočí.

„V hlavním městě? Je tam pěkně?“

„Ne, dítě,“ odtušil mnich. Na jeho vkus bylo toho vyptávání už přespříliš. „A nyní nechť ti Ulldrael Spravedlivý dopřeje požehnaný spánek.“

„Myslím, že je moc hezký, že mě chceš vzít s sebou,“

mlela Fatja bez rozpaků dále a několika kroky se ocitla u Matucova lůžka. „Za to ti úplně zadarmo prozradím budoucnost. Umím ji číst moc dobře. Někteří si dokonce myslí, že až moc dobře.“

„Ne, nech toho,“ snažil se stařičký muž protestovat, zatímco ho děvče chytilo za ruku a prsty přejíždělo po čárách v dlani. „Mě moje budoucnost nezajímá. Neleží v mých rukou, ale v Ulldraelových, a tam taky patří.“

„Ohó, to ale vypadá moc zvláštně,“ řekla dívka s předstíraným tajnůstkářstvím a bylo jasně poznat, že si jenom dělá legraci. „Ty budeš hrozně starý a zemřeš v klidu a pokoji.“

„To jsi mě velice uklidnila,“ zaúpěl Matuc, který by se nejraději okamžitě ponořil do říše snů. „Nejspíš to říkáš všem.“ Posadil se a pohlédl jí do hnědých očí. „Nech těch nesmyslů a lehni si…“ Rázem ucítil mohutný vír, vycházející z dívčiných zorniček, který mu z hlavy jakoby vysával všechny myšlenky. Uvnitř sebe pocítil nesmírnou prázdnotu, zmocnil se ho pocit neobyčejné lehkosti.

„Bratře Matuci, jak vidím, čeká na tebe ještě několik úkolů.“ Mnich měl pocit, že se Fatjin hlas k němu prodírá hustou mlhou, tentokrát zněl vážněji než předtím. „Na tobě bude záviset osud jednoho dítěte. Důležitý osud, který může vnést světlo do hrozící noci. Ale než ten den nastane, bude to ještě dlouho trvat. A až přijde doba temnoty, bude ji možné zapudit jenom díky tobě.“ Děvče se odmlčelo.

„Vidím ještě něco. Jeden muž ve zlaté róbě si přeje tvou smrt. Poslal atentátníky, kteří jsou na cestě do Čerkasu. Tam mají na tebe počkat a zabít tě, aby jisté tajemství zůstalo tajemstvím.“ Fatja s námahou nabrala dech. „Jde o Ulldraelův řád. Tvoje smrt má zabránit tomu, aby někdo někdy mohl přijít na stopu nejvyššímu představenému řádu.

Když zemřeš, nikdo nebude moci dokázat, že právě on tě vyslal zabít kabcara.“

Matuc setřásl z hlavy podivnou lehkost a nevěřícně na dívku zíral. „O tom nikdo neví. Odkud…“

Fatja spadla na podlahu. „Říkala jsem ti, že jsem až moc dobrá,“ zamumlala unaveně. „Věčně si tím dělám samý potíže. Ale musíš mi věřit! Pojď se mnou do Rundopâlu, prosím tě.“ Úpěnlivě na něho pohlédla. „Jenom ty můžeš jednoho dne zabránit tomu, aby se na Ulldart navěky snesla doba temnoty. A rozšířila se i na ostatní kontinenty.“

„Na ostatní kontinenty?“ Duchovní si lehl a zadíval se na zčernalý strop. „A proč bych měl jít do Rundopâlu?“

„To nevím,“ řekla Fatja tiše. „A taky nevím, kdy ten zvláštní den nastane.“

Matuc zavřel víčka. „Na to se budu muset vyspat.“

Ještě než usnul, dospěl k nezvratnému rozhodnutí.

Pojede do Čerkasu. Kdyby tam na něho skutečně měli čekat atentátníci, nechť ho Ulldrael zachrání. Pokud Ulldrael učiní zázrak a pomůže mu, bude to nejlepší důkaz toho, že na Fatjiných vizích skutečně je kus pravdy.

*

Matucův nos polechtal paprsek světla, mnich ospale otevřel oči. Malou dírou ve střeše stavení sesílalo sluníčko dovnitř teplo a světlo mnichovi přímo do obličeje. Matuc zabručel, posadil se a rozhlížel se po Fatje.

„Dobré jitro!“ Děvče sedělo u stolu a zářivě se na něj usmívalo. „Taralea nás obdařila překrásným dnem. Cesta nám bude rychle ubíhat. A osel si taky odpočinul.“

„Dobré jitro,“ odvětil na pozdrav. „Kdepak je Daromir?“

Mnich se pomaličku posadil a připevnil si dřevěnou nohu.

Vstát se mu však podařilo až po několika pokusech. To už byla dívka u něho a pomáhala mu ke stolu. Matuc její pomoc vděčně přijal a nebránil se, když si položila jeho ruku kolem krku.

„Je na pastvě, šel krávě nasekat trochu trávy,“

vysvětlovala. „Rozhodl ses, co uděláš?“

Matuc přikývl. „Pojedu do Čerkasu. A ty bys měla jet se mnou.“

Fatja mu přisunula židli. „Ale tam tě dostihne smrt. Věř mi. Moje vize mě ještě nikdy neobelhaly.“

„Víš, maličká, já jsem toho v posledních měsících zažil tolik, že bych nejraději ničemu nevěřil.“ Vzal si chléb a sklenici mléka. „Jestli jsem tak důležitý, pak mě Ulldrael zachrání. Jestli zemřu, bude to z jeho vůle.“

Dívka se na něj vyčítavě podívala. „Ty si všechno moc usnadňuješ, že je to tak?“

„Já už prostě nemám chuť podřizovat se cizím rukám a poslouchat jejich rady, vize a doporučení,“ vysvětlil mnich.

„Toto předsevzetí je to jediné, co mi přinesla ztráta nohy.

Nic jiného.“ Vstal a mávnutím ruky odmítl, aby mu Fatja pomáhala. „Ne, nechej mě, Půjdu do stáje a podívám se po oslovi.“

Mnich odkulhal ven, chviličku mžoural do sluncí a pak zašel do chléva, kam pachtýř zavedl na noc šedáka a přivázal ho vedle krávy.

„No co je, můj milý?“ poškrábal zvíře mezi ušima. „Už brzy budeme doma.“

K malému statku se blížil dupot velkého počtu kopyt, potom koně s frkáním zastavili. Matuc zaslechl tiché cinkání kroužkových košilí, když jezdci sesedali z koní.

Chvatně se obrátil ke dveřím, přitom zakopl a upadl.

Zoufale se snažil přidržet provazu uvázaného ke dřevěnému stropu, provaz se však přetrhl.

Nad ním se se skřípěním otevřelo dřevěné okýnko a na mnicha se snesla hromada sena. Osel zařičel, muži se zdálo, že zvíře z toho má škodolibou radost.

Slyšel, jak se ke kůlně blíží dusot holínek, potom někdo vešel rázným krokem dovnitř. Neznámý vytasil meč.

Zvenčí doléhaly k uším duchovního vzteklé hlasy, mezi něž se mísil hlas Daromira, jenž se zřejmě mezitím vrátil.

Neustále cizince ujišťoval, že kolem jeho stavení nikdo cizí neprojel. Fatja srdceryvně naříkala a znovu a znovu neznámé muže prosila, aby jejímu „otci“ nic neudělali.

Čepel meče se zabořila do sena jenom několik centimetrů od mnichova nosu a zajížděla stále hlouběji.

Potom někdo začal mocnými záběry paží přehazovat Matucův úkryt.

Mnichovi stoupl prach do nosu, v krku měl sucho, až se z toho málem rozkašlal. Mistrovsky se ovládl a plně se soustředil na třetí chvalozpěv na Ulldraelovu počest.

K maličké stáji se blížily kroky několika mužů. Cizí hlasy hlasitě dotíraly na Daromira, kterého neznámí vlekli s sebou a shodili ho na hromadu sena. Když pachtýř dopadl rovnou na mnicha, Matucovi málem uklouzlo bolestné zaúpění. Potlačil ho jen s největší námahou.

„To tady není tvůj osel a ani ta kára ti nepatří,“ rozkřikl se nějaký muž na pachtýře. „Odkud je máš? Mluv, chlape, nebo ti stáhnu kůži z těla!“

„Mám je od jednoho starýho muže s dřevěnou nohou,“

přiznal Daromir naříkavým hlasem. „Přišel sem včera.

Nevím, kam šel. Chtěl do Čerkasu, to jsem zaslechl, když se bavil s… s mojí dcerou.“

„Otče, proč těm mužům neřekneš, že nám ukradl koně a ujel na něm pryč?“ zalhala Fatja nestydatě. „Já nevěřím, že to byl mnich.“

„Přesně tak, maličká,“ souhlasil jeden z cizinců.

„Hledáme ho, protože nám toho osla i káru ukradl. Se všema zásobama. Ty si samozřejmě vezmem.“

„Samozřejmě,“ souhlasil pachtýř rychle.

„Dělejte, běžte do domu,“ nařídil druhý muž. Meč se opět zasunul do pochvy. „Lomove, ty mi pomůžeš zapřáhnout osla.“ Matuc znovu zaslechl dupání nohou, tíha, která na něm ležela, zmizela. Daromir se vracel do svého domku. Mnich zůstal ležet a ani se nehnul.

„Jestli jede na koni, může teď už být v Čerkasu,“

prohlásil jeden z cizinců. „Ta kára nás bude jenom zpomalovat.“

„No a co? Tak se v noci vypravíme do kláštera a uneseme ho. Až budeme dost daleko, zabijeme ho a někde zahrabeme,“ odpověděl druhý. Kov se otřel o kůži, cizinci

navlékli oslovi udidla. „Kdyby nám takovej mrzák unikl, byla by to pořádná ostuda.“ Muži se hrubě rozchechtali.

Matuc ucítil v pravé nosní dírce varovné svědění, ale již bylo pozdě. Hlasitě kýchl, až se seno zatřáslo. Tím otřesem se jeho kryt posunul a mnich najednou měl špičky holínek obou mužů přímo před očima.

„Ty zásoby bych tu nerad nechával,“ řekl první z obou mužů, jako by se nic nestalo. „Když už nám patří.“

Duchovnímu uklouzlo nové kýchnutí, následované chrčivým kašlem. Oba neznámí však zřejmě nic neslyšeli a dále se mezi sebou klidně bavili.

Matuc opatrně vstal a postavil se přímo vedle dvojice ozbrojenců, která si ho pořád ještě nevšimla.

Z otvoru ve stropě vypadly poslední zbytky suchých stébel a dopadly na zem.

Jeden z cizinců se okamžitě otočil, vytasil meč a přešel k otvoru. „Podíval ses tam nahoru, Lomove? Já tomu děvčeti moc nevěřím.“

„Ne,“ přiznal se druhý muž, stoupl si pod tmavý otvor a rukama udělal druhovi stoličku. Matuc se na ně nechápavě díval. Oni ho ignorovali. Jeho, kterého chtěli zabít. Tím si nyní byl naprosto jistý.

Nad sebou zaslechl kroky pátrajícího muže, který za pár okamžiků seskočil otvorem dolů. „Ne, tam taky není. Zdá se, že už opravdu odjel.“

„Tak to bychom měli rychle vyrazit,“ usoudil Lomov a prošel těsně kolem Matuce, který cítil mužův dech páchnoucí česnekem.

Oba společně vyšli z kůlny, zapřaženého šedáka vedli s sebou. Krátké zahvízdnutí a dva muži, kteří tvořili zbytek skupinky, vyšli z domu a vyšvihli se do sedel koní.

Mnich zůstal udiveně stát ve dveřích kůlny. Nejpozději teď si ho všichni museli všimnout. Ale dokonce i Fatja a Daromir se dívali skrz něho, jako by byl ze skla.

„Díky za pomoc,“ kývl velitel malé družiny z káry na pachtýře. „Za to, žes nám řekl pravdu, jsme ti tu nechali jeden soudek.“ Muži rychle vyrazili a vydali se ke klášteru.

„Matuci!“ vykřikla dívka najednou. „Tady jsi!“

„Já jsem tu stál celou dobu,“ řekl mnich mírně zmateně.

„Musela sis mě všimnout.“

„My jsme tě neviděli.“ Fatja ho objala. „Měls hrozné štěstí. Kde ses schovával? Ti muži všechno prohledali.“

„Já tomu nerozumím. Oni mě neviděli a neslyšeli stejně jako vy,“ zapřísahal se mnich. „A tys na mně ležel, Daromire. Předtím, na té hromadě sena. Musel jsi to cítit.“

Pachtýř potřásl hlavou. „Já jsem si ničeho nevšiml.

Ulldrael Spravedlivý nad tebou držel ochrannou ruku.“

Zázrak, projelo Matucovi hlavou. „Tak dobře, doprovodím tě do Rundopâlu. Protože ses s těmi atentátníky nemýlila, nezbývá mi než věřit, že se i tvé další předpovědi jednoho dne naplní.“

„Ale měli bychom si pospíšit,“ pobízela ho Fatja, rozběhla se k soudku se zásobami a vylovila z něho několik hrstí cibule. „Ti muži si brzo všimnou, žes do kláštera ještě nedorazil. Možná se pak sem vrátí.“ Pohlédla na pachtýře.

„Ohó, já se schovám, jakmile z dálky uslyším dusot kopyt,“ slíbil Daromir. „Ze mě nic nedostanou.“

„Ulldraelovo požehnání nechť tě provází,“ požehnal Matuc slavnostně pachtýři, který jeho slova vyslechl se sklopenou hlavou. Duchovní po delší době opět pocítil v tom, co říká, důvěru a přesvědčení. Přesvědčil se, že Ulldrael na něho úplně nezapomněl.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, POČÁTEK JARA 443 P. S.

Tarek Kolskoj se vzbudil uprostřed noci, probudilo ho výhružné vrčení zaznívající odněkud od pravého ucha.

Vyzáblý šlechtic ztuhle ležel v posteli, smysly měl vybičované do krajnosti a neodvažoval se pohnout. Tyto zvuky znal až příliš dobře. Vydávali je Arkas s Tulmem, jeho dva bojoví psi, krátce předtím, než se vrhli na kořist.

Pomalu zajel levou rukou pod polštář, kam si na noc zasouval dýku. Potom vytáhl zbraň z pochvy a pevně sevřel

rukojeť. Hluboké vrčení zesílilo. „To je jenom sen, Tareku,“

řekl si Granburčan a přitáhl si nohy blíže k tělu. „To je jenom noční můra.“

Právě v tom okamžiku ucítil na levém lýtku zuby jednoho psa, silné čelisti se sevřely a kost hlasitě praskla.

Kolskoj vykřikl a rozmáchl se dýkou, když vtom mu paži sevřela tlama druhého psa. Silou, kterou mělo zvíře ve stisku, mu prasklo zápěstí, potom psi začali trhat kořist.

Mluvčí rady brojaků ryčel, co mu dech stačil, zatímco zvířata z obou stran rvala šlechticovo hubené tělo.

Jedno z nich, to, které drželo v zubech levé lýtko, ho stáhlo z postele. Šlechtic tvrdě dopadl na podlahu a rychle si rukama zakryl krk, aby si ho chránil. Pes však prostrčil širokou tlamu mezi rukama. Kolskoj ucítil na tváři páchnoucí dech, psovi z tlamy odkapávaly sliny a dopadaly muži na ústa a na nos. V příštím okamžiku se cítil, jako by mu krk sevřel ozubený svěrák a stiskl. Z hrdla se mu vyřinula teplá tekutina, zatímco pes pokračoval v útocích.

Druhé zvíře mu začalo párat břicho.

Granburčan zaslechl, jak se dveře pokoje prudce rozrazily. Blížilo se k němu světlo několika lamp, potom před sebou spatřil vylekané tváře svých sluhů, kteří ho opatrně zvedli a položili zpátky na postel.

„Pane, vzpamatujte se!“ řekl jeden ze sluhů a opatrně mu zatřásl ramenem. „Měl jste zlý sen.“

„Psi,“ vykoktal Kolskoj umíněně, „moji psi mě napadli.

Honem přivolejte cerela. Umírám, dělejte rychle!“

„Pane, poranil jste se vlastní dýkou,“ uklidňoval ho druhý sluha, který mu přitiskl na krk šátek. „Je to pouze maličké škrábnutí, jenomže silně krvácí.“

Granburčan sebou trhnul, zvednul se, přiložil ruku ke krku a zadíval se na rudou skvrnu, prosakující narychlo upevněným provizorním obvazem. „Ti psi, kde jsou? Kde ti bastardi vězí?“

Když uviděl podrážděné výrazy v obličejích svých sluhů a jinak úplně prázdný pokoj, konečně si vše uvědomil.

Vždyť těm zvířatům včera v lese vlastnoručně podřízl krk.

Zvedl hlavu a ztuhl. Na okamžik měl dojem, že vidí, jak ve dveřích stojí Mortva Nesreca a usmívá se.

„Rychle, potřebuji papír a pero,“ nařídil služebníkům.

Bledý klesl zpátky do podušek.

*

„Žádný bratranec ze čtvrtého kolena neexistuje,“ pronesl Stojko pomalu a stoupl si vedle kabcarova křesla.

„Náhodou, když přijde na rodokmen rodu Bardrišů, v tom se vyznám více než dobře, a s takovým jménem jsem se ještě nikdy nesetkal. Ať je ten muž, kdo chce, určitě to není

váš příbuzný.“ Norina mu nalila čaj a přisunula šálek až k němu.

„Takže vy jste ve svém paláci ubytoval nějakého cizince.“ Valjakov pokrčil čelo. „Okamžitě vám dám ke dveřím postavit stráž, dokud se všechno zcela nevyjasní.“

Lodrik neklidně poposedával v křesle. „Já mám lepší nápad. Zavolejte ho dovnitř a on vám všechno vysvětlí, stejně jako to vysvětlil mně. A mě tím zcela jistě přesvědčil.

Přece nás potěší každá pomoc, nemám pravdu?“

Jeho důvěrný rádce si rukou uhladil hnědý knír. „Jsem moc zvědavý, jaké pohádky nám bude věšet na nos. Já jsem ho aspoň od doby, kdy se sem nastěhoval, ještě ani jednou nezahlédl. Jenom služebnictvo si mezi sebou vypráví o muži s dlouhými stříbrnými vlasy.“ Pak hned poslal sluhu v livreji, aby podivného příbuzného přivedl do čajovny.

Za několik minut se ozvalo zaklepání a Mortva Nesreca vstoupil dovnitř. Jako vždy byl dokonale oblečen, uniforma mu perfektně seděla na těle. Přátelsky se rozhlédl kolem sebe a mírně se uklonil. „Těší mě, že se nyní jeden druhému oficiálně představíme,“ pozdravil přítomné.

„Ať jste, kdo jste, hned nám vysvětlete, co chcete,“

odvětil Stojko mnohem méně přátelským tónem. Tělesný strážce se narovnal v celé své velikosti, ledově šedé oči si pozorně měřily příchozího muže.

„Co zde chci? Nuže, podporuji svého bratrance v boji proti vnitřním i vnějším nepřátelům. Přičemž ti vnitřní jsou

nebezpečnější.“ Na Mortvově půvabném obličeji se objevil vřelý úsměv. „Samozřejmě, měl jsem na dvůr přijet mnohem dříve, ale ukázalo se, že cesta z provincie Berfor až sem je dlouhá a obtížná. Jenže když jsem se doslechl, jak se můj milý bratranec snaží zlepšit život svého lidu, žádná cesta pro mě nebyla příliš dlouhá.“

„Máte nějaký důkaz o svém původu?“ zeptal se Stojko nevlídně. „To by sem mohl přijít kdekdo a tvrdit, že je kabcarův příbuzný.“

Lodrik pohlédl na Norinu, která cizince pozorně sledovala, a nevěděl, co říct. Spoléhal na to, že kdyby šlo do tuhého, dokáže se jeho konzultant z choulostivé situace dostat sám. Proto zaujal pozici pozorovatele.

„Ale jistě,“ odpověděl údajný bratranec zdvořile. „Máte tady někde rodokmen? Jsem si jistý, že je v něm zapsána i moje větev.“

Rádce ukázal na tlustou knihu, ležící na čajovém stolku.

„Podívali jsme se do této knihy, ale vaše jméno jsme v ní nikde nedokázali najít.“

„Potom jste mě přehlédli. Moje jméno určitě nebylo napsané velkými písmeny. Dopřejte mi kratičký okamžik.“

Konzultant uchopil svazek, pátravě listoval dopředu a zase zpět, až ji triumfálně rozevřel na jedné stránce a podal knihu Stojkovi. „Prosím pěkně, tady to stojí černé na bílém.“

Rádce zmateně uchopil tlustospis a podíval se na záznam. „Mortva Nesreca,“ přečetl polohlasně, „podle

rodové linie skutečně bratranec ze čtvrtého kolena, poslední z rodu Podrovů.“ Stále se nedokázal zbavit nedůvěry a znovu se na muže se stříbrnými vlasy podíval. „Můžete to dokázat?“

Mortva beze slova natáhl pravou ruku a ukázal pečetní prsten se zmenšeným a poněkud upraveným erbem rodu Bardrišů. Poté postupně vytáhl z rukávu uniformy několik listin, které zcela jednoznačně dokazovaly jeho původ.

„Máte ještě další dotazy, které bych vám mohl zodpovědět?“ zeptal se, přestože nyní zněl jeho hlas poněkud tvrději.

„Nechám to přezkoumat, Vaše Veličenstvo kabcare,“

oznámil Stojko mladému panovníkovi a posbíral předložené papíry. „Kdyby byly zfalšované, tak na to naši učenci jistě přijdou.“ Obrátil se k Mortvovi. „Promiňte mi mou nedůvěru, Nesreco. Ale v těchto časech nelze…“

Muž chápavě přikývl. „V žádném případě se necítím vašimi dotazy uražen, pokud jste měl svou poznámkou na mysli právě tohle. Mám dokonce radost, že můj bratranec má tak pozorného a pečlivého rádce.“ Podal Stojkovi ruku.

„Ve dvou budeme moci Vznešenému pánovi pomáhat ještě víc než dosud.“ Důvěrný rádce mu potřásl rukou, přestože při tom neprojevoval přehnané nadšení.

Norina přimhouřila mandlové oči. Přesně toto oslovení tehdy slyšela od modraka, když hovořil o majiteli prokletého amuletu, který naštěstí shořel v plamenech.

„Takže jsme se společně dopracovali k dobrému začátku,“ zaradoval se Lodrik a nechal otevřít láhev vína.

„Na to si nyní všichni připijeme.“ Sluha poslušně naplnil sklenice, které přítomní pozvedli k přípitku. „Ať se Arrulschán u Dujuleva nestačí divit! A s pomocí tvých rad to můžeme zvládnout, není to tak?“

„S pomocí jeho rad?“ zeptal se Stojko zvědavě. „Vy jste expert na vojenské záležitosti? Předpokládám, že jste je někde studoval, že ano? A kde to přesně bylo?“

Tentokrát se v Mortvových očích objevil tvrdý výraz, zatímco mu kolem úst nadále pohrával nezávazný úsměv.

„Máte naprostou pravdu, Gijuško. Vzdělával jsem se na univerzitě v Berforu, studoval jsem jazyky a dějiny, především dějiny válek. Nějakou dobu jsem sám učil pár studentů. A nyní jsem zde, abych teorii převedl do praxe.

To, co fungovalo v minulosti, neztratí účinek ani u Dujuleva.“

„A co to bude?“ nepřestával rádce dorážet s dalšími a dalšími otázkami a mával přitom sklenicí s vínem. Lodrik si stále víc připadal jako divák na divadelním představení, kde dva rivalové svádějí na jevišti slovní souboj. Jenom si nebyl zcela jistý, ke které straně by se měl přiklánět.

„Bylo by dobré, kdybychom povolali do zbraně všechny sedláky z okolí. Rádi budou svobodu bránit vším, co budou mít po ruce. Včetně nasazení vlastního života.“ Mortva

odložil sklenici na stůl. „Ale bude nutné povolat všechny, co jsou schopni vojenské služby.“

„Odkdy je u vás člověk schopný nosit zbraň?“ Rádce si uhladil knír, než ze stříbrné misky vylovil kousek pečiva.

„Od dvanácti let,“ odvětil konzultant klidně.

Stojko si s Valjakovem vyměnil výmluvné pohledy.

„Nemyslíte, že v tom věku jsou ještě příliš mladí? Jsou to jenom děti.“

„Děti, které by spolu s celými rodinami upadly pod Arrulschánovu nadvládu,“ dodal Mortva s úsměvem. „Vím, že to zní tvrdě, ale nebudeme mít na výběr. S tím, jakou má nepřítel momentálně početní převahu, by si naše armáda mohla na místě sama vrazit meč do hrudi. Aspoň by nemuseli dlouho čekat na smrt.“ Mortva si dolil vína.

„Nemusíme postavit ty děti do první linie. Stačí, když je rozmístíme jako posily. Jenom pro krajní případ. A bude to budit dojem, že tarpolská armáda má k dispozici více vojáků, než si Borasgotánci mysleli. Mimochodem, tato taktika se v dějinách Ulldartu již několikrát použila. My tím nevymýšlíme nic nového.“

„Se vší úctou,“ namítl Stojko, „já si opravdu nemyslím, Nesreco, že to je dobrý nápad. Měli bychom povolat více sedláků, to chápu. Ale dvanáctileté děti? Ty by nedokázaly vzdorovat nepřátelskému útoku.“

„Ta myšlenka je čirý nesmysl, pane,“ řekl tělesný strážce a obrátil se přitom na Lodrika. „To bychom k nim mohli rovnou přidat i ženy.“

„To by byla další možnost,“ komentoval jeho poznámku Mortva. „Přestože to je na mě trošičku přehnané. Když jsou ženy opojené atmosférou bitvy, stávají se z nich ječící fúrie a opravdu na ně není hezký pohled.“ Nyní se na něj udiveně zadívali všichni tři muži. Konzultant se zasmál. „To byl žert.

Nic jiného než žert.“

„Uvidíme,“ ujal se slova kabcar. „Dám povolat sedláky do zbraně. To nám přinese více vojáků, než kolik máme zatím dobrovolníků. V tom má bratranec pravdu. O všem ostatním rozhodnu později.“

„Kdybych směl ještě něco dodat,“ pozvedl Mortva svůj příjemný hlas, „měl byste, bratranče, již nyní poslat několik důstojníků do Dujuleva. Půda zatím není uzpůsobená k tomu, aby se na ní svedla bitva, ale pár sedláků by mohlo pod velením těch důstojníků způsobit překvapivými nočními útoky Borasgotáncům ztráty.“

„Ti by je všechny pobili,“ namítl Valjakov. „To by se jenom stěží vyplatilo.“

„Ale Borasgotánci by nemohli zahmouřit oko,“ oponoval konzultant. „Kdo si pořádně neodpočine, bojuje špatně.“

Muž se stříbrnými vlasy upil trochu rudě se třpytícího alkoholu. „Nepřítele bychom tím velice unavili, Vznešený pane.“

„I o tom rozhodnu později.“ Lodrik se snažil předejít všem případným dalším sporům. „Nyní bychom si měli jít odpočinout. Zítra bude nutné učinit řadu rozhodnutí.“

„Než na to zapomenu.“ Bratranec se ve dveřích ještě jednou otočil. Z rukávu uniformy vytáhl další papír. „Rada brojaků se rozhodla, že za stávajících okolností opět začne dvoru posílat peníze. Jednání s Ontariánci zatím běží. Ale vypadá to tam dost dobře.“

„Jak jste toho dosáhl?“ Lodrik s radostným překvapením studoval prohlášení velkostatkářů, osobně podepsané Tarekem Kolským.

„Trochu jsem si s ním povyprávěl. Když má člověk po ruce správné argumenty, kterým Kolskoj rozumí, dokáže mít pochopení, Vznešený pane.“ Mortva pozdravil přítomné a odešel, brzy po něm se vzdálil i kabcar a zamyšleně se tvářící Norina.

„Co si myslíš o našem novém rádci?“ zeptal se Stojko po chvíli tělesného strážce. „Zdá se, že dokáže hotové zázraky.“

„Bez rozmyšlení posílá druhé na smrt.“ Obr se protáhl.

„Sinured bojoval podobně. A vítězil. Ale oblíbený rozhodně nebyl.“

Důvěrnému rádci se v obličeji zračil údiv. „To znamená, že ty podporuješ jeho návrhy?“

„Ne.“ Valjakov rázem vyprázdnil skleničku. „Způsob, jak se chová, se mi nelíbí. Je přehnaně přátelský, příliš

úlisný. A myslím si, že by chtěl zaujmout místo, jaké máš nyní ty. Dávej si na něho pozor.“

Stojkovi přeběhl po zádech mráz. „Jeho oči mě přivádějí k šílenství. Je těžké vyložit si jeho pohled, to, že každé oko má jinou barvu, mě zneklidňuje.“ Zvedl papíry, které měly dokázat příbuzenské vazby mezi Nesrecou a Lodrikem. „A že by to měl být kabcarův bratranec, o tom taky nejsem úplně přesvědčený.“

„Já tomu věřím, protože on a kabcara jsou zřejmě z jednoho těsta. Do rodokmene rodu Bardrišů se někde muselo vplížit něco, co způsobilo, že některé výhonky rostly, jak se jim zamanulo, a zkazily se.“ Tělesný strážce položil příteli na rameno svou skutečnou ruku. „To, jak jsem tě před chvílí varoval, jsem myslel naprosto vážně, Stojko.

Nemůžu být všude a palác je hodně velký.“

„Co by mi mohl udělat? Uškrtit mě těmi svými dlouhými, černými vlasy?“ Stojko se zasmál a poklepal válečníkovi na prsní pancíř. „Ty dávej pozor na kabcara, já si dám na sebe pozor sám. A teď bychom si pomalu měli jít sbalit svých pět švestek. Tuším, že se brzy pojede do Dujuleva.“

*

„Och, vy podle všeho musíte být ten bratranec, o kterém mi nikdy nikdo nevyprávěl,“ zaslechl Mortva za zády zvědavý ženský hlas, když kráčel do svého pokoje.

„V paláci není mnoho mužů, kteří by měli tak krásné vlasy.“

„Vřelé díky.“ Konzultant se s úsměvem obrátil a zadíval se na příbuznou. Kabcara měla na sobě zelené šaty s velkorysým výstřihem a mnoha záhyby, které jako vždy dokonale zvýrazňovaly ženinu postavu. Půvabný obličej lemovaly nádherné tmavě rudé vlasy. „Většina mužů v mém věku si přeje, aby ještě neměli šediny. Na rozdíl od nich já si myslím, že mi docela sluší.“

„To máte pravdu. A nyní mi povyprávějte, drahý Nesreco, jak je možné, že nikdo z naší rodiny o vašem jménu nic neslyšel.“ Zelené oči si ho nepokrytě prohlížely odshora dolů. „Nyní jste se tu zjevil jako zachránce ve chvíli nejvyšší nouze. Doslechla jsem se, že se vám podařilo přimět Kolského a radu brojaků k dalším platbám, je to tak?“

Mortva popošel blíž a hluboce se ženě uklonil. „Co by si tak potomci rodu Bardrišů mohli vyprávět o člověku, který nemá s armádou a vojenským vystupováním nic společného? Já nejsem opravdový voják, ale učenec, a předpokládám, že právě to bylo důvodem, proč se o mně mlčelo. Nyní bych však chtěl dát všechny své znalosti k dispozici bratranci a vám.“ Uchopil ji za ruku a vtiskl na ni polibek. „A rovněž jsem dobře hrával karty. Proto umím

zacházet s vysokými sázkami. Kolskoj se mi nemohl rovnat.

Vy ano? Slyšel jsem, že se ráda bavíte. Odvážíte se zahrát si se mnou?“ Různobarevné oči na ni zářivě pohlédly. „Třeba o svou duši?“

Kabcara se ovinula vějířem a zasmála se. „Vy jdete přímo na věc, Nesreco.“

„Ne, drahá kabcaro. Já jsem zloděj,“ zašeptal, pustil její ruku a pomalu ji obešel, až jeho vlasy dopadly na Aljašino nahé rameno. „Možná jsem sem přišel proto, abych vám uloupil srdce. Nebo abych vás obral o rozum.“ Potom najednou stál přímo před ní, jeho tvář se stále víc blížila k ženině obličeji. „Nebo abych vám udělal něco ještě horšího.“

Kabcara o krok ucouvla. „To jsou odvážná slova, drahý bratranče.“ Aljaša byla zpočátku přesvědčená, že si i tohoto muže rychle omotá kolem prstu, nyní ji však víra opouštěla.

Z příbuzného vyzařovalo něco zcela nového, něco, čeho si u žádného jiného muže předtím nevšimla.

„A za jistých okolností budou po slovech brzy následovat činy. My dva si budeme muset promluvit o některých věcech, týkajících se vaší budoucnosti vládkyně této země,“ prohodil klidně. „Ale nejdříve se postarejme, aby došlo k rozhodující bitvě, potom se uvidí.

Předpokládám, že v době, kdy váš muž potáhne do boje, budete tady v Ulsaru vládnout, že ano?“ Žena přikývla.

„Dobrá. Kolskoj by vám už neměl dělat potíže. Řekl bych, že jsem ho více než přesvědčil.“

„Jak jste to vlastně provedl?“ vyptávala se Aljaša.

Prudce se ovíjela vějířem.

„Naučil jsem se dobře zvládnout umění, jak přimět lidi, aby změnili názor. Mám tajemné schopnosti a k tomu, když je zapotřebí, navíc dokážu být nejméně stejně tak šarmantní jako vy, drahá kabcaro.“ Otočil se k odchodu. „Přestože nemám tak zářivý zevnějšek.“

„Ale jste nesmírně okouzlující,“ zavolala za ním kabcara pobaveně.

„Máte naprostou pravdu, milá sestřenice, máte naprostou pravdu,“ odtušil Mortva, aniž by se otočil, a zmizel v chodbě.

Aljaša se za ním zamyšleně dívala a přemítala, co je na něm tak zvláštního. Pokaždé dospěla ke stejnému výsledku.

Dokáže mě svými slovy a pohledem naprosto zmást. Po zádech jí přejel mráz. Že bych se právě zamilovala? To není možné. Láska je jenom pro slabochy, kteří se musejí něčeho držet. V duchu si vynadala, že se chová jako roztoužený blázen. Své srdce nehodlala nikomu darovat. Byla však nesmírně zvědavá, o čem si s ní bude chtít promluvit. Má budoucnost coby vládkyně této země, opakovala si sama pro sebe. To zní hrozně zajímavě.

X.

„Zlo vycházející ze Spáleného boha však bylo i po jeho smrti tak mocné, že tam, kam dopadl kus jeho těla, se země změnila, zčernala a odumřela. Tak vznikly bažiny a všechna ostatní neplodná, jedem zamořená území.

Nestvůry a bestie vycítily místa, odkud vyzařoval Tzulanův duch, putovaly do těchto končin a usazovaly se v nich. Z dřívějších nesčetných stoupenců Spáleného boha zůstala naživu pouhá hrstka. Také oni vyhledali tato místa a uzavřeli s nestvůrami a bestiemi různé dohody.

Spálený bůh však ve skutečnosti nebyl mrtvý.

Jeho duch přežil a přiváděl do pokušení všechny ty, co měli podobně zlou a zkaženou povahu. Sliboval jim obrovské bohatství a moc, pokud budou jeho jménem dále zabíjet.“

VÁLKA BOHŮ A DAR MAGIE

KAPITOLA 3

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE SORA, ROVINA U DUJULEVA,

POČÁTEK LÉTA 443 P. S.

Nepřátelské armády rozbily ležení pouze několik verst od sebe.

Borasgotánští vojáci se rozdělili do tří velkých oddílů, které si disciplinovaně postavily stany a obehnaly je hlubokým příkopem a palisádami. Každý ze tří táborů čítal dva tisíce mužů, takže Borasgotán přivedl do boje armádu o takové síle, jakou Ulldart už dlouho neviděl. První protivníkovo ležení se nacházelo na okraji rozlehlé bažiny a bylo tak chráněno před překvapivými útoky, třetí se tísnilo u výběžků lesa, který měli Borasgotánci pod kontrolou, pouze druhé ležení se nacházelo na otevřeném poli, ale přímo mezi ostatními dvěma tábory.

Asi jednu verstu od borasgotánské armády se zvedal nevelký, sotva dvanáct metrů vysoký pahorek, k němuž Tarpolané stáhli čtyři tisíce ozbrojenců. I tento tábor vypadal poměrně dobře zabezpečený.

Lodrik s doprovodem přijel už před dvěma týdny a od té doby dodával vojákům i dobrovolníkům odvahu před nadcházející bitvou, k níž mělo dojít za týden.

V celé armádě nebyl nikdo, kdo by nepociťoval strach.

Jenže všichni si dobře uvědomovali, že se této bitvě nedá nijak vyhnout, pokud nechtěli, aby o budoucnosti jejich říše rozhodoval někdo jiný.

Poté co rada brojaků tak podivuhodným způsobem ustoupila od požadavků, se Lodrik řídil radou svého bratrance Mortvy Nesrecy a vyslal sedláky do nočních útoků proti táborům Borasgotánců. Ztráty na straně nepřítele byly mizivé, ale více než dvě stě pachtýřů přišlo o život a padesát dalších leželo zraněných ve stanech. Neustálé útoky však měly za následek alespoň to, že se nepřítel skutečně nemohl pořádně vyspat. Na základě konzultantových úpěnlivých proseb Lodrik před týdnem dokonce nařídil, aby útoky zesílily. I děti byly zapojené do příprav na bitvu: budovaly opevnění kolem ležení, aby si bojovníci mohli odpočinout.

V každé volné chvilce, kdy se Lodrik s bratrancem mohli skrýt před zraky ostatních, učil muž se stříbrnými vlasy kabcara používat magii, kterou v sobě nosí, a kontrolovat ji.

Bylo těžké, nesmírně těžké zvládnout tyto obrovské, čerstvé a dosud nezkrocené síly.

Kabcar pochopil, že když se začal zaobírat svou magií, dotkl se něčeho velkého. Něčeho, co se šířilo jako vlna na

hladině a pak vší silou explodovalo. Celé to probíhalo naprosto tiše, alespoň začátek tohoto pochodu.

K ovládání magie patřilo ovládání těla, tajemná síla vyžadovala dokonale přesná gesta a pohyby spolu s nezměrným duševním soustředěním.

Například to, co se kdysi na zahradě u královského paláce začalo projevovat jako zlatý, neškodný třpyt mezi prsty, se najednou změnilo na ohnivou polokouli, která ho uzavřela v sobě, aby se pak prudce s hlasitým rachotem rozprskla na všechny strany. Než se ji mladíkovi podařilo zastavit, shořelo v kruhu o průměru téměř pět metrů, kde kabcar představoval střed, prakticky všechno, co stálo energii v cestě.

Na Mortvu tím udělal značný dojem, zatímco mistr zahradník, když spatřil takovou spoušť a již podruhé zničené a spálené rostliny, si beze slova odepnul zástěru a dal výpověď.

Přestože byl tento úkaz spíše nehoda než záměr, Lodrikovo úsilí přineslo alespoň jeden úspěch, který stál za zmínku. V poslední době se při jeho spontánních návalech vzteku v okolí nic nehýbalo, nepraskalo a i oheň přestal měnit barvu. Vojáci z něj nyní měli menší strach, přestože se na něho stejně jako dřív dívali s neurčitou pověrčivou bázní.

Mořiva ho však uklidnil, když ho přesvědčil, že jestliže člověk musí vést lidi a velet jim, je jistá míra respektu značnou výhodou.

Před dvěma dny se v tarpolském táboře odehrála událost, která vzbudila velký rozruch. Z poradního stanu se ozýval hlasitý ryk, nějací lidé tam na sebe vztekle křičeli a po chvíli se ze stanu vyřítil zcela rozzuřený Nerestro z Kurašky.

Hned za ním vyšla ven i Belkala a snažila se ho uklidnit.

Její úsilí však nebylo korunováno úspěchem.

O hodinu později vyrazilo z tarpolského tábora padesát řádových rytířů Vysokých mečů v nádherných lesklých zbrojích spolu se třemi stovkami mužů, kteří je doprovázeli.

To vše k nezměrné radosti jásajících Borasgotánců na protilehlé straně roviny, kteří odjezd rytířů přivítali hlasitým řevem.

Podle toho, co se po táboře povídalo, se prý plukovník Mansk snažil udělit hrdému rytíři pokyny k následující bitvě, což ten striktně odmítl. Protože se nedokázali dohodnout, přišel kabcar o tuto strategicky nesmírně významnou část vojska. Tarpolští vojáci se zhrozili a poklesli na duchu a jen díky obrovské námaze a výřečnosti se Lodrikovi, Stojkovi a Mortvovi podařilo přimět vojáky k tomu, aby zůstali v táboře. Navíc se to neobešlo bez velkorysých slibů, které důstojníci museli vojákům dát.

A ještě jedna šuškanda se ve stanech postarala o rozruch.

V záři svící a petrolejových lamp se jedné noci začala šířit pohádka, že se od západu blíží další borasgotánská armáda a od moře se valí do Tarpolu. Lidé si zakrývali ústa rukou, když vyprávěli, že Arrulschán prý sestavil flotilu, která před

měsícem vysadila na nechráněném pobřeží další dvě tisícovky vojáků a ti jsou nyní jen kousek od Ulsaru.

Lodrik okamžitě vyslal poštovní holuby, aby zjistil, co je na těch řečech pravdy, dosud však nedostal odpověď. Ani tyto zvěsti příliš nepřispěly ke zlepšení nálady vojska.

Po téměř třech týdnech nastal okamžik rozhodnutí.

Jednoho ledově chladného rána, kdy se slunce jen s námahou prodírala hustými cáry mlhy, která se vytvořila nad travnatou rovinou, se Borasgotánci začali rozestavovat do bojových pozic.

První řadu tvořili lučištníci a pěší jednotky, kousek za nimi se vpravo i vlevo rozmístily dva oddíly kavalerie, za nimiž se seřadila většina zbylých vojáků.

„To ale vypadá zajímavě,“ komentoval plukovník Mansk pohyby nepřítele. „Takto sestavenou bojovou formaci jsem ještě nikdy neviděl.“ Rozhlédl se po důstojnících. „Návrhy, pánové?“

Jeden z výše postavených velitelů sestavil z dřevěných figurek možnou odpověď vlastního vojska, jehož rozestavení pak ostatní kritizovali, přesunovali a přehazovali tak dlouho, až se všichni shodli na jedné variantě: uprostřed budou stát pěší oddíly, které budou po obou stranách krýt lukostřelci, za nimi se rozmístí celé jezdectvo.

Mortva nespokojeně potřásal hlavou a snažil se je od toho odradit, protože lukostřelci dle jeho názoru nemají po

stranách dostatečné krytí, důstojníci však navzdory konzultantovým námitkám prosadili u kabcara svůj návrh.

Valjakov uznale kývl na muže se stříbrnými vlasy.

Tělesný strážce by rovněž zvolil jiné uspořádání.

Rozhodnutí však padlo, důstojníci a poddůstojníci ryčeli rozkazy, aby se jednotky co nejrychleji přesunuly do určených pozic. Belkala se rozhodla zůstat v táboře a dohlížet na děti a zraněné.

Kolem poledne byly přípravy na obou stranách u konce.

Vojáci mlčky stáli proti sobě ve vzdálenosti asi půl versty.

„Byla to chyba,“ zašeptal konzultant tělesnému strážci, který s podmračeným obočím pozoroval protistranu.

Valjakov přátelsky poklepal po krku svého bitevního oře Treskova. Zvíře nejevilo na rozdíl od ostatních koní nejmenší známky strachu.

„Já vím,“ odpověděl Valjakov. „Důstojníci zcela špatně odhadli sílu borasgotánského jezdectva. Jejich koně jsou mnohem lepší než naši. Mansk a jeho lidé budou mít na svědomí mnoho mrtvých.“

„Uklidňuje mě, že alespoň někdo sdílí můj názor,“

prohlásil Mortva, jenž si rovněž nasadil helmu a prsní pancíř. Byl na něho velice nezvyklý pohled.

„Jenomže je nám to k ničemu,“ odtušil obr a vytasil šavli. „Už jdou.“

Protivníkova armáda se zvolna dala do pohybu a se zpěvem se blížila k Tarpolanům. Vojáci v rytmu bušili do štítů a přitom postupně zvyšovali tempo.

Lodrik se rozhlédl a spatřil řady tváří, téměř ve všech se zračil strach.

Vytasil popravčí meč, protlačil se dopředu a projížděl před nastoupenými oddíly pěších vojáků.

„Muži, dnes nebojujete pro mě!“ zvolal hlasitě.

„Nebojujete za kabcara, nebojujete za vládce Tarpolu. Až se za chviličku vrhneme do boje, bude jeden každý z vás bojovat o svůj život. Pořád si připomínejte: bojujeme s Borasgotánci, protože nás napadli. Vypálili naše města a vesnice, zabíjeli naše přátele a zneuctili ženy. A jestli je dnes tady na tomto místě nezastavíme, bude se to pořád opakovat.“ Postavil se ve třmenech. „Pošleme je zpátky do té jejich proklaté země. Ukážeme Arrulschánovi, že s Tarpolem nejsou žádné žerty. Porazíme vetřelce a zachováme si svobodu! Ulldrael Spravedlivý je na naší straně!“

Muži mu provolávali slávu, zatímco tichý svist ohlásil, že dolétla první salva šípů. Několik sedláků padlo k zemi, ale většina včas nastavila štíty, aby se chránila. Kabcar se vrátil ke svým přátelům.

Lodrikovi lukostřelci opětovali palbu a obě vojska se pustila do dlouho trvající přestřelky z luků, dokud tarpolští důstojníci neztratili trpělivost. Vydali rozkaz k útoku a

vyslali pěšáky proti nepřátelským řadám lukostřelců a šermířů. Záměrem bylo odstranit pěší jednotky, které sloužily jako ochranná hráz před nepřátelskou jízdou, aby následně mohli na kavaleristy snáze zaútočit.

Mortva potřásal hlavou. Bylo to konzultantovo typické gesto, které se u něj dalo po příjezdu na bojiště často postřehnout.

Krátce předtím, než Tarpolané dorazili k nepřátelům, rozestoupily se řady Borasgotánců na obě strany, vzniklou mezerou vyrazil vpřed oddíl jízdy a projel tarpolskými pěšáky jako nůž máslem. Trumpety zatroubily signál a obě početná křídla jezdectva zaútočila z boku na tarpolské lukostřelce, kteří se tváří v tvář obrovitým zvířatům, řítícím se přímo na ně, rozprchli na všechny strany. Hrozilo, že se stanou snadnou kořistí, takže Lodrikova kavalerie, která měla pospíchat posílit oddíly pěchoty, musela bránit útvar lukostřelců.

Na opačné straně bojiště bojovali sedláci předem ztracenou bitvu, neboť nyní se na ně vrhla borasgotánská pěchota a sevřela nezkušené muže pevně v kleštích.

Lodrik, Stojko a Valjakov se bili bok po boku a srazili k zemi nejednoho borasgotánského jezdce. Koňská těla se těsně tiskla jedno na druhé, řinčení šavlí působilo ohlušující rámus, do něhož se mísily vzteklé výkřiky vojáků a bolestné úpění raněných. S odvahou zrozenou ze zoufalství Tarpolané urputně odolávali nepřátelům, Borasgotánci se

však znovu a znovu tvrdošíjně vrhali do útoků s vidinou blížícího se triumfu. Přátelé i nepřátelé se navzájem promísili, ti, co padli k zemi, se ocitli pod okovanými kopyty, šípy svištěly vzduchem a nacházely si náhodné cíle.

Mortvovi se nějakým způsobem dařilo být neustále na místech, kde se na něj nevrhl nikdo z nepřátel, dokonce ani nevytasil šavli, aby se v případě nouze mohl bránit.

Konzultant měl v tomto zmatku zcela jiný cíl, a když spatřil nedaleko před sebou letící šíp, využil nabídnuté příležitosti.

Oči pevně upřel na hrot šípu.

Střela v mžiku změnila kurs a zezadu udeřila do Stojkovy zbroje. Rádce zalapal po dechu a narovnal se, když vtom ho zasáhl další šíp, těsně pod prvním.

I třetí střela zasáhla cíl, Stojko sklouzl ze sedla a zmizel mezi řehtajícími a odfrkujícími koni, aniž by si toho Valjakov nebo Lodrik všimli.

„Měli bychom se přestat ohlížet na názory důstojníků a okamžitě se znovu seskupit,“ houkl tělesný strážce na kabcara. „Jinak ztratíme i zbytek sedláků.“

Lodrik udělil trubači příslušný rozkaz a tarpolská jízda se krok za krokem nově formovala, až se z ní opět stal uzavřený útvar, který se dokázal vymanit z tlaku nepřítele.

Část jízdy zůstala na místě, aby chránila lukostřelce, ostatní spěchali na pomoc sedlákům, aby se i oni zapojili do boje, zuřícího na opačné straně bojiště.

Řady sedláků mezitím povážlivě prořídly, už vzdorovala pouze polovina pachtýřů a nepřátelé je mezitím dokonale obklíčili.

Lodrika cestou ke druhému bojišti něco oslepilo, jako by mu kdosi svítil do očí zrcátkem. Zaclonil si oči rukou a škvírou mezi prsty se snažil zjistit, co se tam tak třpytí.

I přes rámus, který se všude rozléhal, měl dojem, že zaslechl zvuk rohu, potom se země začala třást.

„Tady se blíží naše spása,“ Mortva ukázal rukou k západu. I část Borasgotánců zaslechla odněkud zezadu hluk. Otočili se, aby snáze čelili nové hrozbě.

Rovinou se valila živá stěna blyštivé oceli, rytíři v těžkém brnění a mohutná koňská těla se v dlouhém šiku hrnula na borasgotánskou pěchotu, která nemohla spoléhat na pomoc vlastního jezdectva. Vzadu stál druhý šik rytířů, který zatím vyčkával. Lodrik odhadoval, že každý šik tvoří zhruba stovka rytířů a panošů.

„To jsou Vysoké meče,“ zajásal Lodrik radostně a pobídl koně ostruhami do slabin. „Nepřítele teď čeká krvavé probuzení.“

První vlna řádových rytířů vrazila se skloněnými kopími do davu nepřátel. Účinek jejich útoku byl děsivý, zároveň však fascinující. Tlak, kterým rytíři pronikli do řad nepřátelské pěchoty, se jako rozbouřená vlna šířil dál a dál a ti, do nichž se nezabodly hroty kopí, stáli namačkaní na sebe

jako hadrové panenky. Lehké kovové a kožené zbroje nemohly těžce oděným rytířům v žádném případě odolat.

Poté se jezdci dali do boje dlouhými meči a ze hřbetů koní pobíjeli vyděšené protivníky.

Zazněl další signální roh, druhý šik se začal valit vpřed a na jiném místě smetl borasgotánskou pěchotu se stejným úspěchem jako první útočící voj. Borasgotánci neměli nic, čím by mohli obrněným jezdcům vzdorovat, navíc pořád ještě nedokázali překonat obrovský šok ze zničujícího útoku.

Po třetím signálu se do boje vrhli ozbrojení pacholci Vysokých mečů a připojili se ke svým pánům.

Disciplína a preciznost, s jakou tři stovky těchto bojovníků drtily jednu řadu nepřátel za druhou, to bylo na Borasgotánce příliš. Rychle zatroubili na ústup, navíc už na místo dorazila i tarpolská jízda a vrhla se do bitevní vřavy.

Tento den přinesl kabcarovi vítězství a jeho vojáci ho oslavili hlasitým jásotem.

Poslední zbytky tarpolského sedláckého kontingentu se stáhly zpátky do tábora, zatímco Vysoké meče kryly uspořádaný odchod z bojiště pro případ, že by se nepřítel odvážil podniknout překvapivý útok.

K Lodrikovi se blížil Nerestro, od hlavy až k patě zakrytý nyní již značně pošramoceným a krví postříkaným brněním, takže ho bylo poznat jen podle erbu.

„Zastaralí, těžkopádní, neschopní, říkáte?“ volal již z dálky a opakoval tak úsudky, jimiž se tarpolští důstojníci

vyjadřovali o Vysokých mečích. „Tady se zřejmě někdo pořádně spletl, nemyslíte?“

„Mám radost, že jste si to nakonec rozmyslel, Nerestro z Kurašky,“ přivítal ho rozzářený Lodrik. „Bez vašich řádových bratří by nepřítel pravděpodobně zvítězil.“

„Promiňte mi tu komedii, kterou jsme před vámi museli sehrát. Ale tím větší bylo překvapení, které jsme nepříteli připravili.“ Rytíř pozvedl hledí, nyní byl vidět Nerestrův zpocený obličej. V očích mu plál žár bitvy.

„Komedii?“ Lodrik zasunul popravčí meč po pochvy. Po neustálém sekání a bránění se mečem ho bolela ruka. Ani on by už nevydržel dlouho bojovat. „Co tím chcete říct?“

„Mortva a já jsme se dohodli, že se Vysoké meče zdánlivě rozzlobí a opustí vás, kabcare,“ vysvětloval rytíř.

„Chtěli jsme, aby si Borasgotánci mysleli, že do bitvy nezasáhneme. Ale nebyli jsme si jistí, jestli v našich řadách nejsou špioni. Pro případ, že by je tu Borasgotánci měli, jsme je museli zmást, a proto jsme do toho, že náš odjezd je jenom předstíraný, nemohli nikoho zasvětit.“

„Vynikající klamný manévr,“ pochválil Valjakov konzultanta, jehož zbroj vypadala, jako by ji právě vynesl ze zbrojnice.

„Přesto nás vítězství přišlo draho,“ Nerestro kývnutím hlavy ukázal zpátky k rovině, na níž se bitva odehrála.

Na původně zelené louce leželi vedle sebe mrtví vojáci.

Ranění sténali a úpěli, koně, kteří v bitvě utrpěli zranění,

žalostně řehtali nebo se navzdory ranám snažili zvednout na nohy. Přiletěly první vrány a poskakovaly mezi padlými sem tam, aby si urvaly kousek masa.

Lodrika se zmocnila hrůza, když spatřil tu spoustu často děsivě zmrzačených mrtvol. Smrt postihla v první řadě tarpolské sedláky, protože ti byli vyzbrojení ze všech nejhůř.

„Budeme muset odstranit mrtvé z pole,“ prohlásil Mortva. „Ať se té práce ujmou děti, bojovníci si musí odpočinout.“ Tentokrát mu nikdo neodporoval. Pohled, kterého byl kontinent již dlouhou řadu desetiletí ušetřen, všechny fascinoval a naplnil je smutným zděšením.

„Kde je vlastně Stojko?“ zeptal se Nerestro a přerušil zaražené mlčení.

„U Ulldraela Spravedlivého,“ vyjekl mladý panovník a pospíchal zpátky na bojiště hledat pohřešovaného rádce.

Ostatní muži ho rozrušeně následovali. Lodrik se vroucně modlil, aby jeho přítel neležel mezi mrtvými.

Tím, kdo Stojka našel, byl Valjakov. Rádce ležel s podivně zkroucenými údy pod mrtvým koněm, v zádech měl zabodnuté tři šípy. K velkému zklamání Mortvy Nesrecy byl však stále naživu, přestože námaha, s jakou dýchal, nevěštila nic dobrého. Také srdce mu bilo příliš rychle.

Lodrik dal rychle přivést jednoho ze čtyř cerelů, které povolal k vojsku, aby těžce zraněného muže na místě ošetřil.

Mrtvé zvíře zlomilo rádci svou tíhou obě nohy, na zádovém pancíři se jasně rýsovaly otisky podkov.

Větší starosti však léčiteli působily šípy. Borasgotánci používali běžné válečné šípy, na něž nasadili železné hroty.

Když se pak někdo snažil vytáhnout šíp z rány, zůstal mu v ruce pouze dřík, zatímco železo uvízlo v těle. Vzhledem k tomu, kde šípy Stojka zasáhly, nebylo možné vytáhnout hroty ani na druhé straně těla.

Cerel tedy uřezal dříky šípů několik centimetrů od rány, potom nechal Stojkovi sundat zbroj. Muži položili panovníkova rádce na břicho a tak ho odnesli do tábora, kde mělo následovat další ošetření. Aby se rány nezanítily, bylo nutné hroty co nejrychleji odstranit z těla. A tento zákrok bude zraněného stát spoustu krve, které již tak jako tak hodně ztratil.

Lodrik byl naprosto zdrcený, když spatřil přítele ležet bez hnutí na lůžku. Více než kdy jindy si přál, aby u něj byla Norina.

Mortva položil sklíčenému panovníkovi ruku na rameno a snažil se ho uklidnit. „Najdeme způsob, jak ho zachránit.

Nemějte obavy, Vznešený pane.“

Plukovník Mansk vstoupil s vážným výrazem v obličeji do stanu. „Máme už jen ani ne pět set sedláků, které můžeme zítra postavit do boje, Vaše Veličenstvo kabcare.

Borasgotánci mezi nimi příšerně řádili. K tomu můžeme

připočítat dvě stovky mužů z bojůvek a tři sta bojovníků Vysokých mečů.“

„A tři stovky povolaných mladíků,“ doplnil ho konzultant. „Jestli jsem správně viděl, díky zásahu rytířů odtáhly pěší oddíly protivníka z pole s nesmírnými ztrátami.

Odhaduji, že jsme jejich počet stlačili pod tisíc.“

„Jejich kavalerie je pro nás to pravé nebezpečí,“

poznamenal Valjakov. „Ale bez pomoci pěšáků nemají, kam by se mohli stáhnout.“

Lodrik podřepl vedle Stojka a povzdechl si. „Takže tisíc vojáků proti zhruba třem tisícovkám, které má nepřítel. To je na nic, nemyslíte?“

Mortva si sundal helmu. Vlasy se mu zpod ní vyřinuly jako tenoučká rtuťovitá vlákna a přilepily se mu na záda.

„Máme ještě jinou možnost, Vznešený pane. Ale to budou muset všichni pomáhat, aby do rána bylo všechno připravené. Včetně bojovníků a rytířů.“

Muži se zvědavě shlukli kolem konzultanta, který jim vysvětlil svůj plán.

*

Nerestro stál na vrcholku malého pahorku, kde byly rozmístěné stráže. Opřel si těžkou dvojitou kuš o stehno a

pohledem přelétl noční krajinu. Malé svítící body na bojišti prozrazovaly, kde se pohybují sběrači mrtvol.

Poslali na bojiště padesát dětí s vozíky, aby posbíraly padlé otce. Jejich majetek byl naházen na kupu, později ho rozdělí mezi rodinné příslušníky. Dalších třicet chlapců vykopávalo hluboké jámy, do nichž budou mrtvoly pohřbeny, až se jim dostane Ulldraelova požehnání.

Podobné aktivity se odehrávaly i u Borasgotánců, obě strany se nechaly při této smutné činnosti na pokoji.

U rytířových nohou panoval čilý ruch. Muži až na několik výjimek složili všechny stany, z tyčí vyrobili palisády, které zarazili do narychlo vytvořeného hliněného valu kolem pahorku. Z části tyčí sestavili kryty proti nepřátelským šípům. Z malé vyvýšeniny tak krok za krokem budovali provizorní pevnost se třemi řadami palisád. Pohled na hradby připomínal rytíři ježka.

Tarpolská armáda se připravovala na obrannou bitvu, aby pak při vhodné příležitosti podnikla proti Borasgotáncům výpad a překvapivě udeřila. To bylo úkolem Nerestra a jeho mužů. Všichni ostatní museli bránit pahorek proti nepřátelským útokům a vydržet.

Byl to další konzultantův nápad. Navrhoval, aby raději sáhli k nadějnější obraně, než aby vedli muže na jistou smrt.

Bratranec přitom nedělal tajnosti s tím, že tento postup nenavrhuje z lásky k bližnímu, ale jen proto, že se mu jeví jako strategicky výhodnější.

Učenec dosáhl ještě jedné věci. Z nepotřebných šňůr a tyčí byly vyrobeny provizorní luky, aby se zvýšil počet zbraní, které mohou zasáhnout nepřítele na dálku.

S ohledem na velký počet protivníků nezáleželo na přesnosti střelby, ale na množství šípů.

Rytíř muže se stříbrnými vlasy, který se zničehonic vynořil u dvora, neměl příliš v lásce, musel však uznat, že po taktické stránce jedná lépe než celý tarpolský důstojnický sbor, který působil opravdu mizerným dojmem. Vojáci nebyli ochotni dále se řídit rozkazy nadřízených, poslouchali pouze příkazy, které jim udělil sám kabcar nebo Valjakov či rytíř. Důstojníci se smířili se ztrátou důvěry, a dokonce se začlenili do zbylých jednotek, kde nyní dřeli stejně jako pachtýři nebo vojáci z bojůvek. Jediní, kteří nebyli tak tvrdě zapřažení do práce, byly Vysoké meče, protože na nich bude spočívat hlavní tíha příští bitvy.

Nerestro již v modlitbách několikrát poděkoval bohu Angorovi za slavné vítězství a doufal, že mu ochránce bude i nadále poskytovat podporu.

Musel se ušklíbnout, když si vzpomněl na rozhovor s Ulldraelovým mnichem v ulsarské katedrále. Tehdy tomu muži řekl, že opět nastane doba, kdy si lidé začnou vážit meče a kopí. Spokojeně zkřížil ruce na kovem zakryté hrudi.

Najednou náhodou postřehl postavu, která se bez pochodně prosmýkla zatím jen zčásti hotovými palisádami a rozběhla se k bojišti.

Nerestro zkrabatil čelo, uchopil kuši a začal postavu pronásledovat.

Jestli to je borasgotánský zvěd, dopadne ho. Zcela sám.

Takovou legraci si nenechá ujít.

Přestože všech pět měsíců bylo na obloze a ozařovalo zemi, táhnoucí mraky měly za následek, že chvilkami zavládla černočerná tma.

Zdálo se, že té osobě tma nijak nevadí. Bez zaváhání se pohybovala po bojišti a ani jednou neklopýtla. Nerestrovi vnikl do nosu pach počínajícího rozkladu a hniloby, který se nad loukou začínal vznášet.

Rytíř si cestou všimnul, že se neznámý vyhýbá nosičům pochodní a zamířil na tu část pole, kde leželi již jen borasgotánští mrtví. Pak k nim poklekl.

Tak tiše, jak mu prošívaný vojenský kabátec a kroužková košile umožnily, se rytíř plížil k postavě, kuši držel nataženou před sebou.

S odporem postřehl, co neznámý dělá. V měsíčním světle se zaleskla čepel nože, útlá ruka nacvičenými pohyby vyřízla z nahého lýtka kus masa. To pak kousek po kousku s mlaskáním zmizelo v ústech.

„Vstaň, člověče, a vysvětli mi, co tady děláš,“ obořil se na něj Nerestro.

Postava sebou trhla, ohlédla se přes rameno, kousek masa přitom ještě měla v ústech, oči jí v temnotě jasně žlutě zářily. Když rytíř poznal, koho má před sebou, zasáhlo ho

nečekané poznání jako rána do žaludku. Pohled, jenž se mu naskytl, se smísil s hrůzným snem, který se mu jednou o Belkale zdál. Kensustriánka je tedy opravdu lidožrout. Cítil, jak ho jizvy v zátylku začínají pálit.

Kněžka pomalu vstala, polkla zbytek masa a nejistě se na muže usmála. „Nemyslete si nic špatného, Nerestro. Jestli jste ochoten vyslechnout mě, můžu vám všechno vysvětlit.“

Zasunula si nůž za opasek. „Prosím.“

„Toho jsem se už dlouho obával.“ Řádový rytíř dále mířil na ženu zbraní. „Měl jsem podivuhodný sen, v němž jsem vás viděl dělat přesně to, co jste právě učinila.

Pochopíte, že vás musím požádat o vysvětlení takového chování.“

„Lakastra je velice mocný bůh. Ale jeho nejmocnější zázraky mají i nevýhody.“ Z Belkaliných očí se postupně vytrácela záře. „Přivedl mě zpátky do světa živých. Jenže dále můžu existovat jenom tak dlouho, dokud se budu živit lidským masem. Je to požehnání, ale zároveň i prokletí.“

Nerestro se otřásl. Jeho zděšení nad představou, že Kensustriánka vraždí lidi, aby je pak snědla, přesahovalo všechno, čeho se obával. „To znamená, že musíte po celou dobu, dokud budete žít, požívat tuto… potravu? Žádné jiné východisko neexistuje?“

Belkala si stoupla přímo před hlaveň kuše. „Ne, žádné jiné východisko neexistuje. Každý týden musím jednou sníst tuto ‚potravu‘, jak jste to nazval, abych dále žila. Čím větší

námahu vyvíjím, tím více jí potřebuji. To je cena, kterou jsem byla ochotná zaplatit, abych Ulldart a tím i Kensustrii zachránila před pohromou.“ Smutně se pousmála. „Je to poměrně malá cena, když uvážíte, že jste mne již považoval za mrtvou, nemyslíte? A za to, že mi žádná zbraň nemůže ublížit.“

„Kdo všechno ví o vašem tajemství?“

„Domnívám se, že Norina něco tuší. Když jela se svým doprovodem z Granburgu do Ulsaru, projížděli lesem, v němž jste mne uložili k odpočinku. Byla jsem hladová, právě jsem se vrátila ze světa mrtvých a nutně jsem se potřebovala posílit. Jeden z Norininých průvodců si nedával pozor. Chytila jsem si ho a ona mě při tom musela vidět,“

objasňovala. „Trochu jsem ji vyplašila. Nemyslím, že někomu něco poví. Kromě toho zní takové vysvětlení příliš absurdně, než aby jí to někdo uvěřil.“

Těžká kuše se pomalu sklonila k zemi. „Angor mi prozradil, že jste se změnila. Hovořil však také o tom, že budete stejná jako dřív.“

„Po dobu, kdy,“ zarazila se, „budu moci uspokojit svou potřebu této ‚potravy‘, zůstanu tou Belkalou, jakou znáte a…“ opět se odmlčela, „kterou jste možná miloval?“

Nerestro odložil zbraň na zem. „Kterou pořád ještě miluji. A to dokonce více než kdy předtím. Když jste zemřela, byl bych Matuce nejraději zabil, protože on měl vinu na tom, že jsem vás nemohl zachránit. A nyní je z vás

něco, co sice žije, ale má příšerný osud.“ Váhavě k ní popošel. „A potom všechny ty mnichovy lži o falešných vizích a jedu, který jste mi údajně podala. Ale ukázalo se, že to všechno nebyla pravda. Jestli mě pořád ještě chcete za druha, pak…“

Kensustriánka pohlédla do země. „Kdybyste nebyl tak namyšlený, Nerestro z Kurašky, už dávno bych vám darovala své srdce. Už tehdy.“ Nečekaně se mu podívala do obličeje, žluť jejích očí se opět změnila na jantar. „Jenže vy máte tak nenapodobitelný způsob chování! Kdybych byla mužem, už dávno bych vám kvůli tomu uštědřila pořádný výprask. Už jenom to vaše opovržlivé rčení ‚neděkujte mi za milosrdenství‘, to je přece neomalená drzost.“ Něžně ho pohladila po tváři. „Ale i tak.“

„Co ale i tak, Belkalo?“ ptal se rytíř neodbytně a uchopil ji za ruku.

„Ale i tak nemůžu jinak,“ pronesla tiše a jemně ho políbila na ústa.

Muž se mírně sklonil a silnými pažemi kněžku objal.

V těsném objetí stáli na mrtvolně tichém bojišti, ozářeni tlumeným světlem měsíců, prodírajících se podmračenou oblohou.

*

Začátek následujícího dne byl ve znamení mlhy a nekonečného skřehotání vran a havranů, které k mužům doléhalo ze všech stran. Nad dujulevskou nížinou se vznášely neprostupné šedé mraky a žádná z válčících stran tak neviděla, co dělá protivník.

Neúnavné práce na stavbě opevnění dospěly pod ochranou mlžného oparu ke konci. Mortva byl s výsledkem velmi spokojen. Zhruba polovina mrtvých byla mezitím uložená do hlubokých příkopů, na to, aby odklidili i zbylé mrtvé, však nebylo dost času.

Začalo čekání na útok Borasgotánců.

Lodrik seděl spolu Valjakovem a svým bratrancem v krytu na vrcholku pahorku, aby měl co nejlepší přehled a mohl odtamtud vydávat rozkazy. Nerestro stál mezi ostatními řádovými bratry, kteří se rozmístili za druhou hradbou palisád. Tu první měli držet zbylí sedláci, až skoro úplně nahoře seděli lukostřelci, aby útočící nepřátele lépe zasáhli. V táboře bylo také plno raněných, které rozmístili do mělkých jam, vyhloubených v největším spěchu do půdy.

Tam se o ně neúnavně starali cerelové spolu s Belkalou.

Tlumené zvuky doléhající z vlhkého šedého závoje Tarpolanům prozradily, že se protivník šikuje do boje.

K polednímu se mlha protrhala a odkryla pohled na nepřítelovy formace.

Vpřed postupovaly doširoka roztažené oddíly pěchoty, jenom několik metrů za nimi následovalo jezdectvo, které na

obou bocích doplňovaly kontingenty lučištníků. První řada pěšáků nesla tlusté, nahrubo sbité dřevěné štíty, aby nebyla bezmocně

vydána

napospas

šípům

nepřátelských

lukostřelců.

Když borasgotánští velitelé zjistili, že se protivník hodlá jenom bránit, formace se rozpadla, rozdělila se na malé skupinky, které začaly pahorek obkličovat.

Potom zavládl klid. Bylo zřejmé, že si Borasgotánci musí ujasnit, jak se s novou situací vypořádají.

Pohled z vrcholku pahorku na masy nepřátel nepůsobil na mladého kabcara nijak povzbudivě. Byl rád, že nikdo z jeho mužů nemá takový rozhled. Obával se, že jinak by se všichni nejspíš rovnou vzdali.

Borasgotánci se rozhodli zahájit obléhání. V naprostém klidu přeložili do blízkosti pahorku všechny tři své tábory a rozbili kolem něho stany. K očekávanému útoku nedošlo, noc se snášela, aniž by padl jediný výstřel z kuše nebo rána šavlí. Mortvovi se tento vývoj vůbec nezamlouval.

„Obléhání dlouho nevydržíme, Vznešený pane,“ pronesl konzultant se zamyšleným výrazem ve tváři. „Naše zásoby vydrží v nejlepším případě tři dny a voda nám dojde dokonce ještě dřív. Měli bychom přestat dávat raněným jídlo. Vím, že to zní skoro nelidsky. Ale oni nám v boji nijak nepomůžou. Naproti tomu vojáci budou potřebovat veškerou sílu.“

„Ne,“ odmítl Lodrik rozhodně. „Budeme živit i raněné.

Nasadili za Tarpol životy, a tak jim musíme aspoň takto poděkovat.“ Rozhlédl se. „Uvědomuji si, že dlouho nevydržíme, Mortvo, proto podnikneme výpad. Dnes v noci musí všichni pořádně nabrat síly, pro mě za mě jim rozdejme třeba všechny zásoby, zítra za rozbřesku zaútočíme a nebudeme už déle odkládat konec, ať to dopadne, jak chce. Uvědomím o tom Nerestru a Vysoké meče.“ Odešel z krytu, procházel řadami vojáků, cestou je zdravil a rozdílel povzbudivá slova, až došel k řádovému rytíři.

Když mu vysvětlil svůj plán, Nerestro přikývl na souhlas.

„Lepší je slavný konec v boji muže proti muži než zemřít zákeřným šípem.“ Rytíř vážně pohlédl mladíkovi do očí.

„Ale jestli zemřete, Vaše Veličenstvo kabcare, co pak bude s Ulldartem?“

„Nejspíš nastane doba temnoty.“ Lodrik pokrčil rameny a snažil se vypadat lhostejně. „Já jsem je při jednání všechny prosil, škemral jsem jako žebrák, ale nikdo se nepostavil na mou stranu. Aldoreelu a Turise je mi líto, ale nemůžu na tom nic změnit. Vinu nesou Borasgotán s Hustrabánem.

Chtěli válku, dočkali se jí. Výsledkem bude, že přivedou celý kontinent do záhuby.“ Opřel se o hrubé dřevo palisády.

„Nebo to snad vidíte jinak?“

„Kdyby to náš řád viděl jinak, nebyli bychom zde,“

odvětil rytíř. „A po dlouhých, velice dlouhých letech opět hrajeme v dějinách důležitou roli. Angor z toho bude mít velkou radost, protože bojujeme na straně dobra. Všechny, kteří zítra padnou, přijme s otevřenou náručí. A to je pro nás obrovská pobídka. Buďte si jistý, že vám Vysoké meče zůstanou věrné do posledního dechu.“

„Zapřísahal jsem Ulldraela, aby mi pomohl,“ řekl Lodrik tiše. „Jenže se mi zdá, že se Spravedlivý jen těžko odhodlává k činu. Byl bych ochotný přijmout jakoukoliv pomoc, abych svůj lid zachránil před Borasgotánci.“

„Určitě se vám dostane podpory,“ pronesl náhle Mortva za zády obou mužů.

Nepozorovaně se k nim přiblížil, posadil se na velký kámen a zkřížil nohu přes nohu. Helma a prsní pancíř se zářivě třpytily, nebyly na nich nejmenší známky poškození, žádné škrábance, vybouleniny nebo zbytky zaschlé krve.

„Jsem si jistý, že někdo vám přijde na pomoc. Vzpomínáte si, že jste o pomoc již jednou žádal? A pokud vím, dotyčný na to nezapomněl. Někdy trvá dost dlouho, než je půda připravená na správnou sadbu, to je všechno.“

„O čem to mluvíte, Nesreco?“ vyptával se Nerestro, jemuž prohlášení připadalo poněkud zvláštní. „Kdo nám chce přijít na pomoc? Turis má dost vlastních problémů.“

„Pamatujete si na ty povídačky o údajné borasgotánské armádě, která přepadla Tarpol od moře?“ Mortva si sundal

ocelový kryt hlavy. „Nevěřím, že by Arrulschán dokázal vymyslet a zkoordinovat takový plán. Na cestu se tedy zřejmě vydal někdo jiný. Zbývá otázka: kdo to vlastně je?“

„Že by Kensustrie?“ nadhodil Lodrik, v němž začínala klíčit naděje. „No samozřejmě! Belkala byla něco jako předvoj a dodávala do své říše zprávy o tom, co se zde děje.

A Kensustriánci nám vyrazili na pomoc.“

„To by byla určitá možnost,“ řekl konzultant a přátelsky se usmál.

„I když velice nepravděpodobná,“ tlumil řádový rytíř opatrně přílišný optimismus. „Na těch povídačkách nemusí být ani trocha pravdy, Vaše Veličenstvo kabcare.“

„Přesně tak,“ souhlasil s ním Mortva. „Ale u našich jednotek by pohádka o posilách, které se k nám blíží, vyvolala stejné nadšení jako to, které jste právě pocítil vy sám, Vznešený pane. Takže bychom měli tyto řeči roznést mezi lidi.“ Zvedl se. „Nejlepší bude, když s tím hned začnu.“ Uklonil se a přelezl přes žebřík zpátky za třetí okruh palisád.

„Zvláštní člověk,“ usoudil Nerestro, zahloubaný v myšlenkách. Až příliš pozdě si uvědomil, že kabcar stále ještě stojí přímo vedle něho. „Lépe řečeno, proti vašemu příbuznému nic nemám, Vaše Veličenstvo kabcare. Ale to, jak se u dvora objevil, je pořád ještě malý zázrak. Jeho pomoc má velkou cenu.“

„Já vím,“ potvrdil Lodrik. „I když podle názoru mnoha lidí je to ‚pouhý‘ učenec, v boji se osvědčil jako velice schopný rádce. Kdybychom hned dali na jeho názor, bylo by mnoho Tarpolanů dnes ještě naživu.“

„Přesto by mě hrozně zajímalo, kolik je na těch řečech pravdy.“ Rytíř kývl na Herodina, aby se k nim připojil a mohl mu tak vysvětlit plány na příští den. „Z Ulsaru sem dosud nedorazila žádná zpráva?“

Mladý muž poněkud sklíčeně a s pevně stisknutými ústy potřásl hlavou. „Někdo asi ty poštovní holuby chytá. Ale s tím si zřejmě brzy nebudeme muset dělat starosti.“ Vděčně položil řádovému rytíři ruku na rameno. „Děkuji za všechno, co jste pro mě učinil, Nerestro z Kurašky. Jenže jak to tak vypadá, ani se vám nebudu moci za vaši námahu patřičně odměnit.“

„Vaše Veličenstvo kabcare,“ Nerestro naznačil úklonu, „je pro mne ctí, že smím táhnout do boje pro panovníka, jemuž leží blaho jeho poddaných tolik na srdci. A protože si vás dokáže vážit i Ulldrael, zvítězíme.“

*

Mortva se na pochůzce, při níž šířil pověsti o údajných blížících se spojencích, oklikami dostal k jámám, v nichž leželi ranění.

Muž se stříbrnými vlasy se zastavil u Stojkova lože a zahleděl se na těžce raněného muže. Léčitel mu vytáhl ze zad dva hroty šípů a vyčistil rány magií. Ošetřil tak i poslední ránu, v níž nadále vězel kus železa. Potom nařídil přestávku, aby se rádcovo tělo mohlo aspoň zčásti zotavit.

Ztráta krve představovala velkou potíž. Přestože cerelové uvedli Stojka do magického spánku, byl by již dávno mrtvý, kdyby všichni čtyři léčitelé nespojili síly.

Konzultant upřel pohled na bílé obvazy na zádech raněného muže. „Tolik drahocenné životodárné tekutiny, která jen tak vytéká do špíny,“ zamumlal s předstíraným soucitem. Na obvazech se v mžiku vytvořily rudé skvrny.

Rány se zničehonic znovu otevřely. „A široko daleko žádný cerel. Chudák Gijuška.“

„Co tady děláte, Nesreco?“ zaduněl Valjakovův rachotivý hlas. Několika rychlými kroky se ocitl vedle zaskočeného muže a odstrčil ho stranou. Tělesný strážce okamžitě postřehl, že z ran vytéká krev. „Proč jste nezavolal léčitele?“

„Právě jsem to chtěl udělat,“ vysvětloval Mortva, jenž se mezitím vzpamatoval z překvapení. „Ale na moje volání nikdo neodpovídal.“

Tělesný strážce obdařil konzultanta mnohomluvným pohledem ledově šedých očí, lícní svaly pracovaly, jako by obr rozžvýkával dřevěné špalíky. Mechanická ruka zatlačila na obvazy, potom zakřičel na cerely, kteří se během

několika okamžiků přihnali a okamžitě se o zraněného začali starat.

Valjakov, jímž stále ještě cloumal vztek na Lodrikova příbuzného, upřeně sledoval, jak drobní mužíčci zahrnují zraněného přítele zeleně se třpytící magií. Přitom se mezi sebou tiše bavili. Jestli jejich tenkým hláskům správně rozuměl, okraje ran se za žádných okolností neměly takto rozevřít.

„Jestli jste v tom měl prsty,“ obrátil se výhružně k Mortvovi, muž však mezitím zmizel.

Počáteční nedůvěra, kterou konzultantovo chování v průběhu bitvy zčásti utlumilo, se opět ozvala v plné síle.

Tělesný strážce si nyní byl naprosto jistý, že konzultant usiluje příteli o život. Podruhé nehodlal cizinci takovou příležitost poskytnout. Bylo mu však záhadou, čeho chtěl kabcarův bratranec tím vším dosáhnout.

*

Výpad Vysokých mečů v časných ranních hodinách přinesl úspěch, o jakém se nikomu ani nesnilo. Rozespalé borasgotánské vojáky, tábořící přímo před místem, kudy rytíři vyrazili do boje, smetli obrnění jezdci i s jejich stany a ti, co přežili, hledali alespoň dočasně záchranu v útěku.

Nepřítel však rychle stačil zorganizovat odpor a rozestavil lukostřelce na místech, odkud působili těžké ztráty pěšákům, bojujícím spolu s řádovými rytíři.

Po ústupu rytířů se Borasgotánci začali na nejrůznějších místech prudce vrhat proti první řadě palisád. Útočili v několika vlnách. K polednímu se jim podařilo za cenu obrovských ztrát prolomit dřevěné kůly a nyní se snažili uspět proti Vysokým mečům, chránícím druhou řadu palisád. Pět set tarpolských sedláků předtím dokonale rozdrtili.

Rytíři znovu a znovu podnikali přesné výpady, které protivníka stály nespočet mrtvých. Borasgotánci však viděli, že vítězství je blíže než kdykoliv předtím. Úplně nahoře na vrcholu pahorku seděl cíl jejich snažení v podobě mladého kabcara, jehož by mohli vyměnit za dosud neobsazené části Tarpolu, a proto se ho hodlali stůj co stůj zmocnit.

Pozdě odpoledne, když nepřátelské jednotky podnikly soustředěný útok na dřevěné opevnění ze všech stran najednou, se na obloze začaly stahovat temné mraky. První kapky ohlašovaly blížící se prudký liják. Na obzoru se míhaly blesky, světlo sluncí nabralo špinavě oranžovou barvu.

Na bojiště dorazil závan teplého větru, přinášející s sebou pach síry, rozkladu a hniloby. Lodrik měl dokonce pocit, že cítí slabou vůni mořské vody.

„Vznešený pane.“ Mortva se před kabcarem uklonil, stříbrné vlasy se široce rozevlály ve větru prosyceném nepříjemným zápachem. „Přišel čas. Tam, podívejte se.

Nezůstal jste zapomenut.“

Z mraků se snášela obrovská, dlouhá věc. Trup obrovité galéry obklopovaly třpytivé záblesky energie. Loď se neustále blížila k zemi a s hlasitým zapraskáním dosedla na rozrytou půdu včerejšího bojiště.

Galéra zaúpěla, položila se na levý bok, opřela se o nesčetná vesla a zůstala ležet.

Boje na pahorku mezitím dávno ustaly, přátelé i nepřátelé zírali na galéru, která jako zázrakem přilétla vzduchem.

Z lodi se vysunula prkna široká jako tři dospělí muži.

Sloužila jako rampy. Po tmavém dřevě po nich vycházeli válečníci, na něž byl více než zvláštní pohled. Na jejich starých, zrezivělých zbrojích místy visely hnijící mořské řasy, tváře měli bledé a neživé, oči tupě zíraly před sebe.

Jako výzbroj nesli v rukou štíty a oštěpy, a jakmile dorazili na pevnou půdu, vytvořili s jejich pomocí val, z něhož se ježily ostré hroty.

První Borasgotánci začali šplhat ze žebříků dolů a stahovat se.

Ani Tarpolané pořádně nevěděli, co si o tom všem mají myslet. Když jeden z nich začal polohlasně drmolit modlitbu k Ulldraelovi, postupně se k němu přidali všichni bojovníci.

Na palubě lodi se vztyčila obrovská postava, třikrát větší než urostlý muž. Dlouhé sněhobílé vlasy zazářily pokaždé, když z oranžové oblohy udeřil blesk, rozložité tělo zakrývalo masivní brnění. Tvor držel v jedné ruce dlouhou oj pobitou železem, ve druhé štít připomínající svým průměrem mlýnské kolo.

Postava, kterou díky prastarým legendám znalo na Ulldartu každé malé dítě, zvolna kráčela po rampě dolů a vyrazila v čele oddílu hrůzostrašných bojovníků k pahorku.

Lhostejně překračovali mrtvé, pod jejich váhou se lámaly kosti padlých.

„Pane, koho jste to žádal o pomoc?“ zašeptal Valjakov, bledý jako stěna. „Koho jste to, pro všechno na světě, přivolal z minulosti?“

Lodrika toto divadlo a nový spojenec úplně očarovaly.

Ale čím více se gigantická bytost k němu blížila, tím rychleji ho opouštělo přesvědčení, že využít Tzulana, aby mu pomohl dostat se z nebezpečné situace, bylo správným rozhodnutím. Ani v nejmenším nepochyboval o tom, že se mu podaří setřást Mortvu z krku před příchodem roku 444.

Ale nedokázal si představit, jak se do té doby zbaví této nestvůry. Ulldraeli Spravedlivý, vroucně tě prosím o odpuštění. Dej mi sílu, abych se této moci dokázal včas vzepřít. Ale kdyby nám nepřišel na pomoc, byl by Tarpol ztracen.

Vyšel ven z krytu, aby lépe viděl. „Bez něho by byl Tarpol ztracen,“ pronesl tentokrát nahlas. Ve Valjakovových uších zněla tato slova ne jako vysvětlení, ale spíš jako pokus o zoufalou omluvu.

Borasgotánci uhýbali stranou a dělali místo, jako by tvor před sebou valil neviditelnou bariéru. Ani jeden z bojovníků nepozvedl zbraň, pohled na tvora je úplně ochromil a zbavil veškeré odvahy.

Pouze Nerestro ryčel do větru rozkazy. Vysoké meče obsadily palisádu a připravovaly se na přijetí.

„Ne, ne!“ zakřičel na ně kabcar. „Přicházejí nám na pomoc!“

Rytíř se překvapeně otočil. „Co si myslíte, že se to k nám blíží? A právě ten by nám měl pomoct?“ Najednou se mu rozšířily oči. „Vy jste ho přivolal, že je to tak? Neztratil jste rozum? Chcete nás všechny přivést do záhuby?“

„Na to se vás musím zeptat také,“ přidal se k němu tělesný strážce. „Budu vám vždy věrně sloužit, ale tímto krokem jste své říši neprokázal žádnou laskavost, pane.“

„Nemějte obavy,“ usmál se Mortva ze strany na holohlavého obra. „Přichází jako přítel Tarpolu.“

„A do roku 444 zase zmizí,“ zavrčel Valjakov. „I kdybych ho musel osobně zabít.“

„Pokud se nemýlím,“ namítl konzultant přátelským tónem, „byla by to vražda mezi příbuznými. A já se mýlím zřídkakdy.“

Bytost s černou, jakoby spálenou kůží nyní stála u úpatí pahorku. Nadlidské síly skrývající se v provazcích svalů odsunovaly palisády stranou tak snadno, jako když dítě smete ze stolu dřevěné kostky. Ve zbroji byly zřetelně patrné otvory, které do ní před 443 lety prorazily šípy rogogardského admirála.

Avšak tělo, které se pod ní skrývalo, bylo neporušené.

Tváří v tvář takové převaze opouštěla odvaha i nejstatečnější rytíře. Také oni uvolnili cestu, přestože měli štíty a meče pozvednuté k obraně.

Obrovitý muž stoupal krok za krokem k vrcholku pahorku, až dorazil k panovníkovu krytu. Rudě zářícíma očima se díval dolů na kabcara, který vedle něho vypadal jako trpaslík.

Tvor zamával ojí ve vzduchu a zarazil železem obitý hrot do pahorku, až se země otřásla.

„Já, Sinured, jsem přišel, abych vám pomohl v boji proti vašim nepřátelům.“ Temný hlas válečného knížete se v nastalém tichu rozléhal jako hromobití.

Potom obr padl na kolena a sklonil před mladým panovníkem sněhobílou hlavu. „Ať dlouho žije kabcar Tarpolu.“

Během okamžiku všichni prchali jako o závod, Borasgotánci stejně jako Tarpolané. Muži, kteří si ještě nedávno chtěli navzájem useknout hlavu, pádili jeden vedle druhého, aby se dostali co nejdále od ztělesnění nejhoršího

zla. Valy a palisády na pahorku se vyprázdnily, pouze nejstatečnější z Vysokých mečů neustoupili, ale byli připraveni dále bojovat.

Lodrik si vyslechl přísahu, kterou se mu tento kdysi nejnenáviděnější muž na Ulldartu právě zavázal, nedokázal však její slova pořádně vnímat. Přes vyschlé rty mu nepřešel ani hlásek, krk měl sevřený, zatímco obrovitý válečný kníže před ním nadále vkleče dokazoval, že ho hodlá pokorně poslouchat. Tzulan dodržel slib.

„Přísaháš při všem, co je ti svaté, že vždy uposlechneš mých rozkazů?“ vyžadoval mladík chraplavým hlasem odpověď. „Přísaháš, že splníš všechny rozkazy, které tobě a tvým oddílům udělím? Přísaháš, že budeš chránit říši a tarpolský lid proti všem nepřátelům a budeš dbát zdejších mravů a zvyků?“

Sinured pozvedl hlavu. „Přísahám, Vaše Veličenstvo kabcare, že udělám všechno, co po mně budete vyžadovat.“

V rudě žhnoucích očích naplněných zlobou se při pohledu na kabcara zajiskřilo.

Tak musely zářit Tzulanovy oči, pomyslel si panovník na okamžik.

„Pane, není správné bojovat za dobrou věc pomocí takového zla,“ varoval Valjakov Lodrika tiše. „Pošlete ho zpátky na dno moře, odkud přišel. Borasgotánci uprchli.

Naši lidé ostatně také.“

„Oni se vrátí,“ uklidňoval všechny Mortva. „Slyšeli přísahu.“

„Propustím Sinureda ze svých služeb, jakmile si budu jistý, že se Borasgotán nikdy neodváží znovu napadnout moji říši,“ slíbil Lodrik znepokojenému tělesnému strážci.

„Je to příležitost, jaká se nám podruhé už nenaskytne.

Musím ji využít, rozumíš, já prostě musím.“ Obrátil se k válečnému knížeti. „Dávám ti tímto za úkol, abys odsud vyhnal borasgotánské jednotky a co nejrychleji pro mne opět dobyl všechna ztracená tarpolská území.“

„Vyslechl jsem vaše přání.“ Když se Sinured vztyčil, byl vysoký téměř jako věž. „A vaše přání, Vznešený pane, je pro mne rozkazem.“

Neznámou řečí zakřičel rozkazy čekajícím jednotkám.

Válečníci se probrali z transu a pustili se do pronásledování protivníka. Tarpolské jednotky se mezitím váhavě shromáždily kolem pahorku.

„Budou ti stačit lidé, které sis s sebou přivedl?“ zeptal se ještě Lodrik.

„Vznešený pane, s tím si nelamte hlavu,“ odpověděl Sinured dunivě, odepnul od opasku zatočenou mušli a zadul do ní. Z nástroje, který stvořila sama příroda, vyšel zvuk zarývající se až do morku kosti.

Na opačné straně nížiny se s řevem vynořily tisíce bojovníků, kteří se prchajícím Borasgotáncům postavili do cesty a vyrazili do bezohledného útoku.

„Moji přátelé stejně jako já hoří touhou pomoci vám,“

vysvětlil monstrózní muž. „Probili se sem z druhé strany Tarpolu, aby pro vás odsud vyhnali všechny Borasgotánce, Vznešený pane.“ Bez odrazu skočil a dopadl na úpatí pahorku. Opět se zdálo, že se země zachvěla. „A nyní mě omluvte. Musím pro vás vybojovat první vítězství.“

Kabcar spolu se zbytkem tarpolských vojáků z pahorku mlčky sledoval, jak Sinured a jeho muži řádí mezi nepřáteli.

V kalném oranžovém světle, do něhož se zařezávaly pronikavé blesky, působila odporná krvavá řež bizarním, neskutečným dojmem.

Sinuredově železem obité oji nedokázalo nic odolat.

Zbraň, kterou se oháněl silou deseti mužů, rozdrtila všechno, co jí přišlo do cesty a co zasáhla. Nespoutaná divokost jeho mužů překazila všechny pokusy Borasgotánců postavit se jim na odpor. Sinuredovi muži útočili v rojích jako divoké vosy, pak se zase kousek stáhli, navzájem si nadháněli prchající nepřátele a za mohutného řevu je pobíjeli.

Nerestro se postavil vedle panovníka. „Tu nestvůru musíme nejpozději za půl roku zahnat pryč. Nebo ještě lépe, musíme ji zabít. Slibte mi to, Vaše Veličenstvo kabcare,“

žádal rytíř Lodrika naléhavě. „Přísahejte na svůj život.“

Lodrik nepřítomně přikývl.

„Ulldrael Spravedlivý a všichni ostatní bohové nechť jsou k nám milostiví,“ pronesl Valjakov s vážnou tváří, když

po čase odvrátil pohled od nížiny. Už toho viděl víc než dost.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, VÉVODSTVÍ

TURANDEI,

KRÁLOVSKÝ PALÁC, LÉTO 443 P. S.

„Podívejme, podívejme, kdo by si to byl pomyslel,“

prohodil dobře naladěný Perdór a zamával papíry, z nichž se dočetl nejnovější zprávy. „Mladý kabcar nejenže zničil celé jádro borasgotánské armády, ale vytlačuje ze své říše jeden kontingent okupačního vojska za druhým.“ Přelétl řádky.

„Ale zdá se, že to nemá tak jednoduché. Borasgotánští vojáci zuby nehty drží nově dobytá území. A vládce ještě čeká úkol osvobodit jak Kostromo, tak Bijelomorsk.“

Fiorell dřepící na psacím stole svého pána sundal šaškovskou čapku, dýchl na jeden ze zvonečků a začal měď leštit. „Po takovém obrovském vojenském úspěchu by to pro něho neměl být problém, že ano, Veličenstvo? Hustrabánský král Kumstratt má zřejmě už teď plné kalhoty, zvláště když ví, že Tarpolané neberou zajatce.“ Opět si nasadil pokrývku hlavy. „Já bych rozhodně měl na jeho místě obrovské bobky.“

„Tato tvrdost mne, mírně řečeno, značně udivuje,“

připustil ilfariský král. „Dokonce se ani nepokusili pochytat vysoké důstojníky a vymáhat za ně tučné výkupné.“

„Myslím si, při vší úctě ke královským trůnům, že mladý kabcar chtěl vašim protějškům, těm vysoce urozeným strašpytlům, kteří nečinně přihlíželi hrozícímu zániku jeho říše, názorně předvést, jak umí Tarpolané bojovat.“ Dvorní šašek vykouzlil na tváři samolibý výraz. „Zní to dobře, že ano?“

„Pravděpodobně máš dokonce i pravdu.“ Dveře se otevřely a sluha přinesl mísu plnou ledové tříště zalité skleničkou rumu a smetanou a ochucené cukrem a čerstvými jahodami. K tomu se podávalo jemné pečivo. „To je přece to pravé, co takový horký letní den vyžaduje, nemám pravdu?“

povzdechl si Perdór s blaženým úsměvem ve tváři, když usrkl trochu osvěžující směsi.

„Jenom jestli vám alkohol moc nestoupne do hlavy,“

varoval ho Fiorell. „Vždyť ještě musíme chvíli přemýšlet, Veličenstvo.“

Král rozmrzele odložil pohár. „Tak dobrá, blázne. Co nám ještě zbývá?“

„Inu, vzpomínám si na povídačky jednoho šíleného borasgotánského vojáka, který uprchl ještě před tím, než došlo k bitvě u Dujuleva, a vyděšeným Tarpolanům vyprávěl něco o létající lodi, která přistála na poli uprostřed hrozné bouřky. Hloupé je, že ten muž zemřel dříve, než se

ho náš zvěd stačil podrobněji na všechno vyptat. Chlapa našli oběšeného v nějaké stodole.“

„Opravdu velice hloupé,“ zalitoval Perdór. „Ale šílenci se najdou všude. Tady aspoň vidíš, co dokáže válka napáchat s lidskou duší.“

„Zvláštní na té věci je,“ napomenul ho dvorní šašek se lstivým výrazem v obličeji a hledal v podkladech zprávu, která došla již před delší dobou, „že šílenství dokáže překonávat obrovské vzdálenosti.“

Ilfariský vládce využil chvíle, kdy se jeho vtipálek prohrabával listinami, aby si dopřál další doušek vynikajícího osvěžujícího nápoje. Smetana mu nabarvila knír na bílo, aniž by si toho všiml.

Fiorell zamrkal. „Vypadáte skvěle, Veličenstvo.“ Zvedl do výšky zprávu, kterou právě nalezl. „Měl jsem předtím na mysli vyprávění dvou turîtských rybářů, kteří všem, ať už to chtěli slyšet, nebo ne, donekonečna opakovali, že se za jedné hrozné bouře zvedla z mořského dna galéra, a to shodou okolností přesně na místě, kde se před 443 lety potopila Sinuredova vlajková loď.“

Nyní Perdór přece jen zpozorněl. „Potom je docela dobře možné, že na těch historkách je trocha pravdy, že ano? To by bylo velice špatné.“ Rychle vyskočil a začal prohrabávat další hromadu papírů. „Tady to je. Zvědové v Tarpolu hlásili, že od západního pobřeží pluje proti proudu Repolu jedenadvacet lodí, a že když už se nedalo dále plout, zvládli

vojáci, kteří na nich připluli, zbývající versty až k Dujulevu neskutečně rychlým pochodem. Zvláštní znamení: lodě neznámé konstrukce se zcela neznámými vlajkami. To musely být oddíly, které dopomohly kabcarovi k vítězství.

Ale odkud ti vojáci přišli?“

„Z Ulldartu ne,“ přidal se muž v bláznovském úboru k panovníkovým úvahám. „A soudě podle způsobu, jak se v bitvě chovali, musí to být opravdu hodně zlí hoši.

Císařství Angor z těchto dohadů vypadává. Jejich lodě jsou velice dobře známé. Navíc prakticky nemají důvod, aby v Tarpolu zasahovali, stejně by tam nejspíš umrzli.“

„Vycházejme z nejhoršího a předpokládejme, že ta loď, která se z bůhvíjakých důvodů vynořila z vln, byla Sinuredova galéra,“ přemítal Perdór a navíjel si šedé pramínky vousů kolem prstu. „Kdo by té stvůře chtěl pomáhat k návratu? A proč by se měl Sinured zapojit do bitvy o Tarpol? To všechno se mi vůbec nelíbí, milý Fiorelli.“

„Tzulandrie,“ prohlásil šašek bez varování a zkřížil nohu přes nohu. „Jenom lidé z onoho kontinentu by Sinuredovi ochotně pomáhali.“

„Proklatě,“ zanadával jeho pán a rychle opět usrkl z poháru. „Ono by to dokonce i dávalo smysl. Až na okolnost, že se Sinured, pokud tam tedy opravdu byl, postavil na stranu mladého panovníka. Přitom jenom kabcarova smrt umožní návrat doby temnoty.“ Po dalším

doplnění poháru byla mísa s ledovou tříští prázdná. „Chci vědět, jestli se tam ta stvůra objevila, nebo ne. Doufám, že to některý z našich zvědů bude schopný zjistit. A ať se naši lidé pověsí na paty vojákům, kteří kabcarovým jménem čistí tarpolskou říši od posledních zbytků borasgotánských jednotek.“

Fiorell si pilně poznamenával panovníkovy pokyny, ten si mezitím objednal další misku ledové tříště a kousek dortu.

Dvorní šašek vyčítavě protáhl obličej. „Mohl byste se dožít tak vysokého věku, ale vy ne, vy se těmi sladkostmi ještě sám zabíjíte. Zcela dobrovolně. Nebo vás snad někdo nutí, abyste ten sladký utrejch popíjel?“

Perdór s majestátním klidem přeslechl šaškovo pošťouchnutí a zvedl do výšky složku s materiály, týkajícími se mladého kabcara. „Máme zde v Ulsaru co dělat s jedním zcela novým hráčem. Ten muž, Mortva Nesreca, je stejně tajuplný jako vyprávění o Sinuredově lodi. Údajně se mu v příslušných knihách podařilo prokázat svůj původ.

Jenže v našich záznamech o panovnických rodech celého kontinentu se nikde neobjevuje.“ Složka s plesknutím dopadla na desku psacího stolu. „Víme, kolik nemanželských synů má Kumstratt nebo že král Serusie se na stará kolena zaměřil na chlapečky. Víme dokonce i to, že tersionská regentka má již dvě dcery, o kterých nemá její manžel nejmenší tušení.“ Fiorell zakoulel očima a zadíval se do stropu. Od začátku tušil, že se účinky alkoholu brzy

projeví. Perdór se hovorem dostával stále více do ráže. „Pro všechno na světě, jak je tedy možné, že oficiální příbuzný tarpolského kabcara, bratranec ze čtvrtého kolena, jak o sobě sám tvrdí, žil v klidu déle než třicet let a nikdo o něm nic nevěděl? Třicet let, jen si to představ! Copak pro mě pracují jenom samí lajdáci a lenoši?“

„Samí lenoši, to rozhodně ne,“ odsekl šašek s úšklebkem. „Ale co od nich můžeme čekat, když mají před očima takový vzor?“

„Setnout hlavu,“ zavrčel král směrem k šaškovi a postupně se opět uklidňoval. „Co dělají bestie v Zakázaném městě? Už se odvážily podniknout výpad?“

„Zatím ne, ani za ničím jiným,“ pokusil se Fiorell o vtipnou hříčku. „Na to, že tam jsou samé nestvůry, se chovají mimořádně nezvykle. Nic totiž neničí. Uklízejí.“

„Cože?“ Král Ilfarisu se na šaška nevěřícně zahleděl.

„Slyšel jste správně,“ přikývl muž v tričku zdobeném četnými kosočtverci a stavěl z knížek malé domečky.

„Odkrývají trosky Zakázaného města. A to s nesmírnou pečlivostí, jak nám hlásil náš informátor v turîtské armádě.

Velitelem jednotky, která celou oblast uzavřela, je jeden mistrovský střelec a váš dobrý přítel.“

„Hetrál?“ vyptával se Perdór příjemně překvapen. „Je skvělé, že se mu dostalo další pocty. V těch stvůrách se nikdo nevyzná tak dokonale jako právě on. Máme ohromné

štěstí, že u nás nemáme bažiny. A říkal jsi, že bestie to město znovu staví?“

„Ne, říkal jsem, že prozatím jen odkrývají trosky,“

opakoval Fiorell a nesouhlasně zamlaskal jazykem.

„Přestaňte se už opíjet, Veličenstvo. Projednáváme opravdu důležité věci.“ Beze slova se chopil mísy a labužnicky usrkl tříště. „Mhm, opravdu lahodné. Raději si to nechám u sebe.“

„Možná chtějí ty budovy později znovu postavit, nemyslíš? Ale jestli je nepovedou architekti a inženýři, bude to zbytečná námaha.“

Králův vtipálek se zasmál. „Ti možná přijdou později, Veličenstvo.“

„Bylo by to možné. Nestvůry se nepustily do úklidu jen tak pro nic za nic.“ Panovník se poškrábal pod parukou a upravil si lehký brokátový plášť. „Sinuredova galéra, muži z Tzulandrie, bestie, které uklízejí v Zakázaném městě. Co bude ještě následovat?“

„Pokud jsem správně poznal, kolik je hodin, je na řadě poselstvo z Tersionu,“ navrhl Fiorell. „Nezapomněl jste náhodou, že Alana Druhá ohlásila příjezd své delegace?“

„Nemusím moc přemýšlet nad tím, co asi chtějí,“

povzdechl si Perdór a zašilhal po nápoji, jehož množství se v rukou dvorního šaška náramnou rychlostí zmenšovalo.

„Budou se ptát, jestli jim umožníme projít naším územím.“

Ozvalo se zaklepání na dveře, a když panovník pokynul rukou na souhlas, uvedl sluha v livreji do místnosti tersionské diplomaty.

Jako všichni Tersionci se vyznačovali výrazně snědou pletí a nakrátko zastřiženými vlasy, na sobě měli lehké, světlé hedvábné oděvy a otevřené sandály, což byl osvědčený prostředek proti tomu, aby se člověk v panujících vedrech rozpustil ve vlastním potu.

„Vyřizuji vám pozdrav Alany Druhé, regentky Tersionu,“ dal se do řeči první diplomat a uklonil se Perdórovi. „Já se jmenuji Parlass Nirwel.“

„Nuže, milý Nirwele, mé ucho se nemůže dočkat, až uslyší, co by si náš vážený soused od nás přál,“ vyzval král vyslance.

„Jak Ilfaris dozajista ví, nacházíme se v současnosti ve válce s Kensustriánci,“ spustil diplomat rozvláčně, dobře naladěný Fiorell mu však okamžitě skočil do řeči.

„Což byl mimořádně nešťastný tah, nemám pravdu?“

„Nepřísluší mi komentovat politiku naší regentky.“

Nirwel se nenechal stáhnout na kluzký led. „Skutečností je, že Palestán a Tersion neobdržely požadovanou náhradu škody. Proto máme právo trvat na vyrovnání.“

„Jenom jestli vám ty počty vyjdou,“ sýčkoval dvorní šašek a odložil prázdnou misku s ledovou tříští stranou.

„Samozřejmě jsme se všichni doslechli o tom, že jste Kensustrii vyhlásili válku,“ vmísil se Perdór do hovoru. „Je

velice smutné, že náš kontinent nyní hned na dvou místech děsí rachocení zbraní a bitvy. A jak se zdá, Tersion se připravuje k rozhodnému úderu. S ohledem na velké množství angorských lodí, které se u vašich břehů shromažďují, si to není těžké domyslet. Regentka získala výraznou podporu svého tchána, není-liž pravda?“

„Císař Ibassi Che Nars’anamm plně podporuje naše požadavky,“ potvrdil Nirwel. „Nemáme zájem na tom, aby se konflikt s Kensustrii táhl celou věčnost, ale chtěli bychom válku rozhodnout ve svůj prospěch v co nejkratší době.“

Vyslanec se postupně blížil k jádru mise. „Po moři bychom však toho dosáhli jen stěží.“

„To jsem si hned myslel. Jak jsem slyšel, v první malé bitvě byly potopené jenom vaše lodě.“ Perdór si vzal kousek pečiva a vytřel jím téměř prázdnou misku, aby ani poslední zbytky nápoje nepřišly nazmar. „No a?“

„A nyní jsme zde, abychom království Ilfaris požádali o službu. Poskytněte našim jednotkám právo projít svým územím.“ Tersionský diplomat se odmlčel a vyčkával na královu reakci.

„Prostě jenom tak?“ vyptával se Fiorell a rozesmál se, až se mu zvonečky na čapce rozcinkaly. „Vy si přijdete ke dvoru a požádáte, abychom nechali zástupy vašich vojáků prohnat se naší krásnou zemí jako kobylky? Navíc přímo v době žní? Veličenstvo, máte před sebou nové uchazeče o místo dalších dvorních bláznů.“

„Můj šašek je sice trochu prostořeký,“ omlouval se Perdór, „ale uhodil hřebík na hlavičku. My se do této války, konfliktu, sporu nebo jak to chcete nazývat, nehodláme vměšovat, a to ani přímo, ani nepřímo.“ Do hlasu mu pronikla přísnost a tvrdost. „Alana Druhá si měla předem rozmyslet, co je ochotná a schopná učinit. Ilfaris podepsal Tisíciletou smlouvu, aby byl na kontinentu mír. To, že Kensustrie dokument nepodepsala, není důvod k tomu, aby někdo tuto říši pod průhlednými záminkami napadl.

Palestánci museli vaší regentce slíbit obrovské zisky, jinak si neumím vysvětlit, že zcela ztratila rozum.“

„Pokud nehodláte poskytnout našim mužům právo projít svou říší, protože se cítíte vázáni Tisíciletou smlouvou,“

pokoušel se diplomat přijít s další variantou, „možná toto právo poskytnete angorským jednotkám, nebylo by to nejlepší řešení? Ilfaris by se tak neocitl v choulostivé situaci, nikdo by mu nemohl vyčítat, že se třeba jen v nejmenším provinil proti smlouvě.“

Perdór si povzdechl. „Vy jste mě nepochopil, vážený Nirwele. Já dobrovolně nedovolím ani Kensustrii, ani Tersionu, ani Palestánu a ani císaři Ibassimu Che Nars’anammovi osobně, aby vyslal do mé země jednoho jediného vojáka. Ilfaris možná je sám o sobě malým a nepříliš významným královstvím, ale sídlíme na stejném kontinentu a máme stejná práva jako Tersion.“

„Kdyby však regentka byla ochotná za toto právo zaplatit?“ Nirwel se nenechával odradit, jeho hlas neztrácel na naléhavosti. „Veličenstvo, Tersion by vám za každého vojáka zaplatil jeden halíř.“

„Nejdříve prosby, potom podplácení,“ usoudil Fiorell rozvážně. „Co přijde jako další krok? Hrozby?“

Vyslanec se otočil. „Ne, žádné hrozby.“ Nasadil v obličeji nic neříkající výraz a snažil se působit uvolněným dojmem. „Ibassi Che Nars’anamm by vás však chtěl upozornit na to, že by bylo velice snadné i bez oficiálního…“

Perdór, za normálních okolností nesmírně přátelský a milý člověk, při této nestydaté drzosti vyskočil vzteky z křesla a hodil misku po vyslanci, který se rychle přikrčil, aby ho král nezasáhl. S takovou reakcí zřejmě nepočítal.

Miska se neškodně rozbila o stěnu.

„To,“ král se třásl vzteky, vousy spletené do cůpků mu povlávaly na všechny strany, „je nestydatá drzost! Kdyby se císařství Angor odvážilo třeba jen strčit nos do mého království, budeme po něm házet vším, co najdeme ve spížkách.“

„A rána uzenou šunkou dokáže proklatě zabolet, když trefí správné místo,“ dodal dvorní šašek s úšklebkem.

„Prosím, aby Vaše Veličenstvo tuto nabídku ještě jednou v klidu uvážilo,“ upokojoval krále Nirwel a otíral si skvrny, které mu na hedvábném oděvu zanechaly zbytky nápoje.

„Nenamáhejte se s tím. Ještě k nim přibudou další,“

zavrčel král, popadl s hbitostí, jakou by u tohoto tělnatého muže nikdo neočekával, kousek dortu a s rozmachem jím mrštil po vyslanci. Dort s plesknutím přistál diplomatovi v obličeji, talíř se mu rozbil o hlavu.

„To sedlo,“ okomentoval dvorní šašek suše přesný zásah. Podal pánovi podnos s pralinkami. „Pokud byste ještě potřeboval další munici.“

„Ne, moje drahocenné pralinky ne,“ odmítl Perdór. „A vy, Nirwele, nyní jděte do pokoje pro hosty a přemýšlejte, jestli to byl dobrý nápad vyřizovat mi hrozby jiných lidí.“

„Jak si přejete, Veličenstvo,“ odvětil Nirwel nezřetelně, dort mu ucpal ústa i nos. Muž se uklonil a poněkud nejistě vyšel ven. Cestou z něho padaly kousky sladkého zákusku.

Král Ilfarisu zabručel a opět usedl. „On mě skutečně donutil hodit dortem. Takový krásný kousek to byl.“

„A až se z Vašeho Veličenstva vykouří vztek, pozvete sem ubohého Nirwela ještě jednou, budete hrát, že vás předchozí scéna úplně zničila, a povolíte malé jednotce průchod Ilfarisem,“ navrhl šašek. „Tak se na nás nebude moci zlobit ani Tersion, ani Angor.“

„Vím, co chceš říct, ale já jsem měl úplně stejnou představu. Takže se budeme držet dohody s Kensustrií.“

Perdór se zhluboka nadechl. „Stanovíme Alaně a jejím angoránským spojencům jedno místo, kudy mohou projít.

Potom je budeme trochu zdržovat a zároveň prozradíme

Kensustrii oblast, kudy vojáci půjdou. Pak už jen budeme s napětím čekat, jak Kensustriánci zařídí, aby do mé země nevstoupil jeden jediný voják.“

„Na to si dejte pralinku. Ale jenom jednu, Veličenstvo,“

doporučil Fiorell a podal králi tác. „Doufejme, že všechno dobře dopadne.“

EPILOG

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE ULSAR, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, LÉTO 443 P. S.

Když poslední jednotky tarpolského vojska spolu s rytíři Vysokých mečů vjížděly s Lodrikem na čele do Ulsaru, tísnily se na ulicích tisíce lidí a oslavovaly návrat vítězných bojovníků. Ze střech domů pršely květy, jásavé výkřiky přály mladému panovníkovi dlouhý život. Tak dokonalý vojenský úspěch od něho nikdo nečekal.

Lidé znovu a znovu proráželi řady městských stráží, aby se dotkli alespoň kousku kabcarových šatů. Další mu chtěli předat dárky, stráže je však opět odtlačily dozadu. Průvod osmi set mužů a dětí se jen s námahou prodíral vpřed a mířil k hlavnímu tržišti.

Tam už Norina všechno připravila na velkou oslavu, vítězství nad Borasgotánci bylo nutné uctít, jak se sluší a patří. Nikoho už nezajímalo, jak přesně k tomuto triumfu došlo. To, že se Sinured vrátil, věděli jen vojáci, kteří se bitvy zúčastnili, a těm bylo prozatím zakázáno prozradit, že se legendární válečný kníže opět objevil na bojišti.

Obyvatelé Tarpolu byli pevně přesvědčeni o tom, že se do boje překvapivě zapojili i turîtští spojenci.

Hudebníci rozverně vyhrávali na náměstí před zřícenou katedrálou do tance, jídlo a pití zaplatili brojaci, které k tomu Kolskoj ani nemusel moc přemlouvat. Nikdo toho dne nepoložil na pult jediný vaslec. Vlajky se třepetaly ve větru, na oknech směřujících do ulic povlávaly pestré korouhvičky, obě slunce podtrhovala povznesenou náladu nádherným počasím.

Lodrik zářil. Jak tak vzpřímeně a sebevědomě seděl v sedle, představoval dokonalý obraz ryzího Bardriše.

Z modrých očí tryskala radost, znovu a znovu kynul lidem.

Chytal kytice, jimiž ho jásající obyvatelé Ulsaru zasypávali, políbil je a poté je elegantním pohybem házel zpátky do davu.

Měl skvělou náladu, cítil se téměř nepřemožitelný.

Plnými doušky si vychutnával, jak lidé oslavují jeho vítězný návrat. Kdyby záleželo jenom na něm, klidně jich mohlo přijít a slavit stokrát více. Kabcar, který zachránil svůj lid před krutou hrozbou, si takové uznání plně zasloužil. Když

vše důkladně uvážil, bylo jenom správné, že ho lidé přivítali s takovým nadšením.

Když dojel na tržiště, vystoupil nahoru na tribunu, aby ho poddaní lépe viděli. Doprovázeli ho Valjakov, Mortva, který se od něj od Stojkova zranění nehnul na krok, a Nerestro v překrásné, naleštěné zbroji. Pak panovník zvedl obě ruce a dav se okamžitě utišil.

„Nepřítel,“ zvolal šťastně, „je poražen a krok za krokem ho vyháníme z naší říše. Tarpolané, kvůli vám jsem vytáhl do boje a pro vás jsem válku vyhrál. Nyní, když hrozba pominula, se zase budu osobně věnovat vnitřním záležitostem Tarpolu. A slibuji vám, že se toho hodně změní. Nic už nebude takové, jaké to bývalo dříve. Moc brojaků bude okleštěná a každý, kdo se mi v tomto ohledu postaví do cesty, pocítí kabcarův hněv!“ Mortva mu podal pohár s vínem. „Ať žije Tarpol! Ať je šťastný, ať roste a ať prospívá!“ Jedním rázem vyprázdnil pohár. „O to se postarám.“

Lidé opět propukli v jásot, tleskali a veselili se. Radostné opojení působilo na všechny hosty přímo nakažlivě, lidé se objímali, poklepávali se po ramenou a do nekonečna provolávali panovníkovi slávu.

Lodrik se stáhl z místa, kde na sebe poutal pozornost, a vydal se hledat Norinu. Mezi všemi těmi, kteří se na tribuně tísnili, ji nemohl nikde najít.

Zato narazil na svou sestřenici, která byla v letních šatech s velkorysým výstřihem dokonalým ztělesněním svůdnosti. Aljaša se manželovi hluboce uklonila.

„Teď ti nejspíš chybí slova, nemám pravdu?“ utrousil kabcar. „Nebo jsi snad počítala s tím, že mě ještě někdy uvidíš?“

„Ale, ale, drahý choti,“ odvětila Aljaša s předstíraným pobouřením. „Jak jen můžeš o své věrné manželce tak pochybovat? Téměř jsem umírala obavami. A nyní, když ses ve zdraví vrátil…“

„…jako vítěz…“ doplnil ji Lodrik se zlomyslným úsměvem.

„…ke mně vrátil, mám o to větší radost,“ pokračovala Aljaša nerušeně.

„Výborně. A kde je Norina?“

„Kdo? Ach ano, ta tvoje společnice.“ Uraženě povytáhla ramena. „Jsem zklamaná. Po tak dlouhé době se konečně zase vidíme, a ty se zajímáš jenom o ni.“

„Taky pro mě mnohem víc znamená,“ vysvětlil Lodrik stručně a neustále se přitom rozhlížel kolem sebe. „Takže kde vězí?“

„Najdi si ji sám,“ odsekla sestřenice a se šustícími šaty prošla kolem něj.

„Tam naproti,“ ukázal mu konzultant správný směr.

Lodrik se s oběma muži v patách cílevědomě vydal k brojačce a sevřel ji v náručí. Norina zrudla, ale z obličeje jí

vyzařovala radost nad tím, že je Lodrik opět u ní. Nebylo ji možné přehlédnout.

„Lodriku,“ snažila se, přestože nijak vážně, odsunout ho od sebe. „Ne před všemi těmi lidmi. Co tomu budou říkat tvoji poddaní?“

Lodrik ji zatáhl za závěs a tam ji vášnivě políbil. Norina vděčně opětovala mladíkovy bouřlivé projevy něžnosti, potom chvíli jen tak stáli těsně vedle sebe a poslouchali, jak jim buší srdce, cítili je i přes šaty.

„Tak hrozně jsi mi chyběla,“ povzdechl si mladý panovník šťastně a přivoněl k ženiným černým vlasům.

„Zdálo se mi, že na tenhle okamžik čekám celou věčnost.“

Norininy mandlové oči na něho vřele pohlédly. „Jsi statečný mladík. Jsem ráda, že ses ve zdraví vrátil. O té příšerné bitvě jsem toho hodně slyšela.“

Lodrik sklonil hlavu. „Něco takového jsem ještě nikdy nezažil. A taky bych to už nikdy nechtěl prožít. Jedině kdyby mě k tomu někdo donutil.“

Norina ho políbila na čelo. „Snaž se na to zapomenout, pokud to půjde. Dnes se bude slavit, o všem ostatním budeme přemýšlet až zítra. A taky mám pro tebe jedno překvapení.“

„Překvapení? Pro mě?“ Lodrik přimhouřil oči a zašklebil se. „Co to je? Dělej, tak už mě nenapínej.“

Norina se rozesmála a zvedla ukazováček. „Ne, ne, můj milý kabcare. Musíš mít trpělivost.“ Sevřela mu ramena a

otočila jím o sto osmdesát stupňů. „A teď se hezky vrátíš na tribunu, aby ses ukázal poddaným. Jsi tarpolský hrdina.

Dnešek patří jenom tobě.“

„Ale večer si vyčlením pouze pro tebe,“ slíbil mladík. „A taky celou noc.“

„To uvidíme,“ usmála se brojačka a vystrčila ho před závěs. Dívala se za ním a vychutnávala si pocit štěstí. Zítra ráno mu řekne, že bude otcem. Doufala, že z toho bude mít stejnou radost, jakou ona zažívá už několik týdnů.

Zničehonic se před ní vynořil muž se stříbrnými vlasy a zakryl jí výhled. S přátelským úsměvem na rtech zatlačil překvapenou brojačku kousek zpátky.

„Klaním se, Norino Miklanovo,“ dal se do řeči. „Jste nejen krásná, ale i moudrá žena. To, jak jste se v Ulsaru zasloužila o zásobování jednotek na frontě, si zaslouží obdiv. My oba víme, ne, vlastně celé hlavní město ví, kdo ve skutečnosti vězí za prozíravými rozhodnutími kabcary Aljaši.“

„Co po mně chcete, Nesreco?“ Brojačka pevně vzdorovala konzultantovu pohledu.

„Co jste ochotná učinit, abyste usedla jako pravá vládkyně Tarpolu po boku svého milého?“ Muž jí položil tuto zradou zavánějící otázku způsobem, jako když se hostinský ptá hosta, co si chce ještě objednat. Mortva se chopil ženiny levé ruky a políbil ji. „Mimochodem, po takové ženě, jako jste vy, touží každý muž.“

„Naštěstí pro vás jsem to přeslechla, to první i to druhé,“

odvětila Norina ostře. „A teď jděte. Nechci mít s vámi nic společného, i když jste kabcarův příbuzný. Abych se vyjádřila úplně přesně, dosud nemám ráda ani jednoho z Lodrikových příbuzných.“

Mortva se napřímil. „Pochopil jsem vás, brojačko. Když vám příště učiním nabídku, neměla byste ji odmítnout.

Odmítnutí by mohlo mít velice nepříjemné následky.“

Konzultant měl dokonce tu drzost, že na ni zamrkal, než se vydal za Lodrikem, pohrouženým do hovoru s několika cechmistry.

Mladé ženě se vůbec nelíbilo, že její milý tak spoléhá na rady tohoto nestoudného muže.

*

O několik hodin později se v Ulsaru nadále slavilo.

Šlechtici, brojaci i další pozvaní hosté hodovali a popíjeli v paláci, lidé vyprazdňovali sudy v hostincích a nebylo radno zbytečně se potloukat po ulicích.

Mladý kabcar se nejprve přesvědčil, zda je Stojko pohodlně ubytován a jak pokračuje léčba, až poté se vrátil k slavící společnosti. V Malém slavnostním sále panovala až do časných ranních hodin bujará nálada. Lodrik s Norinou

byli později tak unavení, že usnuli vedle sebe, jakmile složili hlavy na polštář.

Leckterého hosta zmohla únava přímo u tabule, složili se na lavici nebo zalehli pod stůl a vyspávali alkoholové opojení.

Uprostřed spleti stolů, židlí, lavic, talířů, táců, dortů, masových a zeleninových lahůdek, spáčů a opilců spočíval v kabcarově křesle Mortva, nohy si nedbale položil na stůl.

Opřel si lokty o opěradla, spojil ruce, zadumaně si podepřel bradu špičkami prstů a zahleděl se do dáli. Kul plány ohledně budoucnosti této země, která jeho přičiněním zamířila správným směrem.

Nejdříve však musí odstranit z cesty několik kamínků.

Mohly by vyvést tarpolskou káru, kterou hodlal řídit, z poklidné jízdy. Nebo přinejhorším splašit osla, kterého momentálně milostivý osud zapřáhl před tuto káru a který mu stále poslušněji zobal z ruky.

Pokus vyřadit starého důvěrného rádce z provozu skončil jen s nevelkým úspěchem, to bude muset příležitostně napravit. Cerelové nebyli daleko od toho, aby se muž plně uzdravil, ze Stojkova těla mezitím vytáhli poslední hrot šipky. Nyní bylo na řadě už jen doléčení a kvůli tomu ho nadále udržovali v magickém spánku.

Na Mortvův vkus bylo kolem kabcara stále ještě příliš mnoho varovných hlasů, které se nezakrytě vyslovovaly proti konzultantovi a podkopávaly jeho vliv.

„Valjakov a Norina, řádový rytíř a Kensustriánka,“

vypočítával šeptem ty, které hodlal odstranit z kabcarova nejbližšího okruhu. Zároveň měl v úmyslu omezit počet vzpurných tarpolských brojaků. „Na takového prostého muže jako já tady opravdu čeká ještě pořádný kus práce.“

Pokud bylo jeho pozorování přesné, arogantní rytíř a kněžka k sobě měli hodně blízko. Z toho mohl příležitostně vytěžit výhodu a zabít dvě mouchy jednou ranou. Netrvalo dlouho a osvítil ho nápad, který si zasloužil uznání.

Konzultant se rázně zvedl, cílevědomě prošel místností a vydal se do Velkého slavnostního sálu, kde na mramorové podlaze stále ležela rytířova železná rukavice. Nedotčená.

Rytíř ji tehdy mrštil na zem jako symbol toho, že Řád vysokých mečů kabcara plně podporuje. Nikdo se neodvážil tento ocelový kryt prstů zvednout.

„A válečníkova čest má nesmírnou cenu.“ Mortva se ušklíbl, sklonil se a zvedl těžkou část rytířovy zbroje.

Zkoumavě ji držel v rukou. „Ach ouvej. Teď jsem asi přijal jeho výzvu. Proč mě nikdo nevaroval? Vždyť já jsem jenom slabý učenec.“

„Hemerocu, mám pro tebe úkol,“ pronesl hlasitě do temnoty audienčního sálu.

Z nejčernějšího kouta místnosti se nehlučně vynořil jeden z jeho tajuplných společníků, které dosud spatřil pouze Lodrik. Muž rychle poklekl a sklonil hlavu.

„Myslím, že se mi stala taková malá nepříjemnost.“

Konzultant pozvedl rukavici, aby vysvětlil, co má na mysli.

„Tímto tě jmenuji svým rekem v souboji o mou čest. Braň ji dobře, protože má pro mě velkou cenu. Špinavé triky jsou povoleny, ale smím-li prosit, žádnou magii. Zavolám tě, až přijde čas. Mezitím se připravuj na silného protivníka a chraň se před jeho mečem.“ Prohlížel si dokonale propracované články prstů železné rukavice. „Je to aldoreelská čepel. Za jistých okolností je schopná zničit i tebe. Na to bych tě chtěl zavčas upozornit. Jenom nerad bych tě ztratil.“

Hemeroc přikývl, zvedl se a opět zmizel ve stínech.

Mortva spokojeně pomalu odkráčel z místnosti a vydal se na návštěvu kabcařiny komnaty, aby uskutečnil další část svého plánu.

Dveře, které byly této noci zavřené na závoru, se před ním poslušně rozevřely a uvolnily muži se stříbrnými vlasy cestu. Aniž by způsobil jediný zrádný zvuk, pročesával nezvaný host tuto jemu zatím neznámou část palácového traktu. To, že se žena nachází uvnitř a spí, ho nikterak nerušilo. Ona ho neuslyší.

Pohled mu padl na malou skříňku vedle stolku s líčidly, v níž spící vládkyně uschovávala voňavky, pudr a krémy.

Konzultant rozevřel dvířka a letmo se probíral uloženými flakóny, až mu po tváři přelétl prchavý úsměv. Našel, co hledal. Vyčenichal prostředek proti početí, který kabcaře

potají připravoval jeden z cerelů. Magie malých nedokonalých lidiček mu světélkovala před očima a halila lahvičku do nazelenalé záře.

Opatrně vytáhl maličkou nepopsanou nádobku ven.

Zavřel oči a soustředil se.

Lahvičku obklopil narůžovělý třpyt, který prošel tenkou skleněnou stěnou, a jak se zdálo, pustil se do boje se zelenou magií. Tekutina uvnitř lahvičky několik okamžiků vřela, potom celý proces náhle skončil.

Mortva spokojeně vrátil nádobku na původní místo a vyšel z komnaty tak tiše, jak do ní vstoupil. Touto maličkou změnou receptury dokončil přípravy k tomu, aby se za několik měsíců narodil plánovaný následník trůnu. Pomocí výmluvných, přesvědčivě podaných argumentů se mu podaří dosáhnout toho, aby mladému panovníkovi zachutnala představa nezbytně nutné, dlouho odkládané milostné noci se sestřenicí.

„Samozřejmě,“ vyklouzlo mu z úst. S příjemným překvapením si uvědomil, že právě přišel na způsob, jak zakročit proti Kensustriánce.

Potom se postará o Norinu. Zde však bude muset postupovat mnohem obezřetněji a klikatěji. „Prozatím ležíš našemu kabcarovi příliš na srdci. Jenže s pomocí úchvatné Aljaši to brzy změním.“

Před Lodrikovým portrétem, zhotoveným v nadživotní velikosti a zavěšeným na stěně jedné chodby, se na chvíli zastavil.

„A vy, Vznešený pane, se ještě v tomto roce stanete nejmocnějším panovníkem na celém Ulldartu. O to se se Sinuredem postaráme. Ať už chcete, nebo ne.“

Překypoval radostí nad tím, jak se jeho plány daří, a spokojeně odkráčel tmavou chodbou do své komnaty.