ULLDART - DOBA TEMNOTY III.

ZNAMENÍ

TEMNÉHO BOHA

MARKUS HEITZ

DRAMATIS

PERSONAE

PROLOG

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TERSION, HLAVNÍ MĚSTO

BAIUGA,

LÉTO 443 P. S.

Oba muži zůstali stát pod žhavými paprsky sluncí ve vzdálenosti zhruba padesáti kroků od sebe, pohlédli jeden na druhého a pozvedli ruku na pozdrav.

První z nich si zvolil na ochranu lehkou, pohyblivou kroužkovou košili, zatímco jeho protějšek sáhl po stabilnější, ale zároveň i nepoddajnější plátkové zbroji.

Obličeje obou soupeřů zakrývaly hrncové přilby.

Vedle obou mužů stál po levé straně malý stolek, zabořený do písku oválné arény, na němž ležela středně těžká kuš a vedle ní tři šipky.

Po zaznění krátkého signálu z trumpety se oba kontrahenti probrali z nehybného postoje.

Muž v kroužkové košili sáhl po kuši a pomocí navijáku začal tětivu kousek po kousku napínat.

Když zpocený vložil do hlavně první šipku, dospěl jeho protivník s tenkou spletenou tětivou právě do poloviny vzdálenosti ke kovovému trnu, o nějž se kuše napínala.

Šipka prosvištěla vzduchem a zabořila se do pancíře chránícího soupeřovo rameno. Zasaženému uklouzlo krátké bolestné zaúpění a na chvíli se zarazil. Po několika málo okamžicích však pokračoval v práci, zatímco se mu po levém nadloktí řinul široký, rudý potůček krve.

Muž v kroužkové košili nespokojeně zaklel a začal opět napínat kuši.

Protivník se se skřípěním zubů napřímil. Zranění mu působilo při míření viditelné potíže, bylo dokonce tak vážné, že musel hlaveň opět sklonit. Levá paže se mu příliš třásla, takže se odhodlal pokoušet štěstí tím, že si zbraň přehodí do druhé ruky. Díky tomu ovšem přišel o časový náskok a tím i o výhodu.

Oba muži současně pozvedli zbraně a téměř ve stejný okamžik stiskli spouště. V obou případech však střely minuly cíl a bezvýsledně se zabořily do světlého písku několik metrů za stojícími protivníky.

Oba se snažili kuši co nejrychleji dobít a i tentokrát byl muž v kroužkové košili tím, kdo byl rychlejší. Supěl

námahou, pak pozvedl hlaveň a zamířil, ale než stiskl spoušť, musel chvíli počkat, až se mu zklidní dech. Jeho poslední šipka prorazila kovovou zbroj, střela se do poloviny zabořila do pravé strany soupeřova hrudníku.

Tentokrát protivník hlasitě vykřikl, napnutá zbraň mu vypadla z rukou a spadla do písku, muž se bolestí zhroutil do kolen.

Po chvíli roztřeseně uchopil zbraň do pravé ruky, zapřel se levou nohou o zem a podložil si kuši kolenem. Ztěžka popadal dech, ale podařilo se mu kuš opět napnout. Mířil protivníkovi na hlavu, ten musel zůstat na místě a nehybně čekat, dokud jeho sok nevystřílí poslední šipky. I kdyby tato rána nezasáhla cíl, soupeř měl pořád ještě v zásobě poslední pokus.

Tětiva zadrnčela, vystřelila vpřed a propůjčila dřevěnému dříku i železnému hrotu patřičnou rychlost. Po krátkém letu vzduchem pronikly vybroušené hrany šipky nechráněným krkem druhého muže. Ten zachrčel a padl k zemi.

Po několika málo okamžicích se i muž v plátkové zbroji převrátil na záda a zůstal ležet v písku. Mrtvý. Druhé zranění bylo příliš vážné.

Po krátké fázi hrobového ticha začal dav v aréně nadšeně ryčet, tleskat, jásat a pískat. Podívaná, jaké se mu za ne zrovna levný peníz dostalo, ho doslova nadchla.

Fraffito Tezza, živý palestánský dar regentce Tersionu, potřásl hlavou a zhluboka si povzdechl. Postával ve stínu velkého sloupu na samém okraji arény, opíral se o metlu a jako každý den se znovu a znovu divil nezměrné hlouposti zdejších obyvatel.

Za prvé ho nepřestávali udivovat bojovníci a bojovnice, kteří proti sobě v tersionské aréně znovu a znovu nastupovali a přicházeli o život mnohem dříve, než zřejmě sami předpokládali. Za druhé se divil i návštěvníkům pasoucím se na někdy více, někdy méně mučivé smrti druhých. Jaké potěšení jim krvavé divadlo přinášelo, o tom ho již téměř půl roku dennodenně přesvědčoval neutuchající, nadšený jásot mas.

Na druhé straně by ovšem rozhodně nic nenamítal, kdyby zde v aréně spatřil nastupovat Baraldina, muže, který ho „daroval“ tersionské královně Alaně.

„Dělej,“ nařídil jeden ze strážných, stojících u vchodu do arény, palestánskému důstojníkovi a kývl hlavou směrem k oběma mrtvolám.

„Už jdu,“ odvětil Tezza, odšoural se do středu písčité plochy, sejmul třírohý klobouk a hluboce se uklonil, jako vždy formálně naprosto dokonale a s mimořádnou elegancí.

Publikum milovalo výstupy tohoto mezitím již nejslavnějšího zametače, jakým se aréna kdy pyšnila.

V nápadném brokátovém kabátci, kalhotách sahajících do půli lýtek, bílých punčochách a sandálech se Palestánec

vyjímal jako pestrobarevný pták v hejnu bílých holubů. Ani v těch největších vedrech nesundával paruku, a přestože se mu pot řinul po obličeji proudem, zachovával si Fraffito Tezza patřičnou důstojnost. Věděl, že Tersionci se na něho dívají jako na něco podobného dvornímu šaškovi, ale pokud ho přitom všichni nechávali v klidu, bylo mu to docela vhod.

Zatímco několik otroků vleklo mrtvé bez jakýchkoliv okolků ven z arény, oháněl se Palestánec metlou a zasypával krvavé stopy čerstvým pískem, dokud nebyly skvrny zcela zasypané.

Za půl roku se odsud dostane pryč. A bez ohledu na to, co by mu pak mohlo hrozit, dostane od něj jeho nadřízený, Parai Baraldino, při nejbližším setkání pořádnou facku.

Nebo hned dvě. Za ponížení, jaké si musel v cizí zemi vytrpět, mu jeho krajan důkladně zaplatí.

Palestánec vykonal uloženou práci, předvedl další pukrle, což mu vyneslo potlesk a smích přihlížejících návštěvníků, a zvolna se opět odšoural do stínu sloupu. Z

bezmračné oblohy nelítostně pálila na jižní končiny Ulldartu obě slunce.

„Máš jít dolů, do katakomb,“ nařídil mu strážný. „Musí se vyčistit cisterna. A naplnit nádrže s vodou, aby se bojovníci mohli po zápase umýt.“

„Dobře,“ odpověděl Tezza jako vždy, přehodil si pracovní nástroj přes rameno a vydal se dolů do chladné podzemní říše, rozprostírající se pod arénou.

Tam se nacházely jak klece pro různá exotická zvířata a bahenní bestie, nasazované do bojů s otroky, tak i příbytky mužů a žen, kteří kvůli vidině trochy peněz usilovali jeden druhému o život. A využívali přitom té nejroztodivnější sbírky zbraní, jakou palestánský důstojník kdy spatřil.

Meče všech tvarů a velikostí, koule, kopí, oštěpy, štíty, sítě a celá řada dalších zbraní, které ani neměly jména nebo se jmenovaly tak, že si jejich názvy nedokázal zapamatovat.

Vedle nich se valily pískem všemožné povozy, jako například bitevní vozy a podobné. Potrubní systém, který sem vedl z přístavu, navíc umožňoval zaplavit arénu vodou, přestože to byl hodně náročný a drahý proces. Díky němu se zde však mohly odehrávat i souboje na lodích. Aby byly zápasy napínavější, byli otroci vycvičeni ke stavbě dodatečných překážek a krytů.

V aréně vládl jednoduchý princip: zápasit mohl kdokoliv. Peníze, které si dobrovolní zápasníci mohli vydělat, lákaly prosté sedláky, bývalé otroky nebo dobrodruhy, všichni však rychle poznali, že zápas s jedním z regentčiných vojáků není procházka růžovou zahradou.

Jestliže napříč všem předpokladům vyhrál některý z těch šílenců, získal odměnu osmdesát krejcarů. Pokud mu to nestačilo a odvážil se nastoupit i do dalšího zápasu a opět vyhrál, vydělal si dvojnásobek.

Vedle dobrovolníků zápasili v aréně otroci, jimž se nabízela naděje, že pokud přežijí určitý počet „střetů“,

budou propuštěni na svobodu, a dále také profesionální zápasníci. Ti si říkali „shadoka“ a jejich výkony se odrážely na umístění na žebříčku. Někdy bojovali jeden proti druhému, jindy ve dvojicích nebo ve větších skupinách. To, jestli některý zápasník v aréně zemře, záleželo výlučně na protivníkových rukou.

Regentka samotná měla k dispozici deset takových mužů a žen, k nim bylo nutné připočíst asi třicítku dalších bojovníků,

podporovaných

různými

zámožnými

tersionskými rody.

Každá bohatá rodina považovala za povinnost, aby jejich dům hájil v aréně nějaký shadoka. Na výsledky zápasů se samozřejmě uzavíraly sázky, což zajišťovalo další příjmy.

Žebříčku nejlepších zápasníků momentálně vévodil jistý K’Tar Tur jménem L’Xarr. Byl albín a bojoval jménem regentky Alany. Jeho dvěma prapodivně tvarovaným mečům dosud nedokázal vzdorovat žádný z protivníků. Za rovnocenné soupeře by bylo možno považovat snad jen jednoho neznámého Kensustriánce s nevyslovitelným jménem, bojujícího na vlastní pěst i účet, a obrovitého černého Angoránce, kterého s sebou do Tersionu přivedl regentčin manžel.

Tezza si mezitím nahospodařil, aniž by to kdokoli postřehl, nezanedbatelnou sumičku peněz. Často se zapojoval do sázení, protože pokud někdo měl přesné informace o nadějích jednotlivých bojovníků na úspěch, byl

to právě on. Vždyť prakticky žil přímo mezi nimi. Pozoroval a poslouchal, co se kolem něho děje, a jako protřelý obchodník brzy zjistil, kde má který zápasník slabiny a kde přednosti. Na základě těchto znalostí byl schopen s dost značnou přesností odhadnout výsledek většiny „střetů“.

Volným krokem kráčel klenutými chodbami směrem k velké cisterně, kterou musel pravidelně kontrolovat, zda v ní není špína a jestli je tam dost vody. Přitom si vesele pohvizdoval.

Tezza přesně věděl, kdo žije za jednotlivými dveřmi, kolem kterých musí projít. Podle umístění na žebříčku a věhlasu jednotlivých shadoka panoval v některých místnostech téměř nestydatý luxus. Otroci, zavření v hromadných ubytovnách až dole v podzemí, měli naproti tomu smůlu.

Dveře muže, který stál v současnosti na samém vrcholu žebříčku, byly jen přivřené. K Palestánci nejasně doléhal zvuk několika hlasů, zabraných do rozhovoru.

Tezzův obchodní duch rázem zbystřil pozornost.

Pravděpodobně se domlouvají na některém z následujících zápasů. Možná se při troše štěstí dozví něco, na čem by při budoucích sázkách mohl slušně vydělat.

Po špičkách se připlížil k místnůstce, rukou si zakryl pravé ucho, aby se mohl plně soustředit na to, co zaslechne v levém.

Zklamaně však zjistil, že K’Tar Tur hovoří jazykem, jemuž lidé říkají „temná řeč“ a kterému vůbec nerozuměl, stejně jako naprostá většina obyvatel kontinentu. Jenže nejlepší shadoka najednou přešel do ulldartštiny.

„Vím, že naší řeči skoro nerozumíš. Ale jsi jedním z nás a budeš se ji muset naučit. Nikdo kromě nás jí neumí mluvit, proto si můžeme být jistí, že se nikdo nedoví, o čem hovoříme.“

Tezza se ušklíbl.

„Budu se snažit,“ pronesl zkroušeným hlasem muž, na něhož Palestánec neviděl. „Ale už dlouho jsem nebyl u rodiny, proto…“

„Nic se neděje. My tě ji naučíme,“ uklidňoval ho úspěšný bojovník. „Nuže, vyprávěj.“

„Říká se, že Sinured, předek nás všech, se prý opět vrátil.“

Po tomto sdělení zavládlo v místnosti za dveřmi hrobové ticho. Důstojníkovi přejel po zádech mráz.

„Kdo to povídá?“ vyzvídal L’Xarr nedůvěřivě.

„Přicházím rovnou z Turisu a můžu vám všem jenom potvrdit, že v takzvaném ‚Zakázaném městě‘ se dějí velké věci. Bahenní bestie se tam hrnou po stovkách a čistí ruiny od všeho toho, čím zarostly, jako by se připravovaly na něco velkého, co bude zanedlouho následovat.“ Vypravěč hovořil rychle a vzrušeně, bylo jasně poznat, že je těmito novinkami nadšený. „A dva rybáři na vlastní oči viděli, jak se před

turîtským pobřežím noří z moře Sinuredova galéra. Bratři, náš předek je opět naživu! Tzulanovi budiž vzdán dík!“

V místnosti se vedle dvou mužů, kteří právě hovořili, nacházeli další muži a ženy. Všichni se najednou začali mezi sebou tiše bavit temnou řečí.

„Přiznávám,“ řekl po chvilce regentčin bojovník, „že cítím vnitřní tlak, který mě nabádá, abych odešel z Tersionu a vydal se na sever. Až dosud jsem nevěděl proč. Jenže po těchto novinkách je mi leccos jasné. Náš společný předek nás všechny povolává k sobě, abychom ho přišli podpořit. A může nám být úplně jedno, co má v úmyslu.“

„Ano, pojďte, hned vyrazíme,“ skočil mu nově příchozí nadšeně do řeči. „Čím dříve u něho budeme, tím líp…“

„Ne tak zhurta,“ obořil se na něj L’Xarr. „Vyčkáme.

Dosud nikdo z nás neví, kde se Sinured právě zdržuje.

Všichni zůstaneme v Tersionu tak dlouho, dokud nedostaneme znamení, po němž nám bude všechno zcela jasné. Nebo dokud nás volání našeho předka nepovede přesněji. Kdyby všichni K’Tar Turové zničehonic najednou vypochodovali z Tersionu, nebo dokonce ze všech ulldartských říší, a namířili si to do Turisu, dostali by lidé strach a nejspíš by nám chtěli v cestě zabránit. Vytratíme se postupně, jeden po druhém. Nikdo si toho nesmí všimnout.“

„Jestli se náš předek zase stane tak mocným jako v minulosti?“ zeptal se druhý muž tiše. V hlase mu probleskovala naděje. „Potom by se K’Tar Turové konečně

mohli pomstít za všechny urážky a ponížení, za to, jak nás během posledních staletí na celém kontinentu všude pronásledovali a zabíjeli.“

„Já nevím,“ odvětil muž z čela žebříčku. „Nikdo z nás neví, co si Sinured přeje. Nemáme dokonce ani tušení, kde právě je. Možná bude potřebovat naši pomoc i zde, v Tersionu. Nikdo nemá k regentce tak blízko jako my, nemám pravdu, T’Sharre?“

„Důvěřuje mi jako nikomu jinému,“ potvrdil velitel městské stráže i regentčiny tělesné gardy a zasmál se. „Více než vlastnímu manželovi.“

Tezzu obcházely mrákoty. V místnosti seděl jeden z nejmocnějších mužů celé říše a nepřímo naznačoval, že by K’Tar Turové byli schopní a ochotní převzít trůn, kdyby jim to jejich předek nařídil.

„Tak dobrá, bratři a sestry.“ L’Xarr pozvedl hlas.

„Počkáme na znamení, které nám pomůže lépe pochopit, co se děje. A potom se postaráme, aby náš předek dosáhl cíle, který si stanovil. Jsme jeho děti a vždy mu budeme věrní.“

Všichni ti, co se v místnosti shromáždili, po něm tuto přísahu opakovali.

Ke dveřím se blížily první kroky a Palestánec se hbitě rozběhl pryč. Příliš pozdě si uvědomil, že chodba nenabízí žádné možnosti, kde by se mohl skrýt.

Zaskřípění dveří za zády mu prozradilo, že některý ze spiklenců vyšel ven.

Rázem se zastavil a začal zametat imaginární špínu na kamenné podlaze. Pohvizdoval si palestánskou hymnu a předstíral, jako by odzadu teprve postupoval směrem ke dveřím.

Za sebou zaslechl šum hlasů, potom se k němu někdo přiblížil. Na rameni mu spočinula něčí ruka a Tezza předstíral, že se velice polekal, což mu ovšem nečinilo téměř žádnou námahu.

„Ach, to jste vy, L’Xarre. Vůbec jsem vás neslyšel.

Nikdy nic neslyším, když jsem zabraný do práce. Vůbec, ale absolutně vůbec nic,“ ujišťoval zápasníka, ale úsměv, jímž chtěl toto tvrzení podpořit, se mu ani trochu nepovedl.

Stačilo, když pohlédl do K’Tar Turových rudých očí. Tmavě rudý pramen v jinak sněhobílých vlasech, typický rys všech příslušníků Temného lidu, přitahoval jeho oči jako magnet.

„Je skvělé, že vás vidím celého a ne rozsekaného na kusy.“

„Tezzo, jsem rád, že jsem tu na vás náhodou narazil,“

prohlásil muž z čela žebříčku nevinně. „Chtěl jsem se vás zeptat, co si myslíte o protivníkovi, na kterého zítra narazím.

Abych neskončil jako plátek sekané.“

„To musí být ten shadoka, co patří rodině Paskalonů, nemýlím se? Počkejte okamžik.“ Palestánec se opřel o koště a přemýšlel. „Nuže, s tím byste neměl mít problémy, L’Xarre. Jako zbraně používá koule a dýku. Na vás je příliš pomalý.“

„To jsem si myslel.“ Dosud neporažený bojovník přikývl a poklepal důstojníka po rameni, až se Tezzovi málem podlomila kolena. „Přesto vám děkuji, že jste mi řekl svůj názor.“ Zadíval se na čistou podlahu a pohodil dlouhými vlasy. „Vypadá to tu úplně čistě. Nebo snad chcete, aby se bojovníci dívali na podlahu jako do zrcadla? Myslím, že někde jinde na vás čeká více práce.“

„Ano, zajisté,“ odvětil důstojník horlivě. „Právě jsem šel k cisterně, když jsem si všiml, že tu je trocha špíny. Říkal jsem si, že když už tudy jdu, tak bych to mohl hned zamést, že ano?“ Tezza zvedl koště a zatahal za štětiny. „Ale raději se podívám, jestli je v cisterně dost vody. První shadoka se brzy vrátí.“

„Jen to udělejte, Tezzo, jen to udělejte,“ propustil ho přeborník a díval se za mužem v brokátovém šatu, jenž poněkud křečovitě chvátal chodbou.

Když Palestánec zabočil za roh, vyšel z místnosti T’Sharr a zůstal stát vedle slavného bojovníka. „Vyslechl, o čem jsme hovořili, nemyslíš?“

„Skoro se obávám, že ano,“ pronesl L’Xarr zamyšleně.

„Máš nějaký návrh, bratře?“

Velitel svraštil čelo. „Musíme zařídit, aby nebylo poznat, že v tom byl něčí úmysl. Pořád ještě to je oficiální dar a patří regentce. A Alana nemá ráda, když jí někdo úmyslně ničí hračky. Navíc v době, kdy je Palestán naším oficiálním spojencem.“

„Takže nehoda,“ usoudil L’Xarr.

Druhý K’Tar Tur stroze kývl na souhlas. „Obávám se, že jedna z klecí nebude v nejbližší době pořádně zavřená. A to zlé zvíře vyrazí ven právě ve chvíli, kdy se tam náš statečný Tezza bude ohánět koštětem. Mám takové tušení.“

„To je tragédie, skutečná tragédie,“ zabručel muž z čela žebříčku. „Je hrozné, že musel takhle skončit.“

„Pro jistotu si vymyslím i něco jiného. Jeden nikdy neví.

A já jen nerad někoho podceňuji. Když má člověk i druhou pojistku, nemůže se nic pokazit. Myslím, že kdyby se mi podařilo Alanu přemluvit, aby pro legraci poslala Palestánce do arény bojovat v nekrvavém souboji s nějakým otrokem, přineslo by to všem značný užitek. I při nekrvavých soubojích se může přihodit neštěstí. Nevolníci jsou ochotní leccos udělat, jen aby získali svobodu.“

I.

Po období válek nastal v našem světě čas míru, během něhož se lidé zotavovali z desítek let válčení a bitev.

Kultury, jež stvořili Angor, Ulldrael, Senera, Kalisska a Vintra, nerušeně rozkvétaly, věnovaly se čilému obchodu a dále se rozvíjely.

OBDOBÍ PRVNÍHO MÍRU

KAPITOLA I

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TERSION,

JIHOVÝCHODNÍ HRANICE S KRÁLOVSTVÍM ILFARIS, LÉTO 443 P. S.

Fais-bar-Lamshadai, velitel císařské armády, se z pahorku díval dolů na tábor, rozložený v malém zalesněném údolíčku.

Ve stanech se shromáždily dva tisíce mužů, všechno to byly císařské oddíly nebo naverbovaní žoldáci z Angoru, přičemž se co nejpřísněji dbalo na to, aby žádný z bojovníků nepocházel z Ulldartu. Přestože vojáci měli na cestě do Kensustrie Ilfarisem pouze projít, nehodlaly tři spojenecké říše, Palestán, Tersion a Angor, poskytnout sebemenší důvod k tomu, aby je někdo mohl dodatečně obvinit z porušení Tisícileté smlouvy.

Fais-bar-Lamshadai byl Tei-Sal, vrchní vojevůdce. V

této funkci úspěšně vybojoval pro angorského císaře nejednu bitvu. Jeho největší předností byla uvážlivost, kterou si zachovával i v těch nejnepřehlednějších situacích.

Téměř padesátiletý muž s vlasy protkanými stříbrem a snědou kůží rozhodně nepatřil k nejmladším, jeho

zkušenosti z bitev však byly pro císaře cennější než cokoliv jiného. A vojsko, které vytáhlo proti Kensustrii, potřebovalo zkušenosti jako sůl.

Vojevůdce věděl, že se pouští do odvážného dobrodružství. Ujednané podmínky stanovovaly, aby jednotky provedl co nejrychleji a co nejkratší cestou napříč Ilfarisem. Během pochodu touto říší nemohl počítat s žádnou pomocí.

Ve svých důsledcích to znamenalo, že armáda musí s sebou vléci veškerý proviant, který bude potřebovat, takže zásobovací oddíl bude na jeho vkus příliš velký a příliš pomalý.

Fais-bar-Lamshadai doufal, že Kensustriánci nemají hodně zvědů a že Angoránci tak budou moci zčásti počítat s momentem překvapení, až vpadnou do říše zelenovlasých válečníků.

Jeho úkolem bylo zmocnit se pobřežních pevností na západním výběžku Kensustrie a odstranit tak čekajícím angorským lodím z cesty všechny překážky.

Nikdo však nevěděl, co bude na vojsko v Kensustrii čekat. Netušil to dokonce ani Perdór, ilfariský král, jenž měl k dispozici vynikající síť špehů, aspoň podle toho, co se povídalo.

Nejvyšší velitel si rukou zastínil oči, aby lépe viděl, a podíval se k nebi. Vysoko, vysoko nad jejich táborem kroužili v oblacích čtyři mohutní ptáci a v poklidu se

nechávali unášet větrnými proudy. Tak velké ptáky ještě v životě neviděl, ale na Ulldartu zatím nikdy nebyl, a proto ho nezvyklé věci příliš neudivovaly. Hluk v táboře obrátil jeho pozornost zpátky ke stanům. Spěšně se vyšvihl do sedla svého koně a vyrazil do tábora, kde ho přivítal jeden rozrušený voják.

„Tei-Sale, zelenovlasí nás už vypátrali!“ Muž ukázal k cestě vedoucí z údolí směrem k ilfariským hranicím. „Tam na nás čekají.“

Lamshadai pobídl koně patami do slabin a rozjel se úzkou cestou, na jejímž konci zahlédl skupinu vojáků a důstojníků. Pak tvrdě zastavil koně a seskočil na zem.

„Podejte zprávu,“ nařídil a razil si cestu kupředu. „Kolik jich je? Musíme počítat s nepřátelským útokem?“

Vojáci mu okamžitě udělali místo a veliteli se naskytl pohled na jednoho osamoceného Kensustriánce, pohodlně sedícího na zemi se zkříženýma nohama asi dvě stě kroků od nich. Vedle něho ležel velký luk a toulec se šípy, tělo obepínala zbroj složená z celé řady menších částí. Zdálo se, že jednotlivé díly jsou z kovu, dřeva i z kůže. Za zády mu vysoko čněly jílce dvou mečů.

„To je všechno?“ Vojevůdce se mírně uvolnil. „Jeden jediný Kensustriánec. Nevypadá dvakrát nebezpečně, nezdá se vám?“

„Za dobu, co tam takhle sedí, by se přesypala slušná řádka zrníček písku, Tei-Sale. Stráže si ho všimly a pro

jistotu vyhlásily poplach,“ hlásil jeden z podřízených důstojníků. „Nepřátelský voják však dosud nic nepodnikl.“

„Lehké zbraně, lehká zbroj,“ shrnul Fais-bar-Lamshadai první dojmy, které si o nepříteli udělal. „Vypadá jako zvěd.

Jestli podá svým lidem zprávu, tak se naše výhoda nečekaného překvapení s největší pravděpodobností úplně rozplyne.“

„Máme ho chytnout, Tei-Sale?“ zeptal se tentýž důstojník. „Možná se od něho dozvíme, co mají Kensustriánci v plánu.“

Velitel potřásl hlavou. „Vyčkáme. Když je tak klidný, proč bychom neměli být v klidu také my? Dejte zesílit stráže, zdvojte hlídky rozmístěné na okolních pahorcích.

Nikdo kromě tady toho Kensustriánce se nesmí do našeho údolí dostat. A nikdo odsud neodejde. Pozorujte ho, ale neútočte na něho.“ Lamshadai se obrátil ke koni a nasedl.

„Kdyby se něco přihodilo, budu v táboře. Jestli tam bude ten Kensustriánec za půl hodiny pořád ještě sedět, chytněte ho.

Ale chci ho živého.“

Zelenovlasý voják se zvedl ze země, sesbíral hromádku větviček a pomocí křesadla rozdělal malý oheň.

„Ten má ale nervy. Zrovna teď si chce něco upíct,“

prohodil jeden ze strážných a poškrábal se pod helmou.

„Kdybych já stál proti tolika nepřátelům, neměl bysem zrovna chuť na jídlo.“

Najednou odněkud zazněl zvláštní zvuk, jako když se v silném větru třepetají plachty. Nad vrcholky stromů se mihly čtyři rozložité stíny a Tei-Sal zmateně zvedl hlavu. Údivem mu spadla čelist.

To, co předtím považoval za velké ptáky, byly podivné létající konstrukce, na nichž byli zavěšení lidé. A když zahlédl, jakou barvu mají jejich vlasy, uvědomil si, že se jedná o Kensustriánce.

Cílevědomě se jako velcí plachtící ptáci přehoupli se svými stroji z kůže, pergamenu a dřeva přes koruny stromů a mířili k vojenskému táboru.

„Vyhlaste poplach!“ zaryčel Lamshadai, vtom však již zaslechl první udivené výkřiky ze shromaždiště své armády.

Vzduch byl zničehonic plný vlhké mlhy. Táhla se až k místu, kde stál Tei-Sal. Byl cítit pronikavý zápach petroleje, smíšený s jiným dráždivým pachem.

Důstojník pochopil, co má nepřítel v plánu. „Sestřelte ty Kensustriánce!“ zahulákal. Nikdo z jeho lidé však u sebe neměl dalekonosné zbraně.

Lamshadai zaklel, otočil koně, vytrhl jednomu zkoprnělému vojákovi kopí z ruky a tryskem se rozjel k sedícímu Kensustriánci.

Muž se mezitím zvedl a v naprostém klidu přiložil šíp k tětivě napnutého luku.

„Tei-Sale, vraťte se!“ křičel na něj jeden z podřízených důstojníků. „Zabije vás hned, jak dojedete na dostřel.“

Cizí válečník krátce vložil hrot šípu do ohně a zapálil chomáč vaty, který byl k němu připevněn, potom natáhl spletenou tětivu a zamířil zdánlivě nazdařbůh do oblak.

Lamshadai podpatky bot neustále pobízel koně do slabin a bičoval ho k co nejvyššímu tempu. Hnal se jako šílenec.

Při troše štěstí se mu podaří Kensustriánce probodnout dříve, než stačí šíp vypustit k nebi.

Vzdálenost mezi nimi se čím dál víc krátila, protivník však nehybně stál na místě a až v posledním okamžiku se elegantním pohybem vyhnul smrtonosnému kopí. Zatímco se Tei-Sal snažil prudce otočit koně, vyrazil kensustriánský šíp na cestu a zanechával za sebou drobounké jiskřičky.

Lamshadaiův kůň ztratil na kluzké lesní půdě stabilitu a padl k zemi. Velitel angorských vojsk těžce dopadl vedle něho. Při pádu si narazil bok a zůstal bezmocně ležet. Chvíli jenom kašlal, a když se konečně uklidnil a rozhlížel se po lukostřelci, zjistil, že muž náhle zmizel.

S námahou se zvedl na nohy, bolela ho celá levá strana žeber. Jako přes hustý závoj k němu z tábora doléhal křik jeho mužů, hustá oblaka dýmu zatemnila slunce. Potom k veliteli dorazili první vojáci.

„Zapálili nám proviant,“ hlásil jeden z mužů. „Skoro všechny naše zásoby potravin jsou v plamenech. Jestli budeme mít štěstí, zachráníme aspoň stany, Tei-Sale.“

Lamshadai sténal bolestí, dobelhal se však ke koni a opatrně se vysoukal do sedla. Pomalu se rozjel zpátky do

tábora. Na takovou technickou převahu, jakou jim protivník právě názorně předvedl, nebyl připraven. Ani na létající konstrukce, ani na netušený dostřel kensustriánských luků.

V ležení panoval obrovský zmatek. Vyděšení koně pobíhali sem tam a bránili v zoufalých pokusech o uhašení požárů. Na některých místech začal hořet les, část stanů doutnala a z většiny vozů se zásobami šlehaly plameny vysoko do oblak.

„Přiletěli jako ptáci, Tei-Sale!“ volal na něho zdálky jeden rozčílený důstojník. „Přeletěli nad námi a shazovali na naše vozy s proviantem pytlíky s jakousi smrdutou tekutinou. Nemohli jsme nic dělat, bylo to všechno moc rychlé.“

Podezřívavě se zadíval vzhůru, jestli se plachtící konstrukce ještě jednou nevracejí, aby tentokrát svrhly náklad přímo na vojáky.

Nic takového se však nestalo. Bylo zřejmé, že Kensustriánci měli zájem pouze o zničení zásob jídla.

„To nám to pěkně začíná,“ zabručel Lamshadai. Tím se jejich plány značně zpozdí, budou muset počkat, dokud si neobstarají nové zásoby a stany.

Tei-Salovi se před očima na okamžik vybavil pohled na ohnivé peklo, v němž by celé dva tisíce mužů uhořely, kdyby Kensustriánci zaměřili útok na ně a ne na zásoby.

Zelenovlasí však Angoránce ušetřili. Že by to bylo něco jako poslední varování?

Rozum mu radil, aby tažení přerušil. Protivníci budou zřejmě s těmi svými podivnými létajícími stroji schopní zaútočit na jejich jednotky v jakoukoliv dobu a na kterémkoliv místě. Pěší vojsko by jim bylo vydáno napospas, neměli nic, čím by se chránili.

Oddanost angorskému císaři však vyžadovala, aby toto nebezpečí podstoupil, a kdyby nebylo zbytí, aby vedl muže třeba i na jistou smrt.

Se smíšenými pocity a vnitřně rozpolcený jako jen málokdy v životě nařídil předběžný ústup směrem na západ.

Kousek za hranicemi počkají na posily, které má za nimi poslat tersionská regentka.

Tušil, že to nebude jediné překvapení, které zelenovlasí válečníci připravili Angoráncům na cestě do Kensustrie. A Lamshadai již nyní dospěl k názoru, že jejich vynalézavost je více než děsivá.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

LÉTO 443 P. S.

Tarpolská říše si vítězstvím nad hlavní částí borasgotánských vojsk vydobyla v ostatních zemích respekt

hraničící se strachem. Protože téměř všechny říše projevily během války a při jednáních, která jim předcházela, velkopanskou zdrženlivost, musely se nyní obávat hněvu mladého kabcara, jenž se předvedl jako nadaný stratég nebo se alespoň mohl opřít o mimořádně schopné hlavy.

Mortva Nesreca, kabcarův bratranec čtvrtého stupně, muž s dlouhými stříbrnými vlasy, se stal novým dvorním důvěrníkem panovníka Lodrika Bardrice a byl vždy ochoten přispět radou, zatímco Stojko Gijuška byl stále ještě upoután na lůžko. Rány, které mu u Dujuleva způsobily nepřátelské šípy, se hojily velice pomalu.

Výsledek přesvědčivého úspěchu tarpolských vojsk a jejich spojenců, o nichž se stejně jako předtím říkalo, že přišli z Turisu, vedl k tomu, že do Ulsaru dorazili ještě před kabcarovým návratem diplomatičtí zástupci všech říší s výjimkou velvyslance Kensustrie a neodbytně usilovali o audienci.

Lodrik si však dával na čas, odříkal jednu schůzku za druhou, přesouval sjednané termíny o několik dnů a odkládal je, přičemž si pomáhal nejrůznějšími výmluvami, zatímco Sinuredovi muži zbavovali Tarpol posledních zbytků borasgotánského odporu. Stejně jako předtím nadále platilo heslo „Zajatce nebrat“. Lodrik po konzultantově radě přikročil k exemplárnímu potrestání nepřátel, aby odradil případné budoucí dobyvatele.

Národ ho oslavoval jako hrdinu, jenž zachránil zemi před děsivou hrozbou.

Jen zřídkakdy v dějinách Tarpolu zaznívalo něčí jméno tak často a tak radostně jako právě jeho. V historkách, jež si lidé vyprávěli o rozhodující bitvě u Dujuleva, rostly Lodrikovy zásluhy od úst k ústům. Zdálo se, že nebude trvat dlouho a stane se nejváženějším a nejvíce uctívaným kabcarem z celého rodu Bardriců, z „koláčkového tadce“

bude osvoboditel a obnovitel říše. Takový vzestup dosud kontinent nikdy nezažil.

Volný čas, který si Lodrik ušetřil, netrávil k Norinině velkému údivu s ní, ale s bratrancem. Vždy někam zmizeli a zpět se vraceli až za několik hodin. Dokonce ani Valjakov je přitom nesměl doprovázet. Poté býval mladý muž nesmírně unavený a nedokázal se své milé dlouho věnovat, což jí občas dosti nevlídně vysvětlil.

Norině se tak dosud nenaskytla vhodná příležitost, aby kabcarovi prozradila, že bude otcem. A čím víc se Lodrik s Mortvou vytráceli pryč, tím více v ní rostly pochybnosti, zda mu má o nemanželském dítěti vůbec říct.

Mladík ve stále větší míře důvěřoval rádci se stříbrnými vlasy, přibíral ho ke všem rozhodnutím a nejednou se nechal konzultantovým názorem ovlivnit.

Během hodin, v nichž kabcar mizel, pečovala Norina s Valjakovem o dosud ještě churavějícího Stojka, jehož

uzdravování provázely viditelné těžkosti. Borasgotánští lukostřelci odvedli během bitvy dokonalou práci.

Obrovitý tělesné strážce jednou povyprávěl brojačce o podivném chování Mortvy Nesrecy, když ho u Dujuleva přistihl, jak nečinně stojí nad rádcem, jemuž se právě otevřely rány. Norina mu pak povyprávěla o návrhu, který jí konzultant předestřel během oslav vítězství. Oba se shodli na tom, že je nutné odstranit Mortvu co nejrychleji z kabcarovy blízkosti. Lodrikovi to pouze prospěje a rádcův odchod bude ku prospěchu celému Tarpolu.

Černovlasá brojačka nevěřila, že se Mortva bude delší dobu chovat stejně zdrženlivě jako dosud. Nepotrvá dlouho a ukáže svou pravou tvář, jakou jí už krátce naznačil: pletichářskou, zákeřnou a zcela jistě se nebude na nikoho a na nic ohlížet. Takže měl nejlepší předpoklady k tomu, aby na svou stranu snadno získal i kabcarovu manželku.

Protože Aljaša jenom čekala na příležitost uchvátit trůn, získat veškerou moc a vládnout zemi tak, jak bude považovat za správné. Nedělala se svou touhou žádné tajnosti. Už jednou se pokusila dotáhnout Lodrikovu pohrůžku sebevraždou až do konce, v čemž jí však v poslední chvíli zabránil Valjakovův zákrok. Tomu, aby Aljaša stanula v čele Tarpolu, bylo nutno zabránit, a to za každou cenu.

*

Jednoho dne po návratu od Dujuleva se přihodilo něco, co dodatečně vyvolalo v paláci i v celém hlavním městě obrovský rozruch. Bylo to ráno po oslavě vítězství, když se okruh kabcarových nejbližších přátel a rádců sešel ke společnému obědu.

Jako předposlední se objevil mimořádně dobře naladěný Mortva, v ruce držel opancéřovanou rukavici a položil ji vedle sebe na stůl.

„Podívejte, co jsem našel,“ prohlásil konzultant.

„Myslím, že ta věc vypadá tak válečnicky, že musí patřit našemu příteli rytíři. Nemám pravdu?“

Přítomní mlčky zírali na muže se stříbrnými vlasy, Valjakov rychle potlačil zlomyslný úšklebek.

„Mortvo, to, co jste položil na stůl, skutečně patří našemu řádovému rytíři,“ prohodil Lodrik po chvíli a nevypadal přitom vůbec šťastně. „A pokud se chcete vyhnout všem dalším potížím, radím vám, abyste běžel tak rychle, jak vás nohy ponesou, a zanesl ji zase na místo, kde jste ji sebral. Pro vaše vlastní dobro.“

Konzultant se udiveně opřel. „Obávám se, že přesně nechápu, co mi můj vážený bratranec kabcar tím chce říct.

Copak nebude mít Nerestro radost, že jsem mu přinesl drahocennou část jeho výzbroje? Kdyby si ji chtěl nechat znovu vyrobit, přišla by ho na hezkých pár vasleců.“

„Kabcar tím chtěl říct,“ vmísila se Aljaša ochotně do hovoru, „že rytíř tehdy spojil s tou rukavicí výzvu. Každý, kdo ji zvedne, se s ním tímto činem okamžitě dostává do sporu. Opravdu byste měl udělat to, co vám manžel poradil.“

„Srdečně blahopřeji, stříbrná hřívo,“ zamumlal tělesný strážce a Norina se rozesmála, ani si nestačila zakrýt ústa rukou.

Mortva opatrně poklepal nožem na kovovou ochranu prstů. „Má to znamenat, že se teď musím rytíři postavit v souboji muž proti muži? Já?“ Zadíval se na své nepříliš svalnaté tělo, navlečené jako vždy do dokonale padnoucí uniformy.

Dveře se rozlétly a do místnosti vstoupil Nerestro z Kurašky. Měl na sobě kroužkovou košili a vojenský kabát, po boku se mu houpala aldoreelská čepel. Rytířovy oči prozrazovaly, že něco není v pořádku. „Musím se omluvit za zpoždění, Vaše Veličenstvo kabcare, ale někdo zvedl mou rukavici, aniž by mi o tom…“

Konzultant zvedl ruku.

Nerestro k němu obrátil pohled a objevil předmět ležící před mužem se stříbrnými vlasy. Bylo vidět, že se mu ulevilo. „Aha, takže někdo ho raději odnesl k vám, Nesreco.

Ten člověk se asi neodvážil přijít mi na oči, ze strachu, že by se se mnou musel utkat v souboji, že ano? No, to od něj rozhodně nebyl špatný tah.“

Mortva se pousmál. „Abych pravdu řekl, tak jsem tu rukavici zvedl já. Nemá smysl, abych to zapíral. Vidělo mě s ní příliš mnoho lidí.“

Rytíři se v obličeji objevil nechápavý výraz. „S

prominutím, copak jste zešílel?“

„Myslel jsem si, že jste tu rukavici ztratil,“ snažil se kabcarův příbuzný celou věc vysvětlit. „Proto…“

„Ta rukavice tam ležela zcela záměrně, Nesreco,“

povzdechl si řádový rytíř. „Kdokoliv ji zvedne, stane se tak mým nepřítelem. V tomto případě to zřejmě postihlo nepravého.“

„Kdo ví,“ zabručel Valjakov do vousů.

Mortva se opřel rukama o stůl a zapřel se prsty. Působil naprosto klidným dojmem. Jeho odlišně zbarvené oči se pátravě upíraly na válečníka. „A jak to teď bude pokračovat? Chcete mě zabít kabcarovi přímo před očima, nebo jak jste si to vlastně představoval? Vy jste předtím stejně říkal, že to postihlo nepravého, takže navrhuji, abychom to tak nechali a prostě si řekli…“

„Ne,“ utnul mu Nerestro stroze další řeči. „Já jsem řádový rytíř Vysokých mečů, sloužím bohu Angorovi, a moje čest nepřipustí, abych takovou událost jenom tak opomenul. To musíte pochopit.“

„Vy skutečně požadujete, abych se s vámi utkal v souboji?“ Konzultantovy oči se nevěřícně obrátily vzhůru.

„Já pro vás přece nejsem rovnocenným soupeřem.“

„Přijal jste moji výzvu, zvedl jste mou rukavici.“ Statný bojovník potřásal krátce ostříhanou hlavou, cůpek světlých vousů se houpal ze strany na stranu. „V tom případě nehraje roli, kdo ji zvedl. Rozhodující je skutečnost, že jste ji zvedl.“

„Copak skutečně neexistuje žádná jiná možnost?“

vyptával se Lodrik bezradně. „Já bych svého důvěrného rádce,“ při těchto slovech sebou Valjakov s Norinou trhli, „jen nerad ztratil.“

„Ne.“ Rytíř zůstával neústupný.

„A když vám to nařídím jako kabcar?“ Do hlasu mladého muže se vloudil lstivý nádech, modré oči se zúžily.

„Potom,“ rytířovy hnědé oči vzdorovaly panovníkovu pohledu, „bych musel jednat proti vašemu nařízení.

Válečníkovu čest nelze prostě zahodit, a to ani na rozkaz, Vaše Veličenstvo kabcare. Ani vy, hrdina od Dujuleva,“

přičemž se v jeho řeči objevil náznak pobavení, „mi to nemůžete nařídit.“

V místnosti zavládlo nepříjemné ticho. Nikdo nesáhl po jídle, jehož vůně se lákavě vznášela ve vzduchu, zdálo se, že všichni přemýšlejí, jak tento problém vyřešit.

„A kdyby si Mortva místo sebe zvolil nějakého zástupce, který by jeho jménem s rytířem bojoval? Aspoň by ho nebylo škoda, kdyby umřel,“ navrhla Aljaša nadšeně.

„Samozřejmě tím myslím toho zástupce, který by umřel. Ne vás, pane rytíři.“ Další popíchnutí rudovlasé krásky směřující vůči muži, jenž se ji odvážil odmítnout.

„Jste až příliš laskavá, Vaše Veličenstvo kabcaro. Na tom bychom se mohli shodnout,“ souhlasil Nerestro váhavě.

„Ale tomu souboji se nevyhnete, Nesreco.“

„Proč mi to nikdo předtím neřekl?“ Konzultant pozvedl ruce a zatleskal. „Naštěstí bych měl po ruce někoho, kdo proti vám nastoupí a bude bránit moji čest. Tak bychom oba dva vyhověli rytířskému kodexu a zachovali si přitom tvář.“

Napětí v místnosti opadlo, ve tvářích přítomných se zračila úleva. Až na Valjakovův obličej. Tělesný strážce by velice rád viděl, jak zákeřný rádce padne k zemi rozetnutý v půli.

„A jak musí ten souboj o čest probíhat?“ zeptala se Norina. „Musí jeden z bojujících zůstat na zemi mrtvý?“

„Můžeme se shodnout na pravidlu první krve.“ Řádový rytíř se posadil a naložil si na talíř plátek masa. „A jak vyplývá z názvu tohoto pravidla: ten, komu se na těle jako prvnímu objeví kapka krve, prohrál.“

„Přitom je úplně jedno, jestli ho protivník píchne do ucha nebo jestli přijde o hlavu?“ Konzultant se předklonil a se zájmem sledoval, jak se Nerestro s chutí pouští do oběda.

Maso bylo uvnitř ještě mírně syrové, proto když se do něj rytíř zařízl, vytekla z něj na talíř červená šťáva.

„Ne, to nehraje žádnou roli,“ odpověděl Nerestro pomalu a zadíval se na rudou loužičku, šířící se na světlém porcelánu.

„Měl bych ještě jeden návrh, aby ten souboj byl spravedlivý.“ Mortva ukázal prstem k válečníkovu opasku.

„Vlastníte aldoreelskou čepel a já sám jsem na vlastní oči viděl, co tato zbraň dokáže nadělat, a to jak s lidmi, tak i s brněními. Byl byste ochoten oželet při souboji tuto podivuhodnou zbraň? Nechtěl bych, aby můj bojovník nepřežil hned vaši první ránu, protože mu zajede až do morku kosti.“

Nerestro si rukou přejel přibarvené vousy, jež byly v příkrém kontrastu s hnědými štětinkami vlasů na hlavě. „Nu dobrá, protože jste to vy, kdo tu rukavici zvedl, aniž byste věděl, co si tím vlastně ukládáte. Ale místo souboje stanovím já. A volím velké ulsarské tržiště.“

„Takhle na veřejnosti?“ podivil se Lodrik. „Pročpak tato volba, pane rytíři?“

„Já jsem dal do zástavy svou čest před očima všech, kteří tam tehdy byli přítomni, proto ji musím hájit tak, aby to všichni viděli. Tak zní řádová zásada,“ vysvětloval Nerestro.

„Z toho by se dalo udělat pro lidi pěkné divadlo,“

přemítal konzultant. „Obyvatelé Ulsaru budou mít nepochybně radost, když se jim do monotónního městského života vmísí trocha vzruchu. Dobrá, můj bojovník nemá moc nadějí a určitě podlehne, ale předvede dobrý zápas, to vám slibuji.“

Kabcar přikývl. „Pokud s tím souhlasíte, Nesreco,“ rytíř sklonil na souhlas hlavu, „nařídím vyvolávačům, aby

vyrazili do města. Když si určíme na přípravu jeden týden, bude vám to oběma stačit?“

„Já nepotřebuji žádný čas na přípravu,“ odmítl řádový rytíř opovržlivě kabcarovu nabídku. Mortva ji však vděčně přijal, aby se jeho bojovník mohl na souboj duševně připravit.

Valjakov s Norinou na sebe rychle pohlédli. Byli si jistí, že muž se stříbrnými vlasy má něco za lubem a že mu rytíř, aniž by to tušil, nabídl skvělou příležitost provést nějakou podlost.

Každý, kdo studoval dějiny válek, nepochybně musel dobře vědět, co znamená pohozená železná rukavice. Navíc bylo zřejmé, že se Mortva musel už dávno doslechnout o přísaze, kterou Nerestro složil, když byl jinak o všem tak dokonale informován. Pro Valjakova z toho vyplýval pouze jediný závěr: Mortva zvedl rukavici zcela záměrně.

„Zná někdo z nás vašeho bojovníka?“ vyptávala se Aljaša. Kočičí oči ulpívaly pohledem na rtech vzdáleného příbuzného. „Já jsem vás dosud vždycky viděla jenom o samotě. Chcete proti našemu rytíři postavit některého z vojáků, co slouží tady na hradě?“

Konzultant se naklonil nad stůl, vzal si jablko a krátkými, přesnými pohyby je okrájel. „Můj společník je velice tichý, zdrženlivý muž, který dorazil do Ulsaru teprve před nedávnem. Znám ho ještě z dob, kdy jsem žil v Berforu.“

„Vyřiďte mu, že ponechávám na něm, jakou zbraň si zvolí,“ prohlásil Nerestro, jenž si byl svým vítězstvím již nyní téměř jistý. „Jsem jenom zvědavý, jak dlouho vydrží bojovat.“

„Obávám se, že ne moc dlouho, pane rytíři,“ potvrdil konzultant jeho úvahy a nešťastně se ušklíbl. „Moje čest bude v prachu. Ale aspoň ji budu hájit.“

„Si ji necháte hájit,“ opravil ho Valjakov opovržlivě.

„Což je povoleno,“ dodal Lodrik rychle, aby předešel nebezpečí, že Mortva bude s ohledem na námitku tělesného strážce cítit povinnost sám nastoupit proti řádovému rytíři a osobně s ním bojovat. „Všichni se přitom pobavíme, tím jsem si jistý. Nechám postavit tribuny, aby lidé na oba zápasníky lépe viděli. Něco takového taky není k vidění každý den.“

„Přesně tak,“ přidal se k němu muž se stříbrnými vlasy a s požitkem si vložil do úst kousek jablka. „Něco takového vlastně lidé v Ulsaru ještě nikdy neviděli. Bude to pro ně jedinečný zážitek.“

*

Týden poté se na hlavním tržišti tyčily do výše čtyři tribuny, uspořádané do čtverce. Za nimi se pilně pracovalo

na troskách někdejší Ulldraelovy katedrály, aby vznikl pevný základ nové stavby.

Každý den docházeli dobrovolníci, aby přiložili ruku k dílu na počest boha spravedlnosti a vědění a poděkovali mu tak za pomoc při obraně říše proti vpádu Borasgotánců. Od kabcarova vítězství zažívala práce na stavbě nového božího příbytku takový příliv pracovníků jako nikdy předtím.

Kdyby nejvyšší představený po věřících žádal, aby lidé na místě katedrály postavili vysokou horu, udělali by asi i to.

Momentálně však představenému stačilo, že pomocníci odklízeli trosky a vytvářeli z nich novou plošinu. Za několik měsíců by měly být plány nové katedrály hotové, potom se začne se stavbou.

Onoho dne bylo dobrovolníkům k večeru povoleno ukončit práci dříve. Lavice na tribunách se rychle plnily a stejně tak i střechy okolních domů.

Kabcar s manželkou mezitím již usedli do čestné lóže a spolu s nimi i panovníkův tělesný strážce, kensustriánská kněžka a tarpolští brojaci, kteří si toto divadlo rovněž nechtěli nechat ujít.

Pokud se Lodrikova paměť nemýlila, bylo to poprvé po hodně dlouhé době, kdy se znovu objevil na veřejnosti Tarek Kolskoj, jeho úhlavní protivník v radě brojaků. Od začátku války ho nebylo nikde vidět, brojak se důsledně vyhýbal panovníkově blízkosti. O nových pokusech otřást Lodrikovým trůnem nebylo ani hlášky. Kabcarovi zvědové

přišli se zprávou, že se granburský šlechtic obklopil početnou družinou tělesných strážců a povolal k sobě řadu učenců s mnohdy dost pochybnou pověstí. Zdálo se, že vychrtlého šlechtice něco mimořádně znepokojilo.

Muž, jenž svým vzhledem připomínal strašáka do zelí, nyní seděl několik řad pod kabcarem a upřeně hleděl na tržiště, kde se věci postupně dávaly do chodu.

Na místo právě napochodoval Nerestro z Kurašky, zahalený do třpytivé, zářící těžké zbroje, přes ramena měl přehozené drahé kožešiny. Hlavu mu chránila krásně vypracovaná helma, na níž bylo rovněž znát, že majitele přišla na hezkých pár vasleců. V uzoučkém průzoru, který měl rytíři usnadnit dýchání, bylo místo pouze pro oči, nos a ústa. Od horního okraje helmy se klenul kovový oblouk zakrývající celý nos.

Jakmile rytíř vstoupil na kolbiště, vylétla na stožáru, stojícím na okraji náměstí, k obloze rytířova korouhev.

Nerestrův doprovod rytmicky bušil rukama v těžkých železných rukavicích o štíty.

Zbrojnoši zbavili rytíře kožešin, potom si Nerestro v naprostém klidu odepnul aldoreelskou čepel, zasunul ji do speciálního stojanu a připevnil si k boku obyčejný meč. S

hravou, půvabnou lehkostí se oháněl trojhranným štítem, který mu další zbrojnoš připevnil k paži. Rytíř se zeširoka rozkročil na žulové dlažbě a čekal na protivníka.

Na opačné straně kolbiště se nejdříve objevil Mortva Nesreca, dokonale oděný do šedé uniformy, stříbrné vlasy mu na zádech povlávaly jako pramínky rtuti. Zakrátko se ve vzduchu zatřepetala rovněž vlajka rodu Bardriců v poněkud odlišném provedení, doplněná znakem rodu Nesreců.

Čtyři sluhové, v jejichž tvářích byla zřetelně vepsaná námaha, poté přinesli velký stojan s rozličnými zbraněmi a štíty a postavili ho za konzultanta. Davem projelo první zašumění. Jak se zdálo, rytířův protivník počítal s tím, že se souboj značně protáhne.

Ze stínu jedné tribuny se zničehonic vynořil černě oděný muž. Přistoupil k Nesrecovi, naznačil úklonu a zadíval se na Nerestra.

Měl na sobě černou koženou zbroj, do níž byly jako lamely všity kousíčky stříbrného kovu. Zbroj mu sahala hluboko pod kolena. Paže byly chráněné navzájem propletenými železnými kroužky, ruce vězely v pancéřových rukavicích. Vysoké černé boty poseté nýty dokonale doplňovaly obraz mimořádně nesympatického muže, jehož výstroj v ničem nezaostávala za nejnovější módou.

Hluboce propadlý obličej, posetý třídenním strništěm, postrádal jakýkoli výraz. Černé vlasy, povlávající za krkem, připomínaly mokré kysané zelí. Přítomní se podivili, když postřehli, že si muž chrání oči páskou, kterou lidé zpravidla

používali, když měli v zimě urazit dlouhou cestu širou krajinou pokrytou bílým, třpytícím se sněhem.

„Má ty dobroto, kde se mohl můj bratranec seznámit s takovým zjevem?“ zamumlal Lodrik a v hlase mu zazníval údiv.

„Rozhodně ale vypadá, jako by uměl zacházet se zbraněmi,“ přispěchala Aljaša se svým úsudkem. Jako vždy si vybrala oděv, který toho hodně sliboval a nebezpečně se blížil k hranici budící veřejné pohoršení. Vlasy se jí v paprscích zapadajících sluncí třpytily ještě ruději než obvykle. Kabcara si i tentokrát mohla být jistá záplavou plachých pohledů poddaných mužského pohlaví.

Norina, jež měla na sobě mírně upravenou verzi typického oděvu granburských brojaků, seděla poblíž Valjakova, usilovně hledícího dolů na kolbiště. „O čem přemýšlíte?“

„Snažím si vzpomenout, odkud znám tento druh zbroje,“

odpověděl obr mladé ženě. „Je to velice nezvyklá ochrana.

Kdybych si jenom dokázal vzpomenout, odkud tento typ znám.“

Herold čekající pod čestnou tribunou vstoupil do arény.

Zprava ho doprovázel trubač a z levé strany bubeník, kteří svými nástroji připomněli i těm nejnepozornějším divákům, že souboj zanedlouho začne. Pak jako když utne, rázem přestali hrát.

„Slyšte, slyšte, slyšte,“ provolával herold do ticha. „Po mé pravici stojí Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů, sloužící bohu Angorovi, a přijímá výzvu Mortvy Nesrecy, bratrance čtvrtého stupně Jeho Veličenstva kabcara, jenž je zároveň i panovníkovým konzultantem.

Nesreca oznámil, že Echomer Černý…“

„To jméno k němu padne jako ulité,“ zašeptala černovlasá brojačka Valjakovovi. „Děsivý by ale bylo ještě příhodnější.“

„…ho bude v tomto souboji zastupovat. Oznamuje se, že souboj bude pokračovat do doby, dokud jeden z protivníků neprolije první krev, aby byla zachována rytířská čest.“ Trio ustoupilo o několik kroků dozadu a symbolicky uvolnilo arénu. „Nechť zápas začne.“

Rovněž konzultant couvl až na kraj kolbiště, zkřížil ruce na prsou a usmál se, zatímco jeho zástupce kráčel ke stojanu se zbraněmi.

Řádový rytíř došel těžkým krokem do středu improvizované arény, vytasil meč a vyryl jím do kamene rýhu. Čepel zaskřípěla a v dlažbě se objevil hluboký škrábanec. Potom Nerestro položil ruku na jílec meče a čekal, až k němu soupeř dojde.

Echomer se ohlédl, budil dojem, že se snaží úzkou škvírou ve stínítku protivníka odhadnout, potom sáhl po malém kulatém štítu a řemdihu, na jehož koncích se houpaly

tři koule osázené kovovými hroty. Úzké trny byly dlouhé jako malíček.

Na zkoušku máchl zbraní ve vzduchu, stroze přikývl a otočil se k Nerestrovi. Pak i on vykročil a zastavil se těsně před narýsovanou čárou.

„Opravdu umí se zbraněmi zacházet,“ potvrdil Valjakov neochotně kabcařin soud. „Musí mít obrovskou sílu, když dokáže vládnout tímto těžkým řemdihem jednou rukou.

Podle toho, jakou zbraň zvolil, začínám tušit, že našeho přítele nečeká nic příjemného.“

„Vzdávám vám úctu, Echomere Černý,“ pronesl rytíř zdvořile na pozdrav a pozvedl ruku s jílcem meče až k očím.

„Aniž bych chtěl být nějak domýšlivý, musím říct, že budete mít těžkou pozici, až budete hájit čest svého přítele.“

Druhý muž stál bez hnutí přímo proti němu, řemdih neškodně visel v natažené ruce. Koule do sebe jemně narážely a tiše přitom cinkaly.

„Až překročíte tuto čáru, budu považovat náš souboj za zahájený. Pokud se odvážíte…“

Echomer znenadání skočil vpřed, Nerestrovi, kterého nenechal ani domluvit, vrazil štítem do hrudi, aby ho tak vyvedl z rovnováhy, a okamžitě poté udeřil vražednou zbraní.

Koule s rachotem dopadly na levou lopatku, železné trny se s pronikavým skřípěním zavrtaly do kovu chránícího

rytířovo tělo a uvízly v něm. Ven však neprosákla ani kapka krve.

Zatímco Nerestro zápasil s rovnováhou, pustil jeho soupeř štít, oběma rukama uchopil rukojeť své zbraně a začal jí tahat a škubat. Přitom si stoupl tak, aby rytíř na něho nemohl dosáhnout mečem.

Ulsařané začali křičet, jedni hrůzou, druzí nadšením nad nekonvenčním stylem cizincova boje.

Belkala vyskočila, ruce měla křečovitě sepnuté, hruď se jí rychle zvedala a klesala. Z jejího chování se dalo zřetelně vyčíst, že má o milého nesmírné obavy.

Mortva zvedl hlavu a pohlédl ke kněžce. V obličeji mu bez ustání pohrával úsměv.

Echomer začal vléci rytíře za sebou v kruhu, jako když na provaze taháte vzpurného psa. Nerestro se potácel a klopýtal za ním. Síla, jež se skrývala v protivníkových pažích, byla až příliš velká, něco takového vůbec nečekal.

Angorův služebník se se vzteklým výkřikem ohnal po Echomerovi, jenž se sice čepeli vyhnul, musel však pustit řemdih.

„To,“ Nerestro rozčíleně lapal po dechu, „nebylo ani rytířské, ani čestné. Chovejte se jako opravdový hrdina!“

Bojovník v černé zbroji se rozběhl ke svému stojanu se zbraněmi a vzal si odtamtud trojhranný štít a válečný mlat.

Nyní následovala výměna úderů, která se řádovému rytíři podle všeho líbila mnohem víc než první část souboje,

což na něm bylo dle zarputilého úsměvu snadno poznat.

Zdálo se, že Echomer v čestném boji podléhá, čím dál víc se omezoval pouze na obranu a nesnažil se zasadit rytíři další ránu.

Naproti tomu Valjakov se nemohl zbavit dojmu, že si Nesrecův zástupce s rytířem pouze pohrává.

Všiml si, že neznámý bojovník ustupuje stále dál od stojanu s aldoreelskou čepelí. Muž možná sázel na to, že rytíři v těžké zbroji zanedlouho dojdou síly.

Echomer na chviličku spustil protivníkovu čepel z očí a ostří Nerestrova meče ho okamžitě zasáhlo do paže, proniklo spletenými kroužky a zabořilo se do bledého masa, ačkoliv to mohl postřehnout pouze rytíř a nikdo z přihlížejících diváků.

Nerestro rázem ustoupil o krok zpátky. „Zasáhl jsem vás, Echomere Černý. Tím se mé cti dostalo zadostiučinění.“

Dav přesně nechápal, proč rytíř ukončil sérii svých útoků.

„Neděkujte mi za milosrdenství.“

Jeho soupeř pohlédl na zasažené místo, krev však nebylo nikde vidět.

Mortvův bojovník se krátce pousmál, potom trhl paží se štítem vzhůru. Spodní hrana štítu udeřila do helmy, až to zařinčelo, Nerestrovu hlavu odhodil náraz o devadesát stupňů stranou. Rytíř otupěle zavrávoral doleva a s rachotem padl na kolena.

Echomer přistoupil až k němu, rytíř se přestal krýt, pouze se mu mečem mdle ohnal po nohách. Nerestro ucítil odpor a byl si jistý, že soupeře podruhé zranil. Když však pohlédl na svůj meč, opět na něm nebyla ani stopa po životodárné tekutině.

Zato protivníkova bota mu tvrdě přistála v obličeji, řádový rytíř bezvládně padl na kamennou dlažbu.

Belkala vykřikla a vyrazila dolů. Rovněž Ulsařané se dali do vzrušeného hovoru.

*

Valjakov se obrátil k Lodrikovi, jenž ustaraně sledoval, co se dole děje.

„Pane, nejsem si jistý, ale mám dojem, že Nesrecův zástupce chce rytíře zabít,“ pronesl tiše, ale rozhodně panovníkovi do ucha. „Přerušte ten souboj dříve, než Nerestro zemře.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásil mladík, hlas však nezněl jistě. „Myslím, proč by ho měl chtít zabít?“

„Protože bojuje jménem vašeho bratrance a vás bratranec nemůže rytíře z nějakého důvodu ani vystát, pane,“ vysvětlil tělesný strážce hlasitěji, než měl v úmyslu. Lodrik se k němu udiveně otočil a chtěl něco odvětit.

„Ach, to je nesmysl,“ vmísila se kabcara do hovoru sametovým hlasem. „Jenom mu bude chtít uštědřit lekci.

Ten chlap je na můj vkus trochu moc domýšlivý a menší výprask by mu rozhodně neuškodil. Navíc jako pravý válečník boha Angora toho přece hodně snese. Podívejte se dolů: vždyť vůbec nekrvácí.“

Herold se mezitím k rytíři opatrně přiblížil, aby zjistil, jak se věci mají. Nerestro se zvedl, i když se přitom zapotácel.

„Žádná krev,“ ohlásil skutečně vyvolávač a na rytířovu žádost prozkoumal i Echomera. „Žádná krev,“ zvolal podruhé. „Zápas pokračuje. Nebo by se chtěl některý z vás dvou vzdát?“

Řádový rytíř potřásl hlavou. Jeho soupeř místo odpovědi vytáhl ze stojanu oválný štít, dlouhý jako lidská noha, z něhož čněly na všechny strany dlouhé, tenké hroty. Echomer oběma rukama pevně sevřel rukojeti, potom rychlostí, při níž se člověku tajil dech, roztočil tuto kombinaci zbraně a štítu, obojí v jednom.

*

Nerestro mezitím pochopil, že s jeho soupeřem není něco v pořádku.

V prvním případě se ještě mohl mýlit, ale po zásahu čepelí meče musela Echomerova nechráněná noha krvácet.

Což ale neudělala.

A vytušil, že již nebojuje o čest, ale o život.

Nesreca záměrně trval na tom, aby odložil aldoreelskou čepel. Proč neměl obyčejný meč na jeho protivníka žádný vliv, s tím si nelámal hlavu. Musí se nějakým způsobem dostat ke své drahocenné zbrani, kterou odložil na opačné straně arény. Jenom tak bude moci Echomera zranit dříve, než sám padne mrtvý na žulovou dlažbu. Takový triumf nehodlal konzultantovi dopřát. A potom si ho pořádně podá.

Bojovník v černé zbroji stál tak, že Nerestrovi přehrazoval cestu ke zbrani, zděděné po předcích. Po několika okamžicích, kdy stál nehybně na místě, se řádový rytíř opět pustil do útočení, jež však mělo sloužit jenom k tomu, aby donutilo Echomera k obraně.

Jenže onen podivný štít s kovovými hroty na koncích, který si muž zvolil, byl vynikající zbraní a každý obranný zákrok se nepatrným pohybem paže změnil na protiútok.

Nerestro odhodil svůj štít stranou, oběma rukama uchopil meč vrhl se na protivníka tak prudce, že mu Echomer odolával jen s největším vypětím. Na to rytíř čekal.

Při poslední prudké ráně natrčil koleno a vrazil jím zespodu do hrany soupeřova štítu. Okraj štítu se zachytil o pásku přes oči a vysunul ji vzhůru.

Muž okamžitě pustil štít, ruce mu vylétly nahoru a pokusil se jimi chránit si oči před slunci. Zdálo se, že má panenky příliš citlivé na světlo.

Řádový rytíř se rozběhl tak rychle, jak mu to těžká zbroj a hučící hlava dovolily, aby se dostal k aldoreelské zbrani.

Ulsařané se dali do křiku a hlasitě ho povzbuzovali.

Právě když doběhl k meči a vytahoval ho z pochvy, zasáhl ho protivník do zad. Náraz jím mrštil o stojan se zbraněmi, ale se svou vlastní zbraní v rukou se Nerestro cítil mnohem jistější než předtím.

Odrazil se od stojanu a z otočky udeřil. Čepel zespodu pronikla Echomerovou zbrojí v místech, kde končí hrudní koš, a zajela několik centimetrů do těla. Tam pevně uvízla.

Nerestro nechápavě civěl na svou zbraň, zatímco z úst jeho dosud němého soupeře se vydral nelidský řev.

Rytíř se reflexivně opřel nohou o břicho zasaženého muže a odkopl ho.

Čepel se skřípěním vyjela z těla a opět na ní neulpěla ani kapka krve. Normálně by jeho protivník musel padnout k zemi, rozseknutý na dvě půlky.

Koutkem oka postřehl, jak k nim přibíhá pobledlý herold. Ulsařané na tribunách se zvedli.

„Angore, ochraňuj mě,“ zašeptal řádový rytíř a snad poprvé v životě pocítil opravdový strach.

Potom se mu hrot protivníkovy zbraně s nesmírnou prudkostí zabořil do levé poloviny prsou. Echomer ji okamžitě vytrhl ven a z rány se začal valil silný proud krve.

Nerestrovu hruď zalila vlna tepla, prsty ztratily sílu, kolena podklesla a rytíř padl jak dlouhý, tak široký na zem.

Z dálky zaslechl Echomerův triumfální řev, který neustále slábl.

Rytíř cítil, jak ho někdo otáčí na záda, potom nejasně spatřil zelené vlasy, milovaný obličej a pár jantarových očí, které na něj vyděšeně zíraly.

„Belkalo, ten prsten, který mi dal Angor,“ vydechl. Hlas téměř nebylo slyšet. Zároveň zahýbal levou rukou. „Tady ten. Rozbij ho. Hned.“

Belkala mu zvedla levou ruku, něco zaskřípělo, potom se rytíř ponořil do zelenkavé temnoty.

*

Mortva mírně sklonil hlavu stranou a spokojeně se pousmál, když viděl, jak rytíř padá k zemi. „No ne, to je příšerné,“ vykřikl hlasitě a vyrazil vpřed, aby se vmísil mezi zvědavce.

Na tržiště spěchalo stále víc lidí, aby zjistili, jak na tom zraněný rytíř je. Seběhly se stráže, aby dav odtlačily stranou,

a také ostatní rytíři se svým doprovodem se postarali o to, aby se lidé nedostali příliš blízko ke zraněnému válečníkovi.

Když se konzultant prodral hradbou lidských zad, spatřil Belkalu, klečící vedle Nerestra. Rytířovo tělo obklopovala tmavě zelená záře. Množství krve, rytmicky stříkající z rány jako ze studny, se s podivuhodnou rychlostí zmenšovalo.

Muž se stříbrnými vlasy se sklonil nad řádovým bojovníkem. „Nerestro, slyšíte mě? Řekněte přece něco!“

Přiložil rytíři ruku ke krku a nahmatal tepnu. Srdce sice neznatelně, ale přece jen tepalo. Mistrovsky se mu podařilo zamaskovat zklamání.

Zelený opar, do něhož vnořil prst, připomínal svědění.

Jemné šimrání se znenadání změnilo v bolestné píchnutí, Mortva prudce vytrhl ruku pryč a promasíroval si ji. To, co rytíři zachránilo život, ať to bylo, co to bylo, na něho nečekaně zaútočilo.

„Vypadněte odsud, Nesreco!“ obořila se na něho Kensustriánka, panenky jí zářily jedovatou žlutou barvou.

Tělem z poloviny zakrývala rytíře jako zvíře, chránící mláďata.

Mortva na zlomek vteřiny znejistěl. „Pokud nechcete přijmout mou pomoc, tak aspoň zavolejte cerela,“ pronesl tiše. „Co je to zač, ta záře, co ho obklopuje?“

„Jeho bůh ho zachránil,“ zavrčela kněžka a vycenila na konzultanta dlouhé řezáky. „Váš člověk by ho jinak zabil.

Zcela záměrně.“

„Nejspíš tak udělal jenom v zápalu boje. O tom si promluvíme někdy jindy,“ pokusil se Mortva rozptýlit její podezření a zvedl se. Konzultant k sobě přivolal eskortu s droboučkým léčitelem.

Chos Jamosar, dvorní cerel, vrhl na rytíře krátký pohled.

„Tady nemůžu skoro nic dělat. Magie už zapůsobila.

Musíme vyčkat, až přestane působit, teprve potom lze začít s nějakou další léčbou.“

„Neviděl jsem v jeho blízkosti žádného jiného cerela kromě vás,“ prohodil muž se stříbrnými vlasy zamyšleně, drobný mužík s neobyčejně velkou hlavou však ukázal na prsten s rozbitým kamenem, ležící na zemi vedle Nerestrovy ruky.

„To vysvětluje ten zázrak. Měl u sebe léčivý kámen. To jsou nesmírně mocné artefakty, ty si za peníze nemůže skoro nikdo koupit. Dáváme je cizím jenom v těch nejkrajnějších případech.“ Jamosar se usmál. „Zdá se, že mu jím některý z mých lidí vyrovnal obrovský dluh. A zachránil tím rytíři život.“ Cerel nařídil, aby raněného opatrně uložili na nosítka, která k nim mezitím přinesli rytířovi panoši.

„Odneste ho do jeho pokoje a řekněte mi, až záře vybledne.“

„Uzdraví se zase?“ Belkala popadla léčitele za rukáv a ještě ho na chvíli zdržela.

„Otázka zní, zda přežije,“ opravil ji cerel a jemně se vymanil z kněžčina sevření. „Taková rána, která probodne srdce, je za normálních okolností smrtelná. Ten léčivý

kámen musel být nesmírně mocný. Soudím, že má takovou sílu, že přivede raněného zpět ze světa mrtvých. Pokud přitom mozek neutrpěl nějakou újmu, bude rytíř časem schopen opět nasednout na koně a vrhnout se do dalších soubojů.“ Pomalu kráčel vedle nosítek. „Kdyby to měl znovu udělat, už kvůli němu doufám, že má ještě hodně takových pokladů.“

„Počkejte, doprovodím vás.“ Kněžka ustaraně pobíhala vedle malého procesí, jež vyrazilo zpátky do paláce.

„Slyšte, slyšte, slyšte,“ zazněl heroldův hlas. „Souboj mezi Nerestrem z Kurašky, rytířem Řádu vysokých mečů, sloužícím

bohu

Angorovi,

a Echomerem

Černým,

zastupujícím Mortvu Nesrecu, bratrance čtvrtého stupně naše kabcara, je tímto ukončen. Rozhodnutí padlo, čest Mortvy Nesrecy byla úspěšně obhájena.“

Následoval jen sporý potlesk, skoro nikdo již vyvolávače neposlouchal. Ulsařané se shlukli do skupinek, postávali na tribunách a kolem arény a rozebírali, co právě zhlédli.

Potom měšťané zamířili do hospůdek.

Mortva zanedlouho zůstal v improvizovaně vybudované aréně téměř sám. Pomalu vzhlédl k lóži, kde nyní byla již jen Norina a zamyšleně se na něho dívala mandlovýma očima.

Konzultant se přátelsky usmál, rukou si uhladil stříbrné vlasy a naznačil úklonu. Brojačka se s opovržlivým výrazem ve tváři otočila a opustila dřevěnou konstrukci.

„Kam se v celém tom zmatku poděl váš bojovník?“

zaslechl Mortva za zády Aljašin hlas. „A proč po té ráně, kterou ho rytíř zasáhl, nekrvácel?“

Nesreca se otočil k rudovlasé ženě. „Nechal jsem ho odvést k jednomu cerelovi, Vaše Veličenstvo kabcaro,“

zalhal. „Jeho zbroj je skutečně mistrovské dílo kovářského umění, prokládané těmi nejtvrdšími kovy, jaké se vyskytují i v aldoreelských čepelích. Proto zbroj odolala i rytířově ráně. Mimochodem, nepovažuji zrovna za rytířské, že Nerestro sáhl po své dokonalé zbrani. Jednoznačně se tím provinil proti uzavřené dohodě. Kdybych netušil, že něco takového udělá, byl by můj muž nyní mrtvý.“

„Tak jako teď měl být mrtvý Nerestro, že ano?“

prohodila Aljaša s nevinným výrazem v očích. „Nevím přesně, jakou hru vlastně hrajete. Ale prozatím proti vám nehodlám nic podnikat. Proto bych si s vámi příležitostně ráda promluvila o tom, co jste svého času naznačil.“

Ztlumila hlas. „Hovořil jste, že bych mohla sama vládnout.“

„Aha, odtud vítr vane.“ Konzultant si smetl smítko z rukávu uniformy. Předstíral lhostejnost. „Jenže kdo říká, že vám nadále chci pomáhat?“

„Já jsem oficiální následnicí trůnu, kdyby kabcar zemřel.

A potřebuji mít po boku schopného, ledově klidného poradce, který s ničím nedělá zbytečně cavyky.“ Podívala se na něj.

„A koho jste přitom měla na mysli?“ vyptával se Mortva pobaveně a pohledem přelétl pár lidí, kteří ještě postávali na tržišti, aby se ubezpečil, že nikdo z nich nestojí příliš blízko.

Když se to tak vezme, právě se oba nenuceně bavili o velezradě.

„Víte velice přesně, koho jsem měla na mysli.“ Aljaša rozložila vějíř a začala se ovívat svěžím vzduchem.

„Řekněte mi, co mám udělat. A co za to budete chtít.“

Konzultant mírně předklonil hlavu, rty se téměř dotýkaly ženiných uší.

„Ještě nějakou dobu vyčkejte, Vaše Veličenstvo kabcaro,“ zašeptal. „Zatím vašeho manžela potřebujeme.

Ale už brzy, podle toho, jak se věci budou vyvíjet, by se to mohlo změnit. Svou odměnu si vyberu sám, s tím si nedělejte starosti. Jsem velmi skromný.“ Pozvedl ukazováček. „Ale do té doby se chovejte rozumně. Nebuďte tak tvrdohlavá, Vaše Veličenstvo kabcaro. Hrajte svému manželi roli věrné manželky, kdyby to bylo nutné, tak mu nabídněte i své tělo,“ v ženině půvabném obličeji postřehl známky odporu a nechuti, „a myslete přitom na trůn, který vám v brzké budoucnosti bude náležet. Pouze vám. Já přitom zůstanu zcela v pozadí. Byla byste první kabcarou v dějinách Tarpolu. A já se postarám, aby se vaše jméno stalo nesmrtelným.“

Žena váhavě přikývla. „Pokusím se, Nesreco. Ale běda vám, kdybyste se mne pokusil podvést a dohodu nedodržel.“

Mortva se usmál, uchopil její ruku a naznačil polibek.

„To bych se nikdy neodvážil.“

Kabara opětovala mužův falešný úsměv se stejnou rutinou jako on a odešla z tržiště.

Konzultant se za ní dlouho díval, potom se zvolna loudal k místu, kde Nerestro zarazil Echomerovi aldoreelskou čepel do těla.

Sklonil se a prsty osahával žulovou dlažbu. Ulpělo na ní něco vlhkého, průhledného, něco, co se táhlo jako hustá polévka.

Varoval jsem Hemeroca, aby byl opatrný, řekl si v duchu a syčivě vydechl. Doufám, že to zranění není příliš vážné.

Tohoto užitečného chlapíka by byla škoda.

*

Belkala seděla u rytířovy postele a ustaraně se dívala na mužův bílý obličej.

Navzdory všemu, co spolu prožili, byl pro ni nemocný, zraněný Nerestro něčím zcela novým. To Kensustriánkou značně otřáslo.

Na cestě do Tarpolu, kdy se prodírali blátem, ledem a sněhem, ve válce proti Borasgotánu nebo v nejhustší bitevní vřavě, nikdy se na řádovém rytíři neprojevily známky slabosti či zranitelnosti. V myšlenkách slyšela a viděla, jak

se směje, připomínala si onen překrásný okamžik, když ji poprvé sevřel v náručí.

Muž nyní bezvládně ležel na lůžku, byl úplně bledý, oči měl pevně zavřené. Byl nahý, pokrývku měl až po bradu a vypadal stejně zranitelně jako malé dítě.

Po čele se mu tu a tam kutálely kapky studeného potu, jeho obličej se v nepravidelných odstupech křivil bolestí, vždy ve chvílích, kdy zelená záře, která ho stejně jako dřív neustále obklopovala, na okamžik zhoustla. Jak se zdálo, magie léčivého kamene měla hodně těžkou práci.

„Bojuj o život, můj milý.“ Kněžka ztěžka polkla, uchopila vlhký hadřík a něžně milému stírala kapky potu z tváře.

Když se dotkla zelené záře, ucítila v prstech podivné svědění, ale ignorovala je. Ve srovnání s bolestmi, které musel rytíř snášet, to nic nebylo.

Belkala nad miskou vykroutila lněný hadřík, odložila ho stranou a uchopila nádobku s vodou. Chtěla její obsah vylít a nalít si čerstvou. Vstala a nejprve zamířila k oknu.

Mezitím nastal večer, měsíce se poklidně a mírumilovně vznášely na obloze a zahalovaly Ulsar stříbrným světlem, vnikajícím i do Nerestrova pokoje. Temnota Kensustriánce nijak nevadila, viděla skoro stejně dobře jako za denního světla.

Belkala vylila vodu a nalila do misky čerstvou. Měla ji připravenou ve velké konvi, stojící v rohu ve skříni.

Ve chvíli, kdy držela konev v ruce, měla pocit, že od lože raněného rytíře zaslechla nějaký zvuk. Rychle se otočila, protože dostala strach, že se Nerestro příliš rychle pohnul a znovu si tak otevřel ránu.

Ke svému zděšení však vedle postele spatřila Mortvova děsivého bojovníka.

Muž se nad rytířem pomalu skláněl.

„Nevím sice, jak jsi se dostal dovnitř, ale tuto místnost okamžitě opustíš,“ obořila se na muže v tmavé zbroji.

Zmocnila se jí nenávist, oči jí začaly žlutě žhnout. „Jestli tu ještě chvíli zůstaneš, roztrhám tě zaživa na kusy.“

Echomer zvedl hlavu a podíval se na ni. Sundal ochrannou pásku a Kensustriánka postřehla, že se mu sytě rudé oči nebezpečně třpytí. Poté se muž s propadlými tvářemi pohrdlivě pousmál.

Belkala zavrčela, skočila k vetřelci, ruce se jí zkroutily a změnily se v drápy, špičaté řezáky se znenadání zvětšily.

Echomer ji nechal dojít až k sobě, potom mužova pravá ruka vystřelila vzhůru a popadla ji pod krkem. Ženě vyklouzlo zděšené zachrčení, zatímco ji muž mohutným trhnutím zvedl do výšky a držel ji nataženou rukou několik centimetrů nad podlahou.

Dlouhé ostré nehty drásaly mužovu ruku, nenapáchaly však žádnou škodu. Kněžka cítila, jak rohovina neškodně klouže po válečníkově podivně teplé kůži.

Sevření krku bylo čím dál těsnější. To, co proti ní stálo, ať to bylo, co to bylo, nemělo s člověkem nic společného, jinak by té bytosti rozedrala loket až na kost.

Echomer sledoval s jistou zvědavostí Belkalinu snahu ublížit mu, potom jí mrštil na zem, až odlétla několik metrů daleko. Kněžka vrazila do skříně, až to zadunělo, a dopadla na kobercem pokrytou mramorovou podlahu. Vztekle zaprskala, zvedla se na nohy a přikrčila se, aby se mohla znovu dát do boje.

Muž v tmavé zbroji se opět sklonil nad raněným. Na kněžku se vůbec neohlížel, zdálo se, že dospěl k přesvědčení, že pro něj nepředstavuje žádné nebezpečí.

„Jsem zde, abych složil slib,“ zašeptal chraplavě řádovému rytíři do ucha, jako by mu mluvení činilo obrovskou námahu. „To, co jsem začal, také dokončím, modloslužebníku. Setkání s Hemerocem nikdo nepřežije. Až se podruhé střetneme v boji, zemřeš.“

„Ne,“ vykřikla Belkala a znovu se pokusila vrhnout na vetřelce.

„Odstup, rákshaso!“ zaryčel Echomer a natáhl levou ruku. Z konečků prstů vylétlo pět bledých blesků, které zasáhly Kensustriánčinu hruď.

Neznámá magie působila na kněžku s nečekanou prudkostí, bylo to, jako by dostala ránu kladivem. Vzduch jí unikl z plic, měla pocit, že se celé její tělo ocitlo v

plamenech. Pod šaty se jí rozzářil amulet boha Lakastry a praskl. Žena padla na kolena.

„S tebou nejsem ve sporu, stvůro. Zatím ještě ne.“

Mortvův válečník ustoupil do tmavého kouta místnosti a poslední, co Belkala zahlédla, byla rudá záře jeho očí, která najednou pohasla.

Když se opatrně do rohu znovu podívala, nenašla tam nic kromě několika pavučin a vlhké, lepkavé skvrny z jakési neznámé, průhledné hmoty.

II.

Pouze Tzulandrie zaostávala ve vývoji, krajinou nadále zmítaly války, až se ocitla v nebezpečí dokonce i sousední Sena. Na místě, kde končila trhlina, zřídila Taralea magickou přehradu sahající až ke břehu moře.

OBDOBÍ PRVNÍHO MÍRU

KAPITOLA II

ULLDART, JIŽNÍ POBŘEŽÍ KENSUSTRIE, LÉTO 443 P. S.

„Tak, tak. Takže tady máme to obávané kensustriánské pobřeží.“ Tei-Sal Hail-er-Ibadan se spokojeně pousmál, když spatřil nedotčený bělostný písek, malebně pokrývající mořský břeh ve vzdálenosti dvou mil od lodí angorské invazní flotily. „Jak to tak vypadá, nikdo se o nás nestará.

Naši zvědové tedy měli pravdu. Podařilo se nám odlákat jejich jednotky na nesprávné místo. Naše lest tentokrát zapracovala skutečně skvěle.“

Mořská pláž, která přímo lákala k vylodění, se rozkládala v přírodní zátoce o šířce zhruba jedné míle. Za ní se tyčila strmá skalní stěna, do níž byly vysekány široké schody. Pevnost trůnící vysoko nad skalami působila opuštěným dojmem. Napravo a nalevo od přírodního přístavu se zvedala několik metrů vysoká skaliska.

„Směl bych Tei-Salovi přátelsky připomenout, že Kensustriánci zcela jistě nejsou národem, který kdekomu skočí na vějičku? Takové označení by nebylo na místě,“

připomněl zpovzdálí Parai Baraldino a zatřepal před

obličejem kapesníčkem, aby se trochu ochladil. Z nebe na ně onoho překrásného dne nelítostně dopadaly sluneční paprsky a palestánský důstojník v duchu již několikrát proklel všechny vrstvy svého brokátového oděvu. Musel však zachovat styl, a to za všech okolností. „Pokud se správně pamatuji na hlášení vašeho pozemního vojska, tak si už spálili prsty, nemám pravdu?“

Ibadan, snědý, asi čtyřicetiletý muž vyznačující se rozložitou postavou, pleší a bezvousým obličejem, se rozladěně otočil.

„Commodore, jste tu na palubě jako pozorovatel, ne jako rádce. Nechte si ty svoje palestánské kupecké moudrosti pro sebe, smím-li prosit. Když už nechcete bojovat, tak aspoň…“

„Má ty dobroto, nebuďte přece tak nedůtklivý, Tei-Sale,“ prohodil Baraldino opovržlivě. „Buďte rád, že se starám o blaho vašich mužů. Já byl při tom, když nám Kensustriánci ukázali svoji sílu, a to mi, mírně řečeno, bohatě stačilo.“

„Uklidněte se, Černá flotila není nikde poblíž,“ konejšil ho velitel. „Mých patnáct galér by jim jinak ukázalo, co to znamená dát se do křížku s císařským námořnictvem.“

„S prominutím a se vší úctou, vašich patnáct galér by šlo ke dnu, ani byste se nestačil divit.“ Důstojník a diplomat se při odpovědi záměrně nedíval na Angoránce, ale zíral s

přimhouřenýma očima k písečnému pobřeží. Slyšel, jak velitel vztekle zafrkal. „Jak teď hodláte dál postupovat?“

„Manévr, kterým jsme osm mil odsud odvedli jejich pozornost, skvěle zafungoval. Kensustriánci tam zcela jistě odveleli většinu svých vojsk. Předpokládám, že pevnost bude klást jenom malý odpor.“ Ibadan ukázal směrem ke vjezdu do zátoky. „Jestli budeme dobře manévrovat, může dovnitř najednou proplout deset lodí a ty hned přirazí ke břehu. Voda tu sahá dost hluboko a na písku si nezničíme kýly. Musíme se co nejrychleji dostat ke břehu, aby nepřátelské katapulty neměly moc času a nemohly nás cestou potopit. Zbylých pět lodí bude ostřelovat pevnost a krýt zbytek flotily, potom vezmeme pevnost útokem.“

„Plnou parou vpřed, říkáte? Jako bouře?“ Baraldino se posadil k zábradlí ve stínu rozevláté plachty, nadzvedl třírohý klobouk a setřel si z čela pot. „Hořím zvědavostí.

Kde je tady na té galéře nejbezpečnější místo? Byl bych hrozně nerad, kdyby mě zasáhli. Uvažte, že jsem oficiálním vyslancem vašeho spojence.“

„Který až dosud nic neudělal a pořád jenom sliboval, commodore. Blokáda, kterou vaše země vyhlásila, zřejmě nefunguje tak, jak jste si představovali.“ V hlase námořního důstojníka byl slyšet posměšný nádech.

„Zato,“ opáčil Palestánec co nejpřátelštějším tónem, „máme po boku obávané a ostřílené bojovníky angorského císaře, kteří zničí všechno, ale úplně všechno, co se jim

postaví do cesty. Kromě několika málo Kensustriánců, co umějí střílet z luku nebo létat vzduchem.“ Rukama napodoboval mávání křídly. „Považuji zprávy o těchto zázračných strojích za naprosto přehnané. Tei-Sal zřejmě jenom nechtěl přiznat, že padl za oběť protivníkům, nad nimiž měl obrovskou převahu.“

„Tei-Sal Fais-bar-Lamshadai je jedním z nejlepších vojevůdců, jaké císařství má,“ odvětil Ibadan a pečlivě zdůrazňoval každičké slovo.

„Možná právě proto nechce ztratit dobrou pověst, nemyslíte?“ dohadoval se commodore a opět se začal ovívat.

„Protože se Tei-Salovi Lamshadaiovi nepodařilo dodržet časový rozpis, museli jsme improvizovat, že ano? Doufám, že nám ten plán vyjde.“ Mávl rukou a jeden z námořníků mu přinesl pohár s vínem. „Jak dlouho chcete ještě s tím útokem čekat, Tei-Sale? Jestli v pevnosti někdo je, mohl se na vás už dávno připravit.“

Velitel protáhl koutky úst, ale zdržel se odpovědi. Mávl na muže na přídi a ten začal vlajkami signalizovat rozkazy ostatním lodím flotily.

Deset galér napnulo všechny plachty, vesla se v neúprosném rytmu rychle zvedala a klesala. Práskání bičů, jimiž byli otroci v podpalubí pobízeni, doléhalo až na palubu velitelovy lodi. Válečná plavidla zamířila širokým obloukem směrem ke vjezdu do zátoky.

Obsluhy katapultů na zbývajících pěti lodích se rozmístily u strojů a zaměřily vrhače oštěpů na střílny v hradbách pevnosti. Přírodní přístav byl stále blíž a blíž.

Baraldino si vzal dalekohled a pozorně sledoval opuštěnou pevnost. Za zdmi se nic nehýbalo, nezahlédl jediný zelený vlas, nikde nestoupal podezřelý kouř, který by v něm vzbudil podezření, nebylo slyšet tupé dunění, které by je varovalo před střelou z nějakého obrovského vrhače kamenů. Lest, ke které ze zoufalství sáhli, zřejmě Kensustriánce opravdu zmátla.

Commodore usrkl vína, aniž by odložil čočky. U jedné ze střílen se něco zatřpytilo, záblesk Baraldina tak oslepil, že musel na chvíli zavřít oči. Rychle zamrkal, znovu se zadíval na ono místo a opět mu do očí vystřelil pronikavý záblesk.

„Co to, k čertu…“ Odložil pomůcku a zadíval se nahoru bez dalekohledu. Ve slunečních paprscích se v nepravidelných odstupech něco jasně lesklo.

„Tei-Sale, chtěl bych vás…“

Angoránec však odmítavě zvedl ruku. „Ušetřete mě svých neustálých žvástů, commodore. Musím provést útok a k tomu rozhodně nepotřebuji vaše více než sporné rady.“

Ibadan sešel z můstku a nechal Palestánce stát s otevřenou pusou.

„Tak tedy ne,“ zabručel Baraldino uraženě a pro jistotu přešel na místo, kde ho chránil mohutný stožár. Čistě pro případ, že by Kensustriánci zahájili palbu. Přitom si všimnul

pohybu na skalách na levé straně od vjezdu do zátoky, od nichž bylo prvních deset lodí vzdáleno ani ne osminu míle.

Opět pozvedl pomůcku pro lepší vidění a na břehu zahlédl nějaký kladkostroj. Pohyby kladky upoutaly jeho pozornost, protože od ní vedl napnutý řetěz, táhl se po skalisku, až se ztratil dole ve vodě. Někdo zřejmě právě něco spouštěl.

Baraldinovi se kolem žaludku rozlil nepříjemný pocit.

Úryvky rozhovoru, které k němu doléhaly od přídě, se točily kolem záblesku, který údajně spatřil jeden z mužů, co obsluhovali katapulty.

„To jste se mohli dovědět už dříve,“ zabručel Palestánec a přitiskl se co nejúžeji ke stěžni. Výkřiky z přídě vzbudily commodorovu pozornost a donutily ho navzdory původnímu předsevzetí opět opatrně vyhlédnout z úkrytu.

Zdálo se, že prvních deset lodí narazilo na úrovni obou skalisek při vjezdu do zátoky na nějakou neviditelnou překážku. Přídě zůstaly na místě v řadě jedna vedle druhé, galéry byly rázem donuceny zastavit. Od lodí k nim dolehlo mnohonásobné praskání tříštícího se dřeva, lámaly se žebra i plaňky. Potom se první z válečných lodí položila na pravobok a kousíček za kousíčkem se potápěla. Vojáci odhazovali zbroje i zbraně a skákali přes palubu, zatímco z podpalubí zazníval vyděšený křik připoutaných veslařů.

Jen s nepatrným časovým odstupem se i ostatní galéry začaly pokládat na bok. Zanedlouho nebylo pochyb, že do

podpalubí všech lodí, kde seděli připoutaní otroci, rychle pronikala voda.

Tei-Sal Hail-er-Ibadan ryčel rozkazy ostatním lodím, aby zůstaly stát a zabránily kolizi s uvíznuvšími vraky.

Lopatky vesel se zabořily do vody, až od nich stříkala pěna, a zpomalily rychlost. Hrozilo, že dřevěné stožáry neunesou obrovskou zátěž a zlomí se. Lana, jimiž byly plachty vypnuté, námořníci prostě přesekli, skasávání plachet by trvalo příliš dlouho. Těžké kusy plachtoví dopadly na plaňky a zavalily většinu vojáků, kteří však měli na sobě helmy a štíty a díky tomu nebyl nikdo z nich zraněn.

Posledním pěti galérám se skutečně podařilo zastavit těsně před nabouranými plavidly. Trupy lodí, každá natočená jiným směrem, zůstaly stát před neviditelnou překážkou a commodorovi připadalo jako zázrak, že nikde nedošlo ke srážce. První z trosečníků se pokoušeli vyšplhat na palubu.

„Ve vodě jsou kůly,“ zakřičela hlídka ze strážního koše dolů na palubu. „Vidím je úplně jasně. Mají železné hroty, které sahají těsně pod hladinu.“

„Ibadane, proč vám to zvědové neohlásili?“ zaryčel Baraldino přes palubu, protože nehodlal opustit úkryt.

„Protože tam předtím nebyly,“ zasyčel Tei-Sal vztekle odpověď.

Ten kladkostroj, projelo palestánskému důstojníkovi hlavou a plácl se dlaní do čela, až se pot rozstříkl všude kolem. Oni ty kůly vytáhli až teď. Jenže co přijde po nich?

Zbylé galéry se na Ibadanův rozkaz seřadily tak, že ostruhy lodí mířily k otevřenému moři. Hlavním úkolem nyní bylo zachránit vojáky a námořníky a poté „rychle ustoupit“. Bylo zřejmé, že o topící se otroky se Angoránci nehodlají starat.

Vlnami se k nim prodírala malá, podivná loďka, připomínající commodorovi svým vzhledem saně. Ke dvěma bečkám byla připevněná malá plošina a stěžeň, jehož plachty se nadouvaly větrem. Na konci plošiny seděl kormidelník, další dva Kensustriánci měli na starosti plachtu, čtvrtý stál za otočným vrhačem šípů, k němuž byla upevněná široká dřevěná deska, za niž se střelec mohl přikrčit, aby se chránil před nepřátelskými střelami.

Patnáct hlavní vodorovně vedle sebe, dvacet hlavní svisle pod sebou, počítal Baraldino ústí zbraně. Jestli ta věc vystřelí, budeme prošpikovaní jako kuřata.

Člun, nebo co to vlastně bylo, se k nim blížil takovou rychlostí a tak obratně, že se Palestánec nestačil divit.

Kensustriánec kroužil kolem nejčelnější angorské galéry jako komár kolem psího čumáku.

Některé katapulty na angorské lodi se snažily plavidlo potopit, ale to se pohybovalo tak trhaně, že nebylo možné předem odhadnout jeho kurs. Napravo i nalevo od nepřítele

voda neustále stříkala do výšky, ale žádný z Kensustriánců nebyl zasažen.

Potom zahájil palbu vrhač šípů a během několika okamžiků je zasypal jednou ránou za druhou. Po prvních osmdesáti šípech, které nenapáchaly mezi vojáky žádné škody, jež by stály za zmínku, vypustil kensustriánský střelec všechny šípy najednou.

Dřevěné hejno za hlasitého svištění vtrhlo do shluku vojáků a námořníků, kteří se snažili pomáhat plovoucím trosečníkům. Tato salva měla za následek mnoho mrtvých a raněných. Nepřátelské plavidlo se stáhlo mimo dostřel, aby posádka mohla vrhač šípů nerušeně dobít.

Baraldino si právě chtěl vydechnout, když postřehl, že se za skalisky vynořila čtyři další taková plavidla a nabrala kurs k téměř nehybné invazní flotile. K nim se za okamžik připojilo šest dalších lodí a Palestánec se rozhodl, že je na čase opustit úkryt.

Seskočil z můstku na hlavní palubu, tryskem pádil k průvlaku vedoucímu do podpalubí k lavicím s řadami veslařů a po hlavě se do něj vrhl, zatímco palubu zasypal smrtonosný déšť šípů.

Otroci se zmateně dívali na nádherně oblečeného muže s parukou, která mu napůl sklouzla z hlavy. Muž proběhl uličkou mezi lavicemi, za zády mu povlávaly šosy kabátu, odstrčil dozorce s bubnem stranou a zmizel ve dveřích, vedoucích do nákladového prostoru.

Baraldino se opřel o dřevo, zalapal po dechu, krátce si odpočinul a začal přede dveřmi vršit barikádu ze sudů, beden a pytlů, prostě ze všeho, co našel. Potom znechuceně zalezl do nejvzdálenějšího kouta velkého nákladového prostoru a zakryl se prázdným pytlem.

Mě nenajdete, zelené kštice. Mě ne.

*

Zelené kštice ho našly. Dokonce velice rychle, jak musel commodore uznat. Jeho snaha o vytvoření barikády a maskování nepřinesla úspěch. A samozřejmě ho díky uniformě v mžiku identifikovali jako Palestánce.

Dva zamlklí Kensustriánci v lehké kožené zbroji ho z obou stran doprovázeli, když vycházel na palubu. Lavice pro veslaře byly prázdné, na jejich místech visely opuštěné řetězy, zvenčí nebyl slyšet jediný zvuk.

Když došli na palubu, spatřil commodore deset bojovníků, kteří se mezi sebou tiše bavili. Zdálo se mu, že vojáci mají na sobě těžší zbroje než ti, kteří ho doprovázeli.

Připomínali mu kensustriánské vyslance, s nimiž se setkal v Tersionu. Vojáci k němu okamžitě obrátili pozornost.

„Vy jste Palestánec?“ zeptal se ho jeden z vojáků nepřátelsky.

Baraldino vysekl obligátní pukrle, zamával kloboukem a představil se celým jménem i plnou hodností. „Jestli mě zabijete, nic vám to nepřinese. Raději mě vezměte do zajetí a požadujte za mě výkupné,“ zakončil svůj proslov.

„Obchodník, diplomat, commodore a zbabělec,“

vypočítával Kensustriánec. „Já jsem Kaaló. Musí vám stačit, když vám řeknu, že jsem velitelem pevnosti, kterou jste chtěli dobýt.“ Muži kolem něj se dali tiše do smíchu.

„Prohráli jste. A chtěl bych, abyste vy, Barilano…“

„Baraldino,“ opravil ho Palestánec s nakyslým úsměvem.

„…kontinentu podal zprávu o tom, jak naše říše odpovídá na nepřátelský útok.“ Kensustriánec dovlekl commodora k zábradlí a ukázal rukou k zátoce, jejíž modré vody se zbarvily krví.

Původně bílý písek připomínal rudou houbu, všude na hladině se vznášely mrtvoly. Mezi směsicí vody a těl kličkovaly malé plachetnice a pátraly po přeživších, aby jim uštědřily ránu z milosti. Mezitím již připluly první dravé ryby, aby si pochutnaly na bohaté hostině.

Palestánec byl celý bez sebe. Kolena se mu roztřásla tak, že se musel přidržet zábradlí. Nespočet veslařů a více než dvě stovky vojáků na každé lodi mu dávaly dohromady úděsný počet mrtvých, za něž se Kensustriánci budou muset zodpovídat.

„Vy jste nás napadli, my jsme vás odrazili.“ Kaaló podal Baraldinovi těžký pytel. „Tady jsou nárameníky s hodnostmi všech vysokých angorských důstojníků. Odneste je zpátky a vyprávějte o tom, co jste v zátoce spatřil. Právě tak nebo velice podobně skončí každý pokus o napadení Kensustrie.“

„Jak,“ zašeptal důstojník, který odporem téměř ztratil řeč, „se mám vrátit? Mám snad až domů plavat?“

„Jeden z našich katamaranů vás dopraví na západ, kde jste odstavili tu svou slabší flotilu, abyste nás zmátli. Tam vás vysadí na břeh, zbylých pár metrů budete muset absolvovat pěšky, commodore. Teď vám nabídnu ještě dokonalejší zážitek.“

Kensustriánský velitel popadl obchodníka a po zádech ho hodil přes zábradlí do vody.

Ječící Baraldino se zřítil do rudých vln a v ústech ucítil pachuť krve. Krve angorských spojenců.

Probojoval se opět nad hladinu, přitom prskal a lapal po dechu. Pevné paže ho zanedlouho vytáhly na palubu katamaranu a nechaly ho ležet na úzké plošině, kde nikomu nepřekážel. Voda, jež mu stékala z šatů, měla rudou barvu.

Jeden z mužů posádky mu podal pytel s nárameníky.

„Povyprávějte jim o tom, Baraldino!“ zakřičel za ním Kaaló z galéry. Kensustriánský velitel se opíral o zábradlí a díval se za ním, zatímco malá plachetnice nabírala rychlost.

To si piš, že o tom budu vyprávět, říkal si Palestánec v duchu, zatímco zvracel. Až s tím svým vyprávěním skončím, vytáhne proti vám do války celý kontinent.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

LÉTO 443 P. S.

Koneček Lodrikova pravého ukazováčku obklopila jemná duhová záře. Kabcar opatrně ukázal na sklenici vody, stojící před ním na stole, a pestrobarevné světélko se z prstu přeneslo na sklenici.

Panovník se soustředil tak jako ještě nikdy předtím a obrysy sklenice se začaly měnit. Nejprve se roztáhla do šířky, potom vystřelila vzhůru a stále zřetelněji nabírala podobu půvabné vázy. Lodrikovi se na čele námahou perlil pot a jeho duševní napětí na okamžik mírně povolilo.

V průhledném materiálu se objevily trhliny, váza praskla, voda se vylila na pracovní desku stolu a způsobila potopu.

„Zatraceně,“ uklouzlo kabcarovi. V poslední chvíli se mu podařilo zvýšenou mentální koncentrací předejít výbuchu divoké magie, která se mu nahromadila v těle. Při

záchvatu vzteku by se určitě leccos rozbilo a křišťálová sklenice mu pro dnešek bohatě stačila.

To, co mladík neúnavně nacvičoval vždycky, když měl chvilku sám pro sebe, nazýval jeho bratranec „maličkostmi“.

Podle Mortvova názoru mělo význam pouštět se do skutečně velkých dopadů magického umění jenom tehdy, když člověk dokonale zvládl jejich provedení v malém měřítku. A v tom Lodrik mezitím dosáhl obrovských pokroků.

Aniž by to jeho konzultant a nový důvěrný rádce tušil, pokoušel se tarpolský vládce i o nebezpečné věci. Pod nimi kabcar chápal vyvolávání ohnivé koule, kterou vytvořil spíše náhodou než záměrně a která ke všemu ještě dlouho poletovala místností. Lodrik vydával následky svého nezdařeného experimentu za řádění požáru, jenž se rozšířil z krbu a přeměnil část místnosti v trosky a popel.

Stále ještě přesně nevěděl, co musí svou duševní energií uvést do chodu, aby dosáhl větších věcí. Jednal na základě pocitů a tušení, své dovednosti nasazoval zcela intuitivně.

Bezpodmínečně toužil po tom, aby se mu podařilo úspěšně zvládnout i výsledné produkty svých snah, a to víc než kdykoliv předtím.

Panovník spatřoval ve svých magických schopnostech nejlepší možnost, jak se bude moci ještě před koncem roku 443 zbavit válečného knížete Sinureda, jehož k sobě povolal a udělal z něj spojence. Nebezpečí, že zloduch, kterého přivolal z minulosti, uvrhne zemi do doby temnoty,

připadalo kabcarovi příliš velké. Ale než nastane ta pravá chvíle, kdy bude „Zvíře“, jak ho mnozí nazývali, muset odejít, měl by mu ještě prokázat dobré služby.

Mladík s povzdechem shrábl ze stolu střepy vázy a položil na naleštěné dřevo levnější skleněný předmět. Chtěl si cvičení znovu zopakovat a tentokrát se mu to musí podařit.

V dalších pokusech mu zabránilo tiché zaklepání na dveře. „Ano, kdo mě ruší?“ Do místnosti vstoupil Mortva Nesreca, a když zavřel dveře, hluboce se před příbuzným uklonil. „Vaše Veličenstvo kabcare, snad nakonec nezapomenete, že jste konečně chtěl přijmout diplomatické vyslance ulldartských říší?“ vyptával se rádce přátelsky.

Jeho hlas zněl jemně, působil uklidňujícím dojmem a jako vždy budil důvěru.

„U Ulldraele Spravedlivého,“ vyjekl Lodrik překvapeně a podíval se na hodiny visící na stěně. „Skutečně. Kdybyste mě nevyzvedl, milý bratranče, určitě bych nechal velvyslance čekat.“

„K čemu mě přece máte?“ Konzultant se pousmál.

„Pojďte. Všechny delegace se již shromáždily a netrpělivě čekají, kdy se mezi nimi objevíte.“

Lodrik si urovnal uniformu a zkoumavě na sebe pohlédl do zrcadla. Z něj se na něho díval obraz štíhlého, dobře vypadajícího mladého muže se sytě modrýma očima a

energickými rysy. Krátký světlý vous byl jako vždy dokonale zastřižen.

„Hrozná škoda, že už jsem ženatý,“ prohlásil a ušklíbl se na bratrance. „Teď bych byl nejlepší partií v celém Tarpolu.

Statný, přitom teprve sedmnáctiletý mladík.“ Prohlížel si svůj profil. „Jenom ten jeden až příliš vážný rys kolem koutků úst mi ubírá na sympatickém vzhledu, nemám pravdu?“

Muž se stříbrnými vlasy a různobarevnýma očima si rukou podepřel bradu. „Vypadáte díky němu důstojněji.

Působí to především na diplomaty, kteří se konečně přesvědčili, že jste opravdovým vládcem, Vaše Veličenstvo kabcare.“

„Ano, ano,“ prohodil mladík mnohoznačně. „Hodně lidí jsem tím překvapil.“

Společně vyšli z místnosti a vydali se na cestu do audienční síně, kde na ně čekali velvyslanci, poslové a celé delegace.

Nyní, když se Tarpol ocitl na vrcholu úspěchů, hořely ulldartské říše zvědavostí a netrpělivě čekaly, až se dozví, jestli a jak bude válka pokračovat. Otázka, komu bude patřit baronie Kostromo, přitom zůstávala nedořešená a rovněž tak byl nejvyšší čas, aby padlo rozhodnutí o budoucnosti „svobodné baronie Worlac“.

Konzultant zastával názor, že pod dojmem výsledků, kterých Tarpol v poslední době dosáhl, nyní nadešla

nejpříhodnější chvíle na pokračování v jednání. Šok nad tím, jakou údernou silou se Tarpol prezentoval, nad tím, že navzdory očekávání nalezl spojence, a nad nelítostným jednáním s Borasgotánci připravil půdu pro dobrou výchozí pozici při následném vyjednávání.

„Předpokládám, že od doby, kdy jsem pročítal poslední zprávy, se na frontě nic moc nezměnilo, že ne?“ vyptával se kabcar bratrance. „Byl bych velice nerad, kdybych měl horší informace než velvyslanci.“

„Nemějte obavy, Vaše Veličenstvo kabcare, jste informován naprosto přesně,“ uklidňoval ho Mortva.

„Sinured má své muže dobře organizované a vrací do náruče vaší říše jednu vesnici za druhou.“

Lodrik vypadal zamyšleně. „Doufám, že se přitom drží v pozadí a že jeho osobní přítomnost na frontě nebudí pozornost?“

„Vznešený pane.“ Bratranec se na něj téměř něžně usmál. „Jediní, kteří vědí, že se Sinured vrátil z mořského dna, jste vy a vaši přátelé. Jednotky, které se vrátily od Dujuleva, se drží rozkazu a mlčí. Pokud vím, zdržuje se náš válečný kníže jen vzadu za bitevními liniemi a dává se vidět pouze potají.“

„Přesto nebude dlouho trvat, než ho někdo odhalí,“

usuzoval kabcar. „Nedokážu si představit, že by říše měly velkou radost, kdyby se o tom dověděly. A muže, které s sebou přivedl, rovněž nebude možné dlouho vydávat za

zvláštní turîtské kontingenty. Domnívám se, že se mě bude velvyslanec Mennebara Čtvrtého později chtít zeptat, odkud ti bojovníci opravdu přišli.“ Neklidně si pohrával s knoflíky uniformy.

„Neustále mějte na paměti jedno, Vaše Veličenstvo kabcare,“ doporučil mu Mortva. „Vy jste tu válku nezahájil.

Veškerou vinu nesou Borasgotán a Hustrabán. Vy jste se pouze bránil tím, co jste měl k dispozici. A čím nadále disponujete, a to tak dlouho, dokud budete chtít.“

„Ach, Mortvo, co bych si bez vás počal?“ povzdechl si mladík. „Stojko se pořád ještě nedokáže postavit na nohy.

Bez vašich rad by mi určitě uklouzla nějaká ta nerozvážnost.“

„Té chvály je až moc,“ máchl konzultant odmítavě rukou. „Od doby, kdy jste se vrátil do Ulsaru, jste zatím nemusel učinit žádná závažná rozhodnutí. Ale to se teď zřejmě brzy změní.“

Lodrik za chůze stále víc zpomaloval, až se nakonec před jedněmi dveřmi úplně zastavil. „Zbývá však jedna věc, nad níž nemůžu jenom tak mávnout rukou. Souboj mezi vaším zástupcem a Nerestrou.“ Pohlédl muži pevně do očí.

„Táži se vás, Mortvo, ten Echomer se skutečně záměrně pokoušel rytíře zabít? Kdyby nebylo toho léčivého kamene, tak by se mu to také podařilo. A co je to vlastně za člověka?

V Ulsaru si nyní vydobyl velice pochybnou pověst.“

„Já se Nerestrovi osobně omluvím za to, že se můj bojovník pustil do toho souboje s přehnanou vervou,“

pronesl konzultant. „Ale on prostě upadl do takového transu, kdy člověk není schopen zachovat chladnou hlavu. A svou roli sehrála i pořádná porce vzteku nad tím, že rytíř sáhl po té své zvláštní zbraní, což bylo proti původní dohodě. V tu chvíli se vlastně mělo hned vyhlásit, že rytíř prohrál.“

„Od vás bylo velice neobratné, že jste do arény poslal takového horkokrevného muže,“ pokáral kabcar Mortvu.

„Můžu být rád, že mi Vysoké meče za těchto okolností nadále zachovávají věrnost.“

„Vy už nebudete Vysoké meče potřebovat,“ prohodil jeho protějšek ledabyle. „Na jejich místo nastoupí druzí, lepší. A co se týká Echomerova původu, seznámil jsem se s ním, když byl studentem na univerzitě v Berforu. Zabýval se starými, neobvyklými technikami boje. Úraz, který utrpěl v kovárně, ho nutí, aby si chránil oči před slunečním světlem.“

Bratranec otevřel svému příbuznému dveře. „Mimochodem, jenom šťastnou náhodou se mu nic nestalo. Zbroj, kterou měl na sobě, se skládala z ryzího iurda, proto aldoreelská čepel napáchala jenom nepatrnou škodu. A protože Nerestro utrpěl krvavé zranění jako první, rytíř ten souboj prohrál.“

„Echomer je tedy také zraněn? Inu, jakákoliv jiná zpráva by mě více než překvapila.“ Kabcar znovu vykročil. „Vždyť se mu přece do těla zabořila skoro celá polovina meče.“

„Momentálně je na léčení u jednoho cerela. Doufám, že se brzy zotaví.“

„Neotálejte s tou omluvou Nerestrovi příliš dlouho,“

napomínal ho Lodrik. „A nejlepší bude, když budete Belkalu obcházet širokým obloukem. To, že váš bojovník rytíře téměř zabil, by vám s největší radostí oplatila. A já vám tímto uděluji s plnou vážností napomenutí nad průběhem souboje, přestože nemůžu rytíři upřít jistou část spoluviny.“

„Ano, Vznešený pane.“ Konzultant se mladému muži hluboce uklonil. „Pochopil jsem.“

Chodbou proti nim kráčela Norina s Valjakovem, oba byli zabráni do tichého rozhovoru.

„Krásný pár, nemám pravdu?“ pošeptal Mortva Lodrikovi. „Říká se, že společně s vaším tělesným strážcem tráví spoustu času u Stojkova lože.“

„Prostě si dělá starosti, stejně jako my všichni,“ odvětil tarpolský vládce.

„A na procházkách. I v knihovně,“ vypočítával muž se stříbrnými vlasy tiše další místa.

Když brojačka zahlédla svého milého, rozzářila se a rozběhla se k němu. Láskyplně ho objala. Lodrik po krátkém zaváhání opětoval tento projev něžnosti. Na okamžik však ještě přemýšlel o konzultantových slovech.

„Konečně se zase vidíme,“ pronesla Norina šťastně a usmála se. „Od doby, kdy se vrátil od Dujuleva, je můj

kabcar jen hrozně málo k zastižení. Přitom jsem tolik doufala, že…“

„Teď ne, Norino.“ Lodrik se vymanil z ženina objetí a ukázal před sebe. „Musím zajít za diplomaty. Uvidíme, co chtějí. Později si můžeme v klidu popovídat. Nejlepší bude, když na mě počkáš v čajovně.“

Mladá žena měla ve tváři zřetelně vepsáno zklamání, v očích se objevil jemný nádech smutku. „Panovnické povinnosti mají samozřejmě přednost,“ ustoupila. „Ale poté se určitě uvidíme, že ano?“

Kabcar přikývl. „Copak se Valjakov najednou stal tvým tělesným strážcem?“ zeptal se pobaveně, nedokázal však zabránit, aby se mu do hlasu vloudila stopa nedůvěry.

V hnědých mandlových očích se výhružně zablýsklo.

„My dva jsme byli navštívit chudáka Stojka, zatímco někteří jiní v tomto paláci za sebou jen zavírají dveře, tajnůstkářsky zalézají do komnat a nevypraví ze sebe jediné slůvko.“

Lodrik provinile sklopil hlavu. „To ano, máš pravdu, jenom mi vynadej. Zanedbával jsem ho. Ale bylo tu plno záležitostí týkajících se Tarpolu a války, však víš, kolik jsem s nimi měl práce.“

„Tolik, že během dne nenajdeš ani několik málo minut, abys navštívil svého nejbližšího rádce a důvěrníka?“ Vážně mu pohlédla do modrých očí. „Provázel tě celou dobu, co jsi byl v Granburgu, stál ti po boku v době, kdy ti zemřel otec, a pomáhal ti proti brojakům.“ Popošla k němu o krok blíž a

přejela ho pohledem odshora dolů. „Kabcar sem, kabcar tam, zapomínáš na ty, kteří tě opravdu milují.“

„Vznešený pane,“ vmísil se konzultant ze strany přátelským tónem do hovoru, „diplomaté čekají.“

Pohledná brojačka obdařila muže se stříbrnými vlasy výmluvným pohledem, drobná jizva na pravém spánku zrudla a vystoupla. Valjakov jako vždy jen mlčel, mechanickou ruku měl opřenou o širokou přezku na opasku, ledově šedé oči chladně spočívaly na Mortvově tváři.

Lodrika se zmocnil neurčitý pocit, že se ocitl mezi dvěma válčícími stranami.

„Norino, slibuji, že se polepším. Hned po audienci přijdu do čajovny a společně zajdeme za Stojkem.“

Žena přikývla, políbila ho na čelo a kráčela dále. Tělesný strážce se připojil k oběma mužům a s mírným odstupem je následoval.

Krásný pár, Lodrikovi zněl v hlavě bratrancův hlas, mimoděk musel po očku pohlédnout na obrovitého muže s třpytivým prsním pancířem.

Valjakov si neuměl pátravý pohled svého chráněnce nijak vysvětlit, a tak se raději díval přímo před sebe.

„Než se vydáme do jámy lvové, Vaše Veličenstvo kabcare,“ dal se Mortva po chvíli opět do řeči, „chtěl bych vás zavčasu na něco upozornit. Zdá se, že si brojaci myslí, že by mohli v radě znovu oživit své staré požadavky. Teď, když v Tarpolu opět zavládly poměrně klidné časy, se podle

všeho chtějí vrátit k počátkům. Během těch týdnů, kdy jste zde nebyl, se Kolskoj scházel s celou řadou svých kolegů.“

„I s jinými, dost zvláštními lidmi,“ doplnil ho Valjakov.

„Tajná služba hlásí, že se radí s vykladači snů. Ostatně poprvé se objevil na veřejnosti až při onom souboji.“

„Určitě z vás má strach, drahý bratranče,“ zasmál se Lodrik. „Slíbil jste, že se o Kolského postaráte, a tento slib jste rozhodně splnil. Klidně to můžete zopakovat, pokud na to máte chuť.“

„Co jste vlastně udělal?“ vyptával se tělesný strážce se zájmem. „Opravdu je vaší zásluhou, že rada souhlasila s kabcarovými požadavky?“

Na Mortvovi bylo zřetelně vidět, jak je mu nepříjemné, že kabcar hovoří před holohlavým válečníkem o této záležitosti s naprostou otevřeností. „Jenom jsem si s ním popovídal, to bylo všechno.“

„Jak se zdá, musel jste mít velice pádné argumenty, když ho obraly dokonce i o spánek.“ Valjakov nedělal tajnosti s tím, že neskočil konzultantovi na jeho lež. „Což už u Kolského musí něco znamenat. Mimochodem, zbavil se svých borasgotánských psů. Vzpomínáte si ještě na cestu do Granburgu?“

„Jak bych na tu událost mohl někdy zapomenout?“

povzdechl si kabcar.

Mezitím dorazili ke dveřím audienční síně, dva sluhové v livrejích před nimi rozevřeli obrovská křídla a upozornili přítomné, že přichází panovník.

V místnosti se shromáždili velvyslanci, diplomaté a jejich družiny. Byly zde zastoupené všechny říše. Pestré uniformy, prosté kroje i bohatě nařasený brokát: byla zde bohatá nabídka všech možných variant.

Vzduch, který se vznášel ve vysoké síni s řadou štíhlých sloupů a jenž neúprosně zaútočil na kabcarův čichový orgán, by se dal krájet. Zřejmě všichni dospěli k názoru, že jejich oděv musí být prostoupen mimořádně velkým množstvím vonných vodiček, do těchto vůní se mísilo pronikavé levandulové aróma pudru, chránícího paruky proti molům.

„Hotový zázrak, že ze střechy ještě neopadala omítka a lístkové zlato,“ zavrčel tělesný strážce.

Kabcar krátkým mávnutím ruky nařídil pážeti otevřít velká okna, aby do místnosti mohl proudit čerstvý vzduch.

Cílevědomě prošel síní, aniž by obdařil shromážděné jediným pohledem, Mortva s Valjakovem kráčeli těsně za ním. Jakmile Lodrik dosedl na trůn, přisunuli před něj sluhové na konzultantův pokyn stolek, na němž se rozkládal pergamen s mapami Ulldartu a všech jeho říší.

„Vítám vás všechny,“ pozvedl Lodrik hlas. „Mám radost, že zde opět vidím tolik známých tváří.“ Hovořil řezavým tónem. „Přestože někteří z vás nyní postrádají dřívější aroganci a nafoukanost. Řada z vás vyjádřila přání,

abychom se setkali a pohovořili si. Nuže, teď jsem tady. A já bych chtěl začít jednou starou tradicí.“

Povstal a přešel k mapě, uchopil kousek bílé křídy a obkreslil obrysy Turisu, Aldoreelu a ostrovů Rogogardu.

„Toto jsou země, jimž jsem zavázán nejhlubším díkem, protože mne podpořily nejen morálně, ale i proviantem a všemi jednotkami, které mohly postrádat. Zbytek,“ položil pravou ruku na pergamen, „neudělal nic, aby si u tarpolské říše získal větší oblibu. To jsem chtěl zdůraznit hned na začátku, abych otevřel oči těm, co si mysleli, že z toho snadno vyváznou.“ Opět se posadil a vyčkával.

Fusuríl, hustrabánský velvyslanec, nepříliš jemně šťouchl do Sarduijelece, svého borasgotánského kolegy, a popostrčil ho vpřed.

„Nuže, Vaše Veličenstvo kabcare, Arrulschán mě pověřil, abych vám vyřídil jeho blahopřání k vítězství, přestože bylo více než šťastné.“

„Ať tak či onak, platí výsledek bitvy,“ přerušil ho kabcar. „Pokračujte. S napětím čekám na kapitulaci vaší říše. A na omluvu za přepadení Tarpolu.“

Velvyslanec pohlédl k podobiznám předků rodu Bardriců. „Nebyl jsem pověřen oznámit vám naši kapitulaci, ale předestřít vám jeden návrh,“ tlumil Sarduijelec panovníkovo očekávání. „Arrulschán nabízí Tarpolu, že se jeho muži z vaší říše okamžitě stáhnou, Borasgotán však za to odplatou obdrží jistou finanční částku.“

Lodrik se znuděně opřel. „Teď bude pravděpodobně následovat ‚jinak‘, nemýlím se?“

„Jinak,“ pokračoval Sarduijelec přesně dle kabcarovy předpovědi, „proměníme tu část provincií, které ještě máme pod kontrolou, v trosky a popel. Na úrodu budete moci zapomenout stejně jako vaši obyvatelé. Můžete však ještě zabránit nejhoršímu.“

Lodrik jen s krajní námahou potlačil výbuch divoké magie. Ruce se křečovitě sevřely kolem opěradel. „Jestli vzplane jedná jediná tarpolská chýše, nařídím svým vojákům, aby napochodovali do hlavního města Borasgotánu a nakrmili vašeho šíleného vládce vašimi vlastními vnitřnostmi, Sarduijeleci. A to není prázdný slib, pane velvyslanče. Údernost mé armády by jako důkaz mohla stačit. Moje nabídka zní: stáhněte se zpátky. Bez boje.

Okamžitě, a vaši muži zůstanou naživu. Omluvte se, jak se sluší od říše, která zahájila válku.“

Borasgotánský velvyslanec se uklonil. „Je mi upřímně líto. Já to nemůžu rozhodnout, byl jsem pověřen pouze předáním panovníkova návrhu.“

„To nemůžeme akceptovat,“ zašeptal Mortva kabcarovi do ucha. „Nařídím jednotkám, aby postupovaly vpřed ještě rychleji než dosud. Také si myslím, že by nebylo na škodu, kdybychom naši armádu výrazně posílili, abychom mohli zaútočit na několika různých místech najednou.“

„Odkud bychom ty posily nabrali? A jak je budeme zásobovat?“ zašeptal Lodrik bezradně.

„Vznešený pane, to bude mojí starostí. Vyžádejte si čas na rozmyšlenou.“ Bratranec se opět vzpřímil.

„Přesto budu o té vaší ztřeštěné nabídce přemýšlet,“

prohlásil mladík. „Do čtyř týdnů vám dám odpověď.“

„Se vší úctou, Vaše Veličenstvo kabcare,“ Sarduijelec potřásl hlavou, dvojitá brada se mu zavlnila nahoru a dolů.

„Arrulschán by chtěl znát vaši odpověď do čtyř dnů.“

Ustoupil dozadu a zařadil se mezi ostatní. Mortva položil panovníkovi ruku na rameno, aby mu dodal klidu.

„Když už jsme u toho, že jeden po druhém požadujeme nemožné věci, pak bych si přála, aby se Hustrabán neprodleně stáhl z mojí provincie,“ zazněl síní Aljašin hlas.

Její naprosto dokonalé tělo připomínalo sen. Měla na sobě šaty ze široké splývavé látky v béžových tónech, u výstřihu se třpytily drahokamy a zápolily o obdiv s diadémem.

Elegantním krokem přešla ode dveří k manželovi a posadila se vedle něj. „Neprodleně.“

Láskyplně na Lodrika zamrkala zelenýma očima.

Valjakov i panovník na ni oba současně udiveně pohlédli.

Fusuríl vystoupil vpřed a svým nenapodobitelným strnulým stylem zkroutil trup do uctivého pozdravu. „Tato věc nemá s tou druhou nic společného, Vaše Veličenstvo kabcaro.“

„Takže to skutečně musí dojít tak daleko, abychom se ocitli ve válce s Hustrabánem?“ prohodila kabcara chladně.

„Momentálně máme lepší vojsko.“

Velvyslanec svraštil obličej. „Kdyby do provincie napochodovaly tarpolské jednotky, porušili byste mírovou smlouvu a přivolali na sebe odpor ostatních říší, nezapomněla jste na to, Vaše Veličenstvo kabcaro?“

„S tím si nemusíte lámat hlavu,“ ujal se překvapivě slova konzultant. „Vaše Veličenstvo kabcare, s vaším svolením odhalím tajemství našeho vojska.“ Mortva na Lodrika zamrkal, aby mu dal najevo, že nevyrukuje s celou pravdou.

„Každý ví, že se Tersion nachází ve válce s Kensustrií. Jak jsem se doslechl, využívá regentka své přátele z Angoru, aby přes Ilfaris pronikla až do Kensustrie. Tím se vyhnula sebemenšímu nebezpečí toho, že by jakýmkoliv způsobem znevážila Tisíciletou smlouvu.“

„Co je nám po jižanech?“ namítl Fusuríl.

„Dávají nám výborný příklad, velvyslanče,“ opáčil muž se stříbrnými vlasy. „Vězte, že Angor není jediným kontinentem, který disponuje takovými bojovníky.

Království Tarpol si dovolilo poohlédnout se po spojencích a daleko za mořem je také našlo. Domnívám se, že většina z vás slyšela o lodích, které se plavily po řece Repol téměř až k Dujulevu? Právě ti patří k našim přátelům. A nejsou, jak se znovu a znovu tvrdilo, z Turisu.“

„Vy jste naverbovali žoldnéře?“ Hustrabánec vypadal poplašeně. „Ale tím se úplně stejně proviňujete proti…“

„My,“ přerušil ho konzultant tvrdě, „my jsme nikoho nenaverbovali. Vojáci rovněž nejsou pod kabcarovým velením, ale velí jim jeden spřátelený vojevůdce, který za své úsilí od nás nic nevyžaduje. Tarpol tím stejně jako Tersion neporušuje smlouvu. Z tohoto přátelství nikdo nemůže uplést kabcarovi smyčku kolem krku.“

„A jak velké je to vojsko, které v Tarpolu bojuje?“

vyptával se velvyslanec Borasgotánu, jenž rovněž rychle ztrácel sebedůvěru.

„Dost velké,“ usmál se Mortva.

„Vidíte,“ zasáhl Lodrik a ke svému údivu ucítil na ruce manželčinu dlaň, „že jsme dokonale připraveni. A pokud se ten vojevůdce, jenž nám u Dujuleva trochu pomohl, rozhodne, že se obrátí proti Hustrabánu…“ Kabcar větu záměrně nedokončil, aby možné důsledky ponechal na přítomných a jejich fantazii. „Musíme si rovněž promluvit o navrácení provincie Worlac. Požaduji, aby se samozvaný baron Pavloc Kinikai okamžitě odevzdal našim úřadům a aby se provincie neprodleně a bez dalších těžkostí vrátila do dědičného lůna Tarpolu. Pokud všichni povstalci odloží zbraně, upustím od trestných akcí. Sarduijeleci, jestli guvernéra někde zahlédnete, tak mu to prosím vyřiďte. A řekněte mu rovněž, že kabcarovi se nedostává trpělivosti.

Má shovívavost se do týdne vyčerpá. Také by bylo záhodno,

pane velvyslanče, kdyby Borasgotán a všichni jeho spojenci přestali uznávat samostatnost těch odpadlíků.“

Konzultant mladému muži na trůnu něco pošeptal.

„Ach, správně, na to bych málem zapomněl.“ Lodrik ukázal na diplomata ze Serusie. „Pokud se dobře pamatuji, podílela se vaše země na akcích proti Tarpolu.“

„Politováníhodné nedorozumění, Vaše Veličenstvo kabcare.“ Oslovený se uklonil, což mu od Fusuríla vyneslo opovržlivé odfrknutí. „Serusie se velice omlouvá za spáchané chyby a doufá, že obě říše budou i nadále navzájem žít v míru.“

„Pokud Serusie za svou hloupost zaplatí, nebudu s tím mít žádné potíže,“ řekl tarpolský panovník. „Není to ovšem žádná maličkost. Dvě stě tisíc vasleců by mělo stačit, nemyslíte?“

Velvyslanci zmizela z obličeje všechna barva. „To je obrovská suma…“

„…ale pro tak bohatou a blahobytnou zemi to jistě nebude problém,“ upokojoval ho Lodrik. „Mé rozhodnutí je pevné. K platbě by mělo dojít velice brzy, aby se náš spřátelený vojevůdce včas zastavil, až uvidí závoru na hranicích Serusie, a prostě nevpochodoval dovnitř.“ V

řadách shromážděných diplomatů se začínal šířit neklid.

„Nepřehánějte to,“ varoval ho Mortva tiše. „Zatím jsme pořád ještě oběti, ale jestli tak budete pokračovat, Vznešený

pane, stanou se z nás váleční štváči. Vaše náznaky by mohly napáchat více škody než užitku.“

Kabcar nehnul ani brvou, když naslouchal šeptem pronesené radě. „Ale to jsou samozřejmě jen takové myšlenkové hrátky,“ pronesl nahlas. „Vážení velvyslanci a vyslanci, nemáte žádný důvod k obavám.“

„Pokud nemáte toho spřáteleného vojevůdce pod přímou kontrolou, Vaše Veličenstvo kabcare,“ přihlásil se o slovo Tafur, velvyslanec Aldoreelu, „kdo zaručí ostatním říším, že nebudou obtěžovány?“

Tělesný strážce si už dávno povšimnul, že se nikdo pořádně nezajímá o to, odkud válečník vlastně pochází.

Konzultant vždy hovořil pouze o „Sinuredových mužích“ a jeho chráněnec se na nic víc nevyptával. A nikdo ostatně přesně nevěděl, kdo by byl ochoten poslat jim na pomoc vojáky, kteří by se k obávané stvůře dobrovolně připojili.

„Dávám vám své slovo, že všichni ti, co se nepodíleli na válečných akcích proti Tarpolu, se od mých přátel nemají čeho obávat.“ Lodrik se zvedl. „Nevinní nesmějí pykat za hloupost druhých. Ale všichni ostatní nechť to berou jako varování: přijměte mé návrhy, nebo zažijete hotový zázrak.

Ulldrael Spravedlivý je na mojí straně, jak se ukázalo u Dujuleva. A zůstane na mé straně tak dlouho, dokud znovu nezavládne spravedlnost.“

Mladý panovník cítil, jak mu sestřenice jemně přejela prsty po hřbetu ruky. V duchu očekával, že hned řekne něco,

čím ho zkompromituje. Tázavě na ni pohlédl, ale Aljaša se pouze přátelsky usmála a stiskla mu paži.

Toto gesto a výraz v kabcařině tváři neunikly ani pozornosti tělesného strážce.

„Pokud vážení vyslanci nemají další dotazy, je audience u konce,“ ohlásil Mortva hlasitě. Když se nikdo další nepřihlásil o slovo, otevřeli sluhové dveře a shromáždění se zvolna rozcházelo.

Panovník se zamyšleně díval na mapu. „Jak dlouho bude trvat, než dorazí posily?“

„Momentálně máme ve vlastní zemi vojsko o síle dvaceti tisíc mužů a ženeme Borasgotánce před sebou.“ Muž se stříbrnými vlasy udělal krátkou pauzu, aby číslo pořádně zapůsobilo. „Nemusím zdůrazňovat, že si takovou armádu můžeme dovolit jenom proto, že se právě nacházíme uprostřed žní, Vznešený pane. Jinak by to se zásobováním vypadalo více než špatně.“

„Jenže my na tom budeme špatně v zimě,“ zabručel Valjakov, mechanická ruka se s kliknutím sevřela kolem rukojeti šavle. „Ti sežerou našim sedlákům i poslední vlas na hlavě.“

„No, no. Až tak špatné to zase nebude. Vy jste muž, který vždycky předpokládá jenom to nejhorší, víte?“

prohodil Mortva směrem k tělesnému strážci. „Až dosud jsme od pachtýřů nedostali jedinou stížnost, co si víc můžete přát?“ Konzultant nabral plnou hrst dřevěných špalíků a

začal je rozestavovat na mapě. „Vystavíme nepřátele neustálým útokům. Část vojáků bude odpočívat, druhá část útočit. U Borasgotánců tím vzbudíme dojem, že máme k dispozici zdánlivě nevyčerpatelné rezervy, a tím jim vedle materiálních ztrát navíc oslabíme morálku.“

„Ale ta jim i tak bude stačit k zakládání požárů,“ dal Valjakov na uváženou.

Teď už Mortva začínal být poněkud podrážděný, pravé obočí se pomaloučku zvedlo. „Sdílím vaše obavy, i když pouze zčásti. Vyznamenal jste se v řadách bojůvek, já jsem naproti tomu studoval dějiny válek. Uvažujete sice správně, ale v příliš malých dimenzích.“

„Vaše studium zřejmě za moc nestálo, jestliže neznáte možný význam pohozené železné rukavice,“ vylétlo obrovi z úst. „A nevyprávějte mi, že jste o rytířově přísaze nic nevěděl.“ Několika ráznými kroky došel ke kabcarovu bratranci a stoupl si přímo před něj. „Vy jste tu rukavici zvedl schválně a jenom proto, aby rytíř v souboji s vaším mužem zemřel.“

Mortva zůstal v klidu, přestože se zdálo, že mužovy různě zbarvené oči Valjakova na místě probodnou. „A co bych z toho měl, kdyby to bylo tak, jak jste řekl?“

„Já nevím,“ doznal tělesný strážce, „ale vy hrajete u dvora podivnou hru. A kabcar je příliš slepý nebo už příliš podlehl vašemu vlivu, než aby si toho všiml.“

„Vy si naproti tomu vyprávíte o svých podezřeních raději s Norinou Miklanovo, jak soudím. O samotě,“

opětoval konzultant útok, zkřížil ruce za zády a donutil se k pousmání. „Alespoň vás spolu často vídají, jak se procházíte palácovou zahradou nebo trávíte čas v knihovně, zatímco se kabcar věnuje vládním záležitostem. Pokud se na věc správně dívám, zanedbáváte své povinnosti tělesného strážce, nemyslíte?“ Obrátil se k mlčícímu Lodrikovi a Aljaši, která na ně napjatě zírala. „Nemyslíte si to také, Vaše Veličenstvo kabcare?“

„Vy jste ale…“ nadechl se Valjakov vztekle, tarpolský vládce ho však přerušil.

„Dost už, oba dva. To stačí.“ Mladistvý panovník se zvedl. „Mortva a já jsme již o tom souboji hovořili a já jsem mu udělil oficiální napomenutí, které předá svému bojovníkovi. Ale Nerestro stejně sáhl po aldoreelské čepeli, což bylo zakázané. Kdyby Echomer nepoužil tak dobrou zbroj, byl by pravděpodobně mrtev. Dokážu pochopit, co toho muže k takovému jednání vedlo.“ Lodrik se postavil vedle holohlavého bojovníka. „Já však nadále činím rozhodnutí zcela sám, takže si nedělej starosti. Můj bratranec mi pouze poskytuje dobré služby, když mi připomíná některé věci.“

„Až se Stojko zase postaví na nohy, propustíte ho ze svých služeb?“ vyptával se Valjakov. „A pamatujete si ještě

ten slib, který jste dal rytíři u Dujuleva? Dodržíte své slovo, pane?“

Lodrik sklopil zrak a zadíval se na špičky bot. V oné chvíli opět vypadal jako „tras tadc“, bezmocný jako malé dítě, které se nedokáže rozhodnout.

„Jak to mluvíš s vládcem Tarpolu?“ Aljaša popošla vedle manžela, zasunula mu ruku pod paži a podívala se na tělesného strážce zničujícím pohledem. „Možná jsi s ním toho hodně prožil, ale pro tebe je pořád ještě vládcem Tarpolu, k němuž se musíš chovat s úctou. Jsi jeho tělesný strážce a ne poručník.“

Valjakov se rudovlasé ženě krátce uklonil. „Přijměte mou nejhlubší omluvu, Vaše Veličenstvo kabcaro. Velice přesně si uvědomuji, jaká je moje pozice.“

„Už je pozdě, pojďme všichni do postele a začněme příští den lépe, než jak ten dnešní končí,“ uklidňoval Lodrik napětí unaveným tónem. „Můžeš jít, Valjakove. Vše je v pořádku.“ Obr se beze slova otočil a vyšel z audienční síně.

Kabcarův bratranec si přitiskl ukazováček k bradě.

„Směl bych vám něco navrhnout, Vaše Veličenstvo kabcare?“ Mladík přikývl. „Měli bychom Borasgotánce zahnat hluboko do jejich vlastní říše.“ Mortva uchopil červenou křídu. „Pokud mě paměť neklame, požadovali naši sousedé při jednáních polovinu Tarpolu, takříkajíc jako bezpečnostní pás. Nyní by bylo více než spravedlivé, kdybychom vznesli stejné nároky. Na ochranu vašich

poddaných. Byla by to nejlepší záruka klidu na hranicích, kdybychom podél nich zřídili okupační zónu.“ Špička barevné křídy oddělila třetinu území Borasgotánu, hraničící s Tarpolem. „To by muselo stačit.“

„A jak získám zpět svou baronii?“ Aljaša se přivinula k Lodrikovi, jenž i přes uniformu dobře cítil ženino teplé tělo.

I jemu rázem stoupla teplota a opatrně přivoněl k rudým, svůdně se lesknoucím vlasům své sestřenice. Aljaša to postřehla a pousmála se.

Konzultant postupně poklepal křídou po jedné baronii za druhou. „Skutečností je, že to pro nás bude představovat větší vojenskou výzvu než Borasgotán. Kostromo je naneštěstí nejvýchodnější ze všech malých říší, takže se k ní musíme nějak dostat, abychom odtamtud mohli Hustrabánce vypudit. Protože většina baronií se více či méně dobrovolně připojila k Borasgotánu nebo je Borasgotán rovnou obsadil, nemělo by být těžké nalézt zdůvodnění, proč tam naše vojsko napochoduje. ‚Osvobození‘ je navíc krásné slovo.“

Kabcařiny zelené oči se nadšeně rozzářily. „Mohli bychom je spojit do jedné velkobaronie,“ navrhla a jemně políbila Lodrika na ucho. „A já bych jí vládla, samozřejmě s tvým svolením, manželi.“

„Uvědomujete si, že byste museli dosáhnout nesmírně hlubokých změn poměrů?“ vyjádřil se zaskočený panovník opatrně, zatímco mu po zádech přebíhalo střídavě horko a

mráz. Sestřenice použila parfém, který se mu na ní nejvíce líbil.

„Jsem si jistý, že pokud dokážeme předložit baronům tento návrh tak, aby jim byl zcela po chuti, včetně vyplacení odstupného, neměla by tato nenásilná změna poměrů narazit na potíže.“ Konzultant se jednou rukou opřel o stolek, druhou založil za záda. „A vy byste tak položil další kámen na své cestě k nesmrtelnosti. Národ ve vás stejně už nyní vidí největšího ze všech Bardriců.“

„Ale co struktury, jimiž jsou baronie propojené s ostatními říšemi?“ Mladíkův vzdor čím dál víc slábl, když viděl, jak Mortva nachází řešení všech problémů, jako by je měl nachystané v klobouku. Navíc stále víc podléhal omamné blízkosti své manželky, která se k němu nadále tiskla celým tělem. Stará touha, kterou považoval za vyhaslou, znovu vzplála a bojovala se špatnými zkušenostmi, kterých dosud bylo víc než dost.

„Myslím, že všem, koho se to bude týkat, bude připojení k Tarpolu milejší než vláda jednoho šílence,“ posuzoval konzultant situaci. „Jedině a pouze Ucholovo se bude vzpírat, protože baron je zasnoubený s Arrulschánovou neteří. Bijelomorsk se k nám stejně již chtěl připojit. Vypadá to pro nás velice dobře. A vytvořením velkobaronie se dostaneme do mimořádně výhodné strategické pozice.“

„Člověk by řekl, že už plánujete dobývání dalších území, ctěný bratranče,“ zažertoval kabcar a objal Aljašu kolem

pasu. Krev se mu nahrnula do hlavy i do jiných částí těla.

Boj v jeho nitru skončil vítězstvím touhy.

„Ale kdepak,“ bránil se Mortva. „Já ne. Ale jen počkejte, jednoho dne mi sám řeknete, které země by Tarpol chtěl sevřít ve svém objetí. Mimochodem, doporučuji vám, abyste proti Hustrabánu postupoval stejně jako proti Borasgotánu.

Ochranný pás, abyste chránil nově vzniklou velkobaronii před akty nepřátelství, by byl výborným prostředkem.“

„Když člověk poslouchá, co vy dva tady říkáte,“

prohodil Lodrik, „snadno by si myslel, že chcete, aby Tarpol ovládl celý Ulldart.“ Jemně pohladil Aljašu po zádech.

Mortva a kabcara se krátce usmáli. Rozuměli si i beze slov. Lodrik pohlédl ke dveřím, uchopil sestřenici za ruku a vyšel s ní z místnosti.

Muž se stříbrnými vlasy učinil levou rukou nepatrné gesto a závan větru uhasil všechna světla v síni.

„Paktai,“ řekl jemně a ze stínu jednoho sloupu se po tomto tichém rozkazu vynořila ženská postava. Byla oblečená do černé, nýty spojené zbroje z tvrzené kůže, pod ní měla hustě tkanou kroužkovou košili. Dlouhé černé vlasy byly svázané do copu, díky čemuž vypadal její štíhlý obličej ještě úžeji. Měsíce ozářily bledou tvář, oči zářily tmavě rudou barvou. „Jak se vede našemu neopatrnému Hemerocovi?“

Paktai poklekla na koleno. „Zase se uzdraví, ale aldoreelská čepel ho těžce zranila. Vy jste ho varoval.“

Povstala, hlavu měla pokorně skloněnou. „Věděl jste, že ta Kensustriánka je rákshasa?“

Konzultant nedokázal skrýt údiv. „Ne. Jenom jsem to tušil, když jsem viděl její zuby a jak se jí lesknou panenky.“

Muž přimhouřil oči. „Jak jsi to zjistila?“

Žena potřásla hlavou. „Já ne. Zjistil to Hemeroc předtím, než se stáhl, aby se jeho tělo zregenerovalo. Navštívil toho rytíře, protože mu chtěl slíbit smrt.“

„Ale? On jedná, aniž bych mu to výslovně nařídil?“ Muž si zamyšleně prohrábl vlasy. „Budu mu muset ještě jednou důrazně vysvětlit, kdo je komu podřízen. Ty, má okouzlující Paktai,“ položil jí prsty pod hlavu a zvedl ženinu hlavu, aby se mu musela podívat do očí, „přece přesně víš, kde je tvoje místo, že ano?“

„Zcela přesně.“ Paktai na něj nezúčastněně pohlédla.

„Výborně.“ Mortva ji pustil a otočil se k ní zády. „Jdi.

Vyřiď Hemerocovi, že ho bude čekat trest.“ Žena se uklonila, ustoupila dozadu a splynula se stíny.

*

Valjakov potichu vklouzl do Stojkovy komnaty a přistoupil k pacientově posteli.

Jeho přítel měl zavřené oči, do obličeje se postupně zase vracela barva. Uzdravoval se, i když jen pomalu a váhavě.

Cerelové v paláci dělali, co mohli, ale zdálo se, že se rány znovu a znovu infikují, jako by něco chtělo zabránit tomu, aby se Stojko opět postavil na nohy.

Tělesný strážce měl podezření, že ono „něco“ má dlouhé stříbrné vlasy a slyší na jméno Nesreca. Nemohl mu ovšem nic dokázat. Stráže, které postavil před dveře, nic neviděly ani neslyšely. Valjakov stejně jako Norina či zraněný muž nedůvěřovali onomu záhadnému bratranci ze čtvrtého kolena a po rozmluvě v audienční síni mu už vůbec nevěřil.

Bratranec musí pryč. I kdyby ho měl vlastníma rukama odtáhnout za pačesy až do Berforu.

Zraněný otevřel oči a pokusil se vykouzlit na tváři úsměv. „Vypadáš unaveně, Valjakove.“

„Jsem unavený,“ odvětil obr s úšklebkem a rozhlédl se po místnosti. „Potřebuješ něco? Pít, jíst nebo něco jiného?“

„Ne, děkuji, jenom jsem si na chvilku zdřímnul. Už je mi o moc líp. Myslím, že příští týden dokážu vstát.“

Tělesný strážce se posadil. „Opravdu bych na tebe nechtěl naléhat, Stojko, ale je nejvyšší čas, abys ses vrátil a stál Lodrikovi po boku. Od chvíle, co se tu objevil ten Nesreca, se mládenec řítí čím dál víc směrem, který se mi vůbec nelíbí. A za spojence si zvolil Sinureda.“

„Nic jiného nemohl dělat,“ bránil zraněný muž mladého panovníka. „Ale on ho zase pošle zpátky. Říkal jsi mi, že to slíbil našemu rytíři.“

„A rytíř mezitím taky leží polomrtvý na posteli,“

prohodil Valjakov pochmurně.

„Tys mě tehdy varoval, dnes je řada na mně.“ Stojko se zvedl do polosedu. „Všechny lidi z kabcarova okolí, jimž by byl panovník ochoten naslouchat a kteří se na bratrance dívají kritickým pohledem, postihly nějaké nehody nebo byli jinak odstraněni z Lodrikovy blízkosti. Pokud za tím skutečně vězí Nesreca, určitě jsi na jeho seznamu i ty.“

„A Norina,“ dodal tělesný strážce zamyšleně. „Budu ji chránit. Pravděpodobně mě v tuhle dobu potřebuje více než Lodrik.“

„Dávej pozor na oba,“ varoval ho zraněný, než s obličejem zkrouceným bolestí opět padl na lůžko a přivřel oči. „Příští týden zase budu na svém místě. A potom se postaráme o to, aby Nesreca rychle ztratil vliv.“

„V to doufám, a pomodlím se dokonce i k Ulldraelovi, kdyby bylo třeba.“ Valjakov přikryl Stojka, který během pár okamžiků opět upadl do tvrdého spánku, a tiše vyšel z místnosti.

V temném koutě komnaty zářil pár tmavě rudých očí.

*

„Chtěla jsem se ti upřímně omluvil, manželi. Upřímně omluvit. Za všechno, co jsem ti v minulosti provedla.“

Aljaša udělala pukrle a pokorně sklopila zrak. „Je mi to nevýslovně líto. Teprve nyní jsem poznala, že jsem nejednala správně. Neočekávám, že na to zapomeneš. Ale alespoň mi odpusť, abychom se mohli pokusit začít všechno znovu a jinak. Musíme držet při sobě, Lodriku, to jsem nyní pochopila.“

Zvedla hlavu, potom se už nedokázala déle udržet.

Posměšný smích, který jí tryskal z hrdla, se v komnatě rozléhal jako zvon. Žena se přitom dívala na sebe do zrcadla. „Já to nezvládnu. Až mu to budu říkat, dostanu takový záchvat smíchu, že na místě umřu. Ach, Mortvo, ty po mně vyžaduješ opravdu hrozně těžké věci.“

Dveře Aljašiny ložnice se otevřely a kabcar vešel dovnitř, na ruce měl tác se skleničkami a lahví sektu. „To máš takovou skvělou náladu, choti? Mám ale radost, že se umíš tak krásně a hlasitě smát.“

„Je velká čest, když mě tarpolský panovník osobně obsluhuje. Copak to není dostatečný důvod, abych byla šťastná?“ Znovu se zasmála a snažila se, aby smích zněl pouze vesele a aby v něm nezazníval posměch. „Až skončíš s naléváním, pomohl bys mi prosím svléknout šaty?“

Lodrik nechal ruku s lahví pomalu klesnout. Veselí ho rázem opustilo. Modré oči zvážněly.

„To už jsme tu jednou měli. Nebudu to znovu opakovat.“

Jeho pohled se změnil, jako by se probouzel ze snu. „Vůbec nevím, proč tady jsem.“ Změřil si ji pohledem odshora dolů.

„Ty si se mnou zase jenom pohráváš a nakonec mě zesměšníš, jak to vždycky děláš.“ Tvrdě odložil láhev na stůl, alkohol vyšuměl z hrdla a odkapával na podlahu.

„Chyběl jenom vlásek a zase bych ti naletěl. Dobrou noc.“

Mladý muž se otočil.

„Ale ne, ale ne,“ vyhrkla rychle sestřenice. „Vrať se.

Abych byla zcela upřímná, právě jsem se ti chtěla omluvit.

Za všechno, co jsem ti v minulosti svým chováním způsobila.“ S utrápeným obličejem se složila na postel.

„Palác, smrt mého strýce, najednou obrovská moc, všechny ty změny a nebetyčný luxus měly za následek, že jsem vypadala mnohem hůř, než jaká ve skutečnosti jsem, já vím.“ Podívala se na něj téměř úpěnlivým pohledem. „Ale v podstatě nejsem až tak zkažená. Chovala jsem se k tobě tak, jak by se nikdy neměl nikdo k někomu chovat. A to je mi líto.“ Rukama si zakryla obličej a dala se do pláče.

Na Lodrikovi bylo zřetelně vidět, že neví kudy kam.

Protože nevěděl, co si má počít, nalil víno do sklenic, přešel k manželce a posadil se vedle ní na postel. „Tady máš. Napij se.“

Aljaša popotáhla a pohodila dlouhými rudými vlasy dozadu. V záři svící se třpytily slzy, rozechvělou rukou uchopila skleničku se sektem. „Děkuji.“ Zelené panenky v očích se zaleskly, upoutaly mužův pohled a vůně Aljašiny voňavky stoupla Lodrikovi do nosu. „Neočekávám, že mi

odpustíš. Ale zkusme začít odznova. Já jako skutečná manželka, která ti zachová věrnost a bude tě podporovat.“

Lodrik do sebe vhrkl obsah sklenice, zezadu ji objal a přitáhl k sobě. „Přijímám tvůj návrh, sestřenice.“

Jejich rty se k sobě opatrně přibližovaly, potom ji políbil.

Aljaša se neodtáhla.

Poté mladík začal nahmatávat knoflíky, jimiž se zapínaly ženiny šaty, ucítil na ruce její dlaň. V mžiku v něm opět vzkypěl vztek.

„Ještě ne,“ poprosila ho Aljaša. „Dopřej nám oběma trochu času, abychom si na sebe zvykli. Já…“

Lodrik se bleskurychle zvedl a výhružně se nad ni postavil. „Ty tu tedy opět předvádíš jednu ze svých komedií, Aljašo. Tentokrát to ale nezabere. Tentokrát nebudu hrát obvyklou roli přihlouplého tras tadce.“

Napřáhl ruce, krátce se soustředil a nechal mezi dlaněmi poletovat oranžové blesky. Síly v jeho nitru ho tentokrát ochotně poslouchaly. Manželka na něj zírala s vytřeštěnýma očima. „Tomu, co tu teď vidíš, se říká magie. Umím ji kontrolovat a dokážu s ní provádět takové věci, jaké si nedokážeš ani představit.“

Opět se pokusil o trik s přeměnou sklenice, jenže jeho city byly v tu chvíli příliš rozbouřené. Sklenice cinkla a praskla.

Přesto se tato ukázka panovníkovy moci neminula účinkem.

Aljaša polekaně vyklouzla z postele a vrhla se mu k nohám. „Prosím, ušetři mě. Udělám všechno, co po mně budeš chtít. Ode dneška tě budu ve všem poslouchat.“

Lodrik ji spokojeně zvedl a pomohl jí na nohy.

Aljaša se mu vrhla kolem krku a zasypala ho polibky.

„Udělám všechno, co budeš chtít, choti.“

Kabcar si se zavřenýma očima vychutnával něžnosti, jimiž ho sestřenice zahrnovala. Ani si přesně neuvědomoval, kdy ho stáhla na lože. Nyní si konečně mohl užít tak často a dlouho odkládanou svatební noc.

A nesmírně se mu líbila.

III.

Všemocná bohyně si prohlédla svět, a když se přesvědčila, že je všechno v pořádku, zašla za Angorem, Ulldraelem, Senerou, Kalisskou a Vinterou, aby je přiměla k návratu k lidem.

Lidé však experimentovali s magií, měnili ji.

Především bývalí i noví přívrženci Spáleného boha nabyli znalostí, jimiž dokázali bez větší námahy srazit ostatní země na kolena.

Tzulandrií se potulovali duchové, nemrtví i jiné zlé mocnosti.

ZLÁ MAGIE

KAPITOLA I

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TERSION, HLAVNÍ MĚSTO

BAIUGA,

LÉTO 443 P. S.

„Vy byste taky raději byli na svobodě, že ano?“ Fraffito Tezza se opřel o proutěné koště a pohledem přelétl železné klece, natěsnané vedle sebe ve velkém, klenutém sklepě.

Levá řada vězeňských klecí byla zabydlená bahenními bestiemi nejrůznějších tvarů a velikostí, posbíraných ze všech možných oblastí kontinentu. Na druhé straně byly příbytky jiných zvířat, která se při různých příležitostech vpouštěla do arény.

„Ale proč by se ostatním tvorům mělo vést lépe než mně, co vy na to?“ řekl jedné nestvůře, která poté zavrčela a vrhla se proti mřížím.

Palestánec polekaně ustoupil o krok zpátky a výhružně zvedl koště. Když se na svou směšnou zbraň pořádně podíval, zasmál se, opřel koště o zem, z kapsičky brokátového šatu vytáhl flakónek s voňavkou a tvora jí postříkal.

„Teď aspoň voníš líp, než jak vypadáš,“ prohlásil bývalý adjutant, nyní předmět, který kupecký stát věnoval Tersionu, a na velkou hromadu smetl hnůj, který propadl železnými mřížemi. Při práci chvílemi udělal krátkou přestávku a nanesl si pod nos kapku parfému, aby nemusel celou dobu snášet úděsný smrad.

Nevěděl, proč mu najednou byly přiděleny tyto části sklepení. Považoval to za krajně urážlivé a ponižující.

Když se propracoval na druhý konec sklepení, zaúpěl a narovnal si záda, chytil se za páteř a rozhlížel se po soudku s vodou, který musel stát nanejvýš pár kroků od něj. Musel se trochu napít, děj se co děj.

Když si dřevěnou naběračkou nalil chladnou tekutinu do úst, ulevilo se mu. Palestánec se však prudce zarazil, když za zády zaslechl zvuk, který se mu vůbec nelíbil. Zněl jako zaskřípění železných dveří.

Tezza se roztřásl strachem, zasunul naběračku zpátky do soudku a sáhl po koštěti. Držel je před sebou jako štít a pomalu se otočil.

Uprostřed chodby stála jedna z větších bahenních bestií a ze všech stran nasávala pachy. Železná dvířka jejího vězení zela dokořán. Jak se zdálo, bestie se o člověka prozatím nezajímala. Palestánec krátkými krůčky couval dozadu, buď aby z chodby unikl, nebo aby se aspoň někde schoval.

Stvůra naposledy mocně zavětřila a otočila se k Tezzovi.

Její svalnaté tělo, které se příliš nelišilo od lidského, se

napnulo, srst v zátylku se zježila, drápy se zvolna začaly vysouvat a z hrdla se vydralo tupé vrčení.

„Pomoc,“ zašeptal Tezza, ochromený strachem. „Stráže, pojďte mi na pomoc.“

Na mužovy váhavé pokusy přivolat pomoc pochopitelně nikdo nereagoval.

Tezza dostal nápad. Opatrně popošel kousek stranou a zalovil ve žlabu se žrádlem, kde se skladovalo napolo shnilé maso, určené pro bahenní bestie.

Muž překonal odpor a vylovil konečky prstů kus krvavého, páchnoucího masa a s rozmachem ho hodil na opačnou stranu sklepení.

„Vezmi si to, prosím,“ vykoktal Palestánec nejistě.

„Výborné žrádýlko. Tak dělej.“

Tvor skutečně vykročil směrem k masu.

„Tak se mi to líbí. Hodná potvora.“ Strach ho opouštěl a opatrně se mu vracela sebedůvěra, kterou v mžiku vystřídala čirá hrůza, když se stvůra otočila a začala manipulovat s dvířky klece druhé bestie. „Nech toho! Přestaň s tím!“ Klec se s tichým zaskřípěním otevřela. „Ach, svatý dublone,“

vyklouzlo muži z úst, když na něj bestie opět zavrčela.

Honem se zase dal na ústup.

Dveře se postupně otevíraly a jedna stvůra za druhou se ocitaly na svobodě.

K mužovu zděšení se k němu vydala bestie, kterou před chvílí postříkal voňavkou. Adjutant se křečovitě krčil v

koutku, třásl se jako osika a se zavřenýma očima očekával nevyhnutelný konec.

Cítil, jak ho něco zvedlo, mrštilo jím vzduchem a potom s hlasitým cáknutím dopadl do žlabu s rozkládajícím se žrádlem. Obklopil ho odporný pach vnitřností, krve a masa.

Když se napolo v mrákotách zvedl z dřevěného žlabu a otřel si aspoň oči, zaslechl mnohohlasý bručivý smích.

Kolem něho postávaly čtyři tucty bestií.

Těsně před sebou uviděl obličej stvůry, kterou předtím postříkal. Tvor pomalu našpulil rty. „Pft, pft,“ napodobil zvuk flakónu s parfémem. Zvířecí smích jeho druhů nabral na síle a hlasitosti.

Tezza opatrně vylezl z páchnoucího žlabu. „Vy mě nesežerete, že ne? Vezmete si raději tohle žrádlo.“

„Ty hloupý?“ zeptalo se stvoření stojící před ním a udeřilo ho plochou stranou spáru do čela, až z něho odlétly kapky krve a jiných tekutin. „To chutnat špatně. Být starý.“

„Já jsem vám nic neudělal,“ zasupěl Tezza ustrašeně a couvl kousek dozadu. „Já jsem taky moc starý a nechutnal bych vám. Moc tuhý. Moc málo masa.“ Na důkaz vystrčil útlá zápěstí. „Tady, podívej se.“

„Ale Pft-pft být aspoň čerstvý,“ zamumlalo stvoření.

„Ne, my nic neudělat. My jen chtít ven.“ Bestie ukázala na velké, železnými pásy obité boční dveře. „Ty otevřít, my pryč. Nebo my vzít klíč sami.“ Zkoumavě štípl Palestánce do nadloktí. „Pft-pft žádný bojovník. Snadná kořist.“

„Souhlasím, jestli je to všechno, co chcete,“ vyhrkl Tezza a se zády přitisknutými k železným mřížím se šinul směrem ke dveřím, zatímco se přehraboval ve velkém svazku klíčů, visících mu u opasku. „Tam venku jsou ale stráže.“ Cítil, že je na to musí upozornit. Zámek se s hlasitým cvaknutím otevřel.

Vůdce bestií máchl tlapou. „My vědět. Ale to fuk. Jestli my zemřít tady nebo v kruhu, to žádný rozdíl. Ale my možná být svobodní.“ Stvůra mírně zkrabatila obličej. „Pft-pft mít nepřítele. Velký, bílý vlas, červený oči. Ten otevřít dveře u Klarrba,“ velká nestvůra krátce zavrčela, „aby Klarrb Pft-pft sežrat.“

„Ale Klarrb chytřejší, než lidi myslet,“ ušklíbl se impozantní tvor. „My ne blbý.“ Pohlédl na jednoho ze svých druhů, jenž na zkoušku ohlodával starou kost, a povzdechl si. „Ne všichni, aspoň.“

Pár bestií otevřelo dveře a vyklouzlo ven, aby se vydalo na zvědy. Vůdce tlupy se na Tezzu na rozloučenou ušklíbl a pustil se za ostatními.

Adjutant dobře tušil, koho měla bestie svým varováním na mysli. L’Xarr ho chtěl zabít, protože Palestánec věděl, na čem se zápasník s druhým K’Tar Turem domlouvali.

Tezza krátce zvažoval, že své znalosti prozradí Alaně II., ale okamžitě si v duchu vynadal do bláznů, protože představa, že by mu regentka uvěřila, byla asi tak pravděpodobná jako pravost rogogardského dlužního úpisu.

Jeho slovo by stálo proti slovu T’Sharra, velitele stráží, a vlastního shadoky samotné regentky.

Když zvenčí zaslechl hluk boje, rozhodl se, že bude předstírat kapku hrdinství a odvahy.

Palestánec vyčkával, až zaslechne kroky blížící se k boční sklepní klenbě, potom otevřel dvířka klece, v níž bylo dle jeho názoru zavřené jedno velice zle a nebezpečně vypadající zvíře, okamžitě však dvířka prudce zabouchl a zeširoka se před nimi rozkročil.

„Ha, podařilo se mi tě zase zavřít, ty divoká bestie,“

zaryčel, když si byl jistý, že má posluchače jenom pár kroků za zády. „Z těch deseti, co utekli, jsi tu zůstal venku jako poslední.“ Potom se otočil, metlu držel zvednutou nad hlavou. „Kdo chce ještě dostat výprask?“ Regentčini strážní na něj zírali s otevřenými ústy. „Ach, vás jsem tím samozřejmě nemyslel. Podařilo se vám ty bestie zadržet?

Proběhly kolem mě, zatímco jsem musel držet v šachu ostatní zvířata. Podle toho, jak mám špinavé šaty, můžete vidět, že jsem aspoň pár z nich zranil.“ Hrdinsky vypnul hruď a ukázal ke klecím. „Teď už vám žádné nebezpečí nehrozí.“

Do chodby vešel L’Xarr, po obou mečích mu stékala krev a odkapávala na zem. Zaslechl Tezzova poslední slova.

„No ano, skutečně, jste opravdový hrdina. Když se tak člověk na vás dívá, nikdy by neuvěřil, že je něco takového možné. Tak to mám pro vás radostnou zprávu. Dostanete

příležitost prokázat svou sílu a bojové schopnosti, a to přímo v aréně. Lidé chtějí, aby se mistrovský zametač zase vrátil a aby se jednou předvedl i jako hrdina.“

„Mockrát děkuju, ale opravdu nemám touhu předvádět se, shadoko,“ pokusil se Palestánec vymanévrovat z pasti.

„Mně stačí, když se budu ohánět metlou, u toho zůstanu.“

K’Tar Tur se pousmál. „Nemá smysl odmítat. Je to regentčino přání.“

„Předpokládám, že jste jí to nejdříve sám navrhl, že ano?“ opáčil Tezza rozladěně. Než k tomu dojde, hodlal být od této země co nejdále.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

KONEC LÉTA 443 P. S.

„Východní část Tarpolu je v plamenech a vy nemyslíte na nic jiného, než abych vám znovu propůjčil vaše brojacká práva?“ zvolal Lodrik vztekle a vyskočil z křesla, ruce sevřené v pěst. Jak to tak vypadalo, Mortva měl se svým odhadem, že velkostatkáři touží po nabytí bývalé moci, naprostou pravdu. A kabcar už měl toho věčného dohadování až po krk. „Okamžik, kdy jste se na mě s

takovým požadavkem na radě brojaků obrátili, byl zvolen více než špatně. Co jste si přitom vlastně mysleli?“

Harac Tarek Kolskoj, mluvčí grémia velkostatkářů čítajícího tři sta hlav, se uklonil. „Vaše Veličenstvo kabcare, ten okamžik jsme nemohli zvolit lépe. Porazil jste Borasgotánce, vaši přátelé dobývají zpátky území, o která jste přišel, a jak se zdá, všechno se obrací k dobrému, nemám pravdu? My jsme v minulosti učinili ústupky a nepožadujeme nic jiného než trochu uznání. Uznání, které se však nesmí omezit na pouhé přátelské pokynutí hlavou.

Proto požadujeme, abyste postupně krok za krokem zrušil své reformy. Nebo ještě lépe: znovu zaveďte jedním rázem starý systém a zdůvodněte to situací na východu říše.“

Vychrtlý šlechtic s výrazným dravčím nosem se až dosud vyhýbal pohledu do míst, kde stál muž se stříbrnými vlasy.

„Poddaní nyní rádi učiní tuto oběť, protože za viníky nastalé situace budou považovat Borasgotánce. A až bude po válce, už se nebudou starat o to, že je všechno zase stejné jako dřív.“

Mortva se naklonil a přiložil ústa bratrancovi k uchu.

„Vznešený pane, je zřejmé, že způsob, jakým se snaží své návrhy odůvodnit, nepostrádá logiku. Měli bychom si to dobře zapamatovat. Ale já jsem vás varoval, že si velkostatkáři myslí, že nyní mají navrch.“

„To, co mi tu navrhujete, Kolskoj, je přímo neuvěřitelné.“ Lodrik se rozhlédl po kruhu vousatých, dobře

živených tváří. „Já mám svým poddaným, kteří měli ze změn takovou radost, vědomě lhát? Mám porušit své sliby?

Řekněte mi jediný důvod, proč bych to měl učinit.“ Mladý panovník si zapřel ruce v bok a vyčkával.

Kolskoj mírně naklonil hlavu stranou. „I vaši přátelé potřebují dodávky proviantu, které v minulosti vaše manželka a vaše milenka tak dokonale zorganizovaly.

Kdyby teď však měly být sýpky najednou prázdné nebo kdyby chyběla tažná zvířata k povozům…“

„Jestli se nám nepodaří dobýt zpět ztracené území, ztratí někteří členové tohoto shromáždění svou půdu, která pak připadne Borasgotánu,“ připomněl kabcar. „Jestli budeme ztracená území získávat zpět příliš pomalu, shoří pole, vesnice i města. To je to, co chcete?“

„Kdybyste nechtěl našim požadavkům vyhovět, byl by to samozřejmě bolestivý krok,“ připustil granburský šlechtic.

„Ale jsme připraveni akceptovat tyto ztráty. Dříve nebo později se nám zase vyrovnají.“ Nyní se schválně podíval na Mortvu, v pohledu, který na konzultanta upíral, byl patrný vzdor a zároveň i němá výzva. „Rozhovor s vaším bratrancem mě nedokázal natrvalo přesvědčit. Abychom to zkrátili: vraťte nám naši moc, nebo vám předvedeme poslední zbytky toho, co nám z ní ještě zbylo.“

Lodrik obrátil zrak k bratranci a pohledem ho žádal o pomoc. Konzultant se tvářil velice zamyšleně. „Nutně potřebuju, abyste mi poradil, Mortvo,“ zašeptal mladý muž.

„Už mám dost těch věčně se opakujících, stále stejných a zcela neplodných řečí.“

„Měl bych jeden návrh, jak bychom se tohoto problému mohli jednou provždy zbavit,“ pronesl konzultant zvolna.

„Dáte mi v tom volnou ruku?“

„Už nikdy žádné dohadování s brojaky?“ Kabcar udiveně vzhlédl, byl příjemně překvapen. „Samozřejmě, pro takové účely máte volnou ruku.“

„Pak jim tedy oznamte, že si celou věc ještě rozmyslíte a své rozhodnutí zveřejníte za dva týdny na banketu. Do té doby mě snad napadne, jak ty upíry, co vysávají tarpolský lid, uklidníme. Pozvěte všechny brojaky a šlechtice z celé říše.“

„Jak si přejete, bratranče,“ řekl Lodrik s potěšením a řídil se pokyny svého konzultanta.

Kolskoj rozpustil shromáždění, velkostatkáři s bručením opouštěli radní sál.

„Co máte v úmyslu, Nesreco?“ zeptal se Valjakov, na pohled zcela bez zájmu.

„Ještě to tak přesně nevím, ale když něco slíbím, tak to i dodržím.“ Muž se na tělesného strážce a jeho chráněnce krátce usmál. Valjakovovi připadal ten úsměv krutý a zlomyslný.

Ke trojici mužů přistoupila Norina, popadla kabcara za rukáv a odtáhla ho z doslechu obou ostatních mužů. Její tvář

neslibovala nic dobrého. „Včera jsi mě v čajovně nechal čekat,“ pronesla klidně.

Její milý provinile sklopil zrak. „Odpusť mi to. Už se to nebude opakovat, Norino. Ale měl jsem tolik práce s různými papíry a smlouvami, že jsem na naši schůzku zapomněl.“ V myšlenkách se mu vybavilo manželčino nahé, alabastrově bílé tělo a okamžitě si připomněl onu vzrušující noc strávenou se zkušenou ženou, která se tak lišila od nocí s černovlasou brojačkou.

Chtěl Norinu obejmout, ta však demonstrativně ustoupila o krok dozadu.

„Není to poprvé, kdy jsi na mě zapomněl,“ konstatovala a zkřížila ruce na prsou. „A co je ještě mnohem horší, Lodriku, ty jsi mě obelhal. Já vím, kde jsi strávil včerejší noc.“ Kabcar vrhl rychlý pohled směrem k Valjakovovi.

„Ne, ten s tím nemá nic společného. On by tě dokonce i bránil, kdyby bylo třeba. Ale ví to celý palác, Aljaša o tom s každým ráda mluví.“ Norina potřásla hlavou, hnědé mandlové oči se vlhce zaleskly. „Prožili jsme spolu krásné časy, Lodriku. Ale obávám se, že ta doba už je pryč.“

„Norino,“ nadechl se kabcar a rozpřáhl ruce, „slibuji, že se polepším. Zase se o tebe budu starat. Slibuji. A já…“

„Ty už jsi toho nasliboval hrozně moc. Nech toho. Tady v paláci jsou služky, které tvrdí, že za nimi běháš,“ hovořila dále a nedbala na jeho zoufalé zapřísahání. „Nevím, jestli je to pravda nebo jestli se jenom chtějí předvádět. Dříve bych

jim nevěřila. Ale teď mi leccos připadá možné.“ Podívala se na něj. „Změnil jsi se, Lodriku. Z plachého mladíka, plného nápadů a chuti něco udělat, se stává muž, který se stále víc a víc přizpůsobuje dvorním mravům.“ Brojačka kývla směrem k Mortvovi. „To je tvůj nový mentor a já doufám, že nezničí všechno, co se tě Stojko a můj otec snažili naučit.“ Po tváři se jí řinula slza a skanula na šaty, kde zanechala tmavou skvrnu. Tarpolský vládce vytáhl kapesník a podal jí ho.

Norina si ho nevzala. „Jsem jenom zklamaná, ne smutná.

Lodriku, rozhodnutí, ke kterému jsem dospěla, pro mě nebylo snadné, ale nemůžu jinak. Už nebudu tvojí milenkou.“ Lodrikovi se oči rozšířily hrůzou, když si uvědomil dosah jejích slov. „Z paláce se samozřejmě vystěhuji. S mojí podporou v radě brojaků však můžeš nadále počítat. Pokud o ni ještě budeš stát.“ Vtiskla mu polibek na čelo. „Přeji ti všechno nejlepší.“

Hrůzu vystřídalo ryzí zoufalství. Rozbouřené city vzkypěly.

„Ne! Ty tu zůstaneš!“ Kabcarovy oči se modře zaleskly, vylétl z nich magický náboj a nekontrolovaně se rozlétl k brojačce a dříve, než Mortva nebo Valjakov stačili nějak zakročit, zasáhl hruď mladé ženy oranžový, jako ruka tlustý paprsek. Magický výboj pronikl šaty a zabořil se Norině do těla.

Norina se trhaně zhroutila, dlouhé vlasy zajiskřily, ženiny obliny ze všech stran obklopily malé, úzké blesky.

Po chvilce se chytila za hlavu a upřeně se na bývalého milého zadívala. Z nosu se jí řinula krev.

„Co,“ lapala dívka po dechu a rukou si otírala krev, stékající jí z brady, „co jsi to udělal? Chtěls mě zabít? To tě naučil Nesreca?“

Valjakov jí pomohl na nohy a podepřel ji. Krásný pár, slyšel Lodrik v duchu jako ozvěnu slova svého bratrance a dospěl k přesvědčení, že v pohledech, které na Norinu tělesný strážce upíral, bylo něco jako něžnost. Hrůzu nad tím, co provedl, vystřídala nenávist.

„Kdybych tě chtěl zabít, tak by se mi podařilo,“ rozkřikl se na ni, obličej se mu zkřivil do odporného šklebu. „Tak si s Valjakovem jdi, kam chceš! Vím o tvojí nevěře, i o tom slyšel celý palác.“

„Pane, nevíte, co říkáte,“ snažil se ho tělesný strážce uklidnit, přestože se ho výčitka jeho chráněnce hluboce dotkla. „Uvažte, od koho jste to asi tak zaslechl poprvé.“

„Je jedno, od koho to vím,“ vztekal se kabcar. Kolem něj se znovu začínala šířit modrá záře. Třpyt ho obklopil jako fosforeskující aura, v konečcích prstů cítil svědění a záškuby, jaké ještě nikdy nezažil. Jenom s námahou potlačil přání povolit uzdu vnitřním zábranám a nechat nezkrotné magii volný průběh.

„Ven!“ zaskřehotal. Hlas mu přeskakoval a zněl jako „tras tadc“, když mu bylo odepřeno něco, po čem bezpodmínečně toužil. Poté se vrhl do křesla a skryl obličej

v dlaních, zatímco Norina a Valjakov pomalu odcházeli ze sálu.

*

Mortva pozorně sledoval celou scénu a v duchu překypoval spokojeností. Už si nemusel lámat hlavu s tím, jak otřást panovníkovou důvěrou v jeho milou.

„Pojďte, Vznešený pane. Pro dnešek bylo toho vzrušení víc než dost,“ prohodil mírně a popošel k mladému muži.

„Zůstaň, kde jsi,“ nařídil Lodrik nezvykle hlubokým hlasem. „Starej se o brojaky. Já chci být sám.“

Konzultant se mladíkovi devótně uklonil, stříbrné vlasy se na okamžik zatřpytily nadpozemským leskem, potom i on odešel.

Když Mortva za sebou zavřel dveře, zaslechl přes ně hlasitý výkřik, jímž chtěl mladý muž ze sebe odplavit zoufalství, vztek a nenávist. Postřehl rovněž charakteristické skřípění proudů magie, které se v sále vybíjely.

Něco jako soucit Mortva neznal.

Tiše se sám pro sebe pousmál.

Od jednoho ze sluhů si nechal přinést papír, inkoust a brko, aby sepsal seznam brojaků, které pozve na banket.

Chtěl si být jistý, že na žádného nezapomene.

S požitkem napsal hned na začátek jméno „Ijuša Miklanovo“.

*

„Těší mne, vážení šlechtici a brojaci z tarpolské říše, že vás smím kabcarovým jménem pozdravit a přivítat,“ zvolal Mortva do hukotu v sálu. Dorazili všichni hosté, které pozval, s výjimkou Noriny. Zato její otec a Tarek Kolskoj seděli kousíček od něho. „Kabcar se omlouvá za zpoždění, připojí se k nám při dezertu a vyhlásí rozhodnutí, které s největší pravděpodobností dopadne ke spokojenosti vás všech.“

Kývl na šéfkuchaře vyhlášeného hostince Numstrov, který poté nařídil, aby se dlouhý had pážat s přeplněnými tácy, mísami a podnosy dal do pohybu. Na stolech se objevily bohatě nazdobené a obložené lahůdky, tarpolský vládce zřejmě nešetřil námahou a penězi, aby mocenské elitě své říše naservíroval jen to nejlepší.

„Nechte si chutnat.“ Mortva pozvedl pohár. „Na zdraví kabcara i vás všech.“

Pozvaní hosté poslušně zvedli poháry a navzájem si připíjeli, hned poté se pustili do jídla.

Konzultant se posadil. „Konečně se také seznámíme, guvernére,“ řekl Mortva přátelsky Miklanovovi, jenž si

právě kladl na talíř zaječí kýtu. „Z kabcarových úst jsem se leccos doslechl o jeho granburských dobrodružstvích.

Vašich rad si velice cenil.“

„Mockrát děkuju.“ Vousatý brojak a panovníkův místodržící na něj zamrkal. „Podle toho, co mi dcera vyprávěla, tak jste v Ulsaru převzal roli, kterou jsem dříve zastával já spolu se Stojkem.“

„A co si o tom myslíte vy?“ vyptával se Mortva zvědavě.

„Já nevím,“ přiznal Miklanovo. „Kdyby nebylo vašich plánů, skončila by pro nás bitva u Dujuleva úděsným fiaskem, za to vám patří respekt a uznání. Ale co mi dcera o vás jinak vypráví, mne nutí k hlubokému zamyšlení.“

„To mne opravdu mrzí,“ zalitoval Mortva a napjatě sledoval, jak jeho protějšek zabořil zuby do masa. „Chutná vám?“

„Je to výtečné.“ Guvernér usilovně žvýkal. „Mám jenom obavy, že až veřejně ohlásíte své plány, leckomu zase vypadnou sousta z úst. Nebo opravdu chcete těm vykořisťovatelům vrátit všechna stará práva?“ Tázavě se zarazil a pohledem si změřil konzultantův pobavený obličej.

„Nebo jim chlapec opravdu ustoupil?“

Mortva přitiskl ukazováček k bradě. „Ne, ne. Nikdo ze šlechticů a brojaků nebude mít v budoucnu více výhod. Ani teď, ani nikdy později. Právně se řada věcí změní.“

„Ten strašák do zelí z toho nebude mít velkou radost, až to uslyší,“ zvolal dobře naladěný Miklanovo tak hlasitě, že

to Kolskoj nutně musel zaslechnout. Jeho talíř i pohár na víno zatím byly zcela nedotčené.

„Jestli těmi lahůdkami pohrdnete, zklamete našeho kuchaře,“ prohodil konzultant směrem k mluvčímu rady brojaků. Mortva sám si naložil plný talíř a krátkými, úspornými pohyby se dal do jídla. Po prvním soustu s požitkem přivřel oči. „Skutečně budete litovat, že jste si nic nedal.“

Ale dokonce ani naléhání souseda, sedícího u stolu přímo vedle něj, nepřimělo hubeného muže k tomu, aby ochutnal některou z lahůdek. Mužova útlá ruka se sevřela kolem amuletu, který nosil na krku.

Večer pokročil, ale kabcar, na něhož mocní této země čekali, stále nepřicházel.

Při dezertu se konzultant zvedl a poklepal na svůj pohár, aby upoutal pozornost celého shromáždění. Někteří z brojaků si již bohatě dopřávali vína a ve slavnostním sále vládl značný hluk. Mortva musel své upozornění několikrát opakovat, než si mohl být jistý, že ho všichni uslyší.

„Nuže, protože kabcar zatím nedorazil, ujmu se tohoto…“

„Slyšte, slyšte,“ zamumlal Kolskoj. „Teď už máme vlastního guvernéra dokonce i v Ulsaru. Jak daleko ještě sahají vaše pravomoci? Člověk se leccos doslechne.“

Panovníkův bratranec se připojil k tlumenému smíchu.

„Ano, vážený Kolskoj, možná máte pravdu. V paláci tahám za celou řadu nitek,“ prohodil Mortva přátelsky.

„Například tento večer byl původně můj nápad, abychom měli najednou pohromadě všechny, co si myslí, že můžou kabcarovi předpisovat, co má dělat a co ne.“ Opět se zasmál, ale tentokrát se k němu celý sbor nepřipojil. Pouze ti, co již byli opilí, si pobaveně poklepávali na stehna, protože přesně nepochopili smysl pronesených slov.

Miklanovo odložil pohár s vínem a nedůvěřivě na konzultanta pohlédl. Tón, jímž muž hovořil, v něm vzbudil podezření, že se spolu s ostatními ocitl v pasti. Podle toho, jak se tvářil Kolskoj, usoudil, že si granburský šlechtic myslí něco podobného.

„Jenže Jeho Veličenstvo kabcar, hrdina od Dujuleva, jak ho nazývá lid, jenž v něm spatřuje největšího ze všech Bardriců, něco takového nechce a nemůže připustit. Vy, brojaci, spravujete zemi, kterou vám nebo vašim předkům propůjčil některý z tarpolských vládců, abyste v ní vládli poddaným.“ Mortva zakroužil pohárem se zkvašeným hroznovým mokem. „A když odhlédneme od několika chvályhodných výjimek,“ položil ruku na rameno Norinina otce, „máte ještě tu drzost klást si podmínky?“

Nyní se brojaci dali mezi sebou vzrušeně do řeči.

Kolskoj povstal. Chřípí dravčího nosu se mu nadmulo.

„Myslím, že je přáním nás všech, když se vás, Nesreco, zeptám, jakou hru tady hrajete?“ Někteří brojaci zlostně

vykřikli na souhlas. „Jak vidím, pozval jste nás, abyste nám zde nadával, a ne proto, abyste nám vrátil práva, která požadujeme.“

„Zhruba tak,“ prohodil muž se stříbrnými vlasy. „Nyní půjdu dokonce ještě o krok dále. Kabcar mi sdělil, že má těch odporných diskusí s vámi víc než dost. A já jsem si poté položil otázku, k čemu vlastně brojaky potřebujeme?“

Ze záhybu rukávu vytáhl papír, uniforma mu jako vždy dokonale seděla. „Přestože je mi to moc líto, dospěl jsem k závěru, že vy všichni, jak tu sedíte, jste naprosto zbyteční. S

panovníkovým souhlasem budou v budoucnu provincie přímo spravovány novými guvernéry, vojenské posádky pomůžou udržet v zemi pořádek a budou sloužit jako místo, kde budou pachtýři odvádět dávky.“ Zamával návrhem zákona. „Žádné mezistupně, žádné zbytečné zdržování. Co si o tom myslíte?“

V sále zavládlo mrtvolné ticho.

Kolskoj se podíval na své kolegy z rady brojaků, poté se hlasitě rozesmál. „Nezapomněl jste ve své horlivosti na něco, co může tento pomatený plán zmařit?“ Napřímil své vychrtlé tělo, hnědé oči se pichlavě zabořily do konzultantových. „Na nás brojaky?“

Mortva se posadil, přehodil si nohu přes nohu a zapřel ruce špičkami prstů o sebe. „Ne,“ odvětil po chvíli, „na vás jsem rozhodně nezapomněl.“

Miklanovo pocítil, že se ho zmocňuje lehká závrať. Tělo mu ochromovala podivná malátnost, která se neustále šířila a zuřivou rychlostí pohlcovala jeden sval za druhým.

Dokonce už ani nemohl mluvit, rty a čelisti ho přestaly poslouchat. Něco zablekotal, hlava mu klesla na stůl, pudink mu vnikl do nosu, až začal chrčet. Jeho sousedům se vedlo obdobně. Pozvolna ztrácel vědomí.

Kolskoj a Mortva sledovali, i když každý z nich s jiným výrazem v obličeji, jak všichni tarpolští brojaci a šlechtici, jeden po druhém, umírají.

„Vy jste šílená zrůda!“ zařval Kolskoj a vytasil šavli.

„Měl jsem pravdu, když jsem vám a tomu pozvání nedůvěřoval. Jak to chcete vysvětlit národu a příbuzným těch mrtvých?“

„Uklidněte se, Kolskoj.“ Mortva si ledabyle položil nablýskané holínky na stůl. „V této tragédii dostanete roli hrdiny. Mrtvého hrdiny. Při tom už vám nepomůže ani ta krásná cetka, kterou máte kolem krku.“

Granburčan zamžikal očima. „To by se vám tak líbilo, co? Ale ne, na tom se nebudu podílet.“ Rozběhl se ke dveřím, marně však lomcoval klikou. Dveře byly zamčené.

„Povím vám, co se tady stalo za hrůzu. U kuchařovy mrtvoly se najde sto vasleců a zbytky jedu, který přidal do jídla. Vy jste si vzal v kuchyni toho kuchaře na paškál, zjistil jste od něho, že se nechal naverbovat do služeb Borasgotánu a měl za úkol zabít kabcara. Vy jste pak přivlekl toho zrádce

až sem, abych se o tom dověděl i já, ale zatímco jste vyprávěl, kuchař se vám vytrhl, zmocnil se šavle jednoho z hostů a smrtelně vás zasáhl,“ vyprávěl muž se stříbrnými vlasy v naprostém klidu. „Vy jste ho ve smrtelném zápase probodl a zachránil mě. Já se naproti tomu jako zázrakem zotavím z otravy jedem a předložím kabcarovi své návrhy na změny, které panovník přijme.“ Setřel si z pravé holínky drobnou skvrnku. „Mezi námi, já jsem si předem vzal protijed. Život může být tak jednoduchý, když člověk dokáže být dost bezohledný, nemám pravdu? Víte, co mám na mysli.“

„Ve vás jsem našel mistra, který mě překonal, Nesreco.“

Kolskoj ta slova na konzultanta přímo vyplivl. „Ale ten váš krásný plán má ještě jednu chybu.“ Popošel ke kabcarovu bratranci, hrotem zbraně mu namířil na krk. „Jestli mě má něčí šavle zabít, musel byste nějakou teď mít u sebe.“

Hubený šlechtic přiložil poradci čepel ke krku. „Já vám teď urazím hlavu, díky tomu protijedu dokážu, že jste zrádce, a sám se stanu konzultantem. Co říkáte na moji verzi?“

Zdánlivě náhodný závan větru uhasil většinu světel v sále.

„Já si o ní nic nemyslím,“ utrousil Mortva. „Ale proč se nezeptáte Paktai?“

Kolskoj přimhouřil oči, až z nich zůstaly uzoučké škvíry.

„Kdo je ten…“

Ve stínu za jeho zády zaplál pár ohnivě rudých bodů, vzduchem proletělo něco lesklého a šlechtic ucítil prudkou ránu do zad. Nechápavě zíral na dlouhou úzkou čepel, která mu čněla z hrudi.

„Mimochodem, měl jste pravdu. Já zbraně nepoužívám.“

Mortva jemně odtlačil čepel Kolského šavle od vlastního krku. „Zato okouzlující Paktai s ní umí skvěle zacházet.“

Zbraň s trhnutím vyjela z šlechticova těla, muž se zhroutil k zemi.

„Když už neexistuje rada brojaků, nepotřebujeme ani jejího mluvčího,“ zašeptal konzultant umírajícímu výsměšně do ucha. „Žijte blaze, Kolskoj.“

Žena v černé zbroji si otřela meč o šaty mrtvého muže a zasunula zbraň opět do pochvy.

Mortva přelétl pohledem po více než třech stovkách mrtvých. „Jenom se na to podívej. Ten šílený Arrulschán je všeho schopný.“ Lhostejně zabořil prst do pudinku ležícího na místě, u něhož seděl Miklanovo, a ochutnal dezert.

Uznale našpulil půvabný obličej.

„Proč toho důvěrného rádce, který ještě pořád leží na lůžku, prostě nezabijeme?“ Paktai se chladně dívala na granburského šlechtice, jehož tělo sebou naposledy zaškubalo. „K čemu takové divadlo?“

„Mám s ním jiné plány. Jdi do kuchyně a nechej tam všechno tak, jak jsme se domluvili. Kuchaře položíš šikmo vedle Kolského. Je na čase, abych se taky přiotrávil.“ Muž

se stříbrnými vlasy s odporem pohlédl na krví potřísněnou podlahu. „Raději přece jen počkám na pomoc v křesle.

Pospěš si.“

Naaranžoval se do odpovídající polohy a zavřel oči.

*

Po domnělé masové vraždě brojaků a šlechticů z celé říše, jíž se Borasgotán dopustil, se Tarpolem rozlehl nesmírný řev. Lidé přitom ani tak nelitovali smrti bohatých šlechticů a velkostatkářů, ale byli celí bez sebe nad proradností nepřítele, jenž byl očividně schopný i těch nejšílenějších činů. Rovněž ostatní říše odsoudily takový zákeřný úklad.

Zděšený a hluboce zarmoucený kabcar, který se jenom díky šťastné náhodě na banketu neobjevil, vyhlásil třídenní státní smutek a osobně vedl průvod smutečních hostů při slavnostním pohřbu. Kdyby se mu onoho večera nezlomilo kolo kočáru, musel by si Tarpol hledat nového panovníka.

Mortva Nesreca týden trpěl na následky jedu a byl upoutaný na lůžko.

Přesto nadále vykonával své povinnosti konzultanta a vypracoval právní řešení, které nenechalo půdu velkostatkářů bez dozoru. Dle jeho doporučení byli noví

guvernéři, které panovníkovi narychlo navrhl, pověření správou těchto pozemků.

K poddaným se obracelo provolání, aby v této krušné době zachovali klid a měli pochopení pro to či ono opatření, které zdánlivě odporuje zavedeným reformám.

Když guvernéři dostali za úkol předběžně pozastavit změny, které kabcar vyhlásil, nestěžovala si ani jedna vesnice. Mortvův plán vyšel. Viníka této mizérie lid spatřoval v Borasgotánu, ne v paláci v Ulsaru.

Jeden důvod k radosti se však přece jen naskytl. Zdálo se, že se Stojkovo zranění konečně jakž takž zahojilo, a tak ve chvílích, kdy mladého panovníka nedoprovázel Mortva Nesreca, mu opět stával po boku dobromyslný rádce s mohutným hnědým knírem.

Stojko však velice rychle vycítil, že pozbyl větší části svého dřívějšího vlivu. Nebylo možné přehlédnout, že někdo jiný použil na Lodrika hoblík a vrstvu za vrstvou z něho odkrajoval všechno to, s čím si dal takovou práci a co ho předtím naučil.

„Pane, mám pocit, že se mi už se vším nesvěřujete,“

zahájil třetího dne od chvíle, kdy poprvé vstal z postele, jejich večerní rozhovor v čajovně. „Můžeme mi prozradit proč?“

Lodrik energicky potřásl hlavou. „Neztratil jsi moji důvěru. Jenom potřebuji jinou formu pomoci než dřív. Ty s Valjakovem jste ze mě v Granburgu vychovali muže.“ Když

na tu dobu v duchu zavzpomínal, musel se pousmát. Poprvé po dlouhé době se mu od úst vytratil vážný rys. „Na severu jsme toho zažili opravdu dost, není to tak?“

„Ano, pane, zažili jsme tam toho skutečně dost.“

Důvěrný rádce přiložil polínko do krbu. Dopřával mladému muži potřebnou dobu, aby se mu otevřel, jak to v minulosti dělával.

Lodrikova tvář však zůstala uzavřená a tvrdá. „A teď ta země patří Borasgotánu.“ Pohlédl na Stojka. „A to je důvod, proč svého bratrance tolik potřebuju, copak to nechápeš? On studoval válečné dějiny, bez něho by byl s tarpolskou říší konec už u Dujuleva.“

„Bez něho a bez Sinureda, kterého jste přivolal z mořského dna,“ dodal postarší muž zvolna. „Pustil jste se do nebezpečné hry s něčím, co nebudete moci ovládat, pane.“

„To říkáš ty.“

„Ano, to říkám já.“ Stojko si s povzdechem dolil čaj. „Je dobře, že si můžeme popovídat mezi čtyřma očima. Dosud jsme neměli příležitost promluvit si o věcech, které se před nedávnem přihodily. To bych chtěl napravit, abyste slyšel i jiné názory než ty, jaké zastává váš bratranec. Já nyní promluvím o několika věcech, které byste měl v budoucnu dobře uvážit.“ Ponořil do čaje lžičku s cukrkandlem, velké kousky cukru tiše zašplouchaly. „Jak se chcete toho válečného knížete do půl roku zbavit? Valjakov mi popsal

krvavá jatka, která vaši noví přátelé po sobě zanechali u Dujuleva. Co uděláte, když se obrátí proti vám?“

Kabcar se přátelsky usmál a položil starému příteli ruku na předloktí. „Sinured mi přísahal věrnost. A já vlastním něco, co mě dělá ještě silnějším, než je on.“

V duchu sesbíral síly, nechal magii, aby se mu přelila do pravého ukazováčku, a použil ji k vypuštění oranžového blesku, který namířil na vázu. Nádoba praskla a Stojko pokrčil obočí.

„Tomu se říká magie. A když se trochu namáhám, dokážu ji ovládnout, a jak Mortva říká, dokážu s ní i mnohem větší věci.“

„Jak Mortva říká? A není v té věci náhodou vaším učitelem?“ Rádce upil trošku čaje a dolil si do něj mléko.

„Valjakov i já jsme si toho daru u vás všimli už dříve, ale mysleli jsme si, že na Ulldartu žádná magie neexistuje, a tak jsme si to neuměli vysvětlit. Položte si následující otázky: proč by se magie měla vyskytovat právě ve vás? Odkud pochází? A co se stane, jestli nebude tak silná, aby Sinureda za pár měsíců zahnala pryč?“

„Možná to všechno způsobil ten blesk v Granburgu,“

přemítal Lodrik. „Ulldrael mi věnoval tuto moc, abych si dokázal Sinureda podrobit. Jinak si to nedokážu vysvětlit.

Myslím, že mě tím Spravedlivý požehnal, abych mohl zlikvidovat borasgotánskou hrozbu. A všechny další hrozby, které by ohrožovaly moje poddané. Neboť jenom moje smrt

bude mít za následek návrat doby temnoty. Dokud žiju, nemůže se nic stát.“ Mladý muž se hluboce nadechl. „Copak mi nikdo nerozumí? To byla poslední možnost, jak Tarpol zachránit. Bez Sinureda a jeho mužů by nás Borasgotán převálcoval, copak to nikdo nevidí?“

„A vy jste se nikdy nepodivil, jak je možné, že se Zvíře vrátilo právě tehdy, když jste je přivolal? Tzulánci se již celá staletí marně snaží vrátit zlo zpátky do našeho světa. A potom, s prominutím, dosáhne nějaký mladík jediným přáním toho, čeho nebylo schopno bůhvíkolik lidských obětí?“

„Ty si tedy myslíš, že ten šílený mnich má pravdu se svou domněnkou, že musím zemřít, aby se zabránilo návratu doby temnoty?“ V panovníkově otázce nebylo ani stopy po podezřívavosti, zaznívalo z ní pouze překvapení. „Já sám jsem si také položil otázku, proč se mi dostalo takové podpory. Myslím si, že mě Ulldrael zkouší, abych byl připraven na rok 444. Obdařil mě magií, abych mohl Sinureda zahnat. S konečnou platností.“ Udělal v řeči krátkou přestávku. „Poté co splní úkol, který jsem mu uložil.“

Rádce se předklonil, v obličeji se mu zračily hluboké obavy. „Pane, Sinured si s sebou přivedl dvacet tisíc bojovníků. Dokonce i kdybyste vyhnal Zvíře z Tarpolu, co si myslíte, že válečný kníže se svými muži udělá? Vybere si nejbližší zemi a podrobí si ji. Co by se mohlo takové armádě

postavit do cesty? V zájmu blaha všech lidí asi budete muset Sinureda zabít. Jinak s sebou opravdu přivede dobu temnoty, bez ohledu na to, jestli žijete nebo jestli budete mrtvý.“

Stojko se na svého chráněnce naléhavě zadíval. „To chcete těch dvacet tisíc válečníků taky jen tak odčarovat? Dokázat, aby praskla nějaká váza, je jedna věc. Smést z pole celou armádu je něco úplně jiného. Jste tak mocný, pane?“

V Lodrikových očích barvy mořské vody se zračil vzdor smíšený s pýchou. „Mám lepší návrh. Proč si ho prostě nenecháme na své straně?“ prohodil po chvíli jakoby jen tak mimochodem. „Dokud ho budeme kontrolovat, nemůže napáchat žádné škody, a teď ještě bude mít dost práce s opětovným dobytím naší říše.“

„Jestli zůstane jenom u toho,“ zabručel Stojko.

„Co to má znamenat?“ Kabcarův údiv nebyl předstíraný.

Zřejmě si pořád myslel, že může Sinureda řídit, jak se mu zachce.

„Co jste tehdy po tom tvorovi požadoval?“ chtěl vědět rádce a přejel si prstem po kníru. „Vybavte si to úplně přesně.“

„Nechal jsem ho přísahat, že nechá tarpolský lid v klidu a že pro mě znovu dobude všechna území, která původně patřila Tarpolu,“ vypočítával Lodrik nevrle.

„Všechna území, která původně patřila Tarpolu,“

opakoval jeho protějšek tiše. „Pokud jste to časově nějak nevymezil, měli bychom si rychle obstarat nějaký historický

almanach a zjistit, kam až tarpolská říše sahala v dobách, kdy měla největší rozlohu. Mám podezření, že jste svým zbožným přáním napáchal více, než jste v té chvíli tušil.

Sinured je zlomyslný a prohnaný.“

„Ale já tím myslel, že má odrazit Borasgotán,“ bránil se mladý muž, jenž nyní rovněž znejistěl. „Ale nejdříve nechám Arrulschána, aby na vlastní kůži poznal metody, které sám používá. Poté co se mě pokusil otrávit a po vraždě našich brojaků nemám v úmyslu zastavit se na říšských hranicích.“ Zachmuřeně zíral do šálku. „On začal, já nyní přenáším pochodeň války do jeho říše. Tak daleko, jak moje jednotky proniknou.“

Stojko pomalu potřásl hlavou. „Pane, prosím, to nám nic nepřinese. I kdyby váš studovaný bratranec tvrdil něco jiného, nedělejte to.“

„Ne. To dlužím mrtvým na bojišti, vypáleným vesnicím, a dokonce i těm zákeřně povražděným velkostatkářům,“

odporoval mladý muž rozhodně. „Zřídím kolem své země stejný ochranný pás, jaký chtěl pro sebe vybudovat i Arrulschán, přestože k tomu měl jiné motivy. A čím víc o tom přemýšlím, tím víc dospívám k přesvědčení, že ten pás nikdy nemůže být dost velký.“ Lodrik do sebe hodil horký nápoj. „Moje země a moji poddaní budou mít jistotu teprve tehdy, až bude ten šílenec odstraněn. A Hustrabán si rovněž zaslouží pořádnou lekci.“

„Nyní hovoříte jako pravý Bardric ze starých časů,“

komentoval Stojko vyslechnutou řeč. „Váš otec by byl na vás hrdý.“ Mladíkův pohled mimoděk sklouzl ke kovové skříňce na krbové římse, v níž se nacházel popel muže, jenž ho zplodil. „Doufám, že i já na vás budu moci být ještě dlouho hrdý. Nezapomeňte příliš moc z toho, co jsem vás učil.“ Rádce dolil panovníkovi čaj. „Jak snášíte odloučení od Noriny?“

Lodrik nepřítomně pohlédl z okna. „Strašně mi chybí,“

přiznal sám sobě i svému rádci. „Ta jedna noc s Aljašou všechno zničila. Přitom ji pořád miluji, na druhé straně mě ale sestřenice taky přitahuje.“ Na okamžik se odmlčel. „A potom tady kolují ty zvěsti, že ona a Valjakov spolu mají poměr. To bych nesnesl. Já jsem jí zachoval věrnost. Když se na to přesně podíváme, tak ta jedna noc byla jenom splněním podmínky. Ale ona mě podvádí s mým vlastním tělesným strážcem.“

„Co se téhle záležitosti týče, jste si tím nějak moc jistý, pane.“ Stojko ukázal na šachovnici. „Dejme si jednu partičku. Jako v minulosti. To vás rozptýlí.“

Lodrik pokrčil obočí a podezřívavě se zadíval na starého mentora. „Víš o těch dvou něco? Je to, co se povídá, skutečně pravda? Když tě navštěvovali, byli přece u tvé postele často oba zároveň. Prozradili se něčím?“

„Byli u mě tak často jako nikdo jiný z tohoto paláce,“ při těchto slovech obdařil mladého muže výmluvným

pohledem, „ale já jsem si ničeho nevšiml. Nejsou pár, který by se potají scházel, to mi věřte.“ Rutinované rozestavil figurky. „Začínáte.“

„Představa, že by mě opravdu mohla podvést, mě přivádí k šílenství.“ Kabcar nepovoloval. V jeho nitru se vzedmula bouře citů.

„To si jenom namlouváte, pane. K tomu nikdy nedošlo.

To vám přísahám, pokud pro vás moje slovo pořád ještě něco znamená.“

„Samozřejmě že něco znamená.“ Lodrik učinil první tah, ani zdaleka se však neuklidnil. Někdo zaklepal na dveře a dovnitř vešel Valjakov.

Kabcar se donutil upírat pohled na figurky, zatímco oba přátelé se pustili do bezvýznamného hovoru.

Když však pohlédl na stylizovaný obličej bílé královny, sklouzl v myšlenkách k noci strávené s Aljašou.

Je pravda, že dobře věděl, že sestřenice je velice zkušená žena. A že její obrovské zkušenosti znásobí jeho požitek, o tom se přesvědčil už při milostné předehře.

Aljaša dokázala jemnými pohyby, doteky a laskáním na správných místech rozpoutat takové bouře vášně, na jaké při vší lásce k Norině nebyl zvyklý. Jak by to asi vypadalo s jinými ženami, tuto otázku si v poslední době potají často kladl. Nyní o tom získal přibližnou představu.

V podstatě však toužil po tom, aby hlouběji poznal radosti tělesné lásky, mladická zvědavost a chtíč, které po

celá léta dřímaly, se díky zkušenostem, jichž nabyl s manželkou, draly stále více na povrch.

Kabcar byl během celé partie nezvykle zamlklý. Po jejím skončení vyšel z čajovny a zamířil do ložnice, aby si oživil zážitky s Aljašou. Už samotné vzpomínky ho velice vzrušily.

Stojko s Valjakovem zůstali v čajovně.

„Věříš, že za tou úkladnou vraždou vězí Borasgotán?“

zeptal se rádce po chvíli a zíral do prázdna.

Tělesný strážce si přisunul židli ke stolu a posadil se.

Rozvážně zakýval vyholenou hlavou sem tam. „Arrulschán je šílený a schopný úplně všeho,“ odpověděl. „Ale něco mi na té věci vadí. Byl jsem tam spolu s kabcarem a obhlédli jsme si všechny mrtvoly. Nic nenaznačovalo tomu, že by se tam mělo odehrát něco jiného, než co nám vyprávěla ta stříbrná kštice.“ Odzátkoval načatou láhev vína a dal si z ní pořádný doušek.

„Ale?“ dorážel na obra Stojko a vzal mu láhev z ruky, aby si i on dopřál lahodného moku.

„Ten kuchyňský šváb…“

„Kuchařský mistr,“ opravil ho rádce káravě.

„…si po činu očistil zbraň o Kolského šaty. Proč? Proč by si chtěl při eventuálním útěku brát šavli s sebou? Byl přece známý… kuchař. Mohl v naprostém klidu vyjít ven a vypařit se. A proč nepoužil nůž, se kterým díky tomu, čím se živí, umí zacházet mnohem lépe než s mečem?“ Přitáhl si

víno zpátky. „A to ještě není všechno. Okraje Kolského ran byly úplně rovně a zespodu hladké. To znamená, že byl probodnutý zbraní s oboustranným ostřím, pravděpodobně tedy mečem, a ne šavlí. Zároveň je velice zajímavé, že místo, kudy čepel po průchodu tělem vyšla ven, je stejně široké jako místo, kde se zabořila do zad. Z toho plyne, že zbraň prošla tělem úplně celá.“ Valjakov napnul mohutné svalstvo. „Já bych dokázal prohnat takto někomu meč zády, ale jenom vší silou obou paží a s rozběhem. Zato kuchař s tou svou postavou? Nikdy!“

Stojko se na přítele zmateně zahleděl. „Udělal jsi na mě dojem.“

„I pro tebe by to byla dětská hračka, kdybys viděl tolik mrtvých a raněných jako já. Dlouhou dobu jsem byl v nejlepší bojůvce naší říše,“ zakončil Valjakov své vysvětlení.

„Kuchař tedy Kolského nezabil. Takže pokud bychom tento čin podsunuli Nesrecovi, museli to udělat jeho komplicové,“ uvažoval rádce nahlas, opět pro sebe ukořistil láhev s vínem a vyčítavě se na obra podíval. „Tys ji dopil až do dna.“

„Za to můžou všechny ty řeči,“ omlouval se tělesný strážce s úšklebkem. „Nejsem na ně zvyklý.“ Přítel mu beze slova podal další láhev.

„Mluvil jsi o tom s někým?“

„K čemu by to bylo?“ zeptal se Valjakov rezignovaně a zahýbal kovovými prsty. „Jestli se ve svých domněnkách nemýlíme, tak si stříbrná kštice rychle najde nějaké výmluvy nebo zdůvodnění. A chlapec teď koneckonců poslouchá jenom jeho.“ Otevřel láhev a zhluboka se napil. „Vrátil ses pozdě.“

„Vrátil jsem se jenom díky jednomu triku,“ opravil ho Stojko. „Bylo to pouhé tušení, ale udělal jsem dobře, že jsem se jím řídil.“ Když spatřil bezradný obličej svého protějšku, dal se do vysvětlování. „Od doby, co jsme se vrátili do Ulsaru, se mi znovu a znovu vracel sen, že mi někdo v noci něco dělá s ránami. Často jsem se neprobouzel bolestí, ale zdálo se mi, že mi noční návštěvník zacpává ústa.“

„Ach, to myslíš,“ prohodil Valjakov. „Vyprávěl jsi mi o tom a já jsem rozestavil stráže. A jednu noc jsem dokonce celou strávil u tvé postele.“

„A přesto,“ trval kabcarův důvěrný rádce na svém, „jsem nebyl sám. Ze stínů se vynořil pár žhnoucích rudých očí, nějaká postava si prohlížela moje obvazy a natřela je jakousi tekutinou. Já jsem si pak schoval staré obvazy plné zaschlé krve a hnisu a přiložil jsem si je na čerstvé. Když postava, kterou jsem ve snech vídal, zjistila, že se rány na pohled ještě více zanítily, nic neudělala a odešla pryč.“ Stojko zapálil všechny svíce v místnosti, aby světlo dopadalo i do

posledního koutku. „Zvláštní, že ano. A dodnes nevím, jestli to byla iluze, nebo ne.“

Valjakov zamyšleně mlčel. „Zahlédl jsi něco z té postavy?“

„Měla na sobě zbroj.“ Popsal všechno, co si ještě pamatoval z doby, kdy ležel v horečkách. „Neumím ti říct, jestli to byl muž nebo žena. Ten návštěvník ale zcela jistě měl…“ zarazil se, „…meč.“ Oba muži na sebe pohlédli.

„Mohla to být náhoda.“

„Tady se už hodně dlouho nic neděje náhodou,“ zavrčel tělesný strážce. „Nebo se té náhodě v poslední době říká Nesreca. Mimochodem, ten tvůj host měl na sobě téměř úplně stejnou zbroj jako válečník, který málem zabil rytíře.

Tehdy k tomu chyběl jenom vlásek.“

„O spojení se záhadným příbuzným tedy nemusíme pochybovat. Jestli ten bratranec školí chlapce v zacházení s magií,“ třídil si Stojko myšlenky a Valjakov poprskal drahocenný koberec vínem, které si právě nabral do úst, „tak i on musí být v tom umění důkladně zběhlý, není to tak? Že by uměl dodávat lidem nadlidské síly a naučil je procházet stíny? A pokud je můj návštěvník opravdu schopný pohybovat se ve stínech, nebylo by pak pro něj snadné vrazit někomu meč do těla až po jílec?“

„V budoucnu vždycky nechám v místnosti hořet světlo,“

zabručel tělesný strážce. „Rozhodně se nenechám zabít ve spánku.“

„Já udělám to samé.“ Rádce si uhladil hnědý knír, protože mu na horním rtu nepořádně odstávaly chlupy.

Potom se mu ve tváři objevil výraz krajního neklidu. „Ty si opravdu myslíš, že Echomer měl Nerestra zabít?“ Obr přikývl. „A co když se o to ta postava pokusí stejně jako u mě?“

„Doufejme, že Angor bude svého služebníka dobře střežit a nespustí z něj oko.“ Valjakov se zvedl. „A kdyby ne, tak se pro jistotu půjdu na rytíře podívat a rozestavím pár stráží. I v místnosti.“

„Nezapomeň na Norinu,“ nabádal ho Stojko. „Dokud ještě bydlí v paláci, tak přestože to zní divně, je tu ve větším bezpečí.“ Holohlavý válečník odešel z čajovny.

*

Když Belkala vstoupila do Nerestrovy komnaty a uviděla, že u okna stojí konzultant Nesreca, tušila, že ji čeká nepříjemný rozhovor. Rychle vrhla pohled na řádového rytíře, ten však poklidně ležel na matraci a stále ještě ho obklopovala zelenkavá záře.

Kensustriánka usedla na postel vedle rytíře, sevřela ruce v klíně a čekala.

„Tarpol je krásná země,“ dal se Mortva po chvíli do řeči a ukázal z okna. „Byla by však ještě krásnější, kdybyste tu vy a ten rytíř nebyli.“

Kněžka na něj tázavě pohlédla.

„Abych to vyjádřil zcela přesně,“ pronesl muž se stříbrnými vlasy, jehož překvapilo, že žena neřekla jediné slovo, „chci, abyste vzala svého hrdinu a zmizela odsud. Tak rychle, jak vás ty vaše kensustriánské nohy ponesou. Tady v Tarpolu mi překážíte, to vám říkám bez obalu rovnou do tváře. Ostatně velice krásné tváře.“ Žena zareagovala na kompliment jako socha a opět nepronesla jediné slovo.

Ničím nedala najevo, co se v ní děje.

„Kdybyste mých pokynů nedbala,“ Mortva ukázal na spícího muže, „vezmu si jeho život. Vím, že vás nemůžu hrozbou smrti nijak vyděsit.“ Usmál se a přejel si rukou po uhlazených vlasech, spadajících až na záda. „Co je jednou mrtvé, je těžké znovu zabít.“

Vyčkávavě založil ruce za zády. Po chvíli lhostejně pokrčil rameny a zamířil ke dveřím.

„Máte dva týdny čas, abyste se připravila na cestu. Jestli ten váš zamilovaný párek do té doby nezmizí, rytíř Bouřlivák zemře. Tak se přece říká vašemu milenci, že ano?“ V očích se mu objevil ledově chladný, vypočítavý výraz. „Doporučuji vám, abyste se řídila mojí radou. Nebo si pro rytíře vymyslím obzvláště nepříjemný způsob smrti.

Nikdo nebude nic tušit, jenom vy budete mít svědomí

zatížené tím, že právě vy nesete odpovědnost za jeho smrt.

A mám dojem, že rákshasa má hodně času na to, aby si mohla dělat výčitky, viďte?“ Mortva stiskl kliku. „Kam půjdete, je mi úplně fuk. Jenom vypadněte z Tarpolu.“

Belkala trhla hlavou. Na okamžik se přestala ovládat a zmocnila se jí chuť zabořit konzultantovi nehty do masa, zuby mu rozervat hrdlo a vyrvat z těla to černé, zlomyslné srdce. Oči žhnuly sytě žlutou září, Mortva však na její výhružné gesto a náznak toho, že Kensustriánka brzy vybuchne, reagoval pouze pobaveným úsměškem.

„Co je, Belkalo? Chcete mne snad napadnout?“ Rozpřáhl ruce. „Nejsem ozbrojený. Jen to zkuste.“

Žena se zhluboka nadechla, sevřela ruce v pěst a upřeně zírala z okna.

„Takže tušíte, že byste měla pramalou šanci na úspěch?

Chytré děvče. Očekávám váš brzký odjezd,“ prohodil Mortva tiše. Dveře za ním ztěžka zapadly do závěsů.

Krátce poté opět někdo zaklepal.

„Viděli jsme, kdo tu právě byl.“ Do místnosti vstoupil Valjakov, následovaný dvěma vojáky. „Bylo by lepší, kdyby měl rytíře přes noc někdo pod ochranou,“ pronesl naléhavě, Kensustriánka však jeho nabídku s díky odmítla.

„Nám se nic nestane. Ani ve tmě, ale vím, nač myslíte.

Díky. Léčivý zelený třpyt ho chrání před zlem, které prochází palácem. A já nemám strach.“ Obě stráže si mezi sebou vyměnily rychlý pohled. „Ale palác není místem, kde

by se Nerestro mohl uzdravit. Za týden s ním odjedu z Ulsaru a vrátíme se zpátky do jeho hradu. V prostředí, na které je zvyklý, se bude uzdravovat mnohem rychleji.“

Něžně pohladila vyznavače boha Angora po hlavě, jako vždy nedbala na bolestivé stahy kůže na ruce, jež jí působil dotek zelenkavé záře. „Ještě jednou vám děkuji za péči o rytířovo blaho, ale myslím, že vám hrozí větší nebezpečí.

Lakastra, bůh vědění a jižního větru, nechť vás chrání.“

Zvedla se a doprovodila tři muže ze dveří. Poté se vrátila do místnosti a opět usedla vedle Nerestry.

„Nelze jinak, můj milý. Musíme odejít. On a jeho společníci jsou proti tobě příliš mocní.“ V měsíčním světle se zatřpytily diamanty a drahokamy aldoreelské čepele, visící na skobě vedle rytířova lože. „Ale jednoho dne tato zbraň zlo zničí.“

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS,

VÉVODSTVÍ TURANDEI, KRÁLOVSKÝ PALÁC, LÉTO 443 P. S.

„Jak jsme se domluvili, poprvé jsme Angoránce u vašeho prahu ušetřili.“ Moolpár Starší si ze stříbrného tácu vylovil jednu sladkou lahůdku. Pralinkám ilfariské hlavy

státu přišel na chuť v neposlední řadě i díky tomu, že si král nechal vyvinout vlastní recepturu, která kensustriánskému velvyslanci nepřipadala přehnaně sladká.

Dle Perdórových pokynů zkombinoval mistr pralinkář višně s jemně hořkou čokoládou, trochou pepře, skořicí a špetkou dvacet let staré třešňovice. Jemná pálivost, která se z pralinky při pomalém vychutnávání uvolňovala, probouzela v Moolpárovi všechny smysly.

„Zato u svých západních břehů jste rozpoutali hotový masakr,“ nadhodil Fiorell a uvelebil se na desce pracovního stolu. Na břiše si přidržoval brko a symbolizoval jím meč. V

předstírané agonii se převaloval sem tam, až ho Perdór prudkým šťouchancem ne zrovna jemně smetl ze stolu.

Dvorní šašek zůstal nehybně ležet na zemi.

„Zase jednou nestydatě přeháníš, chlapče,“ pronesl král s povzdechem.

„Pořád ještě nechápu, jaký má smysl, že si u dvora držíte takového vtipálka,“ poznamenal Kensustriánec a potřásl hlavou.

Fiorell vyskočil, udělal stojku na jedné ruce, odrazil se a pružně přistál přímo před Moolpárem. Rolničky šaškovy čapky se rozhoupaly a tiše zazvonily. „Tady aspoň vidíte, že vašemu národu chybí smysl pro humor,“ okomentoval velvyslancova slova. „Jestli se vy nemáte čemu smát, tak ať se nesmějí ani ostatní, není to tak?“

„A Palestán smích mezitím úplně přešel,“ podotkl panovník. „Povídá se, že kupecký stát uvažuje o ukončení své účasti na této válce. Těm žokům s pepřem se už válka asi táhne moc dlouho. A tím se stává příliš drahou záležitostí.“

„No a protože kontinent nenaslouchá bolestným nářkům toho,“ vtipálek zalovil v papírech, „toho Baraldina, nebude se na válce s vámi podílet žádná další země.“ Položil si obě ruce na srdce, protočil panenky a úpěnlivě pronesl: „Není to hotový zázrak?“

„V první řadě je to moc dobré,“ potvrdil zelenovlasý válečník. „Přesto budeme nuceni dovolit, aby angorské jednotky prošly Ilfarisem.“

„Prosím?“ zeptali se Perdór i Fiorell současně.

Moolpár si vzal další pralinku, zadíval se na ni a právě si ji chtěl vsunout do úst, když mu dvorní šašek bleskurychle vyrazil sladkost z ruky a stejně rychle odsunul i tác s pralinkami z Kensustriáncova dosahu. „Já asi pořádně neslyším, nebo ne?“

„Byl byste tak laskav a řekl tomu svému opičákovi, aby mi okamžitě vrátil mou pralinku?“ Velvyslanec působil dojmem, že každou chvíli vytasí meč.

Dvorní šašek vycenil zuby a zasunul si předmět sporu do úst. „To toho opičáka ani nenapadne.“

Moolpárovy oči se zúžily.

Perdór si odkašlal. „Fiorelli, chovej se slušně a vrať tác našemu hostu,“ Kensustriánec se vítězoslavně rozzářil, „hned poté, až nám vysvětlí, co právě řekl.“ Vtipálek vyplázl na muže se zelenými vlasy a jantarově zbarvenýma očima jazyk a pevně sevřel stříbrný tác.

„Myslíme, že by bylo příliš nápadné, kdybychom se pokaždé objevili tam, kde se shromáždí angorská vojska,“

vysvětloval velvyslanec a skřípal zubama. „A kdyby angorský císař dospěl k přesvědčení, že vaše království spolupracuje s nepřítelem, a rozhodl se, že do Ilfarisu napochoduje a obsadí ho místo toho, aby jím pouze prošel, nikomu z nás by to nepomohlo. Něčím podobným vám ostatně již pohrozili.“

„To je skutečně prozíravé,“ pochválil ho Perdór a dal Fiorellovi energickým mávnutím ruky znamení, aby hostovi pralinky laskavě vrátil. „Dozvěděli jsme se, že jejich velitel v hovoru s Tersionci skutečně nadhodil myšlenku, jak je možné, že Kensustriánci přesně věděli, kde mají jejich vojsko najít. A protože na kontinentu je jen málo takových, co by vynikali v umění obstarat si přesné zprávy, tak kdyby se něco takového přihodilo i podruhé, padlo by na nás podezření. Zatím to lze považovat za náhodu.“

„Nuže dobrá,“ souhlasil dvorní šašek smířlivě a natáhl ruku s tácem, ale těsně předtím, než Moolpár stačil pralinku uzmout, zase tác odtáhl stranou a škodolibě se rozesmál.

„Jste příliš pomalý, pane válečníku.“

Kensustriánec seděl v čalouněném křesle, ve tváři ledový výraz, spodní čelist mu mlela naprázdno.

„Nech už toho konečně, Fiorelli,“ napomenul král šaška.

Zamyšleně si navíjel na prst pramínek šedých vousů. „Ale jestli Angoránci se dvěma tisícovkami svých mužů vtrhnou do vaší říše, budete muset bojovat na dvou frontách najednou.“

„Řekněme prostě, že se stane zázrak,“ utrousil Moolpár lakonicky a záměrně přehlížel šaška, jenž mu komíhal tácem rovnou pod nosem.

„Jaký zázrak by to měl být?“ Fiorell si vyzývavě posadil stříbrný tác s pralinkami na ukazováček a roztočil ho na něm rychlostí, při níž se člověku tajil dech.

Moolpár plynulým, elegantním pohybem vytasil meč, zasunul ho jako podběrák pod tác a přitáhl kořist k sobě.

Hrot zbraně projel šaškovi těsně kolem nosu a uřízl jednu rolničku z šaškovské čapky. Fiorellovi údivem spadla brada.

Král s vykulenýma očima přihlížel velvyslancovu počínání, potom nadšeně zatleskal. „To bylo rychlé. Taky si to myslíš, co, Fiorelli?“

Pobledlý dvorní šašek zasténal a zhroutil se. Pochopil, že mu čepel mohla docela klidně projet obličejem.

„Fiorelli?“

Kensustriánec si bez sebemenší známky triumfu a se stoickým výrazem ve tváři vzal pralinku a snědl ji. „Tím zázrakem bude, že se Tersion a Angor vzdají.“

„To je skutečně ale hotový zázrak.“ Perdór se poškrábal na hlavě. Potom pohlédl na svého vtipálka, ležícího v bezvědomí na zemi. „Zasáhl jste ho? Někde?“

„Kdybych chtěl, tak ano,“ odvětil Moolpár klidně. „To je asi hrůzou.“ Kensustriánec vstal, zasunul meč do pochvy a druhou rukou uchopil servírovací tác. „Chtěl jsem vás jen uvědomit o tom, že proti jejich vojsku nic nepodnikneme.

Nemusíte se tedy znepokojovat, jestli napochodují několik mil do vaší říše. Velice rychle se stáhnou zpátky a ničeho se u vás nedotknou.“

„Nechcete mi prozradit, co plánujete?“ zeptal se Perdór zklamaně a doprovodil hosta ke dveřím. Lhostejně překročil dvorního šaška, ležícího s široce roztaženýma nohama i rukama. „Nebuďte tak neústupný, koneckonců jsme spojenci.“

„Považujte to za výzvu pro vaši zpravodajskou službu,“

doporučil mu Moolpár s pralinkou v ústech a nečekaně pohlédl panovníkovi přes rameno. „Váš vtipálek právě přichází k vědomí.“

„Ano, ano, jenom ať přijde,“ mávl vládce rukou. Druhé téma ho zajímalo mnohem více. „Dejte mi aspoň nějaký náznak toho, na co bychom měli dbát.“

Kensustriánský válečník si vzal poslední pralinku a podal králi prázdný stříbrný tác. „Klaním se vašemu mistru pralinkáři. Tato kreace byla vskutku strhující. Řekněte svým zvědům, aby nespouštěli zrak z Baiugy. Především v noci.“

„Z hlavního města Tersionu? Vy mě bavíte! Slyšel jsi to, milý Fiorelli?“ prohodil Perdór dozadu. „Jsem moc zvědavý.“

Moolpár naznačil úklonu a vyšel z knihovny.

„Tady máš, chytej,“ varoval panovník šaška krátce a vrhl po něm tácem. Ozvala se tupá rána a tác dopadl Fiorellovi na hlavu. Šašek se právě zvedal a neměl přehled o tom, co se kolem něho děje.

„Veličenstvo, jestli mě chcete připravit o hlavu, tak aspoň hoďte tím tácem hranou dopředu,“ postěžoval si Fiorell a třel si místo, kde ho hozený předmět zasáhl.

„Takhle to trvá moc dlouho.“

„Buď rád, že po tobě ničím nehodil náš starý dobrý Moolpár.“ Jeho pán zvedl ukazováček. „Vždyť víš, jak jsou naši přátelé hrdí. Když je někdo urazí, padnou člověku důsledky takového chování brzy do oka.“

„To ano, nebo i do jiných částí těla, podle toho, kam namíří meč,“ odmlouval šašek. „A mně už je docela dobře, díky za optání.“

Perdór mezitím otevřel stěnu, za níž uchovával svazky týkající se všeho, co se kde přihodilo.

„Při všech těch zmatcích všude kolem nás jsem se ještě nedostal k tomu, abych si pořádně prohlédl nové zprávy ze severu,“ vysvětloval král a přisunul žebřík ke stěně plné regálů. „Hop, hop.“

„Už to tu zase máme,“ zavrčel Fiorell. „Máte štěstí, že nikde poblíž nejsou pralinky, které bych mohl oblízat, jak jsem vám vyhrožoval.“ Rychle se vyšvihl do závratných výšek. „Co by si tak Veličenstvo přálo?“ Po stručném pokynu vyhledal dvorní šašek požadovaný spis a přinesl ho dolů. „Prosím pěkně.“ Kriticky se zadíval na břicho, klenoucí se pod královským hávem. „Příště budete nahoru šplhat sám. Dost hodně jste přibral, Veličenstvo.“

Perdór do šedých vousů utrousil něco o „náhubku“ a zahloubal se do četby. Dvorní šašek ho sledoval jako stín a četl mu přes rameno.

Oba muži tímto způsobem dobrou půlhodinu procházeli knihovnou tam a zase zpátky. Král přitom bručel nějaké komentáře, Fiorell se omezil na pantomimické prostředky.

Před šňůrkou vedoucí ke zvonku na služebnictvo se král konečně zastavil a zatahal za ni. Objednal si karafu s ledovým čajem. Ve svém „myslícím křesle“, jak s oblibou nazýval tento obzvláště pohodlný kus nábytku, mlčky čekal, až mu přinesou požadovaný nápoj, a přemítal.

Teprve po vydatném doušku nápoje a následném obligátním zamlaskání byl Perdór ochoten něco říct.

„V takovém horku neexistuje nic lepšího než tahle věcička.“ Poklepal na umělecky zdobený skleněný pohár, v němž plavala směs čaje, vymačkaného citrónu, cukru, ledu a špetky bramborové pálenky.

„To říkáte skoro u všeho, co je studené.“ Fiorell zkoumavě nasál vůni nápoje. „A v čem je alkohol, Veličenstvo,“ dodal vyčítavě a sám si nalil velkorysou dávku. „Je to nezdravé.“

„Právě naopak, ty hlase závisti,“ oponoval král.

„Alkohol konzervuje dobré myšlenky a nápady. A ty v tuhle chvíli hrozně moc potřebujeme.“ Obrátil pohled ke stropu.

„Pokud tedy kabcarův bratranec není v podkladech z univerzity v Berforu nikde k nalezení, odkud má ta osvědčení, která si do Ulsaru přivezl? Musejí to být mistrovské kousky padělatelského řemesla a ty normálně vyrábíme jenom my. Tím okamžitě vyvstává otázka jak nemilé konkurence, tak i původu Mortvy Nesrecy. Jestli si svá osvědčení nechal zfalšovat, potom mohl stejně tak zacházet i se svým rodokmenem.“

„Mohl si ho tak řečeno ‚upravit na míru‘,“ potvrdil Fiorell a i on se zadíval na obložení místnosti. „Visí tam nahoře něco zvláštního? Proč se pořád díváte do stropu?“

„Dívám se tam, abych nemusel snášet pohled na tvůj obličej,“ opáčil Perdór nevrle. „Neruš mě.“ Napil se, a když odložil sklenici, byla prázdná. „A z prvních záznamů o Bardricově rodu vyplynulo, že tato větev již dávno vyhynula. Odkud tedy pochází ten muž, jenž zachránil tarpolské království?“

„Nebo čeho chce dosáhnout?“ dodal dvorní šašek. „Proč by se měl někdo neznámý ujmout takové námahy?“ Třel si

palec o ukazováček. „Dejme tomu, že si u dvora vyslouží tolik zlata, že se v něm bude moci hrabat nosem. Ale jestli se může spolehnout na tak dokonalé padělatelské umění, mohl klidně napodobit nějakou ontariánskou směnku a nechat si ji vyplatit.“

„V tomto případě se jedná pouze o moc,“ domýšlel se panovník. „Reformy byly stažené a lidem to nijak nevadí.

Brojaci a šlechtici, kteří mladému muži bránili v jeho plánech, jsou všichni mrtví. Borasgotánce vyhání armáda ze země a podle toho, o čem stále častěji slýcháme, obsadí Tarpol sousední baronie a část Hustrabánu, aby si zajistil ‚vlastní bezpečnost‘.“ Vstal, založil ruce za zády a kráčel knihovnou sem tam. „Říše ho donutily vstoupit do války, která nyní, jak se zdá, přináší jemu i jeho spojencům samé potěšení. Ze zla se stala radost, pokud si správně vykládám náznaky, které k nám dorazily. A všechno to naplno začalo ve chvíli, kdy se u dvora objevil ten bratranec.“

„Na kabcarovo okolí působí jako zápach zrajícího sýra, ležícího na slunci,“ podotkl Fiorell. „Mimořádně odpudivě.

Kensustriánka a rytíř jsou na cestě do rytířova hradu nebo bůhvíkam, kabcarův vztah s tou brojačkou, která jako jediná přežila atentát, protože se banketu nezúčastnila, je v troskách. Brojačka si zrovna zařizuje ve městě vlastní dům a říká se o ní, že má techtle mechtle s tělesným strážcem. A starý rádce, Stojko Gijuška, dnes kabcarovi slouží jenom jako protihráč při partičce šachu. Pokud si kabcar na něho

najde čas mezi všemi těmi ženskými sukněmi, za nimiž se neustále honí.“ Šašek ukázal na regál a pořadač, v němž byly

uloženy

všechny

záznamy

o

Borasgotánu.

„Mimochodem, nikde jsme nenarazili na jediný náznak toho, že by Arrulschán plánoval otravu všech velkostatkářů.

Podle všeho za tím vězí někdo jiný, kdo chce kabcarovi krýt záda.“

„Když to všechno sečteme, je Tarpol na nejlepší cestě stát se feudální vojenskou velmocí, takovou, jakou kdysi byl,“ shrnul panovník znepokojeně závěry, k nimž dospěli, a pohledem přelétl nějaký lístek. „Za pomoci dvaceti tisíc vojáků, kteří přišli z Tzulandrie a velí jim nějaká nestvůra.

Potvrdily se povídačky o Sinuredově návratu?“

„Ano, Veličenstvo,“ potvrdil žertéř. „Neměli bychom déle otálet a informovat o tom ostatní království. To je novinka, která v diplomatických kruzích zapůsobí jako doutnák.“

„Donutíme Tarpol a mladého Bardrice, aby nám podali vysvětlení,“ rozhodl se Perdór. „Nelze připustit, aby se Sinured pevně uchytil na kontinentu a bojoval kabcarovým jménem, aniž by se o tom někdo dověděl. Kdyby tato armáda měla vytáhnout do boje proti jiným zemím, musí být říše přinejmenším předem varovány.“

„Tady stojí,“ přihlásil se opět Fiorell, „že byly zpozorovány nové lodi, tentokrát blíže u turîtských břehů.

Sinured možná chce zároveň dobýt zpátky svou bývalou říši.“

„To by se hodilo k novým hlášením ze Zakázaného města.“ Vládce Ilfarisu demonstrativně poskládal tlustými prsty několik kostek cukru jednu na druhou. „Navzdory všem bezpečnostním opatřením pronikli do trosek i Tzulánci, zprávy kolísají mezi dvaceti až padesáti lidmi.

Mezi nimi zřejmě je i několik architektů a inženýrů. A bestie začínají pod jejich vedením pevnost znovu budovat, a to kámen po kameni.“

„To nevypadá dobře, Veličenstvo, nemám pravdu? Jak dlouho ještě hodlá Mennebar přihlížet tomu, co se v jeho říši děje, aniž by proti tomu nějak zasáhl?“

„On už nařídil, aby zasáhli,“ odporoval kudrnatý panovník rozvláčně. „Jenže Tzulánci se postavili těm stvůrám do čela a dokonale zorganizovali jejich odpor. Náš přítel Hetrál dostal pořádně za vyučenou. Bestie pobily jedenašedesát jeho mužů.“ Král si znovu naplnil sklenici a zamyšleně z ní usrkával. „Co se to teď na kontinentě děje?

Je nyní zlo opět na vzestupu? Copak Ulldrael spí, nebo to má být jen další zkouška?“

„Možná si bohové prověřují předtím, než nastane rok 444, jak se lidé budou chovat, aby se premiéra dala po generální zkoušce ještě zachránit,“ navrhl Fiorell. „Kdybych já byl všemocným bohem, tak bych něco takového rozhodně udělal.“ Dvorní šašek sáhl po karafě s ledovým čajem a

vylovil si z ní plátek citrónu, který podal králi. „Tu máte, Veličenstvo, po kyselém je člověk veselejší.“

Perdór s odporem pohlédl na nabídnuté ovoce. „Copak jsi zešílel, hochu? Je obalený v čokoládě? Není? Tak to ho nebudu jíst.“ Obličej se mu rozjasnil. „Ale není to špatný nápad. Nařídím, aby se tvůrce pralinek okamžitě dal do práce. Bonbónek, v němž bude kousek citrónu, mhm.“

Přivřel oči a zahalil se do vizionářského mlčení.

„Já budu během té doby řídit osudy vaší země, pokud s tím souhlasíte,“ řekl Fiorell a sáhl po prázdném papíru, aby sepsal pokyny poddaným, jak se mají chovat, až zemí potáhnou angorské jednotky.

„Jenom pracuj, jenom pracuj, milý Fiorelli,“ prohlásil král vznešeně. „Plně ti důvěřuji. Ať se moji milovaní Ilfariťané chovají přátelsky, mírumilovně a rozhodně ať je neprovokují, to tam napiš. A dodej, že Angoránci nejsou žádní lidožrouti, jak se pořád říká, i když některý z nich tu a tam možná působí takovým dojmem.“ Krátce se zarazil.

„No, ale děti ať přesto zmizí z ulic. Pro jistotu.“

ULLDART, BARONIE WORLAC,

(NĚKDEJŠÍ TARPOLSKÁ PROVINCIE WORLAC), HLAVNÍ MĚSTO WORLAC, LÉTO 443 P. S.

„Město pevně uzavřelo všechny brány, veliteli,“ hlásil muž v černé plátkové zbroji, klečící před strach nahánějící postavou. Před Sinuredem.

Pověstmi opředený válečný kníže z nyní již neexistujícího království Barkida v pohodě trůnil na vyřezávané židli, vytesané z kmene jednoho Ulldraelova dubu, v pravé ruce držel železem obitou oj.

Přestože seděl, byl téměř dvakrát větší než dospělý muž.

Sněhobílé vlasy zplihle spadaly do tváře a zakrývaly spálený obličej, hluboce zapadlé oči žhnuly temně rudou barvou.

„Borasgotánci se nám nechtějí vzdát a odmítli nabídku volného odchodu z města. Odpadlický guvernér a městská rada se rovněž zdráhají.“ Osbin Leod Varesz, Sinuredův nejlepší polní velitel, nebyl žádný krasavec. Neštovicemi poďobaný obličej, jenž kdysi mohl být docela pěkný, a spodní ret, rozseknutý úderem něčího meče, měly za následek, že působil značně nesympaticky. Vycházela však z něj stejná nezkrotná síla a divokost, jakou člověk vycítil i u Sinureda Zvířete. Hlavu mu pokrývaly krátké, černé, místy prošedivělé vlasy.

Černá zbroj jako by dokázala absorbovat všechno světlo, které na ni dopadalo. Helma vyzdobená pramínky vlasů pobitých protivníků ležela vedle něj na zemi a vypadala jako mrtvé zvíře. Když se válečník vzpřímil, narážel mohutný obouruční meč, který měl zavěšený na zádech, na kovové chrániče lýtek a vytvářel přitom velice nepříjemný zvuk.

„Smrtelníci dostanou, co chtějí,“ zaduněl hlas jeho pána.

„Přivoláme k našim dvěma tisícům vojáků další dva tisíce a přesně týden je budeme obléhat. Jestli se do té doby nevzdají, dobudeme je útokem.“ Zavrtěl se a trochu se narovnal. „Ne, počkej. Na město nezaútočíme. Jak je velké?“

„Podle posledních informací tam žije třiadvacet tisíc obyvatel a spolu s nimi je tam pět set Borasgotánců.“ Osbin si nasadil helmu. „Myslím, že vím, co máte v úmyslu, veliteli.“

Sinured se zlomyslně zasmál. „Všechna ta staletí, co jsme prospali na dně moře, nám v ničem neuškodila. Pořád si rozumíme i beze slov.“

„Zařídím, aby vojáci udělali potřebné přípravy.“ Stratég se vzdálil a udělil důstojníkům instrukce. Poslové vyrazili na cestu, aby nařídili dalším jednotkám přemístit se k Worlacu.

Obrovské vojenské ležení se rozdělilo na čtyři části a utábořilo se před všemi čtyřmi městskými branami, mimo dosah katapultů. Tucty mužů vyrazily do blízkého lesíka kácet stromy, které potřebovali k uskutečnění svého plánu.

Na jedné zvláště vysoké jedli nechal Osbin zřídit pozorovatelnu, aby mohl lépe sledovat, co se ve městě děje.

Když ho vojáci vytáhli lanem nahoru, okamžitě mu padla do oka mohutná citadela, stojící na malém vršku uprostřed města. Přes rty mu uklouzla šťavnatá kletba. S

plány na rychlé dobytí města tak byla veta.

Díky úzkým uličkám a domům, natěsnaným vedle sebe, nebude možné přitáhnout obléhací stroje do blízkosti citadely, a jak se zdálo, hrad ke všemu ještě stál na skalnatém podkladu. Tím byla vyloučena možnost podhrabat se dovnitř podzemním tunelem.

Muž cedil mezi zuby kletby a přitom sledoval pevnost dalekohledem. Pátral, jestli se mu nepodaří objevit nějakou slabinu, na zdech však nebyly patrné žádné trhliny nebo jiné deformace, které by naznačovaly, že hradby jsou ve špatném stavu. Bývalý guvernér a samozvaný baron dobře věděl, proč se s posledními zbytky věrných stáhl právě sem.

Maličké body, kroužící kolem bočních věží i hlavní hradní věže, vzbudily Osbinovu pozornost.

„Vlaštovky,“ zabručel a na nevzhledně vypadajícím obličeji se mu rozprostřel spokojený úšklebek. Pátravě prohledal vybroušenými čočkami okolí Worlacu, dokud neobjevil cíl, k němuž se ptáci slétali, aby si ulovili hmyz a napili se vody. Nedaleko odsud se nacházelo velké jezero.

S tichým pousmáním odložil pomůcku pro lepší vidění a zatahal za lano na znamení, že se chce vrátit na zem. Když se ocitl dole, svolal ostatní důstojníky do poradního stanu.

„Sesbírejte všechny muže, které právě nepotřebujete, nařiďte jim, aby navázali úzké sítě a upletli koše, a s těmi ať odtáhnou k jezeru,“ přikázal.

„My ale ještě máme zásoby a ryby se v tomhle horku brzy zkazí,“ nadhodil jeden z podřízených velitelů.

„Já jsem o proviantu nic neříkal, nebo snad ano?“ Osbin položil obouruční meč na stůl, na němž byly rozprostřené mapy. „Chtěl bych, aby muži pochytali vlaštovky, které se tam slétají, a pozavírali je do košů. Živé. Ptáci nám při dobývání města prokážou cenné služby.“

„Chcete snad, aby se jich naši válečníci chytli a spolu s nimi doletěli do města?“ zeptal se jeden z důstojníků a dal se do smíchu. „Jak mám svým chlapům vysvětlit, že teď mají dělat ženské práce? Plést koše a chytat ptáky, pche!“

„Řekněte jim, že je zabiju, jestli to neudělají.“ Osbinovy oči chladně spočinuly na muži, jenž se ozval. „Jednoho po druhém, jestli to bude nutné. Tzulandrijci se naučí bez reptání poslouchat rozkazy. A abyste měl cestou nad čím přemýšlet, připomínám, že Sinured má ještě mnohem méně trpělivosti než já.“ Vojevůdce ukázal ke vchodu do stanu.

„Začněte. Do týdne musí být všechno hotovo.“

*

Strážný na hradní věži byl na obhlídce. Procházel po dřevěném ochozu podél hradeb a znovu a znovu vykukoval přes okraj. V nevelké vzdálenosti se v podvečerním šeru všude v okolí města rozsvěcovaly malé světélkující tečky.

Kabcarovy jednotky mezitím zcela uzavřely kruh kolem Worlacu, ode dneška, osmého dne od počátku obléhání, bylo zcela vyloučeno pokoušet se odsud uniknout.

Worlac obklíčily více než čtyři tisícovky válečníků, které polapily každého posla, jenž se odvážil vyklouznout ven a doručit borasgotánským jednotkám v Ucholovu žádost o pomoc. Pět statečných se o to pokusilo, pětkrát vrhly katapulty jejich děsivě zmrzačená těla zpátky do města. A s nimi i výzvu, aby jim bylo město spolu s odpadlickým guvernérem během týdne vydáno.

Vzrušení, které tyto „shozy“ vyvolaly, bylo velké, někteří obyvatelé již barona Pavloce Kinikaie žádali, aby dal otevřít brány a přestal dále rozněcovat hněv obléhatelů.

Bývalý guvernér se však zatvrdil. Spoléhal na hradby, na vojáky a v neposlední řadě i na citadelu, z níž bylo možné vlastními vrhacími stroji ostřelovat kterékoliv místo ve městě a každičkou městskou bránu.

To věděly i panovníkovy jednotky, protože jejich vojáci se k hradbám přibližovali pouze tehdy, když chtěli vrhnout zpátky některého z chudáků poslů. Jinak se omezovali na

kácení stromů, zřejmě proto, aby z nich sestrojili obléhací stroje a dobývací žebříky.

„Miškoci, na tvojí straně je všechno v pořádku?“ zavolal z dálky velitel a zvolna se šoural ke strážnému. „Ostatní nic nehlásili.“

„Zdá se, že zase budeme mít klidnou noc, plukovníku Groblyci.“ Voják zasalutoval a postavil se do pozoru, halapartnu držel těsně u těla.

„Pohov,“ nařídil důstojník. „Doufám, že i zítra bude takový klid, i když kabcarovo ultimátum dneska vypršelo.“

Opřel se o masivní cimbuří a povzdechl si.

„Mají nepřátelé vůbec nějakou naději, že město dobudou?“ zeptal se Miškoc opatrně a stoupl si vedle nadřízeného.

„Za takovou krátkou dobu? Těžko, jedině kdyby jim někdo otevřel brány,“ usuzoval důstojník. „Bez ohledu na to, kde se zformujou, zasypeme je kamením a šípy, až jim budou přecházet oči i uši. Starosti mi ale dělá město.

Obávám se, že z toho tak snadno nevyjde. Protivníci vypadají jako divočáci, co žízní po boji.“

„Jenom ať přijdou, naše katapulty je smetou, že ano, plukovníku?“ Strážný pěstí zahrozil jednomu ze svítících bodů.

„Přesně tak, Miškoci. Přesně tak.“ Plukovník se smíchem poklepal vojákovi na rameno. „Vznešený kabcar si

na nás a našich borasgotánských přátelích vyláme zuby, to je pravda, jako že tu stojím.“

„Vždycky se přece říkalo, že krysy opouštějí potápějící se loď,“ prohodil strážný. „Dělají to taky vlaštovky? To by bylo špatný znamení.“ Plukovník na něj tázavě pohlédl. „Je jich tu čím dál míň,“ vysvětloval voják svou poznámku.

„Normálně je jich po večerech plná obloha, ale teď mizejí.

Zůstala jich jenom hrstka.“

Groblyc mávl rukou. „Ptáci se nejspíš už vydali na cestu, aby včas dorazili do teplých končin dřív, než začne zima.

Nikdo pořádně neví, kam létají.“

„Ale,“ upozornil ho Miškoc, „mláďata nechali v hnízdech.“

„Nestarej se o hloupý ptáky, raději měj otevřený oči.“

Plukovník usekl další hovor, připadal mu příliš hloupý.

„Můžeš být rád, že ti nepodělaj zbroj.“ Se smíchem zamířil dál, aby zkontroloval dalšího strážného.

U bran nastal jako na povel neklid. Vojáci zpozorovali na poli první nepřátele. Vypadalo to, že se kabcarovy oddíly přece jen odhodlaly k útoku.

Světélkující body se daly do pohybu a stahovaly se kolem Worlacu jako smyčka.

Miškoc za zády slyšel, jak obsluhy katapultů začaly pomocí lan, řetězů, kladek, pák a s přispěním četných pomocníků připravovat obrovité vrhací stroje k boji. Baron jejich výrobu osobně nařídil a nechal je potají smontovat,

protože počítal s tím, že odtržení Worlacu narazí na odpor tarpolské hlavy státu. Nyní se ukázalo, že měl naprostou pravdu.

Důstojníci

ryčeli

rozkazy,

hlavně

a

vzpěry

dalekonosných zbraní se s úpěním a skřípěním narovnávaly, aby mohly vyslat na cestu své smrtonosné nálože.

„Jenom pojďte,“ uklouzlo jednomu ze strážných. V

radostném očekávání, že mu nepřátelé brzy budou před očima umírat jako mouchy, se nedokázal déle ovládnout.

„Dělejte, vy bando zbabělců. Přijďte, natlučete si nos.

Všechny naše mrtvé stonásobně pomstíme!“

Jako by kabcarovi vojáci zaslechli jeho volání, zastavili se a zůstali stát. Rozestavěli se kolem města jako hořící kruh a vyčkávali.

„Máte strach, co?“ zahulákal Miškoc posměšně do večerní tmy. Poté se obrátil ke kamarádovi na balustrádě, stojícímu na ochozu deset metrů pod ním. „Hej, kolik beranidel a dobývacích žebříků s sebou přitáhli? Musíme si dělat starosti?“

„Ostatní říkali, že žádný nemají, ani jeden,“ zazněla udivená odpověď. „Jenom samý obrovský nařezaný laťky a dřevěný kůly.“

Za lesem, za nímž se rozkládalo jezero, se najednou jako by rozzářily stovky ohňů, vznesly se do vzduchu a jako vířící, hořící a kouřící mračno se blížily k Worlacu. Tu a tam

se nějaký malý plamínek zřítil k zemi, ale početné jádro mračna se stále blížilo.

„Co to je?“ zavolal Miškoc dolů, ale jeho kamarád si stejně jako on nevěděl rady.

Než se ohnivý mrak rozestřel nad městem, rozlétl se na všechny strany a Miškoc uslyšel pronikavé cvrlikání, které mu tak dlouho chybělo.

Vlaštovky, uvědomil si zděšeně a vtom již první pták rozčíleně prolétl kolem něj v mylné naději, že se konečně dostane do bezpečí domova.

Strážný postřehl, že vlaštovka má k ocasu přivázanou dlouhou nit s kouskem hořící látky. Když drobný ptáček dorazil do cíle a zmizel Miškocovi z očí, začalo suché hnízdo okamžitě hořet. Plameny se plazily vzhůru a hledaly si další potravu. První místa již začínala doutnat.

„Oheň!“ zaryčel Miškoc, praštil halapartnou na zem a rozběhl se ke schodišti pro kbelíky s vodou.

Stále více ptáků se vracelo do hnízd nebo usedalo na střechy domů ve městě, přičemž většina z nich zamířila do citadely. Hradní stráže běhaly sem tam a snažily se zabránit vlaštovkám v přistání nebo je aspoň zaplašit. Marně.

Když Miškoc, ztěžka lapající po dechu, konečně doběhl s vodou až nahoru, hořelo již na vícero místech, katapulty se spouštěly, aniž by je někdo obsluhoval, napnutá lana se trhala, jak je oheň propálil. Vrhací stroje byly k ničemu.

Ptáci stále ještě kroužili se svým ničivým nákladem nad městem a spouštěli se dolů.

Miškoc nechápavě zíral na požáry, které se stále rychleji šířily v uličkách města. Lidé se je zpočátku snažili hasit, brzy však poznali beznadějnost svého úsilí. Obyvatelé se houfovali na všech volných místech, aby se snáze dostali k městským branám, zatímco kolem nich zuřilo s čím dál větší prudkostí hotové peklo.

Kruh obléhatelů se mezitím poněkud stáhl, zastavil se však na hranici dostřelu z luku.

Plukovník Groblyc měl začerněný obličej a připálené vlasy. Potácel se kouřem směrem k Miškocovi, a když k němu dorazil, opřel se o hradby a rozkašlal se.

„Musíme dolů, k západní bráně. Citadela se nedá udržet.“

„Proč Worlačané neprchají?“ Společně sbíhali po schodech dolů, aby unikli plamenům.

„Panovníkovy oddíly zablokovaly brány barikádami, ven se nedá dostat,“ odvětil Groblyc vztekle. „Nevím, čeho tím chtějí dosáhnout. A taky nevím, proč jeho lidi zapálili město. Snažíme se vytvořit aspoň jednu únikovou trasu.

Možná se tak některým podaří uprchnout.“

V mírném předklonu, aby nemuseli vdechovat kouř, pospíchali uličkou podél hořících domů.

Na ploše před západní bránou se tísnilo několik tisíc mužů, žen a dětí, zoufale čekajících na okamžik, kdy se

křídla brány rozlétnou. Miškoc s neklidem v srdci pátral po důvěrně známých tvářích své rodiny, nikde je však neobjevil.

Veškeré úsilí u bran nemělo výsledek. Miškoc rychle pochopil proč. Zvnějšku byly do dřeva zaražené hřeby, spojující křídla bran s postavenými barikádami. Brány se nedaly otevřít.

Skupinka mužů právě spouštěla z hradeb ven žebříky, když je z kruhu obléhatelů zasypal mrak šípů. Mrtví nebo zranění se řítili z ochozu a padali na žulovou dlažbu.

Panovníkovy jednotky nadále nepodnikaly jediný pokus o dobytí Worlacu a nesnažily se pomáhat při hašení požárů.

Bylo to více než divné, vždyť zde koneckonců hořelo jedno z nejvýznamnějších měst celé země, jehož se kabcar jen stěží mohl vzdát.

Miškoc zaslechl svist ohlašující další smrtonosné krupobití a vrhl se do krytu za opuštěný vozík. Podle křiku poznal, že si šípy našly četné oběti, a když se rozhlédl kolem sebe, musel zděšeně konstatovat, že obléhatelé pálí do města zápalné šípy.

„Chtějí Worlac vymazat z mapy,“ řekl si sám pro sebe a rozběhl se k plukovníku Groblycovi. Chtěl mu a několika málo dalším mužům, kteří si ještě zachovali chladný rozum, pomoci pochytat koně, zapřáhnout je před bránu a vytrhnout ji ze závěsů.

Trvalo celou věčnost, alespoň tak mu to připadalo, než se hřeby vysunuly z dřeva a jedno křídlo brány se otevřelo.

Vyděšení lidé vykřikli úlevou a rozběhli se ven.

Dav strhl Miškoce s sebou, přestože on sám by raději zůstal v blízkosti hradeb.

Jeho tušení se potvrdilo. Znovu zazněl hlučný svist a v takovém davu našel i špatně vypálený šíp snadný cíl.

Worlačané, staří i mladí, se rozběhli do pole a hledali záchranu v lese.

Zpoza stromů vystoupily další oddíly panovníkova vojska a pozvedly napnuté luky, přichystané k další salvě.

Poté se mezi nepřáteli vztyčila obrovitá silueta, třikrát větší než obyčejný muž, oči žhnuly tmavě rudou barvou, kůži měl úplně spálenou. Obrovité postavě povlávaly za zády sněhobílé vlasy. Jedna ruka svírala obrovskou kouli, druhá štít velký jako mlýnské kolo.

„Zpátky do města, vy všichni,“ zaduněl stále houstnoucí temnotou mocný hlas. Jeho zvuk se zařezával do morku kostí. „Váš život náleží Spálenému bohu, ne mně. Tak se obraťte a vraťte se.“ Prudce udeřil koulí do země. Do vzduchu se vznesl oblak prachu, země se zachvěla.

Většina prchajících se v panice otočila zpátky a ze strachu z obrovité bytosti dobrovolně klopýtala do plamenného pekla.

„Sinured,“ zakoktal Miškoc jako bez ducha. „Doba temnoty se vrátila. Ulldrael nám buď milostiv.“

Ochromen hrůzou zíral na válečného knížete, dokud těsně před něj nedopadl šíp. Poté se obrátil a spolu s ostatními se rozběhl do umírajícího města, vrhajícího do noci jasnou zář. Ze Sinureda měl větší strach než z plamenů.

Koutkem oka postřehl, jak nepřátelé vrhají katapulty zpátky do hořícího Worlacu všechny mrtvé a raněné, ležící na poli.

„Vy všichni patříte Tzulanovi,“ ryčel Sinured triumfálně.

„Spálený bože, přijmi laskavě moji oběť. A ať dlouho žije kabcar!“

Miškoc se opět ocitl za branami a vzpomněl si na tajnou chodbu hluboko v útrobách citadely. Tam se chtěl schovat a vyčkat, dokud nebude po všem. A modlil se, aby si i jeho rodina našla bezpečné útočiště.

*

Čtyři dny strávil Miškoc ve skrytém útulku, tak dlouho k němu hrubými zdmi doléhalo praskání požárů a lidský křik.

Kameny se druhého dne rozehřály natolik, že dostal strach, že se v úkrytu upeče jako chleba v peci. Horko a pronikající kouř ho na čas připravily o vědomí, a když zase přišel k sobě, teplota hradeb značně poklesla. Venku panovalo hrobové ticho.

Voják se odvážil vylézt z chodby ústící do dvora citadely.

Když vyšel na denní světlo a zamžoural do slunečního svitu, spatřil jen pár kouřících kamenných trosek a polorozpadlou hradní věž. To bylo vše, co z bývalé pevnosti zbylo. Do nosu mu okamžitě stoupl palčivý zápach chladného kouře a spáleného masa.

Miškoc opatrně šplhal po posledních zbytcích schodiště nahoru, aby se porozhlédl po městě. Vroucně doufal, že přežili i další lidé. Pod nohama se mu neustále uvolňovaly kamínky a hrnuly se dolů, jen s nejvyšší opatrností dorazil až na samotný vrcholek citadely.

Ať se rozhlížel, kam chtěl, všude se mu skýtal jeden a tentýž děsivý pohled.

Worlac přestal existovat. Plameny odvedly první část práce, o zbytek se musely postarat kabcarovy jednotky.

Nikde nezůstal kámen na kameni, z hlavního města provincie se stala obrovská hromada kouřících trosek.

Dokonce i městské hradby ležely stržené na zemi. Po ulicích a uličkách nezůstala nejmenší stopa, zbyly z nich pouze kameny. Spolu se všemi domy zmizelo i více než třiadvacet tisíc obyvatel. „Ulldraeli Spravedlivý,“ zašeptal, „jak jsi to jenom mohl dopustit?“

Na tržišti se do výšky dvaceti kroků tyčila šibenice, na níž se ve vlahém větříku pohupovalo několik oběšenců. Nad nimi se na zvláštním trámu houpal jeden jediný člověk.

Miškoc byl jako omráčený. Pomaličku začal sestupovat dolů, překračoval zčernalé kameny a brodil se sutí a popelem do středu města. Kabcarovy oddíly pověsily všechny členy městské rady, nad nimi visela mrtvola barona.

Všichni zaplatili za touhu po svobodě životem.

Otočil se a vydal se ke svému domu poohlédnout se po rodině, žijící na okraji města. Voják věděl, že ani oni již nejspíš nebudou naživu, potřeboval však truchlivou jistotu.

Nalezl je mezi zuhelnatělými trámy a kameny.

Nohy vypověděly Miškocovi službu, muž se ztěžka zhroutil do trosek domu, který byl před Sinuredovým útokem jeho domovem.

Po tvářích mu stékaly slzy smutku, vzteku a bolesti. V

duchu před očima zřetelně viděl obrovitou Sinuredovu postavu a ještě jednou zaslechl, jak obr vzdává hold tarpolskému kabcarovi.

IV.

Ze všech těch válečných zmatků se pozvedl jeden muž, jenž si říkal Tzulanův syn. Pomocí zlé magie dobyl celou Tzulandrii, tím však jeho touha po moci nebyla ukojena.

Tzulanův syn nařídil vybudovat flotilu a plavil se s ní do Kalisstronu, který si v krátké době podrobil.

ZLÁ MAGIE

KAPITOLA II

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TERSION, HLAVNÍ MĚSTO

BAIUGA,

KONEC LÉTA 443 P. S.

„Pudr na paruku, pudr na obličej, znamínko krásy, čisté prádlo a parfém,“ vypočítával si Fraffito Tezza na prstech ruky tiše předměty, které si nabalil do cestovní tašky.

„Fraffito, ty idiote,“ vynadal Palestánec sám sobě, než sáhl po malém pytlíku, ležícím na zemi vedle postele. „Málem jsi zapomněl na proviant.“

Zkoumavě pohlédl do zrcadla, aby se ujistil, zda mu nádherný oděv, paruka a peřím zdobený třírohý klobouk správně sedí, potom uchopil tašku a vyšel ze své komůrky v katakombách. Vydal se na cestu k regentčině paláci.

Tento večer měl rozhodnout o jeho budoucnosti.

Důkladně si promyslel, jak bude probíhat.

Nejdříve hodlal přesvědčit Alanu II. o tom, aby nemusel následujícího dne ráno nastoupit do arény, kde ho čekal souboj, při němž údajně nemusela téct krev. Adjutant se obával, že by pískem vysypanou arénu neopustil živý. Znal tajemství obou K’Tar Turů, věděl o spiknutí, které

připravují, a po nezdařeném pokusu o atentát v chodbě, v níž byly umístěny bahenní bestie, tušil, že se od nich může dočkat jakékoliv podlosti.

Kdyby mu tento záměr nevyšel, měl v úmyslu povyprávět tersionské panovnici o rozhovoru, který vyslechl, a varovat ji před převratem ještě předtím, než zahyne v aréně. Bylo mu jedno, jestli mu uvěří, nebo ne, on jí o tom aspoň poví a možná tak nepřátelům zmaří jejich tajné plány.

Protože příliš nepočítal s tím, že večer dopadne tak, jak si to naplánoval, hodlal po audienci z Baiugy potají uprchnout. Již si vybral loď, kterou se vrátí do Palestánu.

Vykašle se na to, že má ještě další čtyři měsíce status oficiálního daru tersionské regentce. Klidně ať ho zastoupí Baraldino.

Nálada v hlavním městě Tersionu se zřetelně měnila k horšímu. Ve válce s Kensustrií nebylo dosaženo jediného úspěchu, naproti tomu zelenovlasí válečníci prokázali, že ve vojenské technice vysoce převyšují všechny ostatní národy.

Po prvním varování, jehož se jim dostalo na souši, vyvolalo totální zničení větší invazní flotily pod velením Tei-Sala Hail-er-Ibadana

vystřízlivění

a původní

optimismus

nahradila skleslost.

Všichni nyní s nesmírným napětím čekali na okamžik, kdy Tei-Sal Fai-bar-Lamshadai Kensustriánce porazí.

Vojevůdce s dvěma tisícovkami vojáků a novými zásobami

proviantu již překročil hranice Ilfarisu a mířil k nepřátelským pevnostem na jižním pobřeží. Kdyby padly, měla by menší angorská flotila konečně příležitost proniknout do Kensustrie a přistát u tamějších břehů.

Tezza stejně jako dřív považoval válku za zcela zbytečnou věc. Podle jeho laického názoru Kensustriánci v naprostém klidu počkají, až se císařovy jednotky shromáždí na jednom místě, a potom opět vyčarují z rukávu nějaké netušené, zato ale smrtonosné překvapení.

Důstojník chtěl co nejrychleji zmizet ze země ještě z jednoho důvodu. Kdyby se ukázaly jako pravdivé zvěsti, že Palestán hodlá vystoupit z aliance proti zelenovlasým válečníkům, regentka by si na něm zaručeně vybila vztek. V

tom případě se již viděl přivázaný ke kůlu, nahý a pomazaný medem, aby si na něm pochutnali hladoví mravenci.

Ponořen do takovýchto trudných myšlenek si Tezza přivolal nosítka, aby ho dopravila před brány impozantního komplexu regentčiných budov. Chtěl se vyhnout jakékoliv námaze, aby se příliš nezpotil. Záleželo mu na tom, aby na regentku, která kladla na péči o tělo takový důraz, udělal více než jen dobrý dojem.

Velice ho mrzelo, že nebyl u toho, když si Baraldino před regentkou potřísnil kalhoty. Přičemž slovo ‚potřísnil‘

byl zcela nevinný výraz pro to, co Baraldinovi proudilo nohavicemi do bot.

V záři rozestavěných pochodní a mís s uhlím se ryzí bílý mramor rudě třpytil, zlaté a stříbrné ornamenty odrážely teplé, nepravidelně plápolající světlo a vypadaly téměř jako živé. Palestánec opět obdivoval hravou, nákladnou architekturu s maličkými věžičkami, filigránskými kopulemi střech a pestrobarevnými prosklenými průčelími. Fontány tiše zurčely a květiny z rozlehlých zahrad šířily kolem sebe omamnou, všudypřítomnou vůni. Adjutantovi se v duši rozhostil klid a mír, jenž ho však rázem přešel.

Ze dveří se vynořila postava Lom T’Sharra a Tezzovo kupecké srdíčko se málem zastavilo. Nezávazně se pousmál a protáhl se kolem K’Tar Tura, přičemž měl co dělat, aby se ovládl a nezačal utíkat.

Velitel v bílé kožené zbroji se za ním podezřívavě zadíval.

Dvě chichotající se služebné, které adjutantův našňořený, cizí vzhled velice pobavil, ho doprovodily provoněným palácem až k regentčiným komnatám, před nimiž stáli na stráži dva K’Tar Turové.

To byla novinka. Adjutant vzal tuto změnu okamžitě na vědomí.

Když se rozhlédl po okolí, ukázalo se, že se ve zdech rezidence zdržují další příslušníci Temného národa, jichž si zpočátku nevšiml. Jakoby náhodou jich několik postávalo ve skupince nedaleko ode dveří a tiše se mezi sebou bavili, jiní měli na sobě oděv strážných a vykonávali službu.

Za normálních okolností by si Tezza při tom nic nepomyslel, K’Tar Turové patřili takřka k tersionskému inventáři. Ale od chvíle, kdy na chodbě vyslechl onen rozhovor, se stal vnímavějším, a to, co mu bestie prozradila, vystupňovalo adjutantův stihomam do nekonečných výšin.

Plány na útěk se najednou ocitly v ohrožení.

Spěšně vstoupil do mramorového sálu a vykonal obvyklý pozdravný ceremoniál, jak se slušelo, když člověk navštívil Alanu II.

Žena seděla u okna a dívala se do zahrady, několik vrstev koberců jí skýtalo pohodlné sedátko. Do tváře jí padalo světlo měsíců, Iurdum vetkané do hávu připomínajícího průhledný závoj se lesklo a třpytilo. Pod průhlednou látkou se zřetelně rýsovala regentčina postava.

Kolem ní stály, seděly nebo klečely služebné, reagující na sebemenší gesto půvabné panovnice. I zde voněly květiny a citrusové plody.

„Chtěl jste se mnou hovořit, Fraffito Tezzo?“ zeptala se regentka znuděným hlasem, aniž by na něj pohlédla. „Zase jste si přišel stěžovat na práci v aréně?“

Palestánec se vrhl na kolena a plazil se k ní jako lasička.

„Vysoce urozená regentko, dovolte mi říct, že vaše grácie, vaše elegance by muže dokázala připravit o rozum…“

„Kdyby nějaký měl,“ vpadla mu Alana do řeči. „Přejděte k věci, mistře koštěte.“

Adjutant opatrně vstal, udělal pukrle a zamával třírohým kloboukem, nosem se při úkloně málem dotkl země. „Chtěl jsem před vás předstoupit s jednou prosbou. Odpusťte mi zítřejší zápas v aréně. Já lidi pobavím i bez toho předem domluveného divadla.“

„Tersionci se doslechli o vašem hrdinství v katakombách, když jste deset těch bestií zahnal do klecí pouhým koštětem.“ Teprve nyní se regentka k němu natočila. „A to se divíte, že vás jednou taky chtějí vidět bojovat?“ Graciézně natáhla pravou ruku a roztáhla prsty.

Jedna ze služebných se předklonila a začala jí leštit dlouhé, špičaté nehty. „Nemusíte mít strach. Otrok, který proti vám nastoupí, dostane rozkaz, aby vás nezasáhl. Uklidní vás to?“

Výsměch, jenž jí zazníval v hlase, se nedal přeslechnout.

„Nic víc nedokážu zařídit. Kdybychom ho dali spoutat, bylo by to příliš nápadné.“

Tezza sesbíral veškerou odvahu. „Obávám se však, že v aréně zemřu, protože si to přejí váš shadoka a velitel vaší tělesné stráže.“

„L’Xarr a T’Sharr? Proč by si měli přát vaši smrt?“

Klenuté obočí jí vystřelilo do výše, Palestánec vzbudil ženinu zvědavost. „To mi teď musíte vysvětlit, adjutante Tezzo.“

Důstojníkovi tryskala slova z úst jako vodopád, věrně zopakoval každičké slovo z rozhovoru, který vyslechl, i když přitom kvůli většímu účinku poněkud přeháněl. Potom

jí povyprávěl o bestii, která ho varovala. Když skončil se svým výkladem, pocítil nekonečnou úlevu. „Vím, že to všechno zní nepochopitelně, neuvěřitelně a dobrodružně, ale je to pravda. To přísahám při všem, co je mi svaté, vysoce urozená regentko.“

„Tezzo, my oba víme, že Palestáncům není nic svaté,“

prohodila Alana zamyšleně. „Poslouchá se to jako pohádka.

Takže Sinured se měl vrátit a K’Tar Turové proto plánují, že mne svrhnou z trůnu?“

„Je to až příliš stručně shrnuté, ale vystihuje to podstatu věci,“ potvrdil důstojník.

„Proč bych vám měla věřit, adjutante?“ Regentka se zvedla a popošla blíže k muži. Drahé kamínky na jejím hávu se zatřpytily. „Palestánec, který mě varuje před spiknutím mého nejoddanějšího ochránce, jak to na vás působí?“

„Vysoce urozená regentko, já mám ten nejmenší důvod, abych vás obelhával. Naše země jsou spojenci ve válce s Kensustrií. A kdyby na trůně seděl někdo jiný, někdo, koho bych považoval za nevypočitatelného, co si myslíte, že by se asi tak stalo?“ Tezza se snažil, aby jeho slova zněla co možná nejpřesvědčivěji. „Císařství by zastavilo všechny akce proti Kensustrii a vyhlásilo válku Tersionu. Možná by se i zelenovlasí chtěli pomstít a spojili by se s K’Tar Tury.

Společně by potom od jihu ovládli celý kontinent.“ V návalu hrdinství učinil krok vpřed a stál nyní před panovnicí ve vzdálenosti pouze několika šířek dlaně. „Nebo by vaše říše

upadla do osidel občanské války. Vaši příznivci proti stoupencům Temného národa. Tersion by ovládl chaos a říše by upadla v zapomnění stejně jako vaše jméno. Já svým varováním nic nezískám, nanejvýš vděčnost jedné regentky.“

Uvědomil si, jak hrubě se provinil proti tersionskému protokolu. Rychle couvl několik krůčků dozadu a zahlazoval své pochybení hlubokou poklonou.

Alana se zadívala na naleštěné nehty a ukázala k zemi.

Dvě služebnice se okamžitě ujaly jejích nohou.

„Vím, že kupci jsou dobří herci, váš nadřízený nám tu před časem předvedl jedno velice působivé představení,“

prohodila panovnice po chvilce. „Já však skutečně nevím, co si mám o vaší historce myslet. Existuje jen jedno řešení.“

Otočila se a nařídila jedné služebné. „Přiveď Lom T’Sharra a L’Xarra. Okamžitě je očekávám ve svých komnatách.“

Regentka luskla prsty, načež Tezzovi přinesli čalouněný polštář, na který měl usednout. „Společně tu na ně počkáme.

Potom se ukáže, jestli mám pravdu, když si myslím, že jste lhář. Pokud ano, zemřete.“

Vrátila se zpátky na své místo u okna, zatímco pobledlý Palestánec se zabořil do měkkého polštáře.

Svatý dublone, ani do té arény nedojdu živý. Ve svém plánu nepočítal s konfrontací z očí do očí. Hekticky bloudil očima po místnosti a hledal nějakou možnost úniku, která by

ho dostala z dosahu T’Sharrova obouručního meče. Proč jenom otvíral tu svoji velkou klapačku?

Pohled mu ulpěl na paravánu z pestrobarevného, neprůhledného skla. Tato tenká zástěna pravděpodobně stála před průchodem do nějaké vedlejší místnosti. Tezza si pro případ nouze zapamatoval směr, pravou rukou sevřel ucho cestovní tašky.

Netrvalo dlouho a do místnosti vstoupil bělovlasý velitel tělesné stráže spolu se třemi K’Tar Tury. Palestánce, sedícího na polštáři jako hromádka neštěstí, potrestal opovržlivým pohledem.

Jeho společníci zůstali stát u dveří. T’Sharr cílevědomě kráčel přímo k regentce a vrhl se před ní na kolena, pak se okamžitě zvedl a zůstal klečet. „Chtěla jste se mnou hovořit, regentko?“

Alana vypadala, jako by ji něco nesmírně pobavilo, pravděpodobně se těšila na scénu, která bude po jejích slovech následovat.

„Můj vážený Lome T’Sharre, náš palestánský dárek mi sdělil jednu věc, kterou si bezpodmínečně musíš vyslechnout.“ Kývnutím malíčku odeslala pryč služebné, klečící jí u nohou. „Adjutant mi sdělil, že se tvůj předchůdce Sinured vrátil na Ulldart a že ty bys spolu s mým shadokou L’Xarrem chtěl tomuto postrachu všech dětí nabídnout v Tersionu nový domov.“ Zvonivě se rozesmála. „Říkala jsem

si, že si oba tuhle historku musíte bezpodmínečně vyslechnout.“

Do místnosti vstoupil regentčin bojovník v aréně, pozdravil panovnici stejným způsobem jako předtím jeho druh a poté zůstal klečet vedle velitele.

„Promiňte mi, že jsem se opozdil, ale už jsem ležel v posteli, abych si odpočinul před zítřejším soubojem,“

omlouval se albín. Pohled, jímž se rudé oči zadívaly na Tezzu, měl za následek, že Palestánci vyvstal pod parukou studený pot.

Oni mě tu rozsekají na kusy. Myšlenky se mu honily v hlavě jedna přes druhou. V těle se mu rozlilo napětí, byl připraven vyskočit a rozběhnout se pryč, pokud by to situace vyžadovala. Tváří v tvář těm horám svalů na dvou nohách, které ho obklopovaly, však cítil, že má jen mizivou šanci na úspěch.

Alana mezitím vysvětlila svému nejlepšímu bojovníkovi v aréně, proč ho nechala povolat.

„Zopakujte mi ty svoje urážky do tváře,“ zavrčel L’Xarr směrem k Palestánci a výhružně k němu popošel, „jestli na to posbíráte dost odvahy, vy jedna kramářská dušičko.“

„Není důvod chovat se nezdvořile,“ snažil se adjutant zachovat důstojné chování. „Já se rovněž nevyjadřuji k vašemu pochybnému původu. A řekl jsem pravdu, to nebyly žádné urážky. Jedině kdybyste měl pocit, že vás pravda uráží, L’Xarre.“

Tezza postřehl za paravánem letmý pohyb. Zároveň se mu zdálo, že vidí, jak za horou koberců zmizela nějaká postava. Jako kdyby mu z očí spadly šupiny: Samozřejmě!

Oni chtějí strhnout na sebe moc už dnes. Proto je všude tolik K’Tar Turů!

Nyní už bylo Tezzovi všechno jedno. Jestli se T’Sharrovi muži potají rozmístili do příhodných pozic a jenom čekali na signál, aby vyrazili, stejně odsud nevyjde živý, ne tak aby se dostal zpátky do Palestánu. Vzedmulo se v něm hrdinství.

„A předtím, než umřu, řeknu vám rovnou do toho vašeho bledého, odporného obličeje, že jste zákeřný zrádce této regentky. Stejně jako váš vznešený přítel, ten zplozenec sprostoty a podlosti!“ Široce se rozkročil před zcela zmateným shadokou, jenž dosud nikdy nezažil, aby se k němu někdo takto choval. „Fuj, to vám říkám.“ Udeřil muže třírohým kloboukem do tváře, péra se albínovi zachytila o jednu z náušnic, bílé vlasy vlétly shadokovi do očí. „A ještě jednou fuj.“

L’Xarr nevěřícně zíral na rozčíleného Palestánce, v očích se mu zrcadlila touha zabíjet. Adjutant mezitím vykročil k veliteli regentčiny tělesné stráže.

„A k vám, otče zrady, k vám cítím nejhlubší opovržení.

Padl jste dokonce ještě níže než Baraldino.“ Hlasitě sbíral do úst sliny, aby K’Tar Turovi plivl do obličeje.

„To stačí,“ zabrzdila ho panovnice a tentokrát se nezdálo, že by se bavila. „Pocity, které zde náš palestánský přítel předvedl, mi připadají pravé. Koneckonců si těmi urážkami vysloužil jistou smrt, pokud jeho slova nejsou pravdivá.“ S půvabem tanečnice se zvedla. „T’Sharre a L’Xarre, co vy dva k tomu můžete říct?“

Shadoka popadl Tezzu za zátylek a přivlekl ho po zemi k velitele tělesné stráže. Na čele mu naběhla vzteklá žilka, peří mu viselo u náušnice, aniž by si toho doposud všiml.

T’Sharr se usmál. „Nuže, za ta slova zemře. Přestože říkal pravdu.“

„Cože?“ vykřikla Alana a couvla o krok dozadu.

„T’Sharre, jak můžeš něco takového udělat?“ pronesla zklamaně, potom zvedla hlas. „Stráže!“

L’Xarr podrazil Palestánci nohy, popadl jeden ze svých mečů a přiložil ho muži ke krku. „Takhle se dosud nikdo neodvážil se mnou mluvit.“

„Potom už byl nejvyšší čas,“ vyštěkl Tezza, jemuž se adrenalinem zpěnila krev. Zoufale sahal po jílci svého rapíru, nepodařilo se mu ho však nahmatat.

„Na stráže budete čekat marně, regentko,“ vysvětloval velitel klidně. „V paláci není nikdo, kdo by vám mohl pomoci. Kromě nás. My, K’Tar Turové, přebíráme dnešním dnem vládu nad Tersionem. Ale nejdříve abdikujete a svěříte nám všechny vládní záležitosti.“ Popošel k ní.

„Dobrovolně nebo nedobrovolně. Volba je na vás.“

„Sáhni na mě a já ti rozškrábu ten tvůj ksicht,“ procedila regentka. Pomalu zvedla ruce s dlouhými, špičatými nehty.

Válečníkovi v bílé zbroji se postavily do cesty služebné, ten je však smetl jako loutky.

„To ano, bít ženy, to umíte, co, T’Sharre?“ s námahou ze sebe vysoukal Palestánec, jemuž válečníkovo sevření bránilo v nadechnutí a ztěžovalo mluvení. „Proto jste rozmístil vzadu za paravánem svoje muže, kdyby na takového velkého válečníka, jakým jste, byla děvčata příliš silná, že je to tak?“

Hlava K’Tar Tura sebou škubla a obrátila se k tenké zástěně, jeho muži poplašeně tasili zbraně. L’Xarr se udiveně zvedl, zatímco sahal po druhém meči.

Potom se v místnosti rozpoutalo peklo.

Tvorové připomínající lidi, s tvářemi zakrytými ďábelskými maskami, se zcela nehlučně vynořili z míst, kde se předtím ukryli. V rukou jim vířily krátké, černě se lesknoucí čepele, těla měli chráněná látkou prošitou kovovými plátky.

Beze slůvka vysvětlení se pustili do boje zblízka, uhýbali a krčili se před neméně akrobatickými útoky K’Tar Turů a rychlostí, při níž se tajil dech, se krátkými meči pustili do protivníků.

Jeden ze strážných zaryčel, aby přivolal posily. Ty okamžitě vtrhly do místnosti a šermířské souboje nabraly na intenzitě. Zdálo se, že i neznámým útočníkům přicházejí na

pomoc další bojovníci, nebo se prostě pohybovali tak rychle, že byli najednou úplně všude. Ocel s řinčením narážela na ocel a vytvářela smrtonosnou melodii, do níž se tu a tam mísily výkřiky nebo něčí sténání.

Tezza nic nechápal a přikrčeně se proplétal mezi válečníky zaměstnanými bojem. Potom se skokem ukryl za hromadou koberců, aby se nedopatřením nestal obětí ostří vedeného nesprávným směrem.

Když vedle sebe zaslechl prudké nádechy a otočil se, spatřil vyděšený, zároveň však i rozhněvaný obličej regentky. Lhostejně pokrčil rameny. Opatrně vykoukl přes okraj jednoho zvlášť měkkého běhounu a sledoval průběh krvavé seče.

V regentčině komnatě na sebe narazily dva naprosto odlišné styly boje. K’Tar Turové využívali vedle mečů i celého těla, rozdávali rány pěstí nebo protivníka kopali, jen aby ho zranili.

Neznámí vetřelci se naproti tomu většině takových útoků vyhýbali, nutili soupeře, aby jejich rány šly do prázdna, aby poté ve správném okamžiku zasadili protivníkovi rychlé bodné nebo sečné rány.

To, co Palestánec v návalu bezhlavé paniky považoval za démonické masky, byly pomalované kožené masky a helmy, zakrývající obličeje útočníků. Působily mimořádně děsivým dojmem. Protože mezitím řada neznámých padla v bojích

k zemi a z ran jim vytékala krev, dospěl Tezza k uklidňujícímu závěru, že i oni jsou pouze obyčejní lidé.

Že by to byli členové Božského srpu? Každý obyvatel Ulldartu se někdy doslechl o tajuplném, legendárním vojenském řádu Ulldraela Spravedlivého, přestože jeho existence nebyla nikdy oficiálně potvrzená a jeho členy zatím nikdy nikdo neviděl. Vědělo se pouze, že jejich jméno je odvozeno od Ulldraelova srpu. Považovali se za nástroj Spravedlivého, jehož úkolem bylo vyřezat z řad věncích „falešné zrno a plevy“. Možná sem přišli zničit Sinuredovy potomky. Ti skutečně byli hodně falešným zrnem.

Za nějakou dobu stáli z řad Temného národa na nohou už jen T’Sharr a L’Xarr. Opřeni zády jeden o druhého, dokonale pozorní a koncentrovaní, odráželi všechny útoky a zranili několik vetřelců. Nakonec se proti oběma K’Tar Turům postavilo pět protivníků, kteří je obklíčili.

Mramorová podlaha a koberce byly zcela nasáklé krví.

Velitel tělesné stráže pevně sevřel jílec své mohutné zakřivené šavle. „Kdo jste a co tu chcete?“

Maskovaní útočníci sáhli po něčem, co měli přivázané u opasků, a najednou to vrhli na oba bojovníky. Sinuredovy potomky zahalil třpytivý oblak, oba museli najednou přivřít oči, zatímco se všichni soupeři najednou pustili do útoku.

Oba K’Tar Turové, zaslepení práškovou substancí, neměli nejmenší možnost vyhnout se deseti přesně mířeným čepelím. Shadoka v posledním smrtelném záchvěvu usekl

jednomu neopatrnému útočníkovi obě ruce i se zbraněmi, které v nich svíral, T’Sharrova šavle projela jednomu z maskovaných vetřelců klíční kostí a zabořila se až k žebrům, potom i on zemřel na následky vodorovně vedené rány, která ho zasáhla přímo do krku.

Neznámí muži se pátravě rozhlíželi po místnosti, jeden z nich ukázal směrem k důstojníkovi a skupince služebných, které se kolem něj shromáždily. Pronesl něco nějakou zvláštní řečí, z níž adjutant pochopil alespoň slovo „Alana“.

„Zůstaňte dole, regentko,“ zašeptal Tezza a rozprostřel nad ní koberec. „Mám dojem, že vás hledají.“ Bez ohledu na její vzteklý obličej popadl ženinu kápi a posadil drahokamy posetou pokrývku hlavy na hlavu nejbližší služebné.

„Dělej!“ Vytasil rapír, popadl děvče za ruku a táhl ji za sebou ke dveřím.

Zprava se mu v zorném poli objevil jeden z neznámých mužů a mohutným skokem přistál přímo před ním, krátké meče pozvednuté a připravené seknout.

„No dobrá. Vzdávám se.“ Tezza zůstal stát jako přibitý, najednou si však uvědomil, že v ruce nadále drží bodnou zbraň, a rychle ji odhodil na zem. „Nejsem ozbrojený.“

Přitáhl služebnou před sebe. „Je mi líto, vysoce urozená regentko, ale proti takové přesile jsem bezmocný.“ Odstrčil ji od sebe.

„Vždyť je to jen jeden chlap,“ zaprskala dívka rozzlobeně.

„Jeden z mnoha,“ konstatoval Tezza přesvědčivě, „je dostatečně velká přesila.“

Bojovník ani o vlas nezměnil postoj.

Přistoupila k nim další maskovaná postava, meče volně svírala v rukou. Oči, které téměř nebylo vidět, si služebnou zkoumavě prohlédly. „To není Alana,“ ozvalo se dutě zpoza ochranné kožené masky. Podle barvy hlasu hovořil nějaký muž. Ukázal na skupinku žen v pozadí. „Hledejte ji.“

Neznámí během několika málo okamžiků regentku objevili. Svým oděvem a chováním se od služebných výrazně odlišovala. Důstojně předstoupila před vetřelce, jenž dosud jako jediný hovořil ulldartštinou.

„Okamžitě se chci dozvědět, čeho chcete svým přepadem dosáhnout,“ obořila se panovnice na muže.

„Trošku více vděčnosti by bylo na místě,“ odvětil mluvčí. „Právě jsme zachránili Tersion před převratem, pokud jsem správně pochopil to, co se zde před naším zásahem odehrálo.“ Dal svým společníkům znamení, aby svázali Alanu hedvábnými provazy. „Přesto vás pozveme, abyste nás doprovodila.“

„Nedostanete se daleko,“ slibovala regentka před tím, než jí do úst nacpali roubík.

„Nepozorovaně jsme pronikli do paláce, vyřídili jsme vaše tělesné strážce a nepozorovaně zase vyjdeme ven,“

oponoval muž. „Tak jsme si to naplánovali a tak se také stane.“ Popošel o krok k důstojníkovi, zpod podivné zbroje

vytáhl nějakou obálku a podal mu ji. „Palestánče, převezmi tento dokument a předej ho regentčině manželovi. Až si přečte, co v něm stojí, bude mít určitě radost.“

Mužovi společníci přehodili tersionské vládkyni přes hlavu černý hedvábný pytel, na druhém konci ho zavázali a spolu s živým obsahem jej přivázali k dřevěné tyči. Dva maskovaní vetřelci se ujali role nosičů, ostatní začali sbírat mrtvé a raněné.

Muž, jenž jako jediný hovořil, rozevřel Tezzovi čelisti a vecpal mu něco do úst. Obdobně se vedlo i služebným.

Palestánci okamžitě ztuhnul jazyk a nepříjemný pocit se mu šířil dále do těla. „Tento prostředek působí velice rychle, ale jen na chvíli,“ vysvětloval muž. „Teď vás ochromí, a až přestane účinkovat, budeme dávno pryč.“ Pod Tezzou se podlomily nohy, muž upadl na koberec. „Mrtvoly K’Tar Turů dosvědčí, že hovoříš pravdu. Byli to zdatní protivníci.“

Tezza, nehybný jako kus prkna, musel nečinně přihlížet, jak maskovaní útočníci mizí za paravánem a odnášejí s sebou své mrtvé. Zmizeli jako duchové.

To, co adjutanta na celé té záležitosti nejvíce hnětlo, byla skutečnost, že neznámí ani nejmenším náznakem neprozradili, odkud přišli. Zároveň doufal, že se dokáže opět pohybovat dříve, než dovnitř vejde nějaký sluha, který okamžitě vyvolá poplach, až zjistí, k jaké šlamastyce zde došlo. Tím by přišel o jedinou možnost přečíst si dokument, který mu byl předán.

Po chvíli ho tělo začalo mírně svědit a zanedlouho se mu opět vrátila vláda nad končetinami. Okamžitě otevřel obálku a četl:

Vaše Veličenstvo Lubshá Nars’anamme, země Kensustrie v přátelském duchu přivítala jako vzácného hosta Vaši manželku Alanu II., regentku Tersionu.

Její pobyt u nás skončí ve chvíli, kdy se všechny angorské jednotky vrátí do své vlasti Angor. Naši pozorovatelé budou sledovat jejich stažení. Po uzavření smírné dohody se všemi, kteří se do války proti nám zapojili, Vaši manželku propustíme.

Pokud však budou snahy o invazi dále pokračovat, a to bez ohledu na to, kam budou namířeny, usekneme Vaší manželce za každého padlého kensustriánského vojáka jeden úd, který poté naložíme do medu a pošleme Vám ho.

Kensustrie doufá, že se zachováte uvážlivě, a poukazuje na to, že naši válečníci klidně mohli regentku bez nejmenších okolků zabít.

Stejně jako Vás.

Jako důkaz Vám poslouží červená skvrna, kterou nyní máte na krku.

„No tohle, do prdele!“ vyklouzlo Tezzovi, zatímco volnou rukou udeřil do dokumentu, až to plesklo.

Beze slova položil papír na obličej jedné služebné, s mírným odporem překročil těla mrtvých K’Tar Turů, přičemž s trapnou pečlivostí dbal na to, aby mu krev neposkvrnila bílé punčochy. Poté popadl svou cestovní tašku.

„Pudr na paruku, pudr na obličej, znamínko krásy, čisté prádlo, parfém a,“ pro jistotu ještě jednou vypočítával své věci, přehraboval se přitom v tašce a triumfálně pozvedl maličký pytlík, „proviant.“

Tezza se ztěžka vlekl ke dveřím, u nich se zastavil a na rozloučenou zeširoka zamával před stále ještě omámenými služebnými třírohým kloboukem. „Mé dámy, co nejsrdečněji se vám poroučím. Ono milé poselství nechť laskavě předá někdo jiný. Já jsem toho skutečně vytrpěl víc než dost a musím ještě stihnout svoji loď.“

S rozevlátými šosy vyšel z paláce, v němž to vypadalo jako po vymření, a zamířil k přístavu. Těšil se na domov a na to, že se už nikdy nebude muset ohánět koštětem. A také na to, že Baraldinovi vlepí pořádnou facku.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

KONEC LÉTA 443 P. S.

Norina si povzdechla a opatrně se posadila na pohovku, přiraženou k zadní stěně místnosti. Když to tak všechno vzala kolem dokola, nový domov, který si v hlavním městě našla, se jí zamlouval, okolností jí však bránily v tom, aby se v posledních dnech dokázala skutečně od srdce zaradovat.

Čtyři místnosti v horním patře velkého domu si mladá žena nechala zařídit dle svého vkusu. Jedna komorná a kuchařka, které obě bydlely ve spodní části domu, jí usnadňovaly každodenní práce, staraly se o čistotu v bytě a o jídlo, zatímco ona se chtěla se vší vervou soustředit na reformy v radě brojaků.

Toto grémium však již nyní neexistovalo. Zákeřná vražda, kterou Borasgotánci zorganizovali, vyhladila ze světa všechny velkostatkáře, guvernéry a šlechtice. Mezi oběťmi byl i její otec, Ijuša Miklanovo, od té doby nosila na znamení smutku obličej zakrytý černým závojem. V

předvečer banketu ji přepadla prudká nevolnost, která jí zabránila v účasti na hostině. Sice si tím zachránila život, ale stále častěji pociťovala přání udělat se vším konec.

Zpod řas se vykutálela jedna osamělá slza a stékala jí po tváři. Vzpomínky na dobu strávenou v Granburgu, kdy byl

tarpolský svět ještě jakž takž v pořádku, jí působily hotová muka. Dokonce ani pomyšlení na Lodrika jí nepřineslo útěchu, právě naopak, spíše v ní prohloubilo zoufalství.

Nadále ho milovala, to věděla, ale žít v paláci mezi všemi těmi intrikány, kteří tak zákeřně kráčeli za svým, přesahovalo její schopnosti a představivost. Bez podpory svého milého tam nechtěla déle přebývat.

„Ztratila jsem úplně všechno,“ pronesla mladá žena tiše sama pro sebe. „Zemi, otce, lásku i naději.“

Hluboko v nitru ucítila pohyb. Pouze to byl důvod, proč si v bezútěšných hodinách dobrovolně nevzala život.

Přes obličej jí přelétl letmý úsměv, jemně přiložila ruku k břichu, které se v posledních týdnech zřetelně změnilo.

Dlouho se jí už nepodaří těhotenství utajit. „Mám alespoň tebe.“

Na srdci jí leželo především blaho dítěte a vroucně doufala, že novému životu, který se v ní rodí, neublížily ony děsivé paprsky, jimiž ji Lodrik onehdy zasáhl. Návaly horkosti, které jí jako proud lávy v nepravidelných intervalech kolovaly žilami, sváděla na pokročilý stupeň těhotenství.

Mladá brojačka vstala a zazvonila na komornou, aby jí přinesla něco k pití. „Ale jak vysvětlím, kde jsem přišla k tomu dítěti?“

Když se dveře velkého, útulně zařízeného obývacího pokoje rozevřely, vstoupili dovnitř místo komorné dva staří přátelé.

Stojko nesl na ruce tác s dodatečně přidanými sklenicemi a usilovně se ho snažil udržet ve vodorovné poloze. Jenom na ni zamrkal. Valjakov měl pod paží nějaký balíček a zdálo se, že je skutečně v rozpacích. S úlevou odložil věc, kterou přinesl, na stůl a poté pozdravil Norinu přátelským kývnutím. Kovová ruka se s hlasitým cvaknutím sevřela kolem kovové přezky na opasku.

„To je ale milé překvapení!“ Mladá žena měla z návštěvy viditelnou radost a okamžitě nabídla oběma mužům židle. „Tak se přece posaďte. Co je nového? Vede se vám dobře?“

„Ale jistě. Plevel jen tak nezajde,“ prohodil Stojko a usmál se. „Od té doby, co se rány zavřely, je to, jako kdyby někdo mávl kouzelným proutkem. Jsem den ode dne zdravější. A Valjakova stejně nic neskolí. Nanejvýš kdyby někdo po něm střelil kamenem z katapultu.“ Holohlavý tělesný strážce se ušklíbl, ledově šedé oči ztratily chladný výraz, jako kdyby najednou roztály.

Lodrikův rádce si uhladil hnědé vlasy, a když nalil nápoj postupně do všech sklenic, hned se posadil. „Strašně moc nám chybíte.“

Norina na něj rozzářeně pohlédla. „Je hrozně pěkné, že to říkáte.“

Muži si rychle vyměnili pohledy. Zdálo se, že Stojko váhá, až ho obr nakonec mírně šťouchl do žeber. „Přišli jsme se zeptat, co chcete v nejbližší době dělat.“

Žena pohlédla návštěvníkům do tváře, jako by jim chtěla vyčíst myšlenky. „Slyšela jsem, že dobývání ztracených území postupuje čím dál rychleji. Kabcar nařídil, aby jednotky zrychlily tempo, aby tím zabránil Borasgotáncům v dalších ohavnostech. Protože se nikde neobjevily žádné náznaky toho, že by se znovu měla uvést do života rada brojaků nebo nějaké jiné, podobné grémium, chtěla jsem se co nejrychleji vrátit zpátky do Granburgu dohlédnout na naše lidi a pozemky.“ Norina polkla. „Otec by si přál, abych tam odjela. Doufám, že lidé budou ušetřeni toho, co se stalo obyvatelům Worlacu. To, že Arrulschán vypálí celé město jenom proto, aby si vybil vztek, nemohl nikdo tušit.“

Pomalu vydechla a nepřítomně se zahleděla na vzor vyšívané stolní dečky. „A co by mě tu mělo držet? Tady není nic, k čemu by mě bylo zapotřebí.“

Valjakov opět šťouchl důvěrného rádce do žeber a hned k němu připojil i energické kývnutí hlavou.

„Na to, na co se vás nyní zeptám, nemusíte odpovědět,“

spustil Stojko po chvíli. Vytrhl tím brojačku z myšlenek na domov. „Pořád ještě Lodrika milujete?“

Norina přivřela mandlové oči, aby zabránila další záplavě slz, ale to se jí nepodařilo. „Ano,“ pravila tiše. „Ale

on mě opustil. Raději si užívá se svou sestřenicí, s tou zmijí.“

Válečníkovi se ve tváři objevil spokojený výraz. Stojko opatrně uchopil mladou ženu za ruku. „Chcete nám pomoci přivést toho mladíka opět k rozumu? Potřebujeme veškerou pomoc, jaké se nám může dostat. Ten Nesreca se na dvoře roztahuje jako mor, všechno prosadí, do všeho se nacpe, každého si podrobí. A všichni ti, co se mu postaví na odpor, zmizí nebo zemřou.“ Opřel se a podal brojačce kapesník, aby si mohla otřít slzy. „S Valjakovem jsme se snažili zjistit, jestli má nějakou slabinu, ale to nefunguje. Ten chlap je všemi mastmi mazaný, ale nejen mastmi. Jak se mi zdá, i krví nevinných obětí.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Norina zmateně.

„To, co vám teď řeknu, je více než důvěrné. Hovoříme zde o něčem, co by se v nejširším slova smyslu dalo označit za velezradu.“ Stojko se předklonil a mírně ztlumil hlas.

„Nesreca musí pryč. Je jedno jak. On nese vinu na tom, že se věci v Tarpolu vyvinuly jinak, než jsme předpokládali.

Valjakov a já jsme výjimečně zajedno a jsme si tím naprosto jistí.“

Brojačka přikývla na souhlas, vypadala však lhostejně.

„V tom vám dávám za pravdu. Přesto vám nemůžu pomoci.

Lodrik se rozhodl, já se vracím zpátky.“

„To není ta Norina, kterou jsem před časem poznal,“

vmísil se tělesný strážce konečně do řeči. „Vy jste přece

vždycky byla tím, kdo do všeho šťoural, kdo se vzpíral proti všemu, o čem si myslel, že je nespravedlivé.“

Mladá žena sklopila zrak. „Už nemám sílu. Můj otec je mrtvý, mám pocit, že je všechno v troskách, a bez vás bych tu v tomhle obrovském Ulsaru neměla jedinou spřízněnou duši. To, co máte v plánu, je na mě příliš velké.“

„Nesreca zničí všechno, co jste s Lodrikem chtěli zavést,“ obrátil se na ni Stojko naléhavě. Oběma rukama sevřel ženiny dlaně. „Reformy již byly staženy, brojaci jsou…“ Zarazil se a v duchu si za tuto poznámku spílal.

Norina ucukla. „Lodrik poslechl rady svého bratrance a dosadil guvernéry, o nichž je známo, že to jsou brutální vojáci, kteří hodlají stejně krutě vládnout i v provinciích.

Dokud bude možno svalovat vinu na válku, nebudou se lidé proti tomu bránit. Kabcar je pro ně hrdinou. Lodrik požívá u prostých Tarpolanů takovou úctu, že si s nimi může dělat téměř všechno, co se mu zamane.“ Rádce jemně potřásl ženinýma rukama. „Ale co se stane, až válčení skončí? Nebo jestli ty války nikdy neskončí? Jaký vítr bude vát říší?

Pokud nebude Nesreca odstraněn, vidím budoucnost tarpolských poddaných velice černě.“

„Ta stříbrná kštice je pramenem, který otravuje chlapcovy myšlenky,“ usoudil Valjakov ponuře. „A my bychom měli zařídit, aby ten pramen vyschnul, a pak ho hned zasypat.“

„Vzpomeňte si, Norino. Dříve když by kabcar potřeboval poradit, zeptal by se nejdříve nás. Dnes mu všechno předříkává jeho bratranec nebo ho vede tak, aby si myslel, že on sám přišel na řešení. Nesreca se nejspíš spojil s Aljašou a kdo ví, co všechno té ženě nasliboval.“ Stojko pustil Norininy ruce a svoje složil do klína. Napjatě čekal na ženinu reakci.

„Borasgotán mu tím atentátem s jedem jenom ještě více nahrál,“ řekla brojačka, jenže oba muži téměř současně potřásli hlavou. „Co tím chcete říct?“

„Neodmlouvat,“ prohlásil rádce předtím, než holohlavý muž stačil zvednout ruku. „Já jí to řeknu.“ Pohlédl na mladou ženu, podle všeho bojoval sám se sebou, než vyrukoval s další řečí. „Myslíme si, že radu brojaků dal otrávit Nesreca, aby odstranil z cesty nepohodlné velkostatkáře a umírněné guvernéry. Borasgotán na té věci výjimečně nenese žádnou vinu.“

Norina vzpěnila. „Ten muž má na svědomí mého otce?“

„Ten muž,“ opravil ji Stojko bez nejmenší špetky humoru, „nemá žádné svědomí. Valjakov vypátral některé známky, které vzbuzují o bratrancově historce značné pochybnosti.“ Tělesný strážce ve stručnosti povyprávěl, jak ke svému úsudku dospěl.

„A co na to říká Lodrik?“ vyptávala se černovlasá žena, ve tvářích se jí objevila stopa červeně. Po tom, co se právě dozvěděla, se v ní rozbouřily city.

„Zatím jsme o tom kabcarovi nic neřekli,“ přiznal Valjakov. „Chlapec by nám nevěřil.“

„A proto potřebujeme vás,“ dodal rádce. „Musíme Nesrecu porazit jeho vlastními zbraněmi, kout intriky a připravit velkou past, do které spadne a po níž mu kabcar definitivně přestane věřit. Ale bude nutné všechno přesně naplánovat, nic nesmí být ponecháno náhodě. Až Nesrecu ta rána zasáhne, musí ho to úplně potopit, jinak nás jeho následující tah uvrhne všechny do zkázy. Nemůžeme si dovolit jedinou chybičku, na to je příliš mocný.“ Stojko si přejel rukou po obličeji a dlouze se napil ze sklenice.

„Potom by měl kabcar krytá záda, kdyby se chtěl obrátit proti Sinuredovi. Protože abych řekl, co si opravdu myslím, jsem přesvědčený o tom, že mezi příchodem obou dvou nestvůr je nějaká spojitost.“

Nikdo z těch tří neřekl nějakou dobu jediné slovo.

Norina se opět zahleděla na spletený vzor na stropě, myšlenky se jí zřejmě zatoulaly někam velice, velice daleko.

Rukama si pohrávala s lemem šatů. Potom pozvedla zrak a hnědé oči odhodlaně spočinuly nejdříve na Valjakovovi, poté na rádci.

„Máte pravdu. Musíme mu pomoci, i když si to třeba nezaslouží. Ale je nutné zachránit lidi v Tarpolu před neštěstím.“ Pousmála se a oběma mužům se zdálo, jako by se každým slůvkem k nim vracel kus té Noriny, se kterou vedli v Granburgu vášnivé diskuse. „Musím se vám ještě k

něčemu přiznat. Jste první, kteří se o tom dozvědí. Nosím pod srdcem dítě.“ Napjatě čekala na jejich reakci.

„Kabcarovo dítě.“

„Hromy a blesky,“ vyklouzlo Stojkovi po chvíli. „No, já bych to na vás nepoznal, kdybyste mi to sama neřekla.“

Opět jí potřásl rukou a přitom se celý rozzářil. „Srdečně blahopřeju. Pokud se to tak dá říct.“

„Na dítě se těším, přestože mám trochu strach z porodu a z budoucnosti, jaká na dítě čeká,“ přiznala brojačka.

Valjakov na ni kývl a ušklíbl se. „To teď máte z toho.

Měli jste se jenom držet za ručičky.“

Stojkův obličej najednou zahalil stín. „Jenom si dělám starosti, jak kabcar zareaguje, až se o tom těhotenství doslechne. A jak zareaguje Nesreca. Koneckonců ve vás právě dozrává budoucí následník trůnu, i když není legitimní. Přesto by si mohl klást jisté nároky.“ Vstal, popošel k oknu a zadíval se na rušné ulice hlavního města.

„Hrozí mi kvůli tomu nějaké nebezpečí?“ zeptala se Norina polekaně.

„Vrátit se do Granburgu možná není tak špatný nápad,“

zabručel tělesný strážce. „Nebyla byste tam v první linii a mohla v klidu a odloučení přivést dítě na svět.“

Stojko přimhouřil oči. „Ten ubručený plešoun má pravdu. Tady je příliš moc zvědavých očí a uší. Kdyby se o tom bratranec, nebo dokonce i Aljaša doslechli, dojde zaručeně k nějaké další podlosti.“

„Ne,“ odporovala brojačka energicky. „Zatím není skoro nic vidět. Budu nosit volné šaty a v příštích měsících se budu pohybovat daleko od Ulsaru. Chtěli jste, abych se připojila k vašemu spiknutí, teď se tak stalo. A už se mě nezbavíte.“

„Souhlasím,“ svolil rádce, přestože bylo vidět, že tak činí jen s největším sebezapřením. „Ale kdyby to mělo být příliš nebezpečné, kdyby se objevil třeba jen nejmenší náznak nebezpečí, odvede vás Valjakov z města na bezpečné místo. To nám musíte slíbit.“ Žena mu okamžitě vyhověla. „Výborně. Až začneme připravovat plány, budeme brát ohled na vaše těhotenství a svěříme vám jen samé jednoduché úkony. Například se budete více pohybovat ve světě boháčů. Ukazovat se ve vznešené společnosti. Momentálně jste unikát, první a jediná brojačka v celém Tarpolu. Jestli budete slavná, nebude mít Nesreca tolik možností něco proti vám podniknout. A až si získáte důvěru některých lidí, vyzvíte, co si o konzultantovi myslí.

Šiřte kolem sebe vůči němu nedůvěru, ale buďte přitom opatrná.“

„Myslím, že to zvládnu,“ řekla Norina. Oba návštěvníci se zvedli a zamířili ke dveřím.

„Pravidelně jednou za čas se tu u vás ukážeme, abychom si povyprávěli o všem, co je nového,“ prohlásil rádce.

„Dávejte na sebe pozor.“

Stiskli jí ruku a vyšli z bytu.

Když se brojačka z okna dívala za oběma muži, zazvonila jí v hlavě slova, které sice předtím slyšela, ale jimž nevěnovala patřičnou pozornost. „Sinured? Zvíře se vrátilo?“ Zmateně dosedla na židli, tělem jí projela nová vlna horka, musela se přidržet opěradla, aby nespadla na zem.

„Dveře byly otevřené,“ pronesl příjemný hlas u vchodu.

Mladá žena vyděšeně vyskočila ze židle a uviděla na prahu stát Mortvu Nesrecu.

Měl na sobě šedou tarpolskou uniformu bez označení hodnosti, jako vždy vypadala čerstvě vypraná a nažehlená.

Jak si Norina uvědomila, ještě nikdy nespatřila kabcarova konzultanta v pokrčeném oděvu, zřejmě si potrpěl na pořádek. Na rukou měl navlečené bílé rukavice, dlouhé stříbrné vlasy povlávaly u páteře, jako by jim někdo nařídil, že tam musí zůstat a nesmí se ani chloupek pohnout. Světlo sluncí, dopadající do místnosti, mu svítilo přímo do různobarevných očí a vytvářelo kolem něj aureolu. Vypadal jako šílenec.

„Dveře nebyly otevřené,“ upřesnila Norina. „Ven!“

Snažila se, aby její hlas zněl co nejenergičtěji, aby tak zakryla údiv a překvapení. Moc se jí to však nedařilo. Zdálo se jí, že z konzultanta vychází zlá, odpudivá aura, která byla v přímém protikladu s jeho napohled přátelským vystupováním a snahou získat si důvěru, díky čemuž si u dvora omotal tolik lidí kolem prstu.

„Mockrát děkuji, rád se posadím.“ Nesreca za sebou zavřel dveře a skutečně se posadil ke stolu. Zadíval se na sklenice a na dosud ještě neotevřený balíček. „Jak soudím, už jste dnes měla návštěvu. Nebo se snad snažíte vyhnout osamění tím, že propadáte šílenství?“ Znuděně si svlékl rukavice a lhostejně je pohodil na stůl. „Nějaký ctitel?“

Uchopil balíček do ruky a zkusmo jím zatřásl. „Z toho lze vyvodit, že jste už navzdory závoji odložila smutek, nebo ne?“

Norina se dívala, co muž se stříbrnými vlasy dělá, a nic z toho nechápala.

„Zrovna jsem byl ve městě, musel jsem vyřídit nějaké záležitosti, a tak jsem si pomyslel, že vás tu navštívím,“

vysvětloval, jako by jí četl myšlenky. „Abych věděl, jak se vám vede, když už nežijete v paláci, váš otec dlí mezi mrtvými a vaše půda je nejspíš vypálená. Ach ano, a když vás milý odvrhl, pokud se to tak dá říct.“ Tón, jakým hovořil, zněl jako nejsladší konverzace plná komplimentů, slova naproti tomu dopadala do brojaččiny mysli jako otrávené šípy.

Rozhovor s oběma přáteli ji však natolik posílil, že se hned nedala do pláče. Vrátil se jí bývalý vzdor a duševní rovnováha. K nim se družila hluboká nenávist, kterou pociťovala k muži, jenž jejího milého tak změnil a zavraždil jejího otce.

Beze slova přešla ke dveřím a otevřela je. „Teď jsou otevřené. A vy odsud laskavě vypadněte. Nemám s vámi nic společného.“

Konzultant zůstal bez hnutí sedět, očima si pozorně měřil Norininu postavu. „Pokud se nemýlím, mírně jste přibrala. Trápí vás starosti a díky tomu nabíráte špeky?“

Rázně popadl rukavice a zvedl se. Brojačka chtěla nevědomky couvnout o krok dozadu, ucítila však za zády zeď.

„Přišel jsem proto, abych se prohřešil proti svým principům,“ řekl, když došel před ženu, jež stále ještě držela smutek. „Při návratu vašeho tehdejšího milého jsem vám učinil jistou nabídku, pamatujete si na to? Ptal jsem se vás, co byste byla ochotná učinit, abyste seděla vedle kabcara jako právoplatná manželka.“ Popošel ještě blíže, až ucítila jeho dech. „A také jsem vám řekl, že jste žena, po jaké touží většina mužů. Když si obojí dáte dohromady, budete vědět, co od vás očekávám, pokud vám mám pomoci k návratu do paláce.“ Předklonil se a přivoněl k jejím vlasům.

Norinou cloumaly vášně hned sem, hned tam. Na jedné straně by tomu muži nejraději vrazila dýku do prsou, kdyby měla nějakou po ruce. Na druhé straně skýtala naznačená nabídka možnost zbavit se Aljaši a místo ní působit na Lodrika. Plán, jak konzultanta odstranit, by se pak dal mnohem snáze provést.

Nesreca přejížděl hlavou podél ženiných černých vlasů, až dorazil ke krku. Pozvedl závoj mladé ženy. „Takové oči by měly shlížet na království, ne aby v nich bylo jen plno smutku.“ Mužova slova jí lichotivě kroužila kolem hlavy.

Pravou rukou se dotkl jejího krku. „Máte překrásnou pleť, Norino.“ Ucítila jeho ústa těsně před svými, mezi nimi by proklouzl nanejvýš tak šátek. Levou ruku jí konzultant položil na břicho.

Jako by se dítě v jejím nitru vzpouzelo, koplo po ruce.

Nesrecovo obočí vylétlo do výšky, když se dítě pohnulo, Norině se rázem vrátil rozum. Rychle ucouvla stranou.

„Pořád ještě čekám na odpověď, Norino,“ vyzval ji konzultant.

„Odpověděla jsem už tehdy, nyní to ráda zopakuji,“

odsekla žena tvrdě. „Vypadněte!“

Konzultant mírně naklonil hlavu, jako by přemýšlel.

Jedním rychlým krokem se ocitl přímo před ní, strhl jí závoj z vlasů a mrštil jím na zem. Potom ji sevřel v náručí a zabránil jí tak v jakékoliv možnosti bránit se.

„Klidně bych si teď mohl vzít to, co mi nechcete dát dobrovolně,“ pronesl mírným hlasem. Ucítila prudké škubnutí na zádech a poznala, že jí roztrhl šaty. „Nikdo by vám nepomohl.“ Odstrčil ji od sebe tak prudce, až narazila o stůl a s bolestivým zaúpěním spadla na zem. „Také jsem vám tehdy řekl, že by nebylo radno dát mi podruhé odmítavou odpověď.“

Dříve než stačila něco udělat, opřel se jí podpatkem boty o břicho. „Necítil jsem tam snad náhodou nějaký pohyb?

Roste ve vás kabcarův spratek?“ Norina ležela na koberci strnulá hrůzou a modlila se k Ulldraelovi, aby Spravedlivý ochránil nenarozený život. „Pokud nechcete mou nabídku přijmout, měla byste opustit Ulsar.“ Pomalu zmenšoval tlak.

„Víte, že jsem schopný všeho. Tahle kůže, která kabcarovo dítě dosud přede mnou chrání, je velice tenká. Ale já si to tajemství zatím ponechám pro sebe.“

Jako by se nic nestalo, sundal z ní nohu a právě si chtěl navléknout rukavice, když se na něj vrhl těžký stín a strhl ho k zemi.

Norina poznala Valjakova, ležícího na konzultantovi.

Škrtil ho a teprve až na něho Stojko několikrát zavolal, muže pustil.

Nesreca lapal po dechu a držel si zhmožděný krk. Poprvé někdo spatřil konzultanta překvapeného a rozzuřeného vzteky. „Co,“ zasyčel na tělesného strážce, „si to vlastně dovolujete? Copak jste zešílel, že jste vztáhl ruku na kabcarova rádce? Za to bych vás mohl nechat pověsit.“

„Chtěl jste ji zranit,“ odsekl obr, jenž se jen s největším úsilím dokázal ovládnout. „Ve skutečnosti jsem vás chtěl zabít, ale Stojko mě od toho odradil.“

„Ona spadla a já jí chtěl pomoci na nohy,“ vysvětloval Nesreca. Brojačka se se Stojkovou pomocí rovněž zvedla.

Šaty měla neporušené, závoj jí pevně seděl na hlavě, jako by

se to, co před chvílí zažila, vůbec nestalo. „Tak to přece bylo, že ano?“

Norina jen nejistě pohlédla na oba přátele.

Když se konzultant nedočkal na svou otázku odpovědi, vyšel vztekle z místnosti.

„To, o čem jsme hovořili, si dobře rozmyslete, brojačko.

Za několik týdnů se vrátím,“ zavolal na ni zdola z chodby, než za ním hlasitě zapadly venkovní dveře. Krátce nato se v ulici ozval dusot kopyt, rádcův kočár odhrkotal pryč.

„Viděli jsme jeho kočár, když míjel naši bryčku, a pomysleli jsme si, že by nemuselo být špatné, kdybychom zůstali v pohotovosti. Slyšeli jsme konec vašeho rozhovoru,“ začal rádce vyprávět. „Náš plán musíme změnit.

Vy a vaše dítě zde již nejste v bezpečí.“

Valjakov podal třesoucí se mladé ženě skleničku s pitím.

Norina její obsah rychle vhodila do sebe. „Roztrhal mi šaty a závoj…“ Zarazila se a konečky prstů přejela neporušenou zadní část šatů. „Ale ne. Nebo přece jen ano?“

„Já už vím, co uděláme. Vy se budete zdržovat od Ulsaru mnohem dále, než jsme počítali.“ Stojko jí podal dopis.

„Jeden náš dobrý přítel, Torben Rudgass, zakotví za několik týdnů v Rundopâlu, jak nám zrovna napsal. Svěříme mu vás, aby vás dopravil do bezpečí do Rogogardu.“

Norina nevypadala příliš přesvědčeně. Právě před chvílí v ní vzklíčilo přesvědčení, že se bude v Ulsaru podílet na pokusu svých přátel o svržení nenáviděného Mortvy

Nesrecy, a teď by se hned mělo všechno změnit? „Ale já vás opustím jenom do doby, než se dítě narodí. Až budu vědět, že je tam v bezpečí, vrátím se a pomůžu vám.“

„Ostrovní pevnosti jsou nedobytným útočištěm. Bylo by příliš nebezpečné, kdybychom vás vystavili riziku a nezajistili vám nejlepší možnou ochranu. On by to dítě použil proti vám. Ten stříbrovlasý ďábel má v jedné věci pravdu: opravdu je schopný všeho.“ Důvěrný rádce si prohrábl vlasy a na pohled se opět zamyslel. „Samozřejmě vás nemůžeme odradit od návratu. Ale uvažte, čím vám Nesreca hrozil.“

„Moje dítě ho koplo,“ řekla Norina tiše a něžně si rukou pohladila zakulacené břicho. „Nemohlo ho vystát.“

„Kdo by se tomu taky divil?“ utrousil Valjakov, jenž měl v obličeji vepsány starosti o blaho nastávající matky. „Já vás na té cestě doprovodím. Jsem ten nejlepší ochránce, jakého můžete v Tarpolu mít.“

„A já mezitím odvedu konzultantovu pozornost a začnu hloubit pasti, abychom ho mohli rychle odstranit,“ uzavřel Stojko. „Až do posledního dne před odjezdem se budete pořád pohybovat na veřejnosti, navštěvujte jednu oslavu za druhou. Já zařídím všechno ostatní. Oficiálně odjedete do Granburgu, tomu všichni nejsnáze uvěří. A kdyby Nesreca skutečně něco plánoval, pošle svoje pacholky na falešnou stopu.“

„Právě teď jsem ho mohl zabít,“ zamumlal tělesný strážce, „aspoň bychom měli jednu starost z krku.“

„Ne, ne, to bylo špatné vnuknutí,“ odmítal kabcarův bývalý důvěrný rádce. „Nikdo by našemu výkladu neuvěřil.

Takhle je to lepší.“ Jednou rukou objal Norinu, druhou svého holohlavého přítele. „Trošičku trpělivosti. Ta správná příležitost teprve přijde. A sice již brzy.“

*

Mortva v naprostém klidu odstranil nejdříve šňůrku, posléze i drahý hedvábný papír z dárku, který v bytě nepozorovaně ukradl. Objevila se dřevěná krabice, v níž byla uložená řada kapesníčků s vyšitým monogramem Noriny Miklanovo.

„Tomu říkám praktický dárek,“ prohodil konzultant tiše.

„Darovat jí kapesníky v době, kdy drží smutek.“

Na víku krabičky byla vypálená adresa výrobce. Od něho se doví, kdo si u něho objednal tuto pozornost a věnoval ji mladé ženě. Muž se stříbrnými vlasy soudil, že to byli oba jeho nejtvrdší protivníci, ale to se dá snadno zjistit.

„Bohužel budu muset kabcarovi oznámit, že kdysi tak věrný tělesný strážce přivedl jeho milou do jiného stavu.“

Přiložil si ukazováček k bradě a opřel se o měkké čalounění kočáru, jedoucího k paláci.

Krátce předtím, než vůz vjel do dvora, vyndal z krabice jeden kapesník a dárek opět zabalil, přičemž si dával záležet na tom, aby nic nenaznačovalo, že ho už někdo otevřel.

Potom balíček napohled nesmyslně zvedl do vzduchu.

„Paktai, zanesla bys, prosím, ten balíček zpátky do bytu Noriny Miklanovo?“ Strach nahánějící žena se neslyšně vynořila ze stinného koutku uvnitř kočáru, převzala dárek a stejně rychle, jak se objevila, tak i zmizela v temnotě.

„Hodné děvče.“

Kočár zastavil a Mortva vystoupil. Byl nesmírně spokojený. Pomalu přelétl pohledem fasádu paláce, stříbrné vlasy se lehce vlnily v mírném větříku. Za několik měsíců zde bude žít nejmocnější muž celého Ulldartu.

*

„Jak se to mohlo stát?“ obořila se kabcara vztekle na drobného mužíka, ruce založila v bok, natrčila bradu, zelené oči sršely zlostí. „Zaplatila jsem ti hromadu vasleců, abys odvedl dobrou práci. A teď tohle!“

Cerel Chos Jamosar sklopil pohled, ruce křečovitě svíraly klobouk, který v rozpacích drtil mezi prsty. Nevěděl, co odpovědět. „Možná to byla kletba Kalisstry za to, že zneužívám svoje schopnosti? Jestli s tím chladná bohyně nechtěla déle souhlasit…“

Kabcara energicky mávla rukou a dvorní léčitel zmlkl.

„Podívej se na to.“ Aljaša si oběma rukama přejela po útlém pasu, zvýrazněném upnutým, bohatě vyšívaným béžovým šatem. „Co si myslíš, že se s tím za pár měsíců stane?“ Sáhla po malé lahvičce a hodila jí po cerelovi. „Seber si ty svoje mastičky a zmiz! Vypadni, než si na tebe vymyslím něco dalšího!“

Jamosar sklopil neúměrně velkou hlavu a neobratným kolébavým krokem vyšel z kabcařiny komnaty. Cestou sebral ze země malou nádobku, která ho minula, ale na hrubém koberci se nerozbila.

„Jamosare!“ zavolala na něj Aljaša mírnějším tónem.

Cerel se otočil, obávaje se nejhoršího. „Dám ti ještě jednu příležitost, kterou si snad ani nezasloužíš. Můžeš tak zmírnit nemilost, do které jsi u mě upadl. Znáš někoho důvěryhodného, kdo se vyzná v odstraňování takových maličkých malérů? Musela by to ovšem být nějaká mlčenlivá, zkušená a opravdu spolehlivá osoba.“

„Můžu se poptat, Vaše Veličenstvo kabcaro,“ odvětil drobný mužíček poněkud váhavě. „Ve městě žijí bylinkářky, o nichž se povídá, že ovládají právě to umění, které byste si přála. Vyberu pro vás tu nejlepší, jestli si to budete přát.“

„Zatraceně, to je teď tvojí povinností, když tvoje neumětelství to všechno zavinilo,“ konstatovala kabcara řezavě. „A teď zmiz. Dnes odpoledne bych od tebe chtěla dostat příznivou zprávu, nebo přijdeš o dům i o svoje

postavení u dvora. Ve městě jsou další dva cerelové, kteří by tvou pozici nesmírně rádi převzali.“ Jamosar odešel.

Aljaša si povzdechla, stoupla si před velké zrcadlo, obhlížela si svou postavu a pomalu potřásala hlavou. To, co se jí přihodilo, nedokázala pochopit.

„Jsem těhotná.“ Zašeptala, stále ještě zděšená nad tím, co jí tělo všemožně naznačovalo. „Otěhotněla jsem s tím idiotem.“ Mírně se zatahala za rudé vlasy a nadmula tváře.

„Rozplácnu se jako nakynutá buchta. Budu mít po figuře, dvůr i celá společnost se mi budou jenom smát.“ V

zoufalství se již viděla, jak s obrovským břichem prochází chodbami. „Budu neohrabaná jako mandelinka, tlustá jako prase a příšerně znetvořená. Jak bude dítě růst, přijdu o všechnu krásu.“

Proto kostromské vasruce připadalo naprosto logické, že nežádoucí těhotenství musí skončit ještě dříve, než pořádně začne. Obšťastnila cerela další kletbou.

„K čemu jsem tomu fušerovi zaplatila tolik vasleců, když mě tahal za nos s takovým nesmyslným svinstvem?“

vztekala se, v očích se jí zle zablýsklo. Už už měla v ruce svícen, jímž chtěla mrštit po reflexní ploše, která bude za několik měsíců nesmlouvavě ukazovat pravdu. Nakonec se ovládla.

„Zbavím se ho, aniž by si toho někdo všimnul. Jinak by se mohlo stát, že by se na mojí tak dokonalé pokožce objevily šeredné skvrny.“ Otřásla se.

Právě teď by bylo velice nevhodné, kdyby třeba jen zčásti pozbyla přitažlivosti. Měla v úmyslu omotat si kolem prstu svého stříbrovlasého bratrance, přičemž netušila, jestli ji její příbuzný už dávno nepředběhl a neomámil kouzlem.

Pokaždé, když konzultanta zahlédla, pocítila vnitřní neklid, který ji nikdy předtím netrápil. Od doby, kdy jí Mortva hluboce pohlédl do očí, rovněž téměř okamžitě skončily všechny její románky. A proto si byla skoro jistá, že jako otec toho dítěte přichází do úvahy pouze jeden člověk. Kabcar.

Pokud ke konzultantovi opravdu zahořela láskou, nechtěla si to přiznat. Neboť kabcara se držela definice, že láska je jenom pro slabochy, odkázané na city jiných lidí.

Přesto se nedokázala ubránit podezření, že ji ke vzdálenému příbuznému přitahuje něco většího, než u ní bylo obvyklé. Chtěla ho získat pro sebe, už jen z toho důvodu, že to byl rafinovaný politik. Ve skutečnosti již nyní vedl většinu tarpolských záležitostí nebo alespoň jejího chotě rozhodujícím způsobem ovlivňoval. Spolu s ním, pokud dodrží dohodu, bude vládnout Tarpolu tak snadno, jako když člověk jede na krotkém koni.

A pokud by Tarpol stále jen rostl a rostl, nic proti tomu neměla. S potěšením si připomněla zprávy o průběhu války.

Spojenecké jednotky po zpětném dobytí Worlacu vtrhly na široké frontě do baronií a vyháněly ze země Borasgotánce a všechny ty, co s nimi sympatizovali.

Vojáci, kteří táhli do bitvy bez vlastní korouhve, překročili rovněž hranice samotného Borasgotánu a začali obsazovat rozlehlé oblasti západní části této říše.

Vojsko však začalo postupně pociťovat nedostatek vojáků. Ani nepředstavitelně vysoký počet dvaceti tisíc válečníků nestačil zaručit pružný postup a dobytí dalších území. Vojska byla na frontě nebezpečně roztažená do šířky a kabcara se již obávala, že Arrulschán brzy vyrukuje s nějakým protiúderem.

Také v Hustrabánu si uvědomovali, že se nebezpečí neustále blíží. Tarpolské tajné zpravodajské služby informovaly o prvních setkáních obou říší, na nichž se jednalo o sestavení společné armády, která by zastavila postup tarpolských jednotek.

Zbytek Ulldartu se zatím držel zpátky, pouze Ilfaris naléhal, aby se na dnešní dopoledne svolala diplomatická konference.

Aljaša měla nejasné podezření, že království, v němž vládl nenažraný Perdór, má za lubem něco více. Až dosud se nenasytný žrout nikdy netlačil do popředí. Kabcara však tušila, že zřejmě bude muset strávit stejné překvapení jako naprostá většina dnešního shromáždění.

Bylo na čase, aby se vydala do audienční síně. Než vyšla ze své komnaty, jemně se plácla po břiše. „Mizernej pacholku. Nebudeš mě dlouho trápit.“ Téměř utrápeně na sebe pohlédla do zrcadla. „Jestli přiberu jeden jediný gram,

vyrvu si tě vlastníma rukama z těla.“ Stříkla na sebe trochu parfému, jímž dokázala svého muže tak pobláznit, že kdyby mohl, na místě by z ní strhal šaty. „Ten kluk mi nakonec opravdu udělá děcko. Takový idiot!“

Zadívala se na svůj rozmrzelý obličej a přinutila se k úsměvu. Za několik okamžiků se jí podařilo změnit se na roztomilou, půvabnou a poslušnou manželku. Komorná, kterou narychlo přivolala, jí ještě jednou učesala rudé kadeře, poté zamířila za velvyslanci, vyslanci a ostatními diplomaty.

Když vstoupila do síně, tak se jí muži, kteří postřehli její příchod, rychle uklonili. Ne že by na jejich chování bylo něco neobvyklého, koneckonců vládla své baronii železnou rukou. Ale projevy úcty jí dnes připadaly rychlejší než obvykle.

S jistotou procházela špalírem a mířila ke svému choti.

Když kráčela k trůnu, vedle něhož postávali Valjakov s Mortvou, měřila si mladého muže pozorným pohledem.

Způsob, jak seděl na panovnickém křesle, se dost změnil. Trup měl lehce zakloněný dozadu, jedna noha byla pokrčená, druhá vystrčená dopředu, ruce uvolněně spočívaly na měkkých opěradlech. Vyzařoval z něj určitý klid, sebejistota a nadřazenost, uniforma mu dokonale seděla.

Obličej s krátkým světlým knírem prozrazoval pozornost, tmavomodré, zářivé oči si neustále prohlížely jednoho člena shromáždění za druhým, jako by se snažil vyčíst jejich

myšlenky. Až nyní postřehla tvrdý rys, který se mu objevil kolem úst. Čím více se kabcara k Lodrikovi blížila, tím pevněji v ní rostlo přesvědčení, že se z mladíka den za dnem stává opravdový muž. Když vstal a podal jí ruku, aby ji doprovodil na posledních metrech, málem se před ním uklonila.

„Je příjemné, že tě zase vidím, ctěná Aljašo,“ pozdravil ji poté, co naznačil polibek na hřbet ruky. „Výjimečně jsme se dnes nesešli proto, že bych toto shromáždění svolal já.

Možná by to mohlo souviset se skutečností, že konečně jednou nejsem já tím, kdo má důvod dělat si starosti.“

Lodrik řekl tato slova manželce dost hlasitě, aby je zaslechli i přítomní diplomaté. Otočil se. „Kde je velvyslanec z Ilfarisu?“

„Hola hej, to jsem já!“ Někde vzadu vesele zazvonily rolničky, z moře nesčetných paruk a hlav se zvedla něčí ruka. Dopředu si razila cestu štíhlá postava v třpytivé nablýskané uniformě, jakou s oblibou nosí ředitelé cirkusu.

Dokonce i do sytě modré paruky byly vpletené maličké rolničky. V jedné ruce příchozí držel šaškovskou hůl.

Velvyslanci si začali mezi sebou šeptat, nezřetelně zaznívala slova jako „nestydatost“ a „bezmezná drzost“.

Muž mezitím došel až ke kabcarovu trůnu, přehnaně hluboce se uklonil a poté hned vystřelil vzhůru jako panáček na pružině. Lodrik si maně vzpomněl na Fusuríla, hustrabánského velvyslance, a musel se ušklíbnout. „Já jsem

Fiorell, Vaše Veličenstvo kabcare, Lodriku Bardrici, vládce Tarpolu, hrdino od Dujuleva, reformátore a protireformátore v jednom a vítězi nad borasgotánskými jednotkami na všech frontách,“ prohlásil muž. „Můj pán, Jeho Veličenstvo Perdór Pralinkový, král Ilfarisu, vítěz nad nesčetnými lahůdkami a pamlsky, nad dorty, koláči a bonbóny, vám zasílá svůj nejčestnější, nejupřímnější pozdrav.“ Opět se uklonil a jediným pohybem se znovu změnil v lidský strom posetý rolničkami.

Kabcarovi se z tváře neztrácel úšklebek, přestože ve Fiorellově pozdravu bylo možno spatřovat náznak urážky.

Výraz, jaký se objevil v Aljašině obličeji, se dal snadno vyložit. Kabcara sdílela názor většiny shromážděných.

„Aha. Šašek, jak se domnívám, že ano?“

„Neměli jsme po ruce žádného vhodného diplomata, proto jsem sem byl poslán já,“ vysvětlil Fiorell, proč se zde objevil. „Dal jsem si se svým vzhledem spoustu práce. Vždy by se mělo jasně poznat, že šašek není nic jiného než šašek.

Mnozí jiní perfektně ovládají umění, jak to zamaskovat.“

Zamrkal víčky. „Vás jsem tím samozřejmě nemyslel.“

Lodrik se hlasitě rozesmál. „Člověče, vy jste opravdu báječný. Konečně je tu jednou velvyslanec, který umí člověka pobavit a který přitom ví, co dělá. Ale přejděme k věci… velvyslanče Fiorelli.“

„Dávám přednost titulu ambasadore.“ Dvorní šašek zavířil hůlkou mezi prsty, vyhodil ji do vzduchu a bezpečně ji zase chytil. „Zní to vznešeněji.“

„Přejděte k jádru věci, ambasadore,“ dotírala na něj Aljaša nakysle a položila ruku na Lodrikovo zápěstí. „Jestli nás jenom chcete pobavit svými kousky, plýtvali jsme na vás časem.“

Mortva si přiložil ukazováček k bradě. Nehodlal se dopustit chyby a tohoto pestře oblečeného, veselého človíčka podcenit. Jestli ho sem Ilfaris poslal, mělo to svůj důvod. Ten člověk rozhodně nebyl hlupák.

„Vaše Veličenstvo kabcaro, vasruco Kostroma, i když to bychom prozatím ještě mohli vypustit, ha, ha, zcela jistě však nejkrásnější ženo v Tarpolu, copak bych podstoupil takovou dlouhou cestu jenom proto, abych vám tu předvedl pár triků?“ Obdařil ji útrpným pohledem. „Ale když už hovoříte o povedených kouscích: někomu se jeden takový kousek podařil a vrátil se na zem ze dna hlubokého, přehlubokého moře.“ Fiorell všechno, co říkal, podtrhoval rozmáchlými, pantomimickými gesty. „Právě nyní vytlouká Borasgotáncům z hlavy sádru a všechno ostatní, co se jim tam usadilo.“ Lodrikovy oči se poplašeně zúžily.

„Předpokládám, že všichni přítomní v tomto sále nevědí, o kom hovořím, nebo se mýlím?“ Napřímil ramena a rozhlédl se v audienční síni po velvyslancích, kteří se na něj tázavě dívali. „Vždyť jsem si to myslel.“

„Mluvte zřetelněji, šašku!“ vyzval ho Sarduijelec. „Proti nám táhnou do pole kabcarovi ‚přátelé‘. Co vlastně chcete tím svým blábolem o mořském dnu naznačit?“

„Udělejme z toho hádanku.“ Fiorell zakoulel očima, rozpřáhl ruce a nafoukl se, což samo o sobě s ohledem na šaškovu spíše útlou postavu působilo komicky. V obličeji se mu rázem objevil zlomyslný výraz. Nejdříve něco nesrozumitelně zadrmolil hlubokým hlasem, potom vykročil k Borasgotánci. „Obětuju tvoje panděro Tzulanovi!“ zaduněl hrobovým hlasem.

„Sinured,“ vyklouzlo Borasgotánci, jenž před dvorním šaškem kousek couvl.

„Přesně tak, Excelence! Zcela přesně,“ zajásal Fiorell a poklepal mu koncem hůlky po zadku. Velvyslancovo překvapení bylo tak velké, že ani neprotestoval. „Uhodl jste správně! A nyní si všichni klademe otázku, proč tento válečný kníže, který je vlastně už dávno mrtvý, najednou našel cestu, jak se vrátit do Ulldartu, kde se právě blíží konec roku a příchod osudového letopočtu 444.“ Trhl hlavou směrem ke kabcarovi. „Možná nám k tomu chce něco říct Jeho Veličenstvo kabcar? Ten navrátilec přece bojuje na jeho straně.“

Lodrik natrčil bradu jako dítě, když ho přistihnou při něčem nedovoleném. „Skutečně je to tak. Sinured se vrátil a pomáhá mi osvobodit říši od borasgotánských útočníků,

kteří obsadili mou zem a chovali se na ní jako divoká zvířata.“

V celém sále najednou zavládlo pozdvižení. Vyslanci a velvyslanci se jako rozbouřená vlna hrnuli směrem k trůnu, jeden mluvil přes druhého, jejich hlasy zněly čím dál hlasitěji ve snaze přehlušit ostatní. Vznikl z toho takový zmatek, že nebylo rozumět jedinému slovu. Strážní se rozestavili před panovnickým trůnem a halapartnami před ním vytvořili bariéru.

Valjakov udělil několik strohých rozkazů, ruku držel u jílce šavle a tvářil se zcela bezvýrazně.

Shromáždění se však ne a ne uklidnit, dokud kabcar nevyskočil z křesla.

„Klid!“ zaryčel do sálu. Všechny vzrušené hovory a nářky okamžitě odumřely. „Zpátky na svá místa, vyslanci!

Chovejte se laskavě tak, jak se před kabcarovým trůnem sluší. Nebo se všichni proviníte pohrdáním panovníkem.

Dokonce i ten šašek byl zdvořilejší než vy.“ Muži se jako zpráskaní psi vrátili na místa. „Já vám vysvětlím, proč pro mě Sinured bojuje.“

„Všichni jsme zvědaví a napjatí, Vaše Veličenstvo kabcare,“ pronesl vážně Fiorell, na němž nebyl patrný sebemenší náznak veselosti. „Koneckonců je ve hře osud celého kontinentu, kdyby se váš spojenec rozhodl vyrazit se svými vojáky na vlastní pěst proti jiným říším.

Předpokládám, že jeho oddíly pocházejí z Tzulandrie, že ano?“

Lodrik na něho udiveně pohlédl a chtěl něco odvětit.

„Ano, to souhlasí,“ vmísil se do hovoru konzultant a postoupil kousek dopředu. „Není zde však žádný důvod ke vzrušení. Ulldart není v nebezpečí. V nebezpečí jsou pouze nepřátelé Tarpolu.“

„Jedno po druhém,“ zabrzdil ho kabcar. „Vy všichni jste byli u toho, když jsem žádal o pomoc, zatímco Borasgotán vpadl do mé země. A Arrulschán obsadil baronie. Ani jeden z vás proti tomu nic neudělal.“

„My jsme protestovali,“ odporoval vyslanec Rundopâlu nejistě.

„Samozřejmě, někteří protestovali,“ odsekl Lodrik posměšně.

„Ale

copak

jejich

protesty

zabránily

borasgotánským vojákům postupovat verstu za verstou dále a zabírat pro svou říší stále větší území? Odradily protesty vojáky od mučení mých poddaných, drancování vesnic a znásilňování žen?“ Sešel po schůdcích dolů, prošel mezi strážemi a stoupl si doprostřed mezi velvyslance. Mortva a Valjakov ho následovali na každém kroku. „Žádal jsem o pomoc Taraleu, Ulldraela i všechny ostatní bohy. A jak je vidno, mé úpěnlivé žádosti byly nakonec vyslyšeny. Bylo pro mne skutečně překvapením, když jsem uviděl, koho mi bohové poslali. Ale v situaci, v jaké jsem u Dujuleva byl, bych upsal duši třeba i samotnému Tzulanovi, jen kdyby mě

osvobodil od Borasgotánců.“ Sevřel ruce v pěst. „Žádný z vás, ani jeden jediný z vás, nezná hrůzy války. Já, který jsem nejmladší ze všech v tomto sále, jsem toho viděl a zažil více než vy všichni dohromady. Znám zoufalství, bolest a smrt tisíců lidí. A já si pouze přál, aby to mí poddaní nemuseli déle snášet.“ Po těchto slovech, která Lodrikovi vyšla hluboko od srdce, zavládlo v síni ticho. Panovníkovi se po tváři skutálela slza. „Vy jste neudělali nic. Vůbec nic.“

Kabcar na okamžik zavřel oči, čekal, až se znovu ovládne a uklidní rozbouřené city. Opět v něm vzplála nenávist k tehdejší nečinnosti ostatních říší.

„A potom,“ pokračoval po chvilce v řeči, „se mě ten šílenec z Borasgotánu pokusil otrávit. Já jsem díky tomu atentátu a jedu ztratil jednoho ze svých nejlepších přátel a můj bratranec unikl tomuto osudu jenom o vlásek. A od vás zase nepřišlo nic než pár hezkých slůvek.“ Lodrika zavalila další vlna citů. Vytasil popravčí meč a přiložil hrot ke krku vyděšeného Sarduijelece. „Na rozloučenou mi vaši vojáci vypálí město Worlac. Třiadvacet tisíc mužů, žen a dětí zemřelo v plamenech.“ Na uniformu dopadla další slza. „A to se divíte, že mí poddaní volají po krvi? To se divíte, že nyní hovořím stejnou řečí jako Arrulschán?“ Tlustý Borasgotánec se snažil vyhnout a couvnout, kabcar však nepovolil. „Pamatujete si ještě na slib, který jsem vám dal, Sarduijeleci?“ zeptal se Lodrik tiše. „Řekl jsem, že jestli shoří jedna jediná tarpolská vesnice, navštívím vašeho

panovníka a nacpu mu do chřtánu vaše vnitřnosti.“ Zbraň nyní mířila diplomatovi na břicho. „Pamatujete si to?“

„Vaše Veličenstvo kabcare,“ hořekoval Borasgotánec, padl na kolena a sepnul ruce. „Já přece nemůžu za to, že…“

„Třiadvacet tisíc Tarpolanů taky za nic nemohlo,“

rozkřikl se na něho Lodrik vztekle. „Ty tři stovky brojaků také za nic nemohly. Vesnice nemohly za to, že…“

„Vznešený pane,“ zaslechl v uchu uklidňující šepot.

Konzultantova ruka jemně spočinula kabcarovi na rameni.

Mladý muž zhluboka vydechl, potom spustil zbraň.

Sarduijelec se zhroutil na zem a mlaskavě líbal Lodrikovy boty, aby tak poděkoval za projevenou milost.

„Pochopili jsme, že jedinou pohnutkou, kterou jste měl, bylo zoufalství a snaha zachránit vaše poddané, Vaše Veličenstvo kabcare,“ pozvedl Fiorell opět hlas do ticha, které najednou zavlálo v sále. „A v podstatě všichni neseme část odpovědnosti za to, k čemu až dosud došlo. Nyní nás však nenechávejte v nejistotě, co se stane, až nadejde rok 444. Jestli vám Sinureda poslali bohové, museli vám k tomu také něco říct, nebo snad ne? Kdy zase odejde?“

Lodrik pomalu a s rozechvělýma rukama zasunul nápadnou zbraň zpátky do pochvy. „Bohové mi k tomu nic neřekli. Ale já ho můžu kontrolovat, jak chci.“

Dvorní šašek se na něho nevěřícně zadíval. „Vy a kontrolovat Sinureda? S prominutím, Vaše Veličenstvo kabcare, když zde byl posledně, bylo proti němu zapotřebí

obrovské armády a pomoci bohů, abychom se ho zbavili.

Pokud si dobře pamatuji to, co stojí ve zprávách, tak momentálně patří jediná velká armáda na celém kontinentu právě tomu válečnému knížeti. Dvacet tisíc mužů z Tzulandrie.“ Od ostatních diplomatů zaznívaly zvuky naznačující, jak je tato informace překvapila. Nikdo neznal počet Sinuredových vojáků. „A naše bdělé oči nám již ohlásily na obzoru nové plachty nesoucí barvy Tzulandrie.“

Mladý tarpolský panovník krátce pohlédl na konzultanta, jenž poněkud váhavě přikývl.

„Bohové mně požehnali,“ dal se kabcar opět do řeči a svlékl si rukavice z rukou. „Věnovali mi něco, co nikdo z vás předtím nespatřil.“ Na okamžik se soustředil a pak ve svém nitru urovnal divokou magii. „Dívejte se a pochopíte.“

Mezi rukama se mu zformovala malá svítící stříbrná koule. Zvolna se vznesla nad kabcarovu hlavu, kde se zastavila. Mezi panovníkovými prsty a třpytící se koulí přelétaly sem tam tenoučké blesky. Kabcar se řídil vnitřním nutkáním a provedl několik gest. Podivné znaky zůstaly v podobě stříbrného lesku na několik okamžiků viset ve vzduchu. Když Lodrik sklonil ruce, zavál v síni zpočátku jemný, příjemně chladivý vánek.

„To bylo všechno?“ Fusuríl, který jako všichni ostatní v sále kousek ucouvl, zamrkal. „Zajisté, mělo to svůj…“

Potom bez varování následoval ohlušující rachot. Kolem kabcara se vytvořila obrovská kruhová tlaková vlna, která se

od něj šířila rovnoměrným tempem na všechny strany a smetla k zemi vše, co nebylo nějak zajištěné.

Diplomaté popadali na mramorovou podlahu jako loutky, kusy nábytku byly odmrštěné ke zdi, volně stojící dekorace a těžké závěsy létaly vzduchem, dokonce i části lustru se ulomily a zřítily se na zem.

Lodrik klidně stál s bratrancem uprostřed sálu, jako by se nic nestalo. Jako jediní zůstali na nohou. Svítící koule zmizela.

„Vy jste potají cvičil, Vznešený pane,“ pokáral ho Mortva žertem. „Jak vidím, už docela dobře zvládáte i větší věci.“

První velvyslanci se pomalu a neohrabaně zvedali na nohy, leckterý z nich si z toho odnesl malé pohmožděniny díky předmětům, které před chvílí poletovaly místností, nikdo však nebyl vážně zraněn.

Kabcara měla štěstí. Protože seděla na trůnu, zatlačila ji tlaková vlna pouze hluboko do polštářů. Její šat a účes zato vypadaly, jako by se venku procházela v bouři. Pokusy urovnat si účes a oděv nepřinášely výsledek.

„Toto, vznešené Excelence, byla malá ukázka mojí magie, kterou jsem v Granburgu získal od bohů,“

vysvětloval mladík klidně a zase si navlékl rukavice. „Tato moc je již mnoho staletí na Ulldartu úplně neznámá. Protože já ji ovládám, jsem schopen Sinureda kontrolovat. Jestli mne neposlechne, zničím ho. A Sinured to dobře ví.“

„Člověk vás plným právem muže označit za převratnou osobnost, Vaše Veličenstvo kabcare,“ poznamenal Fiorell, zatímco si urovnával vycpávky lehce poničené uniformy.

Paruka mu téměř sklouzla z hlavy. „Mimořádně působivé.“

„Příště nás předem upozorněte,“ zabručel Valjakov, jenž opět zaujal původní místo.

„Se vším respektem, a přestože mne váš božský dar více než překvapil,“ přihlásil se o slovo velvyslanec Agarsie, „díky těmto schopnostem možná dokážete, Vaše Veličenstvo kabcare, válečného knížete zabít. Ale co bude, když si to rozmyslíte? Nebo když si to rozmyslí Sinured?“

„Výjimečně zcela souhlasím s názorem Agarsie,“

podpořil ho palestánský velvyslanec. „Požadujeme záruky.

Vaše slovo plně ctíme, Vaše Veličenstvo kabcare, ale taková věc musí být stvrzena v podobě nějaké smlouvy, v níž se budete muset zavázat, že při svém odvetném tažení, na které máte plné právo, ponecháte ostatní říše v klidu.“

„Já energicky protestuji,“ skočil mu do řeči Fusuríl.

„Také my, lid Hustrabánu, bychom chtěli být zahrnuti do takové smlouvy. Vynikající myšlenkou by bylo třeba poskytnout nám rukojmí.“ Ostatní přítomní zabručeli na souhlas.

„Vidíte, Vznešený pane,“ zašeptal Mortva Lodrikovi.

„Už jsou zase všichni zajedno, když jde o to spolčit se proti Tarpolu. Vsadím se, že to bude ještě krásnější.“

„Záruky a rukojmí možná nejsou tak špatný nápad,“

přidal se také dvorní šašek. „Mohlo by se to chápat spíše symbolicky.“

„A kdo by měl být těmi rukojmími? Žádné brojaky ani šlechtice už nemám,“ pronesl kabcar ledovým hlasem.

„Žádné záruky nepotřebujete. Dokud žiju, nemůže doba temnoty nastat, a je jedno, jestli tu Sinured je nebo není. To praví proroctví.“

„Rukojmí by ale byla lepším řešením. Máte manželku,“

prohlásil Palestánec. „Bude dopravena na bezpečné, neutrální místo v… Ilfarisu. Tam se dobře žije. Zůstane tam tak dlouho, dokud bude Sinured v Ulldartu.“

Aljaše spadla čelist.

„A kdyby se stalo něco, co bude v rozporu se smlouvou?“ vyptával se Lodrik, přestože tuto smlouvu v duchu již dávno zavrhl. Chtěl si vyslechnout, co po něm budou vyžadovat.

„Inu, musel byste se s manželkou rozloučit,“ rozvíjel toto téma vyslanec z Agarsie. „Při porušení smlouvy se rukojmí zpravidla popravují.“

„Cože?“ zaskřehotala kabcara a přišustěla k nim blíže.

„Vy snad nejste při smyslech? Jenom proto, že vy bídáci pochybujete o slovu panovníka, což už samo o sobě je bezpříkladná urážka, si to já mám odskákat?“ Zahákla se Lodrikovi pod paží.

„To, co jste právě navrhli, bylo skutečně neslýchané,“

dal mladý muž sestřenici za pravdu. Ještě před několika málo měsíci by s takovým návrhem souhlasil, a dokonce přitom i zářil radostí a pak by hned rozpoutal nějakou válku, jenom aby se Aljaši zbavil. Jenže ta svůdná žena po jeho levici už nebyla onou strach nahánějící ženskou, kterou kdysi tak nenáviděl. Už dlouho nechtěl, aby se jejich osudy rozešly.

„Vznešený pane, nevidíte, co se právě děje?“ prohodil konzultant šeptem. „Ještě před chvílí předstírali pochopení, nyní se proti Tarpolu zase spolčují. V podstatě mají jenom strach z toho, že Tarpol opět bude tak mocný, jak byl před válkou. Řekněte jim, co máte v úmyslu, a dávejte pozor, jak na to budou reagovat.“

„Chtěl bych vás informovat o svých nejnovějších plánech,“ prohlásil Lodrik hlasitě. Byl nesmírně zvědavý, jak na ně shromáždění zareaguje. Pokud bude mít jeho bratranec se svými domněnkami pravdu, bude muset proti říším něco vymyslet. Zatím však ještě Mortvovy názory plně nesdílel. „Baronie nám daly najevo, že až budou osvobozené z područí Borasgotánu, jsou ochotné spojit se a vytvořit jednu jedinou velkobaronii. S Ucholovem se ještě vyjednává, ale vyjednavači pevně věří, že výsledek bude stejný. Tomuto novému útvaru bude vládnout kabcara.“

Aljaša se na chotě rozzářeně podívala a těsně se k němu přivinula. „Dále hodlám využít myšlenky, se kterou

vyrukoval Borasgotán, a vyhradím si právo zřídit kolem Tarpolu bezpečnostní pás. Ten pás bude zahrnovat západní polovinu říší Hustrabán a Borasgotán. Tyto oblasti, které budou spravovat mnou určení správci, budou zcela demilitarizované, lidé, kteří tam žijí, zůstanou ve svých domovech a všechny výnosy ze žní a ostatní příjmy, jako z dobývání rudy a soli, potečou do Tarpolu. Považuji to za odškodné za ztráty vzniklé přepadením naší říše. Část peněz bude vyplacena obyvatelům Tarpolu, aby si mohli postavit něco nového.“

„Kdyby výnosy nestačily pokrýt vzniklé škody, bude bezpečnostní pás patřičným způsobem rozšířen,“ dodal Mortva co nejpřátelštějším tónem. „Pás je v první řadě považován za opatření na ochranu Tarpolu, aby zabránil dalším přepadům.“

„A samozřejmě je to taky lekce pro útočníky,“ přidala se kabcara jedovatě.

Fusuríl a Sarduijelec vypukli současně v bouřlivý smích.

„A jak dlouho má ten pás existovat?“ vyptával se hustrabánský vyslanec a jen s námahou potlačoval veselí.

„Jeden měsíc? Celý rok?“

To, že se oba muži rozesmáli, Lodrika vyprovokovalo.

Chovat se k hlavě státu tímto způsobem byla prvořadá známka nedostatku respektu. „Možná jsem mladý, ale jsem kabcarem Tarpolu,“ prohlásil ledovým hlasem. „Chovejte se podle toho. Nechám spočítat škody, které mé zemi vznikly.

Až budou naše ztráty díky příjmům z bezpečnostní zóny uhrazeny, stáhnu svoje jednotky. Datum, kdy k tomu dojde, zatím nemůžu určit. Pokud vám smím něco připomenout, chtěli jste dokonce obsadit celou mou říši. A zároveň hned taky Turis. Jenže jak se zdá, většina přítomných na to už zapomněla. Proto jsem přesvědčený o tom, že se k vám chovám veskrze milosrdně.“ Doprovodil Aljašu zpátky k trůnu a sám se rovněž posadil.

„Vaše Veličenstvo kabcare,“ klokotal Borasgotánec smíchem, „my vaše plány naprosto odmítáme.“

„Potom dobudu tak velkou část vaší země, kolik bude třeba. Dal jsem vám příležitost,“ odvětil Lodrik klidně. „A jak se rozhodne Hustrabán?“

Nyní se všechny oči obrátily k Fusurílovi. „Za těchto okolností kabcarův návrh přijímáme, poznamenávám však, že zároveň vznáším protest.“

„Zrádce,“

vyštěkl

Sarduijelec

vztekle.

Vztyčil

ukazováček a namířil jím na Lodrika. „Postavíme se těm vetřelcům a budeme se bránit. Celý Ulldart se obrátí proti Tarpolu, jestli neskončíte s obsazováním dalších území.“

„Ulldart se ani nehnul, když vojska táhla proti mně,“

odsekl mladý muž a pohodlně se usadil na velkém panovnickém trůně. „Proč by nyní měl podporovat skutečného šílence, jehož činy si nevysloužily nic než opovržení?“

„S prominutím, věci se nyní mají poněkud jinak,“ vmísil se opět do rozpravy představitel Agarsie. „Nyní se již nejedná pouze o Tisíciletou smlouvu. Sinured se vrátil, Tzulánci to už s jistotou vědí. Donesly se k nám zprávy o povstání K’Tar Turů v Tersionu, kteří na sebe chtěli strhnout moc. Ve všech říších nečekaně ožily bestie. Tyto pozůstatky z dávných dob šíří po celém kontinentu neklid. A dříve než by se kvůli Sinuredovi mohla vrátit doba temnoty, musí se něco stát. Jenže uvažte: přestože ho svou magií dokážete ovládat, stačí jeden jediný úspěšný atentátník, který vás odstraní, a celý Ulldart bude zasvěcen zániku.“ Ostatní diplomaté kývali hlavami na souhlas. „Spočívá na vás větší zodpovědnost, než jakou máte jako tarpolský kabcar.“

Mladý muž přelétl shromáždění opovržlivým pohledem.

„Jenže já ho a jeho muže potřebuji, abych ochránil svou říši,“ odporoval Lodrik naléhavě. „Pochopte to a smiřte se s tím: Sinured tu zůstane. Nebudou žádná rukojmí nebo nějaké jiné podmínky. Místo toho vám dávám své slovo.“

Fiorell předstoupil. „Vaše Veličenstvo kabcare, navrhuji vám, abychom se my velvyslanci stáhli a poradili se o nové situaci. Dejte nám dvě hodiny čas, potom vás budeme informovat o výsledku našeho jednání a o tom, jak by se situace mohla co nejlépe vyřešit k všeobecné spokojenosti.“

„Vaše slova dokazují, že nejste skutečný šašek, ambasadore.“ Mladý muž se na vtipálka přátelsky pousmál.

„Mé zásadní postoje všichni znáte. Jděte a poraďte se. Víte, kde mě po návratu najdete.“

Když sluhové odvedli tiše diskutující členy shromáždění do vedlejší místnosti, vešel do audienční síně Stojko. Na rádci bylo zřetelně vidět, že měl velice naspěch. Uklonil se před kabcarem, přitom mírně lapal po dechu.

„Promiňte mi, pane, musel jsem ještě vyřídit jednu důležitou záležitost,“ omlouval se Stojko. „Myslím však, že jste měl po ruce jiné rádce.“

„Ty tu kabcar opravdu měl,“ prohodila Aljaša blahosklonně. „A sice lepší než kdykoliv v minulosti.“

Usmívající se Mortva, na němž nebylo poznat, co se před několika dny mezi ním, Stojkem a Valjakovem přihodilo, podal krátký souhrn jednání s velvyslanci.

Rádce se dnes poprvé doslechl o přesných plánech na zřízení bezpečnostního pásu. Tělesný strážce lehce pokrčil širokými rameny na znamení, že ani on neměl tušení o rozsahu kabcarových záměrů.

„Potom je chování velvyslanců vcelku pochopitelné.

Navíc s těmi svými obavami mají pravdu,“ podotkl Stojko po chvíli a uhladil si knír. „Já jsem před nedávnem rovněž poukazoval na nebezpečí, jaké Sinured představuje, pane. A vy jste mi tehdy na to nedokázal nabídnout žádné řešení.“

„Tak mi nějaké najdi,“ odsekl jeho chráněnec uraženě.

„Copak se před těmi, kteří se předtím jenom dívali, musím nějak ospravedlňovat? Můžou být rádi, že na ně nepoštvu

Sinureda, až budou záležitosti na severu vyřešené k mojí spokojenosti.“

„A já se vás musím zeptat, Gijuško,“ prohodil Mortva a tvářil se přitom zamyšleně, „na čí straně vlastně stojíte?

Dříve jste platil za kabcarova mentora a důvěrného rádce, ale, abych byl upřímný, vaše výroky mne nutí pochybovat o vaší loajalitě.“

„Moje loajalita vůči kabcarovi je bezmezná a má přednost před mým vlastním blahem.“ Stojko zachoval klid a lhostejně opětoval protihráčův pohled. Věděl, že kdyby vybuchl a podlehl emocím, ničeho by tím nedosáhl. Musel se chovat stejně vypočítavě jako protivník. „Vy, Nesreco, jste nezodpovědný válečný štváč, který nemá ani špetku citu pro to, jak je nyní situace napjatá,“ odpověděl a přistoupil blíže k Lodrikovi. „Jeho návrhy v minulosti často svědčily o tom, že nemá nejmenší skrupule. Pane, na tom ochranném pásu nesmíte trvat. Donuťte Arrulschána, aby zaplatil, ale stáhněte svoje jednotky z Borasgotánu. A zažeňte Sinureda a všechny jeho muže k Tzulanovi dříve, než bude příliš pozdě.

Nařiďte mu to, dokud vás ještě poslouchá.“

Konzultant soucitně potřásl hlavou. „Nejste dost rázný, příliš váháte, Gijuško. Kabcar Zvíře ovládá. Nikdo na kontinentu není požehnaný darem magie. Copak to není znakem uznání, jaké mu bohové projevují?“

„Kteří bohové?“ zeptal se Stojko vášnivě. „Podílejí se na tom zčásti všichni bohové, nebo jenom Ulldrael? Nebo to

snad nakonec byl sám Tzulan, kdo kabcarovi propůjčil takové síly, protože s ním plánuje nějakou čertovinu, která má uvrhnout Ulldart do propasti?“ Posadil se na schůdky vedoucí k trůnu. Nevšiml si, jak sebou Lodrik při poslední větě trhnul. „Mnohé z toho, co se děje, prostě nechápu.

Někdy všechno do sebe zapadá, potom to najednou nedává smysl. A pak se mi hlavou honí různé výklady proroctví, jak jsme je slyšeli od toho mnicha Matuce.“ Jako by si až teď na něco vzpomněl, začal lovit v kapsách kabátce, až našel jakýsi papír a rozložil ho. Byl na něm jeden narychlo zhotovený náčrtek. „Poté co jste mi řekl, že jste Sinuredovi uložil, aby dobyl zpátky bývalé části říše, jsem se dal do pátrání.“ Beze slova podal mladíkovi papír.

Lodrik ho napjatě popadl a vrhl na něj zvědavý pohled.

„Šel jsem v záznamech tak hluboko zpátky do minulosti, jak jen bylo možné,“ vysvětloval rádce.

„Nám kdysi patřila třetina Ulldartu?“ uklouzlo panovníkovi. V očích jeho choti se objevil nadšený výraz, naproti tomu Mortva nevypadal ani trochu udiveně.

„To jste nemusel dlouho pátrat,“ okomentoval výsledek Stojkova počínání. „To jsem vám díky svým studiím mohl také říct. Univerzita v Berforu je skvěle vybavená.“ Jemně vzal Lodrikovi papír z ruky. „Oho, to jste ale narazil na nesprávný materiál, Gijuško. Když se v čase vrátíme zpátky k roku 173 před Sinuredem, byl Tarpol ještě větší než na

tomto nákresu. Díky strategické genialitě kabcara Iljora Třetího patřila císařství Tarpol skoro polovina Ulldartu.“

Z Aljašiných úst zazněl radostný smích. „Vy jste ale moudrý, bratranče.“

„Neudivuje mě, že jste to věděl, Nesreco. Vroucně doufám, pane, že budete moci zrevidovat pokyny, které jste válečnému knížeti udělil,“ pravil Stojko. „Momentálně se zdá, jako by se opravdu řídil rozkazem.“

„A já ho momentálně taky neodvolám zpátky.“ Kabcar se předklonil a opřel se lokty o kolena, aby mohl rádci pohlédnout přímo do očí. „Potřeba pomstít mrtvé z řad mého národa má přednost.“

Rádce vycítil při pohledu na chladnou modř, rozlévající se jako ledové moře kolem mladíkových černých panenek, že svými apely a argumenty ničeho nedosáhne. Jeho chráněnec bude trvat na ochranné zóně, protože věděl, že má na své straně mocnou sílu, která mu slouží.

„Ještě z jednoho důvodu není vhodné, aby se Sinured stáhl,“ podotkl bratranec. „Dorazila ke mně zpráva, že Arrulschán nabírá dobrovolníky, kteří se proti nám postaví.

Mají nás odrazit a zahájit protiofenzivu. Jestliže nyní projevíme slabost, bude se Borasgotán zítra znovu roztahovat do poloviny Tarpolu. Je nutné vyčistit stůl.

Abychom mohli v dobývání rychleji pokračovat, vytvořil jsem plány na výrobu nových zbraní. Budou znamenat revoluci ve vedení války a zajistí nám vůči protivníkovi

obrovskou převahu.“ Mortva zkřížil ruce za zády. „Prorokuji vám, Vznešený pane, že se diplomaté v tomto okamžiku spiknou proti Tarpolu, protože nechápou vaše vznešené úmysly. Jsou to omezenci.“ Kývl na Stojka. „Stejně jako vy, Gijuško.“

„To stačí, Mortvo,“ pokáral ho Lodrik. „K takovým tvrdým slovům nemáte důvod. Stojko vždy stál při mně.“

Mladý muž dospěl k názoru, že se jeho mentor skutečně až příliš staví na stranu těch, kteří nesprávně spatřují zlo v něm a ne v Arrulschánovi. A to při nejlepší vůli nechápal. Proto se rozhodl, že bude nejlepší, když Stojko nebude v budoucnu do všeho zasvěcen. „O těch nových zbraních si promluvíme později. Jsem příliš zvědavý na výsledek porady velvyslanců.“

Jako by diplomaté zaslechli panovníkovu poslední větu, ohlásili sluhové návrat všech členů shromáždění.

„To šlo až příliš rychle,“ podotkl Mortva, když muži vcházeli dovnitř. Snažil se jim vyčíst z tváří, na čem se dohodli. Na vyslanci Turisu bylo zřetelně patrné, že je velice rozladěn.

Ani Fiorell nepůsobil nejšťastnějším dojmem. Dvorní šašek z Ilfarisu udělal pukrle a zamával popsaným listem papíru. „Tak jsme zase tady, Vaše Veličenstvo kabcare. A chceme vám předložit následující návrhy. Za prvé: vy stáhnete své jednotky zpět, my vás naproti tomu podpoříme v tom, aby Borasgotán, Hustrabán a Serusie zaplatily

Tarpolu válečné reparace a nahradily tak škody způsobené válkou. Za druhé: Žádáme, abyste Sinureda a všechny jeho jednotky okamžitě vykázal ze země, v nezbytném případě i násilím a pomocí magie, kterou vás k tomuto účelu obdařili bohové, jak jste sám řekl. Za třetí: Dokud Sinured a poslední Tzulánec neopustí kontinent Ulldart, budou v Ilfarisu pobývat tarpolská rukojmí. Hustrabán, Borasgotán a Serusie jsou povinny poskytnout stejné záruky, a to až do doby, dokud v plné výši nezaplatí reparace. Kdyby bylo území baronií nebo tarpolské říše napadeno některou z těchto tří říší, zemřou rukojmí, která budou představovat rodinní příslušníci panovnických rodů. Zároveň všechny říše uznají kabcařinu vládu nad nově se tvořící velkobaronií.“ Fiorell sklonil papír. „Vaše Veličenstvo kabcare, apeluji na vás, abyste tyto návrhy akceptoval. Jsou přijatelné.“

Stojko se postavil vedle pravé ruky svého chráněnce.

„Pane, to zní velice dobře. Jestli sami budeme moci stanovit výši požadovaného odškodnění, vyrovnáme si tím vlastní škody a ztráty. Tarpol díky Borasgotánu velice utrpěl, to je pravda, ale kdyby Sinured do roku 444 nezmizel, mohl by trpět celý kontinent. Pane, myslete na obrovskou odpovědnost za všechny lidi.“

Na druhé straně se k Lodrikovi naklonil Mortva.

„Vznešený pane, copak vážně věříte, že Arrulschán dodrží nějakou smlouvu? Bude se doma v paláci plácat do stehen, klidně pošle rukojmí, ale na těch mu nebude nijak záležet. A

za rok jeho vojáci znovu potáhnou Tarpolem, budou vraždit, drancovat a vypalovat, aniž by některá z říší hnula prstem.

Vzpomeňte si na Worlac. Myslete na vojáky od Dujuleva.

Měli snad umřít nadarmo?“

V Lodrikových uších zněl naléhavý hlas jeho bratrance stále slaběji a slaběji, v myšlenkách se vrátil k bitvě na rovině u Dujuleva. Upíral zrak na mrtvé, kteří se na něj dívali vyčítavým, zlomeným pohledem, zdálo se mu, že v duchu vidí hořící hlavní město provincie a cítí kouř, který z něj stoupá, slyšel triumfální řev borasgotánských jednotek, když vojáci usekli hlavy stovce bezbranných lidí. Před vnitřním zrakem se mu míhaly tváře diplomatů, kteří před časem jenom mumlali duté omluvné fráze a průhledné výmluvy. Dospěl k rozhodnutí.

Panovníkova pěst ztěžka dopadla na opěradlo trůnu.

„Vážené Excelence, páni velvyslanci, snad se vší vážností nepředpokládáte, že svěřím budoucnost své říše smlouvě s šílencem, pro něhož je kus papíru dobrý nanejvýš k tomu, aby si jím vytřel zadek. Již jednou mě mocní z celého Ulldartu nechali na holičkách a já jsem se z toho dostatečně poučil.“ Vstal. „Zřídím onen ochranný pás a učiním tak s pomocí Sinureda, který je spolehlivější než většina přítomných. Vaši smlouvu nemůžu přijmout, protože mám oprávněné pochybnosti o tom, zda by ji bylo možno realizovat. Já však zaručuji těm, kteří neměli s válkou proti Tarpolu nic společného, že je nebude nikdo obtěžovat. A vy

všichni byste se měli modlit k Ulldraelovi, aby se mi nic nestalo, protože v tom případě by bylo Zvíře na svobodě a puštěné z řetězu.“ Mladý muž ukázal ke dveřím. „Audience je u konce. Děkuji velvyslanci Ilfarisu za jeho iniciativu.“

„Protože někteří členové shromáždění podobnou odpověď očekávali, rozhodla se velká většina přítomných v případě, že naši nabídku odmítnete, učinit opatření na ochranu kontinentu,“ pronesl Tafur, zdvořile, avšak rozhodně. „Chtěl bych poukázat na skutečnost, že království Aldoreel, které vždy udržovalo s Tarpolem přátelské vztahy a nikdy mu neodmítlo zaslat materiální pomoc, když byl Tarpol napaden Borasgotánem, nechová vůči Jeho Veličenstvu kabcarovi žádné zlé úmysly. Bezpečí vlastních obyvatel je však nadmíru důležitou věcí.“

Lodrik nevěřícně sklopil nataženou ruku. „Velvyslanče, já jsem audienci právě ukončil.“

„Přesto byste měl ještě na okamžik naslouchat,“ požádal ho Fiorell přátelsky. „Nechtěli bychom, abyste si naše rozhodnutí nesprávně vyložil. Není namířené proti vám.“

Tafur rozevřel ruličku s vlastním pergamenem. „Podle toho, jak to nyní vypadá, se Sinured Zvíře nestáhne z Ulldartu před začátkem roku 444, a proto se většina říší s výjimkou Borasgotánu a Turisu rozhodla připravit na nejhorší. Zástupci Kensustrie nebyli bohužel přítomni, proto budou i oni požádáni o vyjádření bez ohledu na válku, která právě na jihu kontinentu vládne.“

„Přejděte prosím k věci,“ naléhal konzultant přátelsky.

„Jeho Veličenstvo kabcar nemá celý den jen pro vás. Musí se koneckonců starat o to, aby v říši vládla spravedlnost.“

„Zajisté,“ potvrdil Tafur. „Ilfaris, Rogogard a Rundopâl, každá z těchto říší postaví dva tisíce mužů, ostatních šest říší naverbuje mezi svými občany, v posádkách a bojůvkách po deseti tisících mužů. Ti se spojí pod jednotným velením a vytvoří druhé ‚Sjednocené vojsko‘, které vždy vytáhne na ty hranice, u nichž se bude nacházet Sinured se svými muži. To není žádná výhružka, ale preventivní opatření, abychom tak předešli náhlému dobytí nějaké říše v případě kabcarovy náhlé smrti nebo jiných nečekaných událostí.“

„To není špatné,“ pochválil ho mladý panovník.

„Znamená to šestašedesát tisíc vojáků, kteří budou stát na hranicích mé země. Jestli si můžete dovolit zásobovat takové vojsko celý rok, nebo dokonce i déle, klidně to udělejte.“

Velvyslanec království Turis odtlačil své kolegy stranou a rozčíleně popošel dopředu. Bylo zcela zřejmé, že citované rozhodnutí padlo bez jeho souhlasu.

„Vaše Veličenstvo kabcare, měl byste vědět, že Turis se na něčem takovém nehodlá za žádných okolností podílet.

Pokud někdo sestaví tak početné vojsko, může dojít k úděsným nepravostem, kdyby jednotky nedodržovaly nutnou disciplínu. Turis považuje nové Sjednocené vojsko za špatný nápad a z celého srdce podporuje Tarpol a jeho

jednání. Protože Borasgotán ohrožoval i nás. Bez kabcara a jeho pomoci bychom byli další Arrulschánovou obětí, a to v důsledku nečinnosti ostatních říší.“ Muž si demonstrativně stoupl ke schůdkům vedoucím k trůnu. „Lid Turisu vás obdivuje, Vaše Veličenstvo kabcare, a vyjadřuje vám dík, uznání a věrnost, kdybyste ji někdy potřeboval.“

Fiorell rozpřáhl ruce a snažil se velvyslance uklidnit.

„Ale, ale. Přece se nechystáme na válku proti sobě samým, pouze se chceme vyzbrojit pro případ, že na kontinent udeří zlo, ať už by k tomu vedly jakékoliv důvody. Myslím, že kabcar má pro to pochopení.“

Lodrik potlačil rozladění, vyvolané prohlášením shromážděných velvyslanců, místo toho blahovolně sklonil hlavu. „Pravděpodobně bych jednal obdobným způsobem.

Buďte však varováni. Jestli vaše jednotky Sinureda bezdůvodně napadnou a budou se snažit předem zlikvidovat nebezpečí, které dle mého názoru nebude vůbec existovat, nemůžu ručit za následky. Nyní je však audience definitivně ukončena.“

Velvyslanci a vyslanci se uklonili a dnes již podruhé vyšli ze sálu.

Jeden ze sluhu zašeptal kabcaře nějakou zprávu a ta se omluvila kvůli ‚naléhavým záležitostem‘. Lodrik zahnal Stojka a Valjakova do knihovny, aby vyhledali další materiály, které by jim poskytly přehled o velikosti Tarpolu v minulých dobách. Průhlednost zcela zbytečného příkazu

byla tak zřejmá, že se mladý muž při tomto pokynu dokonce sám mírně začervenal. Přesto cítil naléhavou potřebu okamžitě a nerušeně si s bratrancem popovídat o všem, co se právě událo.

Konzultant vyčkával, až se jeho učeň v umění magie, sedící na trůnu jako hromádka neštěstí, dá jako první do řeči.

„Měl jste pravdu, Mortvo.“ Lodrik si povzdechl a mírně se přikrčil v křesle. „Spolčují se proti mně. Proti mně, protože chci chránit svou zem. Taková nespravedlnost!“

„Já vím, Vznešený pane,“ pronesl muž se stříbrnými vlasy téměř dobrotivě. „Kdyby vás zajímal můj názor, řekl bych, že to je výmluva, aby mohli v naprostém klidu přímo před vašima očima sestavit obrovskou armádu, která udeří okamžitě, jakmile budou vojska pohromadě.“

„Proč by to měli dělat?“ odporoval panovník slabě. „Já jsem jim nic neudělal.“

„Ale udělal,“ odvětil Mortva a zvedl ukazováček.

„Přivedl jste zpátky Sinureda, nechtěl jste souhlasit se smlouvou, ovládáte novou formu magie a máte na své straně obrovskou armádu. To všechno z vás dělá v jejich očích nebezpečného muže.“ Pohodil vlasy dozadu a zamyšleně se zadíval do dáli. „Pravděpodobně budou mít klid teprve tehdy, až vás a Sinureda plně ovládnou. To, že po vás nepožadovali, abyste se sám dobrovolně zavřel do vězení, byl jediný ústupek.“

Lodrik se uklidnil, zvedl oči a podíval se na bratrance.

„Myslíte, že sem napochodují? Aby mě měli více pod kontrolou?“

„To nevím,“ připustil konzultant. „Ale rozhodně to není zcela nepravděpodobné. Měli bychom se připravit na všechno. Kdo se bude starat o Tisícileté smlouvy, jestli budou všichni zajedno?“

Lodrik přemýšlel. „Co to jsou za zbraně, o nichž jste hovořil?“

„Ach ano, to jsou úplné novinky. Ovšem ve skutečnosti to jsou prastaré zbraně, které se používaly před dávnými, dávnými lety. Jenže se o nich přestalo vědět a znalosti se vytratily. Naštěstí jsem narazil na staré nákresy v… Berforu a osvojil jsem si je. Jsou to dalekonosné zbraně s velkým dosahem, snadno se přepravují a jsou značně pohyblivé.

Nedokážu to pořádně vysvětlit. Dejte mi povolení, abych je nechal v tajnosti vyrobit. Jestli je budeme vlastnit, snadno se vyrovnáme se sebevětší početní převahou Sjednoceného vojska.“ Mortva položil mladému muži ruku na rameno.

„Nemějte obavy. Já a Sinured vás nenecháme na holičkách.“

„Máte můj souhlas. Postarejte se o všechno, co je k výrobě těch zbraní zapotřebí,“ dal mu Lodrik plnou moc.

„Přestože si nemyslím, že skutečně zvládnou sehnat šestašedesát tisíc vojáků. Kdo by jim měl velet?“

„Jistota je jistota,“ soudil konzultant. „Neuškodí nám, když se budeme moci bránit.“

Panovník vstal z trůnu. „Ne. To nám rozhodně neuškodí.

Navíc, kdyby bylo třeba, můžeme ty zbraně použít dokonce i proti Sinuredovi. Ani já tomu válečnému knížeti úplně nedůvěřuju. Vždyť by pro něho bylo hračkou vyslat proti mně pár mužů, aby přivolal dobu temnoty. Určitě už na něco takového pomyslel.“

„Jeden tělesný strážce je příliš málo,“ potvrdil Mortva správnost myšlenkového pochodu svého chráněnce.

„Tak ať mi Valjakov vybere ze svých strážných ty nejlepší a nejspolehlivější muže,“ rozhodl se Lodrik spontánně. „Tucet strážných, kteří budou kolem mě dnem i nocí. Nejlepší bude, když mu o tom hned sám řeknu.“

Kabcar se otočil směrem ke dveřím, když mu pohled ulpěl na něčem bílém, ležícím vedle panovníkova křesla.

„Podívejme, co to je?“ Sehnul se a opatrně zvedl nalezenou věc. „Kapesníček. S monogramem. N. M.“

„Co by to mohlo znamenat?“ zeptal se Mortva překvapeně.

„Norina Miklanovo,“ zamumlal Lodrik tiše a přivoněl k látce. „Ale jak se ten kapesník sem dostal?“

„Pokud si správně vzpomínám, stál tam Valjakov.“

Konzultant si založil ruce za zády. „Ale jak by se dostal k vlastnictví brojaččina kapesníku?“

„Možná ho někde našel,“ usuzoval Lodrik. „Ale proč by si měl nechávat její kapesník pro sebe?“

„Dříve dávaly dámy svým… favoritům nějakou věc, aby od nich měli něco na památku,“ prohodil Mortva jakoby mimochodem. „Ale v tomto případě asi nepřipadá talisman do úvahy, že ne? Koneckonců Norina milovala vždycky jenom vás. Přestože člověk někdy zaslechl i protichůdné řeči. Ale kdo by dal na to, co lidi napovídají, že ano, Vznešený pane?“

Mladý kabcar stiskl látku v pěsti. On byl tím, kdo Norinu opustil, to je pravda, takže by mu mohlo být jedno, co dívka dělá. Ale nedokázal se zbavit nepříjemného pocitu, že ho třeba podváděla s jeho vlastním tělesným strážcem, a to před očima celého dvora, přestože to byla přímo absurdní představa. Zdálo se mu, že mezi nimi stále existuje nějaké spojení.

Vzplála v něm žárlivost, proklínal sám sebe, že si už dříve nedával víc pozor. Hodiny magie si však vyžádaly příliš mnoho času na přípravu.

„Mortvo, dejte Valjakova sledovat,“ nařídil tvrdě. „Chci vědět, jestli ji navštěvuje. A jak to s těmi kapesníky vlastně je. Zjistěte to. Kdyby se ukázalo, že mě ti dva podváděli, tak ať je jim Ulldrael Spravedlivý milostivý.“

„Samozřejmě, Vznešený pane,“ slíbil konzultant, v obličeji se mu zračila lítost. „Kdyby to skutečně byla pravda, jednalo by se o nepředstavitelné zklamání důvěry.

To, že muž, k němuž jste se celou dobu klidně mohl obracet

zády, vám nakonec tímto způsobem vrazí dýku pod lopatku, člověka hluboce raní, že ano?“

„Zařiďte, co je třeba,“ opakoval kabcar temně. „Já si přečtu zprávy o posledním postupu našich vojsk.“

„Jestli vydrží počasí, vyženeme během několika málo dnů z provincie posledního Borasgotánce,“ informoval ho bratranec, zatímco kráčel ke dveřím. „Potom bychom mohli začít s budováním ochranného pásu v Hustrabánu.

I v Borasgotánu probíhá všechno přesně podle plánu.“

„Výborně,“ prohlásil Lodrik zamračeně. „Nesmí zapomenout na to, co nám udělali. Mimochodem, za těchto okolností myslím, že bude lepší, když mi muže do tělesné stráže vyberete vy sám, Mortvo. Vám věřím.“

„A já si vaši důvěru zasloužím, Vznešený pane,“

rozloučil se s ním konzultant.

Mladý muž si prohlížel pomačkaný kapesník. Teď už neměl nikoho, na koho by se mohl spolehnout. Pouze Mortva a jeho sestřenice stáli ještě při něm. Kdyby mu někdo před půl rokem prorokoval takový obrat, vysmál by se mu. Nyní se zdálo, že i ty nejnemožnější věci se stávají skutečností. Kruh lidí, který ho obklopoval, značně prořídl, teď se ukázali opravdoví přátelé.

„Ach, Ulldraeli, nutíš mě projít opravdu těžkou zkouškou,“ povzdechl si a vykročil ke dveřím. Bylo na čase, aby se zase procvičil ve svých magických schopnostech. Na mysl se mu nějak vkrádalo tušení, že je bude brzy

potřebovat. A přitom musí zvládnout ještě takovou spoustu experimentů.

*

V šatně Norinina bytu stály tři truhly s oblečením a čekaly, až je zdatní pomocníci snesou dolů.

Nastávající matka zapřela ruce v bok a mírně se zády opřela o zeď, aby ji tolik nebolelo v kříži. Byl nejvyšší čas vytratit se z hlavního města, protože volné šaty již nedokázaly bezpečně zakrývat těhotenství.

Norina si v klidu vybrala nejkrásnější kusy šatstva, které si chtěla vzít s sebou do Rogogardu. Na všech recepcích, plesech, večeřích a hostinách, které navštívila, šířila oficiální verzi, že se vrací do Granburgu, aby dohlédla na své pozemky a poddané.

Osud krásné brojačky, jejíž tvář nebyla za černým závojem téměř k poznání, dojal srdce bohatých ulsarských občanů. Mladá žena tak obdržela spoustu dárků, které s díky přijala, ale věci okamžitě proměnila ve vaslece a ty rozdala chudákům ve městě. Velice brzy se z ní stala známá mecenáška.

Dnes nastal den odjezdu. Cestovní kočár, jímž hodlala před očima celého Ulsaru odjet směrem do Granburgu, stál připravený. Několik verst za branami hlavního města stál

další kočár, do něhož přestoupí. Její místo zaujme dvojnice, která pojede dále do provincie. Norinu a Valjakova, který si navzdory všem těžkostem nenechal své poslání vymluvit, čekala cesta na sever, kde jim Rogogarďan Torben Rudgass slíbil na své válečné lodi bezpečnou plavbu k novému domovu.

Jako by Ulsar začal její odjezd oplakávat, sunula se oblohou kupa černých mraků a zastínila hvězdy. Světelné záblesky v dálce ohlašovaly příchod bouřky.

To, že dobu odjezdu není možné dále odkládat, potvrdil brojačce i jiný pocit. Stále častěji se jí zdálo, že ji někdo pronásleduje nebo aspoň sleduje. Kolem jejího domu se potloukaly postavy, které jí připadaly podivně známé a skoro jistě nepatřily k obyčejným žebrákům, co se tu a tam objevovali u jejích dveří. Bylo zřejmé, že konzultant kolem ní stahuje stále užší síť, čím více se blížil poslední den ultimata, které jí vyměřil. Jako by si chtěl být jistý, že skutečně zmizí z města.

Norina zazvonila na sluhy a nechala si přichystat obývací pokoj na večeři, při níž jí měli dělat společnost Stojko, Valjakov a jeden neznámý návštěvník. Kabcarův bývalý nejlepší důvěrný rádce dělal s tím hostem, přizvaným k poslední společné poradě, neskonalé tajnosti.

Oba muži dorazili zcela přesně, spolu s nějakou silně nalíčenou ženou, která na první pohled neuměla nic jiného

než se pořád jenom hloupě chichotat. Nevypravila ze sebe jediné souvislé slovo.

Když byly všechny pokrmy na stole, brojačka se už neovládla, byla příliš zvědavá.

„Předpokládám, že jste dobrou přítelkyní obou těchto mužů, nemýlím se?“ zeptala se poté, co návštěvnici naložila plný talíř. Pohledem nejistě přelétala z jednoho muže na druhého, ti se jenom šklebili. „Přišla jste mi popřát šťastnou cestu?“

S údivem se dívala, jak dáma vzala talíř do ruky a začala s ním balancovat na palci, přičemž ho zároveň druhou rukou roztočila.

„Tak se to taky dá říct, brojačko Miklanovo,“

odpověděla ‚žena‘ nyní velice mužským hlasem. „Jmenuji se Fiorell, jsem velvyslanec Ilfarisu a sem jsem přišel, abych si s vámi vyměnil informace.“ Dvorní šašek zamrkal hustými řasami a položil talíř zpátky před sebe na stůl.

„Nejsem překrásná ženská?“

Norině jen tak tak nevypadla vidlička z ruky. „Já… vy…

ano, skutečně,“ vykoktala překvapeně. „Ale proč taková maškaráda?“

„Nebylo by dobré, kdyby vešlo ve známost, že jsem s vámi navázal kontakt. Kdyby dovnitř vešli nějací sluhové, říkejte mi Hulálie,“ ušklíbl se převlečený muž. „To jméno se mi líbí, je krásně nezvyklé.“

„A proč má Ilfaris zájem o rozhovor s námi?“ vyptávala se brojačka opatrně dál. Neměla představu, co host ví o jejích plánech a co ne.

Stojko přispěchal na pomoc. „Já jsem se líbezné Hulálie se vší diskrétností zeptal, co všechno jejich království vypátralo o změnách, k nimž v Tarpolu došlo,“ objasnil.

„Ilfaris je proslulý tím, že zpravidla má o všem nejvíce informací, a to zejména o věcech, které ostatní chtějí co nejpečlivěji utajit. Nemusel jsem dlouho hovořit, protože se brzy ukázalo, že i tam panují jisté obavy.“

„Skutečností je, že v Berforu nebyly nalezeny žádné dokumenty o tom údajném kabcarovu bratranci jménem Mortva Nesreca,“ vysvětloval Fiorell. „Neexistuje jediný doklad o jeho minulosti, v Berforu ho nikdy nikdo neviděl, ani na univerzitě, ani ve městě samotném. A tak nápadný zjev, jakým je panovníkův nový rádce, nelze přehlédnout.

Zbývá nám tedy tísnivá otázka: kdo to vlastně je a proč to všechno dělá? Je sice pravda, že vyvedl Tarpol z velice obtížné situace, ale kurs, který země posléze nabrala, naplňuje mého pána neklidem. Jeho spotřeba pralinek stoupla skoro na dvojnásobek.“

„Nejen to,“ doplnil šaška bývalý důvěrný rádce.

„Valjakov a já jsme se v paláci za pomoci několika sluhů porozhlédli…“

„Čmuchali jsme,“ zabručel tělesný strážce, „jako zloději.“

„Pro mě za mě,“ mávl Stojko rukou. „V komnatách toho Nesrecy se nikdy neuklízí, konzultant nikoho nepustí dovnitř. Když se tam jednomu sluhovi podařilo tajně proniknout, nic neobjevil.“

„Co to má znamenat, nic?“ zarazila se Norina. Zprávy, které se právě doslechla, ji čím dál víc fascinovaly.

„Nesreca nemá v pokoji jediný kus šatstva, nemá vůbec žádný osobní majetek,“ vysvětlil rádce. „Ale odkud tedy bere ty dokonalé uniformy a ostatní šaty, které mu vždycky perfektně sedí a nikdy nejsou pokrčené? Má ten správný oděv pro každou příležitost, ale jeho skříň je úplně prázdná.“

„Velice záhadné,“ zamumlal Fiorell a poškrábal se pod parukou. „Má snad druhý byt někde ve městě? Ale i kdyby měl, na převlečení by mu nestačil čas.“

„Máme silné podezření, že ovládá magii,“ řekl Stojko.

„Koneckonců je v ní Lodrikovým učitelem, a jak jsme před nedávnem mohli zjistit, dosáhl s ním ohromujících úspěchů.

Možná si mění šaty pomocí magie. To však nevysvětluje, jak to, že přežil naše pokusy o atentát.“

„Pokusy o atentát?“ Brojačka rozčíleně vyskočila z křesla. „Nehrozilo přitom Lodrikovi nebezpečí? Ty vaše pokusy zavraždit ho, jak jste to nastrojili?“

„A proč o tom nikdy nevyšlo nic ve známost?“ prohodil dvorní šašek zamyšleně.

Valjakov pokrčil rameny. „Potají jsme si obstarali trochu toho jedu, který našli u kuchaře, a přimíchali ho stříbrné

kštici do jídla.“ Tělesný strážce se zadíval na svou mechanickou ruku. „Nic.“

„Ale krysy, kterým jsme později dali tu samou látku, pomřely prakticky na místě,“ nadhodil kabcarův bývalý mentor. „Nesreca tedy byl vůči tomu jedu imunní, což dokazuje, že jeho verze o průběhu hostiny, při níž byli brojaci otráveni, je zcela absurdní. Podplatili jsme jednoho kočího, a když chtěl konzultanta přejet kočárem, uskočili koně najednou stranou, zatímco Mortva v naprostém klidu přešel ulici. A nad jeho dveře jsme nastražili past na vlky.

Nezahlédl jsem na něm jediný šrám.“

„Něco ho chrání,“ usuzovala Norina tiše. „Jenže to musí být něco zlého.“

„Zbroj, kterou měl na sobě jeho bojovník Echomer,“

přispěchal Valjakov s dalším příspěvkem, „se do nejmenších detailů podobá popisům, o nichž se dočteme ve starých knihách líčících legendy o stvoření světa. Trvalo mi nějakou dobu, než jsem na to přišel. Takové kovové zbroje nosili Druzí bohové, když se chtěli ukázat lidem.“

„Nechtěl bych nikoho znepokojovat, ale ze jména ‚Echomer‘ se dá snadno vytvořit jméno ‚Hemeroc‘,“

poznamenal Fiorell. „To je sranda, že ano. Tak se přece jmenoval jeden z Druhých bohů, nebo ne?“

Když z oblohy obtěžkané temnými mraky sjel blesk a rozpoutal letní bouřku, všichni čtyři sebou najednou trhli.

Téměř hned poté začalo hustě pršet, déšť bušil do okenních tabulí, jako by bezpodmínečně chtěl proniknout dovnitř a připojit se ke čtyřem spiklencům. Těsně za sebou pak následovaly další výboje energie.

„Sinured se vrací, objeví se záhadný muž, který učí Lodrika magii, jeho ‚kamarádi ze studií‘ nosí zbroje a jména jako Druzí bohové,“ zamumlal Stojko. „Rok 444 se stále blíží, znovu vzniká Sjednocené vojsko, zatímco kabcar má pocit, že mu nikdo nerozumí. To je vývoj, který může rychle vést k obrovskému neštěstí.“

„A stříbrné kštici se daří správnými poznámkami a našeptáváním nasměrovat mladíka přesně tam, kam chce.“

Ruka tělesného strážce se sevřela kolem jílce šavle. „Já ho zabiju. Něco ho musí zabít. Všechno ostatní by trvalo moc dlouho. Intriky nikam nevedou, vždy je krok před námi.“

„Proto jsem požádal o pomoc Ilfaris.“ Stojko ukázal na dvorního šaška. „Hulálie nám pomůže získat důkazy, které budou tak pádné, že dokonce ani slepý Lodrik nebude moci obhájit pochybnou existenci svého bratrance. Jestli se nám to podaří, přijde chlapec opět k rozumu a stane se takovým kabcarem, jakým původně chtěl být.“

„Tak jako tak jsme již nyní schopni dokázat, že Nesreca není jeho příbuzný,“ rozhovořil se Ilfariťan. „I ohledně otravy velkostatkářů se určitě dá leccos najít. A jak se zdá, Worlac proměnil v prach a popel Sinured a ne Borasgotánci.“ Balancoval na malíčku nožem postaveným

na špičku a posbíral i ostatní nože, takže měl části jídelního příboru na všech pěti prstech. Fiorell se ušklíbl, když postřehl, jak se žena i oba muži na něho nechápavě dívají.

„Je to něco jako profesní deformace. Prostě se tomu nemůžu ubránit.“ Krátkým, prudkým pohybem vymrštil všech pět předmětů do vzduchu a začal s noži žonglovat. „Jsem dobrý, že ano?“

„Cože?“ Valjakov popadl dvorního šaška za šaty a narušil tak jeho koncentraci. Nože s cinkotem popadaly na zem, jedna z čepelí probodla Fiorellovi šaty. Šašek duchapřítomně roztáhl nohy a nůž zasáhl místo ušlechtilých částí jeho těla pouze sedadlo židle.

„Vy ze mě asi chcete udělat opravdovou Hulálii, co?“

podezříval tělesného strážce, jenž nepovolil a nadále ho rukou svíral. „Dáváte přednost svalnatým ženám? To by k vám docela sedělo.“

„Kdo vypálil Worlac?“ opakoval válečník vyzývavě.

Fiorell poklepal obrovi na ruku. „Byl byste tak laskav a pustil mě? Ty šaty byly hříšně drahé. Jestli mi potrháte lem nebo pokrčíte látku, bude se na vás Hulálie moc a moc zlobit.“ Našpulil namalované rty, aby ukázal, že se hněvá.

„A potom vám dá na pleš pořádný mlaskavý polibek. Tak co, chlape?“ Valjakov vtipálka neochotně pustil.

Fiorell si s přehnanou péči upravil garderobu. „Po útoku na Worlac se nám podařilo najít jednoho očitého svědka, ve skutečnosti vlastně posledního očitého svědka. Sloužil jako

voják v posádce citadely a jako zázrakem přežil. Velice podrobně nám vylíčil, co se oné noci stalo. Všichni lidé byli obětovaní Tzulanovi. To byl pravý účel, proč Sinured město obléhal, nebyla za tím snaha o jeho osvobození.“

„To je neuvěřitelné,“ pronesl Stojko tiše, otřesený tou zprávou. „Proč jste to předtím neřekl na shromáždění?“

„Co by to mělo za výsledek?“ opáčil Fiorell. „Nemohl jsem toho svědka přivést s sebou, proto by to bylo jenom nepodložené tvrzení, které by Nesreca pravděpodobně vydával za válečnou lest Borasgotánců. A našemu chudáku svědkovi by pak stejně předhazoval, že se zachoval jako zbabělec.“

„To dokazuje, že se Sinured nedrží přísahy,“ usoudil bývalý rádce. „Nikdy neměl v úmyslu dodržet to, co přísahal. Valjakove, ty jsi říkal, že Sinured přísahal, že bude chránit lidi v Tarpolu?“ Tělesný strážce přikývl na souhlas.

„Kdybychom to mohli dokázat…“

„…řekl bych na Nesrecově místě, že v době, kdy město dobýval, to byla samostatná baronie, co nepatřila k Tarpolu,“ vmísil se do hovoru Fiorell. „Myslím, že ten muž nikdy nebude mít nouzi o chytračiny.“ Zdlouhavě zvedal nože ze země, umělá prsa se mu houpala skoro až u pasu a ztěžovala mu pohyby. „To však dokazuje, že vytvoření Sjednoceného vojska je dobré a více než nezbytné opatření.

Podle toho, co nám hlásili pozorovatelé, dorazí během několika týdnů z Tzulandrie dalších deset lodí, poplují proti

proudu Repolu a vysadí na zem odhadem deset tisíc vojáků.

A o čem jsme se ještě doslechli: Vojevůdce, který se jmenuje Osbin Leod Varesz, dbá na disciplínu a zavádí do armády neskutečný dril. Z více či méně uspořádané početné hordy se oddělují menší jednotky.“

„Ulldraeli Spravedlivý, stůj při nás.“ Norina potřásla hlavou. „Nikdy bych nevěřila, že se za tak krátkou dobu toho může tolik stát. Přesto se nesmíme vzdát. Musíme zachránit Tarpol před nejhorším.“

„Co když ten mnich tehdy měl se svým výkladem proroctví pravdu?“ zeptal se Valjakov přítomných. „Co když kabcar musí zemřít, aby se zabránilo příchodu doby temnoty?“

„Musíme s určitostí vědět, že jeho smrt odvrátí veškeré zlo,“ odporovala brojačka obrovu nepřímo přednesenému návrhu. „Nejdříve bychom se měli pokusit s pomocí Ilfarisu odhalit Nesrecu a všechny jeho machinace, lži a intriky, a kdyby to nic nepřineslo, tak ho potom zabít. Nejraději bych odsud vůbec neodjížděla, abych vám mohla nadále pomáhat.“

„Teď jste právě udělala tu správnou narážku,“ rýpl si do ženy Stojko. „Jestli chcete včas dojet do Rundopâlu a stihnout Rudgasse, musíte se vydat na cestu, a to bez ohledu na špatné počasí.“

„V Ulsaru by ale mohla být nedocenitelným přínosem.

Zná zde mocné a vlivné lidi,“ namítal Fiorell, jehož tento

plán velice udivil. „A co chcete dělat právě teď v Rundopâlu?“

„On samozřejmě myslel Granburg,“ pospíšila si Norina s odpovědí. „Chci dohlédnout na své pachtýře. Jejich osud mi opravdu leží na srdci.“

Dvorní šašek na ni zamrkal. „Věřím vám, že máte starosti. Ale nevěřím tomu, co vydáváte za cíl. Rudgass byl člověk, s jehož pomocí byl zlikvidován první atentátník a často je ho vidět na březích Rundopâlu. Pokud tedy opravdu chcete jet do Rundopâlu, budete k tomu mít nějaký pádný důvod.“

„To bylo od tebe moc šikovné,“ pochválil Valjakov přítele. „Raději míň mluv.“

Stojko si povzdechl. „Tak dobrá. Norina je těhotná, Nesreca jí i dítěti vyhrožuje, proto by chtěla, aby alespoň její potomek byl v bezpečí.“

„Aha, takže Tarpol možná má neprávoplatného následníka trůnu, že ano?“ poznamenal šašek a ušklíbl se.

„Uděláte dobře, když dítě odsud odvedete pryč, mimo bezprostřední vliv stříbrné kštice se šílenýma očima. Přeji vám na Rogogardu všechno nejlepší.“

„Odkud víte…“ nadechla se mladá žena, podle Fiorellova stále širšího a širšího úšklebku však poznala, že mu naletěla. „Zatraceně, vy jste nevěděl, že odjíždím do Rogogardu, že ne?“

Šašek potřásl hlavou, urovnal si falešné poprsí a vstal. „I pro mě je na čase, abych se vrátil do Ilfarisu. Musím Perdórovi Pralinkovému podat zprávu o řadě důležitých věcí a je nutno učinit opatření, aby se poměry v Tarpolu opět vrátily do správných kolejí. Bylo by přece k smíchu, kdyby se nám to nepodařilo.“ Políbil Norině hřbet ruky a jakoby odnikud vyčaroval růži, kterou jí podal. „Kabcar se měl s vámi oženit. Ale co není, může ještě být, jestli mladému muži otevřeme oči a ukážeme mu okolí ve správném světle.

A jestli ho pořád ještě budete chtít.“ Brojačka polkla a potlačila souhlasné kývnutí. „Prosím, doprovodil by mě některý z pánů ke dveřím?“ Tělesný strážce ochotně vyhověl výzvě. „Vy jste ale pěkný rošťák,“ zavýskl šašek vysokým hláskem a štípl Valjakova do tváře. „Vedle takového kusu chlapa si maličká žena připadá hrozně slabá.“

„Jenom se opovažte,“ zavrčel obr a šťouchl šaška ke dveřím. Ten udělal ve svých velkých, rozevlálých šatech několik neohrabaných kroků.

„Hej, to bylo bouřlivé. Jako ušité k dnešnímu počasí, statný bojovníku,“ komentoval Fiorell jeho počínání pisklavým hlasem.

„Budu vám pravidelně posílat poštovní holuby, v nichž vás budu informovat o nejnovějších událostech,“ slíbil Stojko. „Jakmile se něco dovím o těch zbraních, dám vám rovněž hned vědět.“

„Během měsíce budeme mít opravdu krásnou složku plnou věcí, které Nesrecovi pořádně přitíží.“ Zamával jim na rozloučenou. „Hulálie teď musí odejít. Buďte opatrní.“

Oba dusali po schodech dolů. Rádce a Norina přes zavřené dveře slyšeli, jak ‚Hulálie‘ znovu a znovu něco švitoří, přihlouple se chichotá a co nejvzletněji chválí zařízení domu. Krátce poté se z ulice ozval dusot koňských kopyt, maskovaný dvorní šašek zmizel.

Po zaklepání se do místnosti vrátil tělesný strážce doprovázený dvěma muži. Mlčky se chopili zbývajících truhel a odnesli je dolů.

Brojačka se narychlo rozloučila se služebnictvem a v dešti spěšně zvládla několik metrů mezi domovními dveřmi a dvířky kočáru. Uvnitř odložila promoklou čapku a položila ji na protější lavici.

U okna se objevil Stojko, voda se mu řinula po hnědých vlasech a stékala na mohutný knír. Podal mladé ženě jednu obálku. „Tady je pár řádků pro Torbena, které mu vysvětlí situaci, kdyby se Valjakovovi něco stalo a vy musela pokračovat v cestě sama. Což se, jak doufám, nestane.“

Usmál se na ni a vtiskl jí na čelo otcovský polibek.

„Přiveďte na svět zdravé dítě a vraťte se. Potřebujeme vás tu.“

Norina mu stiskla ruku a pevně mu pohlédla do očí.

„Brzy se do Ulsaru vrátím. Ulldrael Spravedlivý nechť stojí při nás.“

Stojko na ni kývl a rozběhl se k vlastnímu kočáru, který ho proudy deště doveze zpátky do paláce.

Nečas nabral na intenzitě, voda se malými potůčky valila po žulové dlažbě a splavovala z ní prach a špínu.

Když se příště zablesklo, objevila se u druhého okna Valjakovova obrovitá postava a Norina zděšeně vykřikla.

Prudce lapala po dechu, jednu ruku si přitiskla na hruď, tělem jí projela vlna horka a na čele jí vystoupil pot.

„Promiňte, nechtěl jsem vás polekat,“ omlouval se tělesný strážce. „Konečně můžeme vyrazit.“ Brojačka chtěla otevřít dveře, ale Valjakov odmítl. „Pojedu na Treskorovi.

Na něm jsem pohyblivější.“

„Ale vždyť přece tak hrozně prší, budete mokrý a určitě onemocníte,“ přemlouvala ho žena ustaraně.

Kapky deště pleskaly Valjakovovi na pleš. Po vážném obličeji mu přelétlo přátelské pousmání. „Nemějte strach. Já mám tuhý kořínek. A můj kabát mě ochrání před deštěm.

Kdybyste něco chtěla, zaklepejte na střechu nebo zamávejte kapesníkem.“

Zmizel jí z dohledu, slyšela však, jak se vyšvihl do sedla.

Vozka práskl bičem, hlasitě zakřičel a povoz se dal do pohybu.

Norina unaveně sklesla do polštářů, přetáhla přes sebe deku a pokusila se usnout. Troška klidu udělá jejímu bušícímu srdci jen dobře.

*

Kousek před městskou bránou, vedoucí z Ulsaru východním směrem, Valjakov postřehl, že mají za zády pronásledovatele.

Obratně se drželi ve stínu domů a kvůli klapajícím kopytům a rachocení kočáru je předtím nebylo možné zaslechnout. Před bránou však domů ubylo a pět jezdců ztratilo možnost, jak se dále ukrývat před odhalením.

Muži však najednou odbočili doleva, sesedli z koní a vešli do výčepu, v němž si strážní většinou dopřávali po službě nějaký ten doušek.

Valjakov se jejich chováním nenechal zmást. Žádný normální obyvatel Ulsaru by nevstoupil do putyky, v níž se touto dobou nikdo nemohl vyhnout pořádné rvačce, jedině pokud patřil k posádce střežící bránu. To dobře věděl z minulých dob, kdy sám sloužil u bojůvek.

Nařídil kočímu a třem průvodcům, aby přidali na rychlosti, až vyjedou z města, a aby měli neustále otevřené oči. Kdyby nebylo zbytí, mají si cestu prostřílet. Pro takový případ měli v kočáře pod jedním volným prknem uložené čtyři napnuté samostříly.

Tělesný strážce zajel k výčepu, sesedl, ale koně k ničemu nepřivázal. Stoupl si do stínu budovy a čekal na oněch pět mužů, kteří kočár pronásledovali.

Jakmile vůz vyjel z brány, otevřely se dveře hospody.

Neznámí se moc nerozhlíželi po okolí, rozběhli se ke koním a chtěli nasednout, když se jeden z nich zarazil a zadíval se na Treskora, jenž klidně postával v dešti a znuděně frkal.

„To je přece kůň toho tělesnýho strážce,“ řekl svým kumpánům.

„Přesně tak,“ prohlásil Valjakov ze stínu a udělal krok vpřed. Šeď jeho očí se při následujícím blesku chladně zatřpytila. Muži se překvapeně otočili, ruce jim slétly ke zbraním, které skrývali pod dlouhými plášti. „Kdo vás posílá a kam máte namířeno?“

„Je sám?“ zeptal se jeden z neznámých a rozhlédl se kolem sebe.

„Ty nám teď řekneš, kam jedete,“ vyzval ho další z mužů.

„Já jsem se ptal jako první,“ zavrčel obr a shodil kabát na zem, aby měl při pohybu více volnosti. V kalném světle, pronikajícím ven špinavými okny hospody, se mírně zatřpytila naleštěná zbroj. „Nuže?“

„Mohli bysme ho vzít s sebou a v klidu ho někde vyslechnout, Sergeji,“ navrhl první z mužů.

„Ale buďte potichu. Stráže by mohly něco zaslechnout.

Nechci žádnej rozruch,“ souhlasil s ním velitel. „Už teď jsme se málem zapletli do jedný bitky.“

Valjakov vytasil šavli, mechanická ruka se s cvaknutím rozevřela a zase sevřela. „Jen to zkuste.“

Odrazil úder prvního útočníka a vodorovně vedenou ránou ho umělou končetinou udeřil do obličeje takovou silou, že muži z nosu a z úst vytryskla krev. Protivník zaúpěl a padl na mokré kameny, déšť odplavoval jeho krev do strouhy.

Valjakov nečekal, až další z útočníků sebere odvahu, ale sám zahájil tanec. Rozehrál všechny rejstříky svého umění K’Tar Tura a vyřídil muže tak rychle, že většina z nich neměla čas dvakrát za sebou pozvednout zbraň k úderu.

Sergej zůstal na nohou jako poslední, jeho muži leželi mrtví nebo těžce zranění na dlažbě. Muž v jedné ruce držel dlouhou dýku, ve druhé tasenou šavli. Stál v mírném předklonu a pečlivě sledoval každičký pohyb tělesného strážce.

Valjakov zastrčil zbraň do pochvy a zvedl ze země kabát. Potom se zadíval na velitele útočníků.

„Takže naposledy: kdo vás poslal?“

Sergej nespouštěl soupeře ani na okamžik z očí, kroužil kolem něho jako šelma.

Když se přitom dostal do blízkosti válečného oře, vyštěkl tělesný strážce temnou řečí nějaký rozkaz.

Treskor se rázem probral z netečností, přenesl váhu na přední nohy a vyhodil dozadu. Stalo se to tak rychle, že se muži nedostalo nejmenšího varování.

Podkovami okutá kopyta udeřila Sergeje do zad a katapultovala ho vpřed, muž narazil do zdi výčepu a napolo v bezvědomí se zhroutil Valjakovovi do náruče.

„Ještě jednou?“ zeptal se K’Tar Tur a vlekl muže k místu, kam by hřebec snadno dosáhl.

„Ne, ne, stejně už mám všechno polámaný,“ bránil se Sergej, sténal bolestí a držel se za bok. „Poslal nás Nesreca, měli jsme dohlídnout na to, kam brojačka Miklanovo pojede, a podat mu zprávu.“ Podle záblesku, který postřehl v mužových očích, tělesný strážce pochopil, že se za ním něco děje. Přesně v tu samou chvíli Treskor varovně zafrkal.

Valjakov se převalil stranou a zezadu vedená rána dýkou ho jen těsně minula a zabořila se náčelníkovi útočníků doprostřed hrudi.

Muž zachrčel nějakou kletbu a zhroutil se, zatímco tělesný strážce se otočil k zákeřnému útočníkovi. Bez okolků mu vhodil mokrý, těžký kabát do obličeje a protivníka, který najednou ztratil orientaci, odzbrojil tím, že mu ocelovými prsty zlomil zápěstí.

Muž zaryčel a padl k zemi, hned poté ho tělesný strážce tvrdým úderem kolenem poslal do říše snů.

Avšak první a jediný zvuk, který boj doprovázel, bohužel někdo zaslechl.

Dveře výčepu se rozlétly, několik strážných se vypotácelo ven a popadalo přes mrtvé a raněné. Temnotou se rozlehlo volání na poplach.

Valjakov skočil do sedla. Ještě předtím, než strážní stačili zavřít bránu, byl holohlavý K’Tar Tur pryč. Neměl nejmenší chuť zdržovat se zbytečným vysvětlováním.

*

„Vznešený pane, mám špatné zprávy,“ pronesl Mortva pohřebním hlasem. „Obávám se, že jste měl ve svých obavách naprostou pravdu.“

Kabcar se poněkud nepřítomně natočil ke konzultantovi, pohled na blesky ho příliš upoutal. „Co jste to říkal?“ Přešel k malému šachovému stolku a posadil se do křesla. Čaj, který si předtím nalil, mezitím zcela vychladl.

S odporem ho vylil do krbu a dolil si ze samovaru čerstvý.

„Kapesníky byly dárkem, který nechal Valjakov vyrobit pro brojačku, jak jsem mezitím zjistil. Výrobce kapesníků si na takovou výrazně mužnou postavu snadno vzpomněl,“

informoval kabcara konzultant, zatímco se rozhlížel po čajovně.

Lodrik bezvýrazně zíral do šálku s čajem. Vyskočil a mrštil šálkem o zeď, potom sevřel opěradlo křesla tak pevně, až mu zbělaly klouby. „Přiveďte je oba dva ke mně.

Chci je sám vyslechnout.“ Bratranec se ani nehnul, pouze

lítostivě svraštil obličej. „Neslyšíte?“ zaryčel kabcar.

„Přiveďte je sem!“

„Inu, Vznešený pane, to nebude možné.“ Mortva zkřížil ruce za zády. „Tělesný strážce vypátral kousek před městskou bránou muže, které jsem na váš příkaz za ním vyslal, postavil se jim a zabil je v boji. Přežil jenom jeden z nich a je těžce raněný. Řekl však, že postřehli, že se ti dva líbají.“ Opěradlo křesla zaskřípělo pod tlakem Lodrikových rukou. Konzultant to kvitoval letmým pousmáním, které však okamžitě zapudil z tváře. „A také mi oznámil, že je brojačka těhotná.“ Vložil do řeči uměleckou pauzu. „Čeká s Valjakovem dítě.“

Lodrikovi se vydralo z hrdla temné zaryčení, které se stále stupňovalo, až se z něho stal nelidský, zvířecí, nenávistný řev. Kabcarovo tělo zalila oranžová třpytivá aura, křeslo zapraskalo a rozlomilo se. Lodrik vztekle odkopl trosky, které se s rachotem tříštily o zdi komnaty.

Vnitřní neklid však tím nedokázal uklidnit. Divoká magie se vší silou tlačila ven.

Rychlými kroky došel k oknům, každé z nich bylo velké jako dospělý člověk, a prudce je rozevřel. Vyběhl ven na malý balkón, rozpřáhl ruce a dal nashromážděné energii volný průchod. Hráze a přehrady, které dosud ovládal jen s vynaložením obrovského úsilí, se samovolně prolomily.

Oslepený Mortva přivřel oči, když divadlo začalo.

Lodrik se proměnil v třpytivou postavu, z níž nebylo kromě nejasných lidských obrysů nic vidět.

Z panovníkova těla vylétly světelné oblouky, udeřily do všeho, co se nacházelo v jeho blízkosti, a s hravou lehkostí prorážely stěny. Ničivé paprsky olizovaly žulu malého balkónu, na němž se objevily první trhliny, a celý balkón se zakrátko s mohutnou detonací proměnil v hromadu trosek.

Kabcar však nepadl k zemi.

Obklopila ho koule ryzí magie, panovník se vznášel nad místem, kde byla ještě před chvílí podlaha balkónu.

Oranžové blesky, dopadající z oblohy, bičovaly zemi a vytvářely sféru, která každým úderem blesku neustále zvětšovala svůj průměr a začínala tepat.

Mladý muž otevřel ústa, a jak se zdálo, nasával do sebe veškerou energii. Bublina, která ho obklopovala, postupně slábla, až se zaprskáním pohasla. Opět zavládla temnota.

Lodrik se nadále vznášel. Oči mu zářily tmavě modrou barvou, uniforma a všechno, co měl na sobě, byly zničené a shořely na popel. Z panovníkova nahého těla vyzařoval žár, který proměňoval kapky deště, dopadající mu na kůži, na obláčky páry.

Hluboce se nadechl. Poněkud nejistě zamířil k otevřeným oknům a došel do čajovny. Jeho nohy zanechávaly na drahocenném koberci hořlavé stopy, on si jich však nevšiml. Chviličku se potácel, pak padl na kolena.

Mortva si povzdechl a odtáhl ho na mramorovou podlahu, aby koberec nezačal hořet. Žhnoucí kůže kabcarova těla mu nijak nevadila. Konzultant zaslechl na dvoře rozrušené hlasy a hlasité volání stráží a sluhů. Hluk, který kabcar způsobil, vzbudil pozornost.

„Vznešený pane, to bylo fenomenální,“ pochválil ho bratranec. „Nosíte v sobě takovou magii, že byste si to mohl osobně rozdat i s Tzulanem. Nebo s kdejakým jiným bohem tohoto světa. Jestli budete ještě trochu cvičit…“

Lodrik popadl Mortvu rozechvělou rukou za uniformu a přitáhl ho k sobě. „Najdi mi ty dva,“ procedil kabcar s námahou. „Najdi ty dva a dej je sem přivést.“

Konzultant cítil, jak z panovníkova těla rychle mizí žár a jak se jeho chráněnec začíná třást.

Opatrně ho zabalil do deky. „Hned se zase vrátím. Vaše pokyny budou okamžitě předány dále. Sluhové se o vás postarají. Kdyby se vás někdo na něco vyptával, řekněte prostě, že vám bohové podruhé požehnali.“ Pospíchal ven.

Už to začalo. Ulldartu bude brzy vládnout nejmocnější muž, jaký kdy na světě žil. A on, Mortva Nesreca, ho plně ovládá.

V.

Odtamtud vyrazil Tzulanův syn do Ulldartu a podrobil si i tento kontinent.

Všemocná bohyně mezitím přiměla Angora, Ulldraela, Seneru, Kalissku a Vinteru k návratu.

A vrátili se právě včas, aby zadrželi Tzulanova syna a jeho zlou magii na kontinentu Angor a tam ho také zabili.

ZLÁ MAGIE

KAPITOLA II

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ SERUSIE, KNÍŽECTVÍ

PATAMANZA

PODZIM 443 P. S.

Za ranního rozbřesku povlávaly nad Repolem tenké cáry mlhy, první paprsky obou sluncí pronikaly oparem a prohřívaly vychladlou zemi. Zvířecí svět, osídlující břehy řeky, se za tichých zvuků probouzel k životu a ladil si hlasivky na koncert.

Belkala oděná do noční verze své kensustriánské róby naslouchala hlasům ptáků, zatímco zvolna přecházela od přídě lodi ke kabině, v níž byl ubytovaný Nerestro.

Zastavila se a užívala si ničím nezkalené písně, potom ptáka něco vyplašilo, ten se vznesl, zatřepotal křídly a uletěl.

Kensustriánka kývla na muže stojícího u kormidla Říční peřeje a pozdravila rovněž členy posádky, kteří právě vytahovali kotvu. Na lodi prožila několik posledních týdnů a během této doby se pasažérka s většinou posádky dost sblížila. Lodníci pozorně naslouchali jejímu vyprávění o Lakastrovi, alespoň zčásti tak vzbudila zájem o pro ně naprosto cizího boha.

Dvacet rytířů a panošů Řádu vysokých mečů si od prostých lidí udržovalo odstup odpovídající rozdílu, plynoucímu z jejich postavení. Čas, který byli nuceni strávit na lodi, si zaplňovali bojovými cvičeními na palubě nebo péčí o svou výzbroj.

V útrobách Říční peřeje čekali nezvykle neklidní koně na okamžik, kdy konečně opět ucítí pod kopyty pevnou zemi. Znovu a znovu museli lodníci dělat přestávky, aby muži dopřáli zvířatům nezbytný výběh: panoši vždy jeli kus cesty po břehu a po několika verstách se opět nalodili.

Když Belkala nutila Herodina, velitele Nerestrova doprovodu, aby co nejdříve odjeli z Ulsaru, rytíř zpočátku nechápal, proč by měl těžce zraněný Nerestro podstoupit útrapy takové cesty. Kněžka však neustále zdůrazňovala, že kdyby léčivý kámen pozbyl účinnosti, byli by pouze kensustriánští učenci schopní jejího milého zcela uzdravit.

Měla přitom štěstí, že rytíř až příliš důvěřoval slovům družky svého pána a nepřesvědčil se o jejich správnosti u některého cerela.

Pravé důvody odjezdu a Nesrecovu hrozbu raději zamlčela, protože se právem obávala, že by některého z rytířů mohl popadnout vztek a pokusil by se pohnat konzultanta k odpovědnosti. To by pro jejího milého znamenalo jistou smrt.

Kolem Nerestra, jenž od osudného souboje dosud ani jednou neotevřel oči, se nadále rozprostírala zelenkavá záře.

Zdálo se, že se rytířovo tělo bez potíží obejde bez stravy, magie léčivého kamene činila zázraky.

Belkala se pouze tu a tam na okamžik vzdálila od lože zraněného muže, aby si sama dopřála chvilku odpočinku nebo aby se vydala na lov. Bez toho, aby potají pozřela kousek lidského masa, by bylo brzy po ní. Tak si to přál její bůh Lakastra, který ji za tuto cenu přivedl zpátky ze světa mrtvých.

Aby nezdecimovala posádku, či dokonce neohrozila některého z rytířů nebo panošů, vydala se občas na několik hodin na „procházku“. Cestou se proměnila v obávané stvoření vybavené nadlidskými silami, které tehdy v granburském lese tak řádilo mezi lidmi doprovázejícími brojačku na cestě do Ulsaru. Krvavé hody maskovala jako útoky bahenních bestií a nikdo z těch, kdo spatřili pohlednou Kensustriánku poklidně postávat na palubě lodi, by nevěřil, že má i druhou tvář, takovou, jakou znaly pouze její oběti.

Něco však ženu změnilo a probouzelo v ní hlad po lidském mase. Kněžka to přičítala častému kontaktu s cerelskou magií, která jí působila bolest.

Belkaliny ruce, jimiž hadříkem často otírala zpocené čelo svého milého, vypadaly, jako by se neustále dotýkaly kyseliny a ta je rozežírala. Přesto se od péče o rytíře nenechala odradit, místo toho dále snášela mučivý žár, který cítila ještě dlouho poté, co se zelenkavé záře přestala

dotýkat. Ani její samoléčitelské schopnosti a síly nedokázaly vyhojit rány, které se jí na kůži vytvořily.

Účinky léčivého kamene snášela čím dál hůře.

Namlouvala si, že za to může zničení jejího amuletu. Bez ohledu na to, jakého původu byly Echomerovy magické blesky, podstatná byla skutečnost, že byly velice mocné, a dokonce se jim podařilo zničit i talisman, který jí věnoval samotný bůh.

Ke všemu ještě jí ten Echomer vmetl do tváře, že je ‚rákshasa‘. Nikdo nemohl vědět, co se z ní stalo, dokonce ani Nerestro neznal toto označení. Jenže ten cizinec ji s naprostou jistotou označil právě tímto způsobem. Vyvodila si z toho, že se Nesrecův válečník věnoval studiu kensustriánského panteonu a boha Lakastry, což ovšem prakticky nebylo možné, protože tak hluboký náhled do kensustriánského náboženství nebyl umožněn žádnému cizinci.

Čím déle během plavby přemítala o oné události, tím více docházela k poznání, že onen konzultantův válečník, přestože to zní velice divně a téměř neuvěřitelně, musí být jedním z Druhých bohů. Když rytíři u jeho postele přísahal smrt, sám se představil jako ‚Hemeroc‘. Tím, že z Ulsaru uprchli, tuto hrozbu přinejmenším na čas odvrátila.

Osud kontinentu jí však činil starosti. Všechno nasvědčovalo tomu, že nakonec bude nutné kabcara zabít,

přesně jak měl Matuc původně v plánu. Síly zla se kolem mladého panovníka seskupovaly ve stále větším počtu.

Proto se nyní chtěla rychle vrátit do Kensustrie. Pokud by měla nastat doba temnoty, bylo to dle jejího názoru nejbezpečnější místo na celém kontinentu. Jestli některá země dokáže vzdorovat navrátivšímu se válečnému knížeti, tak právě její vlast.

Stála u zábradlí hluboko pohroužená do myšlenek a zírala do mlhy, která postupně řídla a ustupovala nádhernému podzimnímu dni.

Na jedné straně se těšila na teplo, které je čeká v její vlasti, na druhé straně se dívala na den, kdy tam dorazí, se značnými obavami. Událo se tam toho až příliš moc.

„Belkalo!“

Výkřik ji vytrhl z nejasných, rozmazaných vzpomínek, které se rozplynuly stejně jako mlha, po níž mezitím téměř nebylo ani stopy. Herodin na ni mával a naznačoval jí, aby se vrátila do kajuty svého milého, v obličeji se mu zračilo radostné vzrušení.

„Je vzhůru! Chvalme Angora, náš pán se vrátil z říše mrtvých!“

Žena pospíchala po prknech paluby ke dveřím a vtrhla do maličké místnůstky. Rytíř měl otevřené oči a zmateně se rozhlížel kolem sebe. Zelenkavá záře, která ho předtím obklopovala, zcela zmizela.

Belkala spráskla ruce a hned si jimi zakryla ústa, aby potlačila radostný výkřik, potom popošla k rytířovu lůžku a sedla si vedle něho.

Bez dalších slov se mu vrhla kolem krku a něžně ho k sobě přitiskla. Po bronzově zbarvené tváři se jí kutálely slzy radosti a dopadaly na rytířovu nahou hruď. Užívala si chvíle, kdy cítila jeho blízkost a netrpěla přitom palčivou bolestí, kterou musela již několik týdnů bez reptání snášet.

„Kde to jsem?“ ptal se Nerestro, bylo vidět, že se nedokáže orientovat. „Byl jsem v Ulsaru… na tržišti…“

Kensustriánka se od něj jemně odsunula a něžně ho pohladila po obličeji, který mu každý den holila.

Rytíř si okamžitě sáhl na ránu. Místo nebylo ničím zakryté, obvaz byl již dávno sundaný. Smrtelné zranění, které v souboji utrpěl, připomínalo pouze maličké bílé místo, velké zhruba jako knoflík. Dar boha Angora splnil účel.

Nerestro pohlédl kněžce do očí. V těch jeho se odrážela směsice citů: nevíra, překvapení a stejně jako předtím i velká nejistota. „Byl jsem… mrtvý. Aspoň myslím. Viděl jsem staré přátele, kteří zemřeli během turnaje pořádaného na Angorovu počest. Setkal jsem se se svými rytíři, zabitými v boji se zákeřnými vrahy v lese v Granburgu. Byl jsem mezi padlými, nejstatečnějšími rytíři našeho řádu. Potom se objevilo jakési zelené světlo, vypadalo jako zářící slunce prodírající se korunami nesčetných stromů. Živé, teplé

světlo.“ Popadl Belkalu za ruce. „A potom jsem se probudil tady v téhle místnosti.“ Vášnivě ji políbil. „Myslel jsem, že tě už nikdy nespatřím, Belkalo.“

Pokusil se vstát. Bez nejmenších známek nejistoty prošel kajutou sem tam, boky ovinuté lněným plátnem.

Belkala a Herodin ustaraně poskakovali vedle něho, celou dobu připraveni podat mu v případě potřeby pomocnou ruku.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se rytíře kněžka. „Už to zranění vůbec necítíš?“

„Ha,“ vyrazil rytíř šťastně, když chvíli zkoušel, jak na tom je. „Jsem tak zdravý jako předtím. Herodine, potřebuji spodní prádlo, kabátec a zbroj. A potom řeknu tomu kabcarovu bratranci pár slov, ze kterých se tak snadno nevykroutí. Podvedl mě. Nevím, co je ten Echomer zač, ale rozhodně nepochází ze světa živých. Dvakrát jsem ho zasáhl. Jemu ale netekla krev.“ Pohlédl ven. „Jsem snad na lodi? Co tu děláme? A kde jsme?“

„Nerestro, můj milý, posaď se,“ uklidňovala ho kněžka a jemně ho odtáhla zpátky do postele. Zatímco Herodin poslal pro věci, které si rytíř vyžádal, začala Belkala vyprávět.

Nic nevynechala, povyprávěla i o těch nejmenších detailech. Prozradila mu rovněž, kdo ho podle jejího názoru v tom souboji porazil. Rytíř se během jejího vyprávění oblékal, vklouzl do spodního prádla a nechal si jedním panošem pomoci s navlečením zbroje, kterou mu Herodin

osobně přinesl. Její líčení událostí skončilo přesně v okamžiku, kdy panoš protáhl ouškem poslední kožený řemínek a Nerestro stál před ní v plné zbroji. Vlastnoručně si připnul aldoreelskou čepel.

„Ten démon, ten zákeřný, nafoukaný konzultant,“

zaburácel rytíř. „Já mu ukážu. Nedopřeju mu ani kapku milosrdenství, v plné míře pocítí můj hněv. Angorův spravedlivý hněv.“ S tichým, klouzavým zvukem vyjela čepel z pochvy, rytíř ji pozvedl a uctivě políbil žlábek na odvádění krve. „Tentokrát tahle čepel opravdu rozsekne toho Echomera, Hemeroca nebo jak se ta stvůra vlastně jmenuje, na dvě půlky. A pak bude na řadě Nesreca.

Nařídím okamžitě změnit kurs. Musíme se vrátit do Ulsaru.“

Kněžka se zvedla a objala ho kolem pasu. „Ne, můj nejmilejší. Poplujeme dále do Kensustrie. Jsme už jenom tři míle od přístavu Patamanza, kde musíme vystoupit. Když si pospíšíme, budeme za necelé dva týdny na hranicích Ilfarisu.“ Prosebně na něho pohlédla. „Mám strach, že tě Nesreca zabije, kdyby ses vrátil.“

„Mě zabít?“ zasmál se řádový rytíř, spletený vous se zakýval nejdříve na jednu, potom na druhou stranu. „Já jsem pod ochranou samotného Angora.“

„Ale už nemáš prsten, jeho ochranu jsi vypotřeboval,“

odporovala Kensustriánka vášnivě. „Ten člověk, pokud to vůbec je člověk, má takové síly a spojence, jakým se nikdo na Ulldartu nevyrovná. On se ti nepostaví v rytířském

souboji. Nejspíš tě ze střechy zasáhne otrávený šíp nebo tě v nestřeženém okamžiku probodne některý z jeho pacholků.“

Pohladila ho po tváři. „On neví, co je čest. Bojuje svým způsobem, způsobem, který je ti zakázán.“

Nerestrův obličej se zachmuřil.

„Potom zajdu za kabcarem a celou věc mu vysvětlím.

Musí proti tomu bratranci něco podniknout dříve, než Nesreca uvrhne celou říši do neštěstí.“

Žena potřásla hlavou a zasunula vzpurný pramínek zelených vlasů za ucho. „Nedostal by ses ani k paláci.

Nesreca má svoje špicly úplně všude a sám konzultant mezitím získal nad mladým panovníkem takovou moc, že by ti kabcar neuvěřil. Nebo nechtěl uvěřit.“

Řádový rytíř odsunul Belkalu od sebe a zkřížil ruce na široké hrudi. „Přece nemůžeš myslet vážně, že se v naprostém klidu vydám do Kensustrie a budu jenom přihlížet, pokud by se naplnily tvoje nejhorší obavy, jak celý kontinent padá pod Sinuredovo jařmo? Já sloužím bohu Angorovi…“

„Přesně tak, Angorovi, ne Ulldraelovi,“ skočila mu Belkala vztekle do řeči. „Ať se o tu záležitost postarají ti, co věří v Ulldraela! Koneckonců je tam dost chrámů toho takzvaného Spravedlivého, tak proč nic nedělají? Proč se právě ty musíš cítit jako vyvolený?“

„Já se necítím jako vyvolený. Já jsem vyvolený,“

prohlásil rytíř. Obličej se mu ještě více zachmuřil. „V Ulsaru

se mi zjevil můj bůh a nařídil mi, abych zůstal v kabcarově blízkosti a sledoval, jestli je panovník pro kontinent nebezpečím, nebo požehnáním. Po všem, co jsem zažil, se kabcar stal hrozbou, kterou jsem v něm nechtěl vidět. V

Dujulevu mi slíbil, že válečného knížete zažene pryč ještě před začátkem roku 444. Já jsem mu v duchu dal lhůtu do konce tohoto roku. Jestli Sinured do té doby nezmizí, zabiju jak jeho, tak i Zvíře. Jestli kabcar nedodrží slib, budou muset oba zemřít.“

„A jak to chceš provést, velký rytíři?“ vyptávala se Belkala. V hlase jí zazněl mírně výsměšný tón. „Shromáždíš svoje bojovníky a vezmeš palác útokem? Kabcar může být kdekoliv v Tarpolu. Rok 444 je přede dveřmi, už toho mladíka nestihneš zabít, nemluvě o tom, že bys zároveň zabil i jeho nové přátele, Sinureda a Nesrecu. Nebo těch více než dvacet tisíc Tzulandrijců.“ Přistoupila k němu blíž. „To by byla jediná možnost, jak zabránit neštěstí. Ale už je příliš pozdě, rozumíš? Promeškali jsme příležitost, kdy jsme mohli zabránit příchodu doby temnoty. Ta se nad námi už dlouho stahuje.“

„To je další důvod, proč se musíme vrátit do Ulsaru nebo do Tarpolu. Musíme se postavit zlu čelem. Protože i my neseme svůj díl viny,“ trval rytíř na svém. „Neodradíš mě od mého rozhodnutí.“

„Tak tedy,“ žena se odvrátila a zadívala se oknem na břeh, který právě míjeli, „musíš jet beze mě.“

Kněžka zaslechla rytířův dech, potom dusot vysokých bot, kráčejících ke dveřím.

„Když nedáš jinak, Belkalo.“ Dveře se otevřely a rytíř vyšel ven. Jeho muži, kteří se shromáždili na palubě, ho přivítali voláním slávy a hlasitým bušením do štítů. Nerestro zaryčel na kormidelníka, aby změnil kurs.

„Ten tvrdohlavý blázen,“ zabručela Belkala vztekle.

„Nechá se nesmyslně zabít a stejně nedosáhne ničeho z toho, co chtěl.“

Rychle vyšla za svým milým ven z kajuty a rozběhla se na můstek, kde postřehla rytířovu statnou postavu. Odtáhla ho kousek stranou.

„To nemá smysl, já svůj názor nezměním,“ prohlásil Nerestro ještě dříve, než stačila otevřít ústa. „Já pojedu…“

„Ty jsi bezohledný, egoistický hlupák,“ zasyčela na něho tiše, jantar v jejích očích prudce vzplál, „který si nezaslouží moji lásku. A přesto se tomu citu nemůžu ubránit.“ Políbila ho. „Prosím tě o jednu laskavost, statečný reku. Použij rozum. Jdi a spolu se všemi svými muži se připoj ke Sjednocenému vojsku, které má vzniknout. Když už chceš bojovat proti zlu, bojuj tak, abys měl alespoň trochu naděje na úspěch. Rozjet se do Tarpolu jako nezkrotný mstitel ti nic nepřinese.“ Objala ho oběma rukama. „Já tě zato budu doprovázet a nehnu se od tebe ani na okamžik.“

„Nové Sjednocené vojsko?“ Nerestrova spodní čelist mlela naprázdno. Zamyšleně si pravou rukou přejel vousy,

potom změnil rozkaz na změnu kursu. „Dobrá. Souhlasím.

Poplujeme až do Patamanzy, nabereme na palubu proviant a zásoby a obrátíme se, jakmile si vyslechneme největší novinky. Možná se mezitím přihodily ještě další věci.“

Opřel se ženě bradou o hlavu a přivoněl k jejím vlasům.

„Máš pravdu. Sjednocenému vojsku prokážeme lepší služby.

Uvědomím o tom bratry ze všech ostatních řádů.“ Něžně ukazováčkem zvedl ženin obličej a přitiskl rty k jejím. „Ještě že tě mám.“

Belkala mu šťastně opřela hlavu o prsa.

„Už jsem ti poděkoval za péči, které se mi od tebe dostalo?“ zeptal se rytíř po chvíli tiše a uchopil ji za ruce.

Polekaně se zadíval na ženiny znetvořené prsty, které se před ním pokoušela skrýt. „U Angora! Co se ti stalo s rukama?“

Belkala rychle zasunula zohyzděné končetiny do dlouhých rukávů. „To nic není. Tys bojoval se smrtí, ve srovnání s tím tyhle drobné ranky nic neznamenají.“

Rytíř nedbal na ženiny námitky, uchopil ji za zápěstí a pozorně si prohlížel rozleptané prsty. „Kyselina? Louh? Jak se to stalo?“

„Domnívám se, že za to může cerelská magie,“

vyprávěla kněžka. „Ty znáš moje tajemství a já myslím, že se ta zelená záře pokoušela vyléčit i mě.“ Zahýbala prsty.

„Ale tohle mrtvé maso nelze vyléčit. Dar bohyně Kalisstry bojoval s darem, jímž mne obdařil Lakastra.“

„A to jenom proto, že ses o mě starala.“ Nerestro nebyl schopen odvrátit pohled od ženiných rukou. „Proč jsi tu práci nepřenechala někomu jinému? Musí tě to přece pekelně bolet.“

„Ne, už dlouho ne,“ lhala Belkala statečně a znovu milého objala. „ Teď už ne. Teď cítím jenom štěstí.“

*

Konečná zastávka jejich plavby, přístav Patamanza, byl sídlem stejnojmenného knížectví, sedmého z celkových devíti, jež všechna podléhala serusiánskému králi. Knížata měla vládu nad svými územími plně v rukou a tento způsob správy fungoval velice dobře.

Krása okolní krajiny brala nově příchozím dech. Ovocné sady sahající, kam až oko dohlédlo, mnohde prokládané bavlníkovými plantážemi, z jejichž výtěžku místní tkali pověsme a vysoce ceněné patamanzské šátky.

Středně velké městečko, rozkládající se podél řeky a obklopené nevysokými pahorky, připomínalo v záři podzimních sluncí hotový ráj. Na větvích dozrávala poslední jablka a ve vzduchu se vznášela jemná vůně těchto plodů.

Belkala a Nerestro oslavili v maličké lodní kajutě rytířovo úplné uzdravení způsobem vlastním všem milencům. Oba si této samoty ve dvou užívali tak jako ještě

nikdy předtím. Na obdivování krás krajiny, míhající se před oknem kajuty, jim moc času nezbývalo.

Říční peřej zakotvila v přístavu kolem poledne.

Mimořádně dobře naladěný Nerestro rozdělil družinu na několik skupin, které se měly postarat o proviant a novinky.

Kensustriánka se narychlo rozloučila, aby se, jak sama řekla, seznámila s městem na vlastní pěst. Uprostřed dobře vyzbrojených mužů se sice cítila v bezpečí, ale sotva by se dostala do řeči s místními.

Řádový rytíř vytušil, že se u kněžky ohlásil hlad a potřebuje svou ‚potravu‘, jak to zastřeně nazýval. Nemohl jí to zakázat, na to ji příliš miloval.

Když však ženu sledoval, jak mizí v lidském davu, cítil v ústech nepříjemnou pachuť.

Panoši ho na palubě nasoukali do těžké zbroje, potom se na Bolkorově hřbetu rozjel v čele působivého průvodu směrem k městské bráně.

Jeden korouhevník jim vpředu razil cestu mezi pěšími, vedle Nerestra jel Herodin a zbylí čtyři rytíři je těsně následovali. Konec průvodu tvořili po zuby ozbrojení panoši. Pestré vlajky a korouhve se jako vždy třepetaly ve větru, Vysoké meče nedělaly se svou příslušností k tomuto řádu žádné tajnosti.

Stráže u brány je nezadržely a rytíři ve svých nablýskaných zbrojích i jejich neméně dokonale vyzbrojení panoši vjeli do Patamanzy bez nejmenších problémů.

Lidé se na ulicích zastavovali a obdivně se za nimi ohlíželi. Něco takového ve městě ještě nikdy neviděli a válečníci se zanedlouho stali obdivovanou atrakcí.

Průvod, za nímž se táhlo hejno zvědavých, povykujících dětí, dojel na tržiště, kde se rozdělil. Každý z řádových rytířů se rozjel v doprovodu dvou panošů do klikatých uliček knížecího města. Herodin s Nerestrem zamířili do nejbližšího hostince, aby tam hned začali s pátráním po novinkách. Zbytek doprovodu měl na starosti nákupy.

Všeteční chlapci a děvčata je k rytířově velké lítosti doprovázeli až do výčepu Bílého jelena, dokud je energické houknutí hostinského nedonutilo za skřípění zubů zmizet.

Potom se pán domu, štíhlý muž středního věku, s přátelským výrazem ve tváři obrátil na nové hosty.

„Promiňte dotěrnou zvědavost těch malých,“ řekl, když se blížil ke stolu. „Ale tady v Patamanze jsme řádové rytíře ještě nikdy neviděli, vážení pánové.“ Lněným hadrem hbitě otřel dřevěný stůl. „Já se jmenuju Savilas. Nuže, čím smím vznešené hosty pohostit? Můžu vám nabídnout vynikajícího jelena, naloženého v červeném víně, k tomu pár brambor a barevné nudle.“ Postával vedle stolu a čekal. „Nebo raději něco jiného?“

Nerestro se rozhlédl po prázdné hospodě. „Má to, že by tvoje hospůdka klidně snesla ještě pár dalších hostů, nějaký důvod? Že by za to mohlo tvoje kuchařské umění?“

„Pane,“ rozohnil se Savilas, „to při nejlepší vůli není pravda. Copak by mi jinak mohl patřit nejlepší dům na náměstí?“

„Ale co za to tedy může?“ Herodin byl neodbytný.

Na schodišti vedoucím do horního patra byly slyšet kroky. Pan domácí poněkud zneklidněl. „Inu, ten důvod hned uvidíte. Ale ujišťuji vás, jsou to zcela obyčejní hosté, stejně jako vy.“

Z prvního patra scházeli dva muži. Oba byli urostlí, bližší pohled na jejich postavu znemožňovaly dlouhé pláště, které si přes sebe přehodili. Na zádech jim visely dva meče.

Nestarali se o okolí, zasedli ke stolu na opačné straně výčepu a stáhli si kapuce.

„Kensustriánci,“ uklouzlo Nerestrovi překvapeně, když postřehl dlouhé zelené vlasy, které měli neznámí na zátylku spletené do podivného dvojitého copu. „No, to je ale překvapení. To bude mít Belkala radost, až tady uvidí krajany.“

„Meče,“ přemítal jeho podřízený. „Ti budou asi patřit k válečníkům a ne ke kněžím.“ Okamžitě se mu nadějně zablesklo v očích. „Pane, to by byla taková výzva, jaká se nám už dlouho nenaskytla. Jen si to představte, přátelský souboj s nějakým Kensustriáncem, to se žádnému z Vysokých mečů ještě nikdy nepodařilo.“ Napjatě čekal na odpověď.

„Pokud uvažujete o nějakém souboji,“ přihlásil se Savilas o slovo a dával si záležet, aby jeho hlas zněl přátelsky, „tak prosím ne v mém hostinci. Už tak teď po městě koluje plno řečí.“

„A o čem se tu mluví?“ vyptával se Nerestro.

„Nuže, ti Kensustriánci přece mají takové dlouhé řezáky.

No a někteří lidé, co tu ve městě bydlí, mají strach, že by mohli být spříznění s bahenními bestiemi a být jejich tajnými spojenci. V poslední době zavládl mezi těmi bestiemi hrozný neklid. A to, jak se cizinci chovají k normálním lidem, by si taky zasloužilo lepší způsoby,“

vysvětloval hostinský s nakyslým obličejem. „Jednoho obchodníka, který je prý neobsluhoval s odpovídající úctou, málem připravili o hlavu.“

„To je zcela pochopitelné,“ usoudil Herodin a ušklíbl se, což mu od hostinského vyneslo zděšený pohled. „Zdá se, že máme mnoho společného.“

„Potom bychom měli jít ty dva pozdravit,“ rozhodl se Nerestro, zvedl se a přešel ke stolu, u něhož seděli oba Kensustriánci. Když k nim dorazil, naznačil strohou úklonu, přiložil ruku na jílec aldoreelské čepele a představil se.

„Já jsem Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů, vyznavač boha Angora, boha války a boje, lovu, čestnosti a slušnosti. Pro něho žiju i umřu.“ Ukázal na Herodina. „A to je můj podvelitel, Herodin z Batastoie, a i on vládne skvělou

čepelí. Naší žádostí je, abychom v přátelském souboji zkřížili meče, pokud je to dovoleno.“

Oba Kensustriánci na sebe pohlédli, přičemž mladší z nich měl ve tváři zřetelně vepsanou zvědavost. Starší naproti tomu pouze konejšivě zvedl ruku.

Potom obrátil svůj výrazný, dlouhý obličej k oběma řádovým rytířům. Pohledem si je změřil od hlavy až k patě.

Zvolna se zvedl a shodil ze sebe plášť. Pod ním se skrývala zbroj z dřevěných a kovových komponentů a kousků třpytivého kovu, tu a tam pod ní prosvítala nějaká béžová látka. Oba stoupence boha Angora výrazně převyšoval.

„Já jsem Moolpár Starší, příslušník kasty válečníků a diplomat kensustriánského národa.“ Ukázal na svého společníka, jenž poté vyskočil a rovněž ze sebe shodil kabátec. Objevila se zbroj, která se naprosto shodovala se zbrojí, jakou měl na sobě jeho druh. „To je můj fámulus, Vyvú ail Ra’az. Bohužel nemůžeme vaši nabídku přijmout.

Nebyli byste pro nás dostatečnou výzvou. Přeji vám a vašemu příteli příjemný den. Nechť vás váš bůh ochrání.“

Lehce se zavrtěl a opět se posadil, druhý Kensustriánec následoval jeho příkladu.

Chvíli trvalo, než Nerestro plně pochopil neslýchanou odpověď a než mu došlo, že onen nezřetelný pohyb byl míněn jako úklona. Beze slova stáhl z ruky rukavici a hodil ji na stůl, kde s hlasitým zařinčením zůstala ležet.

„Uvidíme, jestli pro vás budu dostatečnou výzvou, Moolpáre Starší,“ pronesl chladně. „Byl jste více než nezdvořilý.“

Vyvú ail Ra’az lehkým pohybem ruky smetl kovovou rukavici z dřevěné desky stolu. „Potřebujeme místo k jídlu.

Váš dárek nechceme.“

„To nebyl dárek,“ vysvětloval Nerestro a třásl se zlostí.

„Tím jsem vyzval vaši čest.“

„Čí čest?“ zeptal se Moolpár. Pohled zlatavých očí klidně spočíval na rytířově obličeji. „Mou, nebo jeho?“

„Hovořil jsem s vámi, takže vycházejte z toho, že jsem tím mínil vaši čest.“ Nerestro pohlédl na rukavici, ležící u nohou Vyvú ail Ra’aze. „A protože on svým činem zaútočil na mou čest, naučím ho po souboji s vámi, co to obnáší upadnout u rytíře sloužícího bohu Angorovi do nemilosti.“

Starší diplomat hlasitě vydechl, zvedl rukavici a podal ji Nerestrovi. „Vezměte si ji, Nerestro z Kurašky, poděkujte svým předkům, že jsme vaši výzvu nepřijali, a v klidu něco pojezte.“

„Ale ano. Vy ji přijmete.“ Řádový rytíř vytasil aldoreelskou čepel a oběma rukama ji sevřel. „Musíte se bránit, pokud nechcete zemřít, Moolpáre Starší. Boj bude ukončen první krví.“

„Moje hospoda,“ Savilas hlasitě naříkal zpovzdálí.

Herodin popadl váček s mincemi a hodil mu ho. Když hostinskému zazvonily v ruce zlaté mince, jeho nářek

okamžitě utichl. Muž zaujal pohodlnou pozici, aby mohl souboj nerušeně sledovat.

„To znamená, že jeden z nás prohraje ve chvíli, kdy se na nějakém místě jeho těla objeví krev?“ ujišťoval se Kensustriánec.

Nerestro zachmuřeně přikývl. „Já vás nezabiju. Chci jenom vidět, jak bojujete.“

„Nuže dobrá.“ Moolpár vytasil jeden ze svých dvou mečů. „Já vás nejdříve zmatu řadou útoků a potom vás bodnu do pravé ruky,“ oznámil klidně. „Co uděláte vy?“

Rytíř nevěřícně potřásl krátce ostříhanou hlavou.

„Chlape, přece mi nemůžete předem říkat, co máte v úmyslu.“

„Nebylo by spravedlivé, kdybych to předem neohlásil,“

odvětil jeho protivník. „Máte s tou svou zbrojí vůči mně nevýhodu. Budu na vás příliš rychlý. Proto ani nehodlám použít druhý meč.“

Rytíř už toho měl pomalu až po krk. „Tak dobrá. Se vší uctivostí děkuji za vaše upozornění. Můžeme tedy konečně začít, nebo si chcete dát ještě něco vysvětlit?“

„Ne, to by bylo všechno,“ odvětil Moolpár uctivě.

„Začněte jako první.“

Nerestro na okamžik zavřel oči. „Děkuji, Moolpáre, to je od vás velice laskavé,“ zavrčel a udeřil. Ovšem na místě, kde Kensustriánec právě ještě stál, zasáhl pouze vzduch.

Koutkem oka v posledním okamžiku postřehl vedle sebe nějaký pohyb a duchapřítomně nastavil meč.

Když se obě čepele střetly, ozval se podivný zvuk a na Moolpárově zbrani se objevil vrub, sahající až ke středu čepele. Kensustriánec se udiveně zadíval na svůj téměř zlomený meč.

Kensustriánské zbraně obsahovaly vysoký podíl iurda.

Ale druhé ráně rytířova meče by jeho čepel neodolala.

To si uvědomoval i Moolpár. Rychle překonal údiv a překvapení.

Hbitě jako kočka uskočil dozadu a oběhl rytíře, který na otočku potřeboval příliš mnoho času.

Když se konečně pohnul, stál Kensustriánec přímo před ním a byl připravený k dalšímu útoku. Jeho meč vystřelil vzhůru, Nerestro v posledním okamžiku srazil čepel stranou.

Moolpárova zbraň zazvonila a praskla, rytíř však zároveň ucítil na hřbetu ruky palčivou bolest. Z nehluboké rány se řinula krev a Moolpár klidně zasunul dýku za opasek.

„Tím jsem podle vašich pravidel obnovil svou čest.“

Kensustriánec se posadil. „Měl jste si navléct rukavici.“

Fámulus vstal, tváře zrudlé vzrušením, a postavil se proti rytíři.

„Platí ta samá pravidla?“ zeptal se mladší vyslanec a vytasil meč.

Nerestro si povzdechl a zadíval se na rudou drážku, kterou mu na světlé kůži zanechala krev vytékající z rány.

Přikývl a zvedl ruku na znamení nesouhlasu. „Počkejte.

Tentokrát bych nechtěl, aby mi někdo řekl, co protivník hodlá udělat. Prostě zaútočte.“

Vyvú ail Ra’az se pustil do útoku s přílišnou horlivostí.

Rytíř se rozhodl vyzkoušet jeden experiment. Protože věděl, kterou část jeho zbroje protivník nejspíše zasáhne, ránu nezablokoval, ale dovolil mladému sokovi, aby ho mečem zasáhl.

Náraz čepele se dal vydržet, nebyl tak prudký, jak rytíř očekával. Vyvú ail Ra’azův obličej vyzařoval sveřepou odhodlanost.

Vybroušená hrana čepele se s nepříjemným zvukem zabořila palec hluboko do kovové zbroje, chránící rytířovo tělo.

Zbroj odolala. „Teď jsem na řadě já,“ procedil Nerestro zachmuřeně,

předstíral

ránu

shora,

kterou

chtěl

Kensustriánec okamžitě podběhnout. Rytíř však vedl úder zešikma, aby dopadl na přikrčeného protivníka.

Protivník přidušeně zasténal, upadl na podlahu a držel se za levou paži. Mezi prsty se mu valila krev, jeho zbroj nebyla tak dokonalá, aby dokázala vzdorovat účinkům Nerestrova zásahu. Kensustriánec děkoval pouze uvážlivosti a přesnosti řádového rytíře za to, že mu neprotnul maso a kosti. Tak z boje vyvázl pouze s lehkým škrábnutím.

Nerestro spokojeně políbil žlábek na čepeli a zasunul zbraň zpátky do pochvy. „Jste ještě mladý a nezkušený.

Vezměte si přiklad ze svého mistra.“ Rytíř ukázal na vlastní ránu. „Ale jednou určitě budete stejně dobrý jako on.

Neděkujte mi za mé milosrdenství.“

Rytířův druhý protivník vstal a strohou úklonou ho pozdravil. Krátce si v kensustriánském jazyce vyměnil se svým mentorem pár slov a zamířil do horního patra.

Moolpár naznačil oběma rytířům, aby se k němu posadili.

„Přiznávám, že jste vzbudili mou zvědavost. Teď, když už jsme vyřídili vážné věci, bych proti přátelskému rozhovoru s vámi nic neměl,“ dal se cizí válečník do řeči.

„Přece jen jsme tady v Serusii jistou zvláštností, nemám pravdu? S bojovníky jako vy jsem se ale rozhodně ještě nikdy nesetkal. A to jsme toho zcestovali už hodně.“

„Děkuji vám za nabídku, kterou s radostí přijímám.“

Nerestro se s rachotem usadil na lavici, která pod jeho tíhou povážlivě zasténala. Kývnutím ruky objednal u hostinského jídlo a pití. „Nuže, vy patříte ke kastě válečníků.

V současnosti jste na vrcholu kensustriánského kastovního systému, pokud si to správně pamatuju.“ V duchu se pokoušel vybavit si všechno, co mu jeho milá o Kensustrii povyprávěla. „Je tomu stále ještě tak? A z jakého důvodu putují dva válečníci Serusii? U kněžek si na to člověk už zvykl.“

Hostinský krátce poté přinesl dřevěný tác s hrubými, šťavnatými plátky masa. „Všechno ostatní hned dostanete,“

pospíchal s ujištěním a opět kvapil dozadu do kuchyně.

Nerestro vrhl na jídlo letmý pohled. „Tenhle kousek vám bude určitě chutnat. Čím je maso syrovější, tím více vám Kensustriáncům chutná, že ano?“

Moolpár se zadíval na plátek masa, zdálo se, že ho rytířova poznámka mírně urazila. „Nuže, zpočátku jsem si myslel, že se v kensustriánských záležitostech trochu vyznáte, Nerestro z Kurašky. Ale co se týká zvyklostí při jídle, v tom jste naprosto vedle. Většina Kensustriánců má ráda důkladně propečené maso, a to i uvnitř. Ne tak růžové jako… tady to.“ Rytíři se v duchu před očima vybavila Belkala, pojídající téměř úplně syrové kusy masa.

„Důvodem je, že syrové maso může snáze způsobit nějakou nemoc. V naší zemi, kde je stále velké horko, na to velice dbáme. Ale přirozeně i mimo domov.“ Mírně se předklonil.

„Odkud máte své znalosti o Kensustrii? Zmínil jste nějakou kněžku.“

Rytíře znenadání přepadl pocit, že by nebylo dobré, kdyby Belkaliným krajanům vyprávěl o své milé. Jenže Herodin byl rychlejší než on.

„Jmenuje se Belkala a je kněžkou Lakastry,“ vysvětloval s naprostou upřímností.

„Ach tak?“ Moolpárovo obočí vystřelilo do výše.

„Belkala, tak, tak.“ Mezitím se na stole navršila hromada

mís a Kensustriánec si z každé z nich nabral na talíř maličkou porci. Opatrně všechny pokrmy vyzkoušel, potom s chutí pokračoval v jídle. Rytíř pod stolem varovně kopl svého podřízeného do nohy. „A kde jste se s ní setkali? Já jsem si až dosud myslel, že Vyvú ail Ra’az a já jsme jediní, kdo z naší vlasti vycestovali někam ven.“

Herodin znejistěl, zmlkl a zabýval se jelení pečínkou.

„Bylo to daleko odsud, v Tarpolu,“ odpověděl místo něho Nerestro a snažil se, aby jeho hlas zněl upřímně.

„Neznáte ji náhodou?“

„Belkalu zná v Kensustrii skoro každý,“ odvětil válečník a krájel si zeleninu na maličké kousky. „Kasta kněží ji zavrhla.“

Nerestro si přejel rukou po vousu, uhladil si cop a v duchu vroucně doufal, že Moolpár je natolik zaměstnaný jídlem, že nepostřehl, jak ho tato odpověď na chvíli vyděsila. I jeho společník měl co dělat, aby zachoval duchapřítomnost.

Naštěstí právě v té chvíli sešel Vyvú ail Ra’az po schodech dolů a upoutal tak na sebe pozornost. Paži mu zdobil precizně přiložený obvaz. Beze slova usedl ke stolu a rovněž si nabral na talíř pár kousků předložených pokrmů.

„Proč kasta kněží tu ženu zavrhla?“ pokračoval Nerestro po chvíli ve vyptávání, přičemž zdánlivě předstíral lhostejnost.

„Belkalu? Inu, přesné okolnosti neznám, protože se nižšími kastami všeobecně příliš nezabývám,“ prohodil Moolpár, otřel si cípem šátku ústa a sáhl po poháru naplněném vodou. „Ale ta historka je hodně známá. Belkala byla před mnoha oběhy měsíce velekněžkou boha Lakastry a znovu v Kensustrii oživila jeho kult. Díky její energií získala víra v tohoto boha hodně přívrženců. Ona však pozměnila jeho učení, pokud si to správně pamatuji. A to zase vyvolalo k jejímu plánu odpor celé kasty kněží.“

„Předhazovali jí, že lidé našli cestu k víře jenom díky falešným vizím,“ doplnil ho mladý Kensustriánec.

„Vymyslela si a vytvořila Lakastrův přelud, který k lidem hovořil.“

„Na základě rozhodnutí kasty kněží byla kvůli rouhačství vyloučená z jejich kasty a vykázaná ze země. Pokud vím, byla na ni uvalena kletba.“ Moolpár si dopřál doušek vody.

„Nic víc však nevím. Ovládá umění, která nejsou úplně v pořádku. Kdybyste ji někdy příště spatřili,“ Nerestro sebou trhnul, „až zase budete v Tarpolu, usekněte jí hlavu a spalte její tělo. Alespoň my bychom to udělali, kdybychom se s ní setkali.“

„Znáte ji vůbec?“ zachrčel Nerestro a rychle vyprázdnil pohár s vínem, aby si osvěžil vyschlé hrdlo.

„Nedělá s tím, kdo je, žádné tajnosti,“ odvětil starší Kensustriánec. „A za hranicemi Kensustrie není moc Lakastrových kněžek.“ Jantarově zbarvené oči se do

rytířových zkoumavě zahleděly. „Měl jste s ní delší dobu něco společného? Říká se, že když nějakého muže okouzlí, dotyčný jí navždy propadne.“

Řádový rytíř si nepřítomně sáhl rukou na zátylek. Pět rýh, pozůstatek škrábnutí, které mu na krku tehdy v Granburgu zanechala noční můra, navzdory cerelské magii dosud stále ještě nezmizelo.

Myšlenky se mu rychle honily hlavou, rozum postupně skládal ze všeho, co se právě doslechl, ucelený obraz a vycházelo mu z toho něco neuvěřitelného, něco, čemu se zdráhal uvěřit.

„Ne, ne,“ řekl Herodin. „Viděli jsme ji cestou k Dujulevu a u dvora.“ Když postřehl zvědavé tváře Kensustriánců, vylíčil jim ve všech podrobnostech taktický postup Vysokých mečů, nasazení kavalerie a prudkost mohutného útoku kopími.

Oba cizí válečníky jeho líčení natolik upoutalo, že si oněmělého Nerestra vůbec nevšímali. Znovu a znovu se na něco vyptávali nebo se chtěli dozvědět bližší podrobnosti.

„Omluvte mě,“ zašeptal rytíř a vypotácel se na tržiště.

Opřel se o kamenný pilíř, přepadla ho závrať.

Po chvilce ho znovu obklopily děti a začaly kolem něho poskakovat. Opatrně se dotýkaly rytířovy zbroje a s křikem uskakovaly dozadu, když udělal pár kroků směrem k těm nejodvážnějším.

„Zmizte odsud, uličníci!“ rozkřikl se na ně bezmocně.

„Já nejsem žádná jarmareční atrakce. Já jsem řádový rytíř, ke kterému byste se měli chovat s úctou. Zmizte a jděte na nervy někomu jinému!“

Nepřátelský výraz v Nerestrově tváři konečně zahnal chlapce a děvčata na útěk. Děti se rozběhly a zmizely mezi stánky na tržišti.

Dveře Bílého jelena se rozlétly. Herodin vyběhl s rozpálenou hlavou ven, vzrušení z něj přímo tryskalo.

„Pane, Kensustriánci jsou ve válce s angorským královstvím! Zničili většinu jejich flotily a zabili stovky Angoránců.“

„Cože?“ Nerestro se prudce otočil. „Oni se odvážili napadnout kontinent, který osobně stvořil sám Angor? To je neodpustitelné rouhání. Za to bychom měli těm dvěma uvnitř useknout hlavy.“ Ovládl se a donutil se ke klidu.

„Mor na celou Kensustrii! Řekni mi všechno, co víš, a pak nic než pryč odsud. Tady si vysedává pár takových, co na té válce taky nesou vinu, tak rychle pryč, než se zapomenu.

Nerad bych měl v cizí zemi zbytečné opletačky.“

Kvapně se rozběhli k Říční peřeji, kde na ně již čekala část rytířů, vyslaných na nákupy. Ti se vrátili s obdobnými novinkami. Nerestro zakázal rozzuřeným mužům rozjet se do hostince a vyzvat oba Kensustriánce na souboj.

„Pane, co uděláme s Belkalou?“ odvážil se zeptal jeden muž z rytířova doprovodu. „Vaše družka patří k národu rouhačů, kteří bojují proti dílu našeho boha.“

„Já vím, co chceš říct,“ odvětil řádový rytíř zahořkle.

„Promluvím si s ní a vylíčím jí situaci, která teď nastala.

Doufám, že bude mít pochopení pro to, že od tohoto okamžiku s námi nemůže dále cestovat.“

Sešel z paluby lodi a čekal na přístavní hrázi na Kensustriánčin návrat. Znovu a znovu si vyvolával v paměti slova cizího válečníka, která jen posilovala jeho nejistotu.

Láska a nezměrná vděčnost bojovaly v jeho srdci s povinností zavrhnout vše, co se stavělo do cesty Angorovu dílu.

Zároveň v něm stále více sílila představa, že ho s pomocí svého boha zmátla falešnými vizemi a omámila uměním, o němž Moolpár hovořil. Urazit jí hlavu a spálit tělo.

„Nad čím tak přemítáš, můj chlapče?“ zeptal se ho důvěrně známý hlas, který neslyšel již celou věčnost. Rytíř se vyděšeně otočil a spatřil starého muže, stojícího vedle něho.

„Otče? Ty jsi přece mrtvý, otče,“ vykoktal Nerestro.

„Odejdi, přelude!“

„Jak to se mnou mluvíš, Nerestro?“ obořil se na něj otec, jenž se objevil v podobné zbroji jako syn. „Já nejsem žádný přelud. Já jsem…“

Řádový rytíř vytasil aldoreelskou čepel, vykročil a muže probodl.

Zbraň neškodně projela tělem.

„Ha, věděl jsem to! Kouzla!“ vykřikl Nerestro triumfálně, a když se ho postava pokusila uklidnit, zvedla ruce a popošla k němu, rytíř se jí rychle vyhnul. Přitom přeslechl varovné výkřiky z paluby Říční peřeje.

Krok, který udělal, vedl do prázdna. Nerestro okamžik bojoval, aby neztratil rovnováhu, máchal rukama ve vzduchu, ale nakonec spadl po zádech do vod Repolu.

Z dutin jeho zbroje s klokotáním unikal vzduch, bublinky ho lechtaly v obličeji. Rytíř se jako kámen nořil stále hlouběji do průzračných vln. Necelých třicet kilogramů kovu ho neúprosně stahovalo ke dnu.

*

Belkala zvedla hlavu a ohlédla se, oči jí zářily jedovatou žlutí. Nikdo ji při jejím počínání nesledoval, takže se uklidnila a pokračovala v jídle.

Ovce patřící mrtvému muži, ležícímu na zemi pod Kensustriánkou, se rozptýlily do okolí, rozešly se pod ovocnými stromy a v naprostém klidu se pásly. Dostatečně se vzdálily od podivné bytosti, která právě hodovala na jejich pastýři, a cítily se v bezpečí. Pasákův pes ležel bez

hnutí v trávě jen několik metrů vedle mrtvého pána. Svou věrnost a statečnost zaplatil životem.

S tím si Belkala nijak nelámala hlavu. Když zpozorovala pasáka ovcí v místech, kde nikdo nebyl, uvědomila si, že se jí taková příležitost nemusí podruhé naskytnout. Muž se nečekaně prudce bránil, ale proti kněžčiným schopnostem a síle mu krátký meč nebyl nic platný. Jeho kazajka ženě posloužila, aby si setřela krev, která jí ulpěla na ústech, bradě a na nose.

Zbytky mužova těla odvlekla k malé proláklině v bažinách a spolu s pozůstatky psa je do ní naházela. Kromě rudé, udusané trávy nic nenasvědčovalo neslýchanému činu, jehož se právě z hladu dopustila.

Ovce zabečely a odsunuly se několik metrů dále.

Nasycená a s pocitem nepopsatelné úlevy zamířila zpátky k Patamanze. Cestou si broukala písničku a těšila se na brzké setkání se svým milým. Doufala, že Spojenecké vojsko nebude muset nikdy zasáhnout do boje a tím se Nerestro vyhne jakékoliv potyčce s Nesrecou a jeho pacholky.

Ne že by nevěřila, že by rytíř s pomocí aldoreelské čepele neobstál v souboji s jedním z Druhých bohů, ale kdyby taková bytost v souboji využila vedle šermířských dovedností zároveň i svých magických schopností, neměl by její milý nejmenší naději, že protivníka porazí. Rytířova

zbroj dokázala odolat šipkám i mečům, ne však magické energii.

Ale kdyby muselo Sjednocené vojsko stejně jako před 444 lety nastoupit do boje proti Sinuredovi a jeho jednotkám, bude aspoň stát na rytířově straně a chránit ho.

Přetáhla si kapuci pláště přes hlavu, aby se chránila před stále ještě silnými paprsky obou sluncí. Krátce nato prošla městskou branou, sledována podezřívavými pohledy strážných, kteří si její oděv prohlíželi s jistým údivem, už když vycházela z Patamanzy ven.

Kensustriánka se loudala ulicemi a uličkami směrem k tržišti, cestou míjela nesčetné stánky a boudy nabízející všechno možné, od čerstvého ovoce a drůbeže až po likéry a pálenku. Její pozornost upoutal pult s mimořádně krásnou látkou. Zvědavě přistoupila blíž a prohlížela si zboží.

„Nevím, kam ti dva rytíři tak rychle zmizeli,“ pronesl nějaký hlas za jejími zády. „Ale zdá se mi, že je nijak nepotěšila okolnost, že jsme s císařstvím ve válce.“

Belkala strnula a potlačila touhu otočit se a zjistit, kdo to mluví. Slova byla pronesena jejím rodným jazykem, kensustriánsky.

„Herodin, tak se přece jeden z nich jmenoval, to vnímal jako rouhání,“ soudil druhý, hlubší hlas. „Bude to mít něco společného s jejich vírou v ulldartského boha Angora.

Raději bychom se měli připravit, možná s námi budou chtít

vyvolat nějaký spor. Vždyť víš, že fanatická víra může mít nesmírnou moc.“

Oba muži prošli těsně za ní. Donutila se klidně stát a zkoumat látku, jako by byla zcela obyčejná zákaznice.

„To je mimořádně zdařilá práce,“ vysvětloval jí horlivý obchodník. „Látka působí při styku s pokožkou obzvláště měkce. Vůbec neškrabe.“ Belkala se přátelsky pousmála, což povzbudilo muže u stánku k dalšímu úsilí o přízeň potenciální zákaznice. „Látka zušlechtí vaši postavu. A barvy se výborně hodí k vašim nezvyklým zeleným vlasům.

Jaké barvivo používáte? Kořen patury?“

„Ne, je to jistý druh kůry,“ vykoktala kněžka. „Odložte mi dva lokty té látky. Přinesu si z pokoje ještě pár korun, hned se vrátím.“ Ani se neotočila, odešla od stánku a pomalu kráčela úzkou uličkou, táhnoucí se mezi boudami prodejců.

„Haló!“ zaznělo jí za zády. Belkala však pokračovala v chůzi. „Zastavte se, urozená paní!“ Zezadu se k ní blížil dusot kroků. „Tak přece počkejte. Stůjte, řekl jsem.“

Kněžka se rozběhla a razila si cestu mezi lidmi stojícími u stánků a obdivujícími nabízené zboží. Kapuce jí sklouzla na záda a odkryla pohled na zelené vlasy.

„Vaše peníze!“ Obchodník s látkami se zastavil a do výše zvedl váček s penězi, který našel u stánku. Potřásl hlavou. „Dám vám ho, až si přijdete látku vyzvednout.“

Váček s penězi sevřela kožená rukavice. „Ušetřete si námahu, obchodníku,“ pronesl nějaký urostlý muž a vykroutil mu váček z ruky. „Já ho té ženě zanesu. Jsem její bratr.“

Dříve než se muž stačil nějak ohradit, byli neznámý muž a jeho průvodce pryč. Tlačili se davem stejně bezohledně jako žena se zelenými vlasy a vydali se ve stopách jeho zákaznice.

Belkala se ohlédla a zaklela. Oba kensustriánští válečníci se k ní blížili. Neměla nejmenší chuť setkat se se svými krajany a dát se s nimi do řeči. Takové povídání by určitě vedlo ke špatným koncům.

Spěšně se proplétala labyrintem tyčí a celtoviny, odstrkovala lidi, kteří jí překáželi v náhodně zvolené únikové trase, až si nakonec razila cestu přímo mezi nimi.

Přeskakovala stoly, přičemž rozhazovala zboží, které na nich bylo rozložené. Nezřetelně bručené proklínání postupně nahradily hlasité výkřiky a hrozby.

Zmobilizovala všechny vnitřní síly, kroky a skoky byly stále delší a delší, svou rychlostí výrazně převyšovala schopnosti normálního člověka. Chtěla pronásledovatelům uniknout, i když se po neplánované námaze bude muset znovu posílit další potravou. Věděla, že dvěma kensustriánským válečníkům by se neubránila, navíc u sebe neměla žádnou zbraň. Její skromné schopnosti sebeobrany by proti čtyřem vířícím mečům ničeho nedosáhly. Kdyby

její tělo čistě rozsekali na několik částí, nepomohla by jí ani veškerá Lakastrova moc.

Skokem se vyhoupla na střechu jednoho stanu, který využila jako odrazové prkno, a odtamtud se katapultovala na nějaký balkón. Přikrčila se za hrazením, aby ji nespatřil žádný z těch pochopů, co jí byli v patách.

Na všech čtyřech přelezla ke dveřím vedoucím dovnitř do domu. Pokoj před ní byl na první pohled zcela opuštěný.

Rychle se zvedla, proběhla domem až k venkovním dveřím a od nich se opatrně rozhlížela po uličce, které se před ní táhla. Po obou Kensustriáncích nebylo ani stopy, neslyšela ničí kroky, ke dveřím doléhala pouze nezřetelná ozvěna nářků z tržiště.

Tiše vyklouzla z úkrytu. Pádila úzkou uličkou, několikrát ostře zabočila, až si byla jistá, že ji nikdo nepronásleduje. Ve spleti uliček však dokonale zabloudila.

Bezradně stála na malém dvorku, kde uprostřed klokotala nevelká fontána. Okna domů byla zatlučená dřevěnými prkny.

Přemítala, odkud ti dva asi přišli, a posadila se na hrazení fontány. Potřebovala si chvíli odpočinout a dopřála si doušek vody, zatímco pomalu znovu nabírala dech.

Přihlásil se palčivý hlad, opět potřebovala potravu. Útěk ji stál hodně sil. A co měl Nerestro s jejími krajany společného? Úpěnlivě doufala, že válečníci v tom, o čem si mezi sebou povídali, nezabředli do příliš velkých

podrobností, jinak problémy na palubě Říční peřeje nebudou brát konce.

„Ty máš ale krásný vlasy,“ ozval se najednou dětský hlásek. Vraty, jimiž před chvílí vklouzla do dvora i kněžka, vešlo malé děvčátko. „Tak zelený jako louka na jaře.“

Holčička nesměle popošla blíž. „Můžu si na ně sáhnout?“

„Ale samozřejmě,“ odvětila Belkala. Lehká vůně dětského tělíčka, kterou ve svém vzrušení vnímala s dvojnásobnou intenzitou, v ní vzbudila chuť. Mírně se předklonila, aby na ni holčička snáze dosáhla.

Dívenka váhavě natáhla ruku, krček s bílým čisťounkým masem byl stále blíž a blíž.

Žena se usmála, řezáky se jí protáhly. Pokusila se potlačit touhu po potravě, zavřela oči, mimoděk však dále nasávala vůni dětské pokožky. To nesmí udělat. Holčička je moc malá, moc mladá.

Jemně a proti své vůli položila děvčátku ruce na ramena a přitáhla ho k sobě.

„Ty máš pořád takové zelené vlasy, nebo si je barvíš?“

zeptalo se dítě zvědavě. Na zkoušku si omotalo pramínek jejích vlasů kolem prstu a poté kadeř zase rozpustilo. „Jsou moc hebké. Takové bych taky chtěla mít.“

Belkala se rázem vzpamatovala. Tvrdě od sebe malou návštěvnici odstrčila.

„Utíkej! Utíkej domů, maličká.“ Kensustriánčin obličej se zkřivil do nepěkné grimasy. Zřetelně se z něj dal vyčíst

vnitřní boj, který v ní zuřil. Duhovka prudce vzplála, jantarovou barvu vystřídala žlutá.

Holčička nejistě a zmateně ucouvla. Potom utekla pryč.

Belkala se ztěžka nadechla, opřela se o zídku a opláchla si čelo vodou. Bojovala sama se sebou, aby se uklidnila.

Chyběl jen vlásek a její druhé já by ji přemohlo. Nedokázala říct, jak málo dítěti chybělo k jisté smrti.

Opatrně vyšla ze dvora, mírně přitom vrávorala, a zabočila doprava.

„Belkala?“

Kněžka se otočila. Před ní stál ozbrojený Kensustriánec, v jedné ruce svíral vytasený meč, ve druhé dýku. „To je ale náhoda.“ Válečník mírně sklonil hlavu a zaujal útočnou pozici. „Zavržená.“

Na konci uličky se objevil druhý, mladší Kensustriánec, vytasil zbraně a rozběhl se k nim.

První protivník však na nic nečekal. Bez nejmenšího varování zaútočil na kněžku sérií kombinovaných úderů, žena zavrčela a couvla dozadu. Rákshasa, která se v ní skrývala, získala převahu.

Jedna z čepelí stále častěji zasahovala kousek ženiných šatů, na těle se jí objevily drobné bodné rány, ty však neměly trvalý účinek. Kněžce nijak neublížily, podlehla by teprve tehdy, kdyby přišla o hlavu.

Mladší válečník se nyní postavil po bok staršímu. Oba společně vykouzlili svým šermířským uměním třpytící se,

vířící stěnu tvořenou čtyřmi čepelemi, kterou nešlo prorazit.

Pokud by Belkala udělala jediný krok dopředu, rozsekaly by ji čepele během několika málo okamžiků na kusy.

Cesta, kterou měla za zády, ústila do dalšího dvora, ve zdi uličky však postřehla několik širokých škvír.

Vztekle zaprskala, odrazila se od země a vyskočila vzhůru.

Dlouhými nehty se zadírala do mezer ve zdi, nohy si rychle našly oporu. Šplhala po zdi nahoru jako pavouk, odhodlaná vyhoupnout se na střechu a ve výšce pokračovat v útěku.

Než stačila přehodit pravou nohu přes okraj střechy, projela jí kotníkem palčivá bolest. Jeden z válečníků po ní mrštil svou zbraní.

Zpočátku se ránou nechtěla zabývat, když však chtěla nohu zatížit, vypověděla jí končetina poslušnost a podlomila se pod ní. Žena s rámusem dopadla na tašky, klouzala po šikmé střeše dolů a v poslední chvíli se zachytila komína.

Spodní část pravé nohy měla téměř celou useknutou, houpala se na lýtku na kousíčku kůže. Tupá bolest, kterou ovšem dokázala bez problémů snášet, se přihlásila až v okamžiku, kdy si uvědomila, jak je zraněná. V tomhle stavu nedokáže přeskočit na další střechu. Z hrdla se jí vydralo vzteklé zavytí.

Slyšela, jak se jeden z pronásledovatelů s funěním škrábe po zdi vzhůru. Po hlavě se vrhla do komína a řítila se dolů do černých hlubin.

Obklopená černým oblakem sazí a špíny dopadla po dlouhém pádu na podstavec vyhaslého krbu. S kašlem se převalila na koberec a protřela si oči, aby se mohla rozhlédnout po okolí.

Belkala se ocitla v něčím krásně zařízeném obývacím pokoji. Jejího neobvyklého příchodu si nikdo nevšiml.

Tiše zaklela, opřela se o skříň, vyškrábala se s její pomocí na nohy a opatrně odkulhala ke křeslu. Soustředila se na to, aby si co nejrychleji vyléčila jak nohu, tak i ruku, kterou si při pádu zlomila. Přestože nasadila všechny duševní síly, aby se rány zavřely a kosti narovnaly, dopadl výsledek její snahy spíše špatně než dobře. Přitom to byly věci, které se normálně vyhojily samy od sebe. Během léčby dávala pozor na každičký podezřelý zvuk, ať přicházel odkudkoliv. Zdálo se však, že pronásledovatelé ztratili její stopu.

Hladově proslídila dům, potravu našla v kuchyni pro služebnictvo, kde se kuchařka a jeden sluha stali vítanou bezbrannou kořistí. Těla, z nichž vysála dokonce i morek, stačila k uspokojení její potřeby masa. Než dojedla, zmizely jí z těla poslední známky nedávno utržených ran.

Belkala hodila černou zakrvácenou róbu do ohně, otřela si obličej a navlékla si kuchařčiny šaty, přestože jí byly

příliš volné. Zelené vlasy, které všude budily pozornost, si zašpinila popelem tak, že původní barvu vlasů nebylo poznat. Poté vchodem pro služebnictvo vyšla z domu, pod paží držela koš s prádlem, aby vypadala jako služka u bohatého panstva a snáze prošla městem. Byla si jistá, že Patamanza na její návštěvu nikdy nezapomene.

Když za podvečerního soumraku ve spěchu dorazila do přístavu, bylo kotviště Říční peřeje osiřelé. Zděšeně položila koš s prádlem na zem.

U mola, kde loď kotvila, seděl malý chlapec a znuděně si pohrával se zapečetěnou obálkou. Plná zlých předtuch k němu došla a posadila se vedle něj.

„To, co máš v ruce, vypadá moc důležitě,“ zapředla rozhovor. „Komu je vlastně ten dopis určený?“

„Ten?“ Chlapec se protáhl. „Dal mi ho nějakej rytíř, prý ho mám dát jedný dámě. Ale ta se tu zatím neukázala.“

„Aha.“ Belkala viděla, že se její podezření potvrdilo.

„Možná ti ji můžu pomoci najít. Jak ta žena vypadá?“

„Ne, nepotřebuju pomoc,“ odmítl chlapec. „Musíš ještě vyprat moc prádla. Rytíř říkal, že ta paní sem přijde. Je moc krásná a má dlouhý zelený vlasy.“

„Ale to je jedna moje moc dobrá známá,“ řekla kněžka přátelským hlasem. „Jmenuje se Belkala, že mám pravdu?“

„To je pravda,“ vyhrkl mladičký posel horlivě. „Přijde už brzo?“

„Ne, nemůže. Musela ještě něco vyřídit,“ pronesla Belkala lítostivě. „Ale já ji dnes ještě uvidím. Víš co? Brzy bude tma a ty bys tu, chudáku, musel pořád sedět. Dej mi ten dopis a já jí ho předám, souhlasíš?“

„Ale já jsem dal rytíři svoje slovo, že tu obálku dám jenom jí.“ Povinnost bojovala s nadějí, že by se brzy mohl dostat domů. Lstivě na ženu zamrkal. „Že mu nic neřekneš?“

„Slibuji,“ odvětila kněžka a uchopila dopis, který jí hoch předal. Ten se pak rozběhl k městské bráně.

Belkala čekala, až chlapec zmizí, potom zlomila pečeť a přečetla si řádky, které jí rytíř zanechal:

Milovaná,

od tvých krajanů jsem se dnes dověděl, že vaše země vede válku proti království Angor: proti kontinentu, který osobně stvořil náš bůh.

Kensustrie bojuje s výtvorem vyšší bytosti, v jejímž jménu žijeme, bojujeme a umíráme.

Pochopíš, že za těchto okolností musím oželet tvou přítomnost na palubě Říční peřeje. Nemůžu žít s člověkem, jehož národ již tisíckrát poškodil nebo zničil Angorovo dílo.

Možná ti to zní poněkud úzkoprse. Pro mne to však je otázka víry, loajality vůči mému bohu, který mne svým darem zachránil před smrtí.

To však je pouze jeden důvod.

Tví krajané, a nechť je za to Angor potrestá, mi vylíčili jistou událost, k níž v Kensustrii došlo. Ty prý jsi vyvržená, jsi žena, která zdeformovala Lakastrovo učení a obloudila lidi falešnými vizemi a čarodějnickým uměním.

Tím přede mnou vyvstala řada otázek, na které nechci slyšet odpověď.

Pravda, která by zazněla z tvých úst, by mohla být ještě horši, než jsem kdy tušil.

Dnes chyběl jen vlásek a byl bych se utopil, když jsem v návalu šílenství spatřil svého mrtvého otce a hrůzou jsem spadl do vody. Nevím, jestli ten přelud před mýma očima nevyčarovala tvoje kouzla.

Abych sebe i tebe ochránil, nařídil jsem kapitánovi Říční peřeje odrazit a vydat se proti proudu zpátky. Připojím se ke Spojeneckému vojsku a nabídnu se, že budu bojovat v jeho řadách.

Bez ohledu na to, co všechno jsi zavinila, ti přeji, abys byla někde na kontinentu šťastná. Neděkuj mi za mé milosrdenství.

Po mém boku již nejsi žádoucí, přestože mi to rve srdce.

Nenásleduj mě, špatně by to pro tebe dopadlo.

Doufám, že se v případném boji nebo na nějakém turnaji brzy dočkám slavného konce.

Nechť pak Angor rozhodne, co se stane s mou duší.

Nerestro

Belkala pustila psaní a nechala je spadnout na zem.

Zadívala se na své znetvořené ruce. Vzkypěl v ní vztek, který převážil nad obrovským zklamáním a pocitem, že zůstala opuštěná a navždy ztratila to, co nejvíce milovala.

Prudký kopanec poslal koš s prádlem vysokým obloukem do Repolu. Lidé v přístavu se užasle dívali na zdánlivě příšerně nepořádnou děvečku, která skopla šatstvo svých pánů do vody, jako by se nic nedělo.

Ale tak snadno se jí ten zbabělec nezbaví. Bude jí muset říct z očí do očí, že jeho láska k ní navždy pominula nebo že za jejich rozchod může jenom ta směšná válka. Jestli to dokáže, vzdá se ho. Předtím ale ne.

Kněžka vstala a chtěla se vrátit zpátky do města, aby si obstarala pár věcí, které bude při pronásledování Angorových rytířů potřebovat.

„Hej, holka,“ zavolal na ni jeden z lodníků hlasitě.

„Tvoje prádlo furt ještě leží ve vodě.“

„Vem si ho, jestli chceš,“ opáčila Kensustriánka jedovatě a pokračovala v chůzi.

Lodník pokrčil rameny a začal lodním hákem sbírat jednotlivé kusy prádla. Tak levně dosud k novým šatům nikdy nepřišel.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS,

VÉVODSTVÍ TURANDEI, KRÁLOVSKÝ PALÁC,

PODZIM 443 P. S.

„No to mě podrž. To bych spíš uvěřil, že mi někdo přinese celého pečeného čápa i se zobákem,“ zamumlal Perdór.

Fiorell rychle sáhl po zvonku na služebnictvo.

„Veličenstvo, zařídím, aby se váš rozkaz okamžitě stal skutkem. Je právě ta správná doba na malé občerstvení.

Vždyť už od posledního jídla uplynuly skoro dvě hodiny.“

„Ne, ty blázne,“ povzdechl si král Ilfarisu. „Nech toho ptáka žít.“

„Jak si přejete.“ Fiorell poslušně pustil šňůrku. „Takže to byl pouze výraz vašeho údivu a ne věčného, všudypřítomného hladu?“ Nevinně si pohrával s brkem, postavil si ho na špičku nosu a opatrně s lehoučkou psací pomůckou balancoval. Mocným fouknutím poslal pero do výšky tak, že se za letu otočilo kolem vlastní osy, a pak je opět nechal přistát na svém čichovém orgánu.

Perdór prošel kolem něho a cestou pero popadl, aby ho namočil do inkoustu a narychlo naškrábal na papír několik poznámek.

„Copak, Veličenstvo?“ zeptal se dvorní šašek uraženě.

„Nezasloužím si za tento výkon potlesk? Něco takového jste přece ještě nikdy neviděl, že ne?“

„Abych byl zcela přesný,“ konstatoval panovník s šedým nakrouceným vousem, „ani teď jsem to neviděl. Soustředil jsem se na čtení. Ale zkus to ještě jednou. Tentokrát budu dávat pozor.“ S láskou posadil Fiorellovi brk na nos, kde se okamžitě vytvořila široká modrá tečka. Dvorní vtipálek protáhl obličej a šátkem si flíček setřel.

„To taky umím,“ prohodil Perdór, napodobil pohyby šaška v tričku, pomalovaném velkými kosočtverci, a uvelebil se ve svém oblíbeném křesle. „Dej nám přinést horkou čokoládu a pár sušenek. Při nich se snáze přemýšlí.“

„Máte na mysli jednu z obvyklých plně naložených formanských fůr, že ano? A myšlení vám připadá snadnější jenom proto, že s plnou pusou nemůžete mluvit, Veličenstvo,“ přisadil si šašek, stále ještě poněkud uražený.

„Zvládnout dvě věci najednou prostě není tak snadné.“

„Jenom se posmívej. Mě se tím nedotkneš.“ Král položil ruku na hromádku malých lístečků. „Naproti tomu tady to se mě dotýká velice. Tarpol se valí vpřed, nic ho nedokáže zabrzdit. Bičuje svoje tzulandrijské jednotky dál a dál, až se tomu nechce věřit. Ten jejich vojevůdce, Varesz, vtloukl do vojáků přísnou disciplínu, v tomto ohledu odvedl dokonalou práci. I když jich zpočátku nechal několik popravit, jenom aby všechno, co jim nařídí, prováděli co nejlépe.“

Fiorell se škaredě zasmál. „No a co? Však jich mají dost.“

„Když přijde na strategii, je ten Tzulandrijec hotový génius. U něho musíme počítat se vším. Jestli je pravda to, co nám ten Miškoc vyprávěl o zničení Worlacu, bude těžké toho člověka v případě nouze nějak zastavit.“ Perdór netrpělivě čekal na své kakao. „Kde se ti lokaji loudají?“

„Stejně jako vy jsou stále nepohyblivější a tlus…“

„Ještě jedno slovo, šprýmaři, a nacpu ti tu bláznovskou čepici do toho tvého prostořekého hrdla,“ pohrozil mu král s nahněvaným výrazem v obličeji a zvednutým ukazováčkem.

Jeho vousy, zkroucené tak, že připomínaly vývrtku, se kývaly nahoru dolů.

Fiorell okamžitě zmlkl a začal si pískat písničku.

Panovník okamžitě poznal Tlustou svini. Oči se mu zúžily na uzoučké škvíry, král se s rozvahou zvedl z křesla a vykročil směrem k šaškovi.

Fiorell udělal kotoul dozadu a odsunul se z dosahu svého pána. „Řekl jste ‚slovo‘, Veličenstvo, ne ‚písničku‘,“

upozorňoval panovníka. Stejně jako dřív ho pekelně bavilo krále dráždit, když spolu byli o samotě. „Za to mě nemůžete tahat k odpovědnosti.“

„Já ti dám odpovědnost,“ zabručel Perdór a sáhl po mramorovém těžítku. Nezvyklá zbraň hlučně přistála na dřevěném obložení sálu, v němž zanechala hluboký důlek.

Panovník mezitím hbitě popadl nůž na otvírání dopisů.

Fiorell se se smíchem přikrčil, ukryl se za psacím stolem a žertem žebral o milost. Spoléhal na to, že díky své pohyblivosti ho král určitě nezasáhne.

Než však mohlo dojít k dalšímu neštěstí, naservírovali sluhové horkou čokoládu a panovníkova rozlícená mysl se díky kakau, šlehačce a sušenkám rychle upokojila.

„Oink, oink,“ ozvalo se zpod psacího stolu. Šašek mírně vystrčil hlavu nad úroveň psacího stolu a rozhlížel se, jestli už je vzduch čistý. „Slyším snad nějaké mlaskání?“

Perdór, který již držel v ruce šálek horkého nápoje, kopl do stolu tak prudce, že z něho na druhé straně vypadla prostřední zásuvka a udeřila šaška, zaskočeného královou rychlostí, přímo do hlavy.

„Zásah.“ Vtipálek se s mrzutým výrazem v obličeji zvedl a třel si hlavu. „To nebylo moc milé.“

„To byl spíš karambol než zásah. Dřevo o dřevo. A já jsem netvrdil, že budu milý,“ ušklíbl se král škodolibě.

Úspěšný zásah mu udělal obrovskou radost. „Mhm, ta čokoláda je opravdu božský požitek. Vezmi si trochu, jestli chceš. A pak zpátky do práce, hop, hop.“

Fiorell odmítavě zvedl ruku. „Trocha ledu na tu bouli by mi byla milejší. A kromě toho musí aspoň jeden z nás dbát na svou postavu.“ Stáhl z háku velkou mapu kontinentu, zavěšenou u stropu.

Perdór pročítal poslední hlášení zvědů a přitom nezřetelně mumlal. Šašek podle jeho pokynů zakreslil na území Borasgotánu a Hustrabánu nové východní hranice Tarpolu. Potom si stoupl vedle svého pána, aby posoudil, jak na něj tyto čáry zapůsobí zdálky. Přitom uchmatnul jednu sušenku.

Muži sledovali vývoj na frontě a pomalu přitom žvýkali.

„Silný tabák,“ konstatoval panovník Ilfarisu lakonicky.

„A jak,“ potvrdil Fiorell, jenž nyní zcela zvážněl.

„Všechny hranice posunuté o dvě stovky verst na východ, nově vytvořená velkobaronie, v níž se kabcara bude moci dle libosti vyřádit, a to všechno během několika měsíců.

Jako by se chtěl dostat na druhou stranu kontinentu ještě před koncem roku.“

„Kabcar nebo Sinured?“ zeptal se Perdór.

„Inu, to je ožehavá otázka.“ Dvorní šašek ukázal k jihu.

„Ale zato Kensustriánci dobyli krásné vítězství na souši.

Únos regentky z tersionského paláce byla brilantní věc. A Angoránci neměli na vybranou a skutečně se museli stáhnout. Podle našich pozorování již dvě třetiny jejich bojovníků opustily Ulldart. Soudím, že Lubshá Nars’anamm zatoužil po své roztomilé ženušce. A chtěl by ji zase spatřit vcelku.“

„Štěstí pro nás,“ prohodil král s úlevou a sáhl po pečivu.

„Kdyby Kensustriánci začali bojovat s Angoránci na našem území, nemohl bych proti tomu nic dělat. Sláva těm

zelenovlasým!“ Pozvedl šálek a jedním rázem jej vyprázdnil. „Alespoň v našem sousedství zatím vládne trocha míru. Díky tomu můžeme soustředit veškerou pozornost na sever.“ Dolil si čokoládu. „Mimochodem, požádali nás, abychom vypracovali formální dohodu o uzavření příměří mezi Palestánem, Tersionem a Kensustrií.

Postarej se o to, Fiorelli.“

„Může nás těšit, že u nás vládne klid, zatímco svět tam nahoře spěje k zániku,“ komentoval dvorní šašek dění na severu cynicky. „Naši dobrovolníci, kteří chtějí vstoupit do Spojeneckého vojska, jsou připravení a vyrážejí na cestu.

Jak jsem mezitím zjistil, jednotky mobilizují rychleji, než jsem čekal. Shromaždiště je ostatně na hranicích mezi Aldoreelem, Serusií a Hustrabánem.“

„Aha, zlatý střed. Doufejme, že kabcar pochopí, že to je jenom bezpečnostní opatření,“ zabručel Perdór a foukal na horký povrch nápoje.

„On by to určitě pochopil,“ odhadoval Fiorell. „Ale ten falešný příbuzný je zosobněný Tzulan, alespoň co se zlomyslnosti a poťouchlosti týče. Mám-li upřímně říct, co si myslím, Veličenstvo, měli bychom počítat se vším. Náš nový spojenec v Ulsaru, Stojko Gijuška, nám zřetelně popsal, jak moc dokáže Nesreca mladého panovníka ovlivnit. Gijuška se momentálně snaží kabcarovi podsunout, že mezi kabcarou a konzultantem k něčemu došlo, ale aby tahle intrika fungovala, musí ji splétat hrozně opatrně.

Doufá, že tak vzbudí v kabcarovi nedůvěru.“ Skepticky pokýval hlavou sem tam. „Nejsem si jistý, jestli se přitom poněkud nepřeceňuje. Působil na mne příliš čestným dojmem. Je to nerovný souboj mezi pavoukem a škorpiónem. Zatímco chudák Gijuška, náš pavouček, přede síť a doufá, že uloví kořist, zezadu se k němu připlíží náš škorpión Nesreca. Jedno přesné bodnutí a je po pavoukovi.

A konzultantův jed má osudné účinky.“

„Ta Miklanovo a tělesný strážce jsou pořád ještě na cestách, na tom se dosud nic nezměnilo?“ zeptal se král.

„Ano, Veličenstvo. Přestože jsem to nepovažoval za možné, Valjakovovi se podařilo Nesrecu zmást. I nás.“

„Prosím?“ Obtloustlý muž se udiveně otočil k dvornímu šaškovi. Zamyšleně si vsunul do úst další sušenku.

„Narafičil všechno tak obratně, že naše oči v Tarpolu ztratily jejich stopu,“ doznal Fiorell. „Považuji to však za příznivou zprávu. Pokud o nich nic nevíme, je dost pravděpodobné, že se ani konzultant nic nedozvěděl.“

„Teď ho podceňuješ i ty,“ napomenul šaška Perdór. „Má přece magické nadání, nebo snad ne? A stejně tak i kabcar.

Nemám nejmenší tušení, co všechno může s tou schopností napáchat, ale nedivil bych se, kdyby tak dokázali vystopovat i lidi.“

„Jeden bod pro vás,“ přiznal štíhlý vtipálek. „A má na své straně přinejmenším jednu bytost, která svým vzhledem

připomíná někoho z Druhých bohů a dokáže se skrz stíny přesouvat z jednoho místa na druhé.“

„Co je na těch zbraních, o nichž konzultant údajně hovořil? Napsal nám o nich Gijuška něco bližšího?“

vyptával se král.

„Ne, nic,“ zalitoval Fiorell. „Zdá se, že z větší části ztratil kabcarovu přízeň a už není zasvěcen do všeho, co se v paláci děje. Od té doby, co brojačka a tělesný strážce zmizeli, je kabcar podrážděnější než kdykoliv předtím.

Jediné, co by nám mohlo něco prozradit, jsou tato pozorování.“

Podal

panovníkovi

seznamy

zboží,

dopraveného do Tarpolu z obsazených částí Borasgotánu, Hustrabánu a z velkobaronie.

„Nejrůznější kovy, síra, sanytr,“ vypočítával Perdór nevrle. „No a co?“

„Nic víc vám nemůžu nabídnout,“ řekl dvorní šašek a pokrčil rameny. „A taky dal povolat spoustu zlatníků, kovářů, zbrojířů a mechaniků. Místo, kde se shromažďují, však bohužel zůstalo naším zvědům utajené. Údajně tam prý míří i plno alchymistů.“

„Ale? Alchymistů?“ Perdór zvědavě pozvedl obočí.

„Obstarej trochu těch věcí, které Tarpol shromažďuje, a taky mi sem nažeň pár učenců. Chci vědět, co na ty prvky řeknou. Tahle pralinka, kterou nám tam konzultant kuchtí, mi připadá moc špatně stravitelná.“ Rozkousal další

sušenku, spláchl drobty hltem kakaa a protáhl ústa. Potom si začal mnout spodní ret, jako by ho najednou něco posedlo.

„Jestli s tím budete pokračovat,“ podotkl Fiorell, „bude ten kousek kůže nakonec stejně dlouhý a široký jako podrážka od bot.“

Hlava Ilfarisu ho několik minut důsledně ignorovala.

Potom král přimhouřil oči. „Proč by měl být jediný?“

„Prosím?“

„Celou dobu jsem přemýšlel, proč by kabcar měl být jediný člověk, jemuž je dopřán dar magie. V proroctví se o tom nic neříkalo. Jestli se tedy bohové rozhodli, že na Ulldartu znovu vzkřísí magii, možná se to týká i dalších lidí, kteří zatím ale o svých schopnostech vůbec nevědí, nemyslíš?“ spekuloval král. „Musíme je jenom najít, abychom v tom nejhorším možném případě byli schopní vyrukovat proti mladému vládci Tarpolu se stejnou zbraní.“

„V podstatě to není špatný nápad,“ potvrdil Fiorell. „Ale podle čeho se dají magické schopnosti poznat? A kdo by nám ty lidi vycvičil? Určitě si nechcete zanést Nesrecu na výplatní listinu.“

„Nejdříve je budeme hledat,“ rozhodl se Perdór. „Chtěl bych vědět, když se někde stane něco neobvyklého. Ty jsi na vlastní kůži zažil, jak to vypadá, když někdo používá magii, tak zapíšeš, na co se musí dávat pozor.“

„Ha, ha, vy mě bavíte. Přitom to je ve skutečnosti moje práce.“ Fiorell se zamyšleně poškrábal pod šaškovskou kápí.

„Přiznám se, že nemám nejmenší tušení. Záře? Malá kulička, která se někomu vznáší nad hlavou, jak tomu bylo u kabcara? A kdo nám potvrdí, že je to vždycky stejné?

Nemáme ani zdání, jak magie vypadá nebo podle čeho se dá poznat. Kdyby to měl člověk napsané na čele, moc by nám to celou věc ulehčilo. Ostatně kabcarovi prý bohové požehnali ještě jednou, podle toho, co tvrdí Gijuška z Ulsaru. Musela to být pěkná podívaná.“

„Myslím, že se někam vystěhuju,“ povzdechl si král sklíčeně. „Najdu si nějakou jinou říši, daleko odsud, někde na kontinentě Angor, kde prý je krásně teplo.“

„Z toho nic nebude. Na to, abyste se i tam stal panovníkem, nemáte dostatečnou kvalifikaci,“ vysmíval se mu Fiorell.

„Tobě za ranního rozbřesku setnou hlavu,“ utrousil Perdór suše a usrkl trochu sladkého nápoje. „A tu tvoji nevymáchanou hubu zabijí pro jistotu ještě jednou.“

„Potom se k vám vrátím jako duch, Veličenstvo, a udělám vám ze života peklo.“ Dvorní šašek procházel na ztuhlých nohou místností. „Zařídím, aby vám všechny sušenky zplesnivěly, a zaženu všechny kuchaře na útěk,“

zalkal pohřebním hlasem.

„Dobrá, udělím ti milost, Fiorelli. Čistě ve svém vlastním zájmu.“ Šedovlasý obtloustlý muž důstojně pokynul volnou rukou. „A teď se dej do práce. Já bych se teď chtěl utápět v trudnomyslnosti a kocovině.“

„Proč? To už jste snědl všechny sušenky?“

„Ty!“ zahrozil mu Perdór a sáhl po noži na otvírání dopisů. Dvorní šašek bleskurychle zmizel, ale ještě dlouho bylo slyšet jeho bujarý smích.

Panovník ilfariské říše se spokojeně ušklíbl, usadil se v křesle a oběma rukama sevřel šálek s čokoládou. „Jednou ho opravdu dám popravit.“

VI.

Bohové se rozhodli, že magie je pro lidi příliš nebezpečná, a vypudili ji z našeho světa.

Pouze Kalisska povolila na svém kontinentu jednu neškodnou podobu magie, takovou, která byla schopná vyléčit i nejtěžší rány.

Jediní, kteří ještě dnes tuto ‚zelenou magii‘ ovládají, jsou cerelové a ti si mezi lidem získali slávu a uznání za své dobrodiní.

ÚDOBÍ DRUHÉHO MÍRU

A KONEC MAGIE

KAPITOLA I

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TURIS,

PODZIM 443 P. S.

Hetrál vyhlížel přes palisády někdejší ontariánské obchodní stanice, kterou jeho vojáci už dávno přestavěli na malou pevnost. Okraj lesa, kudy by bylo možno vstoupit do Zakázaného města, se pokojně rýsoval asi čtvrt míle daleko.

Nic neprozrazovalo, že v hustém podrostu čeká smrt, a to v nejrůznější podobě.

Původní valy by neodolaly útoku, i kdyby se k výpadu ze Zakázaného města odhodlalo třeba jen pár bahenních bestií. Vojáci rozšířili a prohloubili příkopy, tenké kmínky nahradili masivními kmeny vzrostlých stromů. Strážní věže se postaraly o dokonalý výhled do okolí nově vzniklé pevnosti, jejíž kapacita se díky přístavbám mnohonásobně zvětšila.

Tábořilo zde šest set vojáků. Na to, aby udrželi bestie v šachu, jich bylo příliš málo. Malým oddílům bestií se neustále dařilo prolamovat blokádu a doputovat do Sinuredova bývalého hlavního města.

Teprve když Hetrál nařídil rozbít několik táborů po obvodu celého areálu a zlepšit kontrolu, bylo pro bestie obtížnější probít se dovnitř. Tím zarputileji pak bojovaly, když se snažily proklouznout kolem stráží.

Bahenní bestie pak na druhé straně začaly stavět vlastní stráže, které prakticky znemožnily další činnost pátracích čet. Mnohé bestie měly velice jemné čichové orgány, jimiž vojáky zvětřily, i když muži byli ještě daleko od nich.

Důsledkem této skutečnosti bylo, že tak bestie získaly značnou výhodu, což si Hetrál bolestivě uvědomoval podle počtu mrtvých, které museli v uplynulých týdnech a měsících oželet. Stvůry rozprášily celý oddíl, který v záchvatu odvahy věřil, že pronikne až do samotných trosek Zakázaného města. Už po několika metrech nezůstal žádný z mužů naživu, jejich zbraně a výzbroj se staly vítanou kořistí vítězů.

Nikdo z těch, co zde sloužili delší dobu, tyto stvůry nepodceňoval. Takové chyby by se žádný z nich nedopustil.

V žádném případě to nebyly ‚přihlouplé nestvůry‘, jak se mnozí domnívali, ale pravý opak. Vojáci čelili dobře organizovanému, údernému a mimořádně důvtipnému nepříteli.

Obyvatelé

Zakázaného

města

úspěšně

zkombinovali přednosti jednotlivých druhů bestií a byli přitom natolik efektivní, že nyní se už jenom sebevrazi nebo slaboduší pitomci odvážili proplížit do lesa a pátrat v něm.

Mistr střelec přesně nevěděl, do které kategorie se má zařadit. Rozhodně měl jako jediný odvahu tu a tam vniknout do lesa a zjišťovat, co bestie právě provádějí.

Už několikrát v poslední chvíli vyklouzl hrobníkovi z lopaty, šrámy a drobné rány svědčily o velice těsném, ale úspěšném útěku před bestiemi, které se mezitím dokonale seznámily se střelcovým pachem. Což mu jeho počínání nijak neusnadňovalo. Hetrál se dokonce domníval, že bestie mezi sebou uzavíraly sázky, kdo z nich velitele zlikviduje.

On však zatím neměl v úmyslu skončit jako potrava pro mláďata bahenních bestií.

„Vypadá to dobře, že ano?“ Tarmann Nurk, jeho zástupce, se k němu tiše přiblížil a zůstal stát. Vousatý muž s bujnými černými kudrnami ovládal znakovou řeč němého velitele a předával jeho rozkazy podřízeným. „Nic není vidět.“

Nezáleží na tom, co vidíš, odpověděl posunky Hetrál.

Hned se vyplížím ven. Měsíce dnes svítí, to je naše výhoda.

Postav mi na oheň kotlík vína, abych se zahřál, až se vrátím.

„Možná byste si ho měl vypít předem, nemyslíte? Na kuráž. Odvahu budete potřebovat,“ nadhodil Nurk.

Jasnou hlavu budu potřebovat mnohem více. Pro lidi, kteří se s něčím takovým dosud nesetkali, bylo více než nezvyklé, když měli sledovat tento druh rozhovoru. Zároveň je však nezasvěcenci nemohli špehovat a zaslechnout, jaké rozkazy velitel udílí. Popřej mi štěstí.

Mistr střelec si kouskem opáleného korku načernil obličej, napnul tětivu luku, nachystal si šípy v toulci a pospíchal k malým vrátkům, odkud vedla tajná chodba pod palisády a příkopem ven.

S jistotou se plazil temnotou, páchnoucí zatuchlinou a hlínou. Na druhé straně chodby pomalu vystrčil hlavu a zůstal ležet na okraji příkopu. Pátravě se rozhlížel kolem sebe.

Po chvilce, když si byl zcela jistý, že na kraji lesa nikoho nevidí, se po břiše připlazil k prvním stromům a bez nejmenšího hluku se propracovával hustým křovím vpřed.

Mělce se nadechoval, aby ho neprozradil ani zvuk vlastního dechu. Všude kolem vládl naprostý klid.

Opatrně kladl nohu před nohu. Měkkými podrážkami kožených bot vycítil větvičky ležící na zemi a opatrně je odsouval stranou, aby pod ním nepraskly.

Když kus před sebou zahlédl siluetu něčí postavy, přikrčil se a přiložil šíp k tětivě. Krátký odraz světla měsíců mu prozradil, kde má nepřítel oči.

Po milimetrech natahoval spletenou tětivu, zamířil a vyslal šíp na cestu. Zaslechl pouze dopad těžkého těla na zem, vybroušený železný hrot ukončil život bestie tak rychle, že ani nestačila zakřičet a varovat ostatní.

Hetrál čekal, jestli se po smrti bestie nevynoří její soukmenovci nebo aspoň neprozradí svou polohu. Nic takového se nestalo.

Hbitě překonal vzdálenost, která ho dělila od mrtvoly.

Tvor vypadal téměř jako člověk, byl však podstatně rozložitější a silnější než velitel. Hetrál ho vysvlékl z páchnoucích, dost potrhaných hadrů a zahalil se do nich. Šíp prolétl strážnému levým okem a zabořil se rovnou do mozku.

Aniž by hnul brvou, přejel několikrát rukama po mrtvole a pak si dlaněmi potřel tváře a ramena, aby zčásti překryl a zamaskoval vlastní výpary.

Aby se chránil před předčasným odhalením, nemohl si dovolit být při volbě nejúčinnějších metod příliš přecitlivělý.

Dobře si uvědomoval, že výsledný efekt nemůže mít dlouhého trvání. Stvůry měly mimořádně vnímavé nosy a zvětřit lidský pach jim nedělalo nejmenší těžkosti.

S větší rychlostí, ale neméně opatrně se vydal na cestu do Zakázaného města. Prorazil první okruh stráží, nyní bylo nutné zmást i ostatní.

Bohové mu zřejmě byli nakloněni, protože brzy došel až na dostřel z luku k troskám, odkud se šířilo jasné světlo.

Teprve tam narazil na další stráže.

Stvůry byly podobné lidem, ovšem poněkud menší a podle všeho hrozně rozčílené. Soudil tak podle způsobu, jak se chovaly.

Poklekl za stromem, který mu skýtal dostatečnou ochranu, a dopřál si luxus pozorovat bestie hezky zblízka, přestože riskoval, že ho zvětří, kdyby se vítr náhle otočil.

Tvorové se mezi sebou tiše domlouvali hrdelními hlasy, dva z nich neustále ukazovali ke zbytkům Sinuredova hlavního města, třetí energicky potřásal hlavou a šermoval pěstmi.

Ostatní dva se však jeho posunky nenechali odradit a k Hetrálovu nesmírnému údivu odběhli z místa, kde měli držet hlídku.

Mistr střelec s naprostým klidem zamířil na posledního strážného, jenž právě začal nedůvěřivě větřit směrem, kde se Hetrál skrýval, a přesným zásahem doprostřed tlamy ho poslal do světa mrtvých. Pak opět chvíli nehybně setrval v úkrytu.

Když se nic nedělo, přikrčil se a pospíchal vpřed, zatáhl zabitého nepřítele do křoví a opatrně se blížil k troskám města. Snažil se dostat na místo, kde mu zbytky vysokých budov umožní dobrý rozhled po Zakázaném městě a jeho obyvatelích. Tak daleko a zároveň bez problémů už dlouho nepronikl. Něco muselo odvést pozornost stvůr jiným směrem.

Našel trosky budovy, kde už jednou byl, pověsil si luk na záda a opatrně šplhal po kamenné zdi vzhůru. Pokud se chtěl vrátit do tábora živý, nesměl ničím prozradit svou přítomnost.

Když dorazil až nahoru, lehl si na římsu, zabořil propocený obličej do rukávu a dýchal skrz látku, aby se jeho

hlasitý dech neodrážel od zdí. Šplhání mu zabralo nečekaně dlouhou dobu a bylo namáhavější, než předpokládal.

Když zvedl oči, čekaje, že před sebou spatří trosky města, naskytl se mu pohled, s jakým opravdu nepočítal.

Na uklizené kamenné dlažbě se tyčilo několik jeřábů, pohybujících se za pomoci obrovských hnacích kol, kladkostrojů a svalů mimořádně silných bestií. V záři ohňů tvorové zvedali jeden kamenný kvádr za druhým a na místě, které bylo ještě nedávno srovnáno se zemí, se do výšky několika metrů tyčila Sinuredova nová pevnost.

Mezi stvůrami všech velikostí, tvarů a barev, které kmitaly z místa na místo, lopotily se a nadávaly, postávala řada lidí. Udíleli rozkazy nebo studovali nějaké plány. Bylo zřejmé, že bestie pracují podle jejich pokynů.

Tzulánci, usoudil Hetrál. Pokrok, kterého se zde dosáhlo za dobu od jeho poslední návštěvy Zakázaného města, v něm budil hrůzu. Nikdy by nevěřil, že bahenní bestie můžou být tak výkonné. Něco dodávalo jejich úsilí křídla.

Před největší měsíc se nasoukal tmavý mrak a zastínil ho. Viditelnost se okamžitě snížila. V následujícím okamžiku se hekticky rozezněl velký gong a ne a ne utichnout.

Hetrál si nejdříve myslel, že bestie objevily místo, kde se skrývá, a připravoval se na rychlý útěk. Bestie na náměstí však v mžiku zanechaly práce a shromáždily se na

rozlehlém prostranství před pevností. Odněkud najednou zavanul pach moře, tlejících řas a soli.

To, co Turîťan zpočátku považoval za tmavý mrak, se snášelo níž a níž. Hetrál už rozpoznával obrysy galéry letící vzduchem a chystající se přistát na kamenné dlažbě.

Dosud považoval všechny zprávy o létající lodi za přehnané a odmítal jim věnovat pozornost, nyní mu však tato bájná galéra s rámusem přistávala přímo před očima.

Pořád tomu nedokázal uvěřit.

Loď se pomalu položila na pravobok a opřela se o vesla, která se jako zázrakem pod tou tíhou nezlomila. Bestie a Tzulánci poklekli.

Z boku lodi vyjela široká prkna, jako by je vysunula nějaká neviditelná ruka, a umožnila nově příchozím pohodlně vystoupit.

Válečný kníže, jenž před více než čtyřmi sty lety vládl z tohoto místa celému kontinentu a šířil v něm strach a hrůzu, vyšel rozvážným krokem ven a sestoupil dolů.

Hetrál rozeznal bílé vlasy, sytě rudé oči, svítící jako žhnoucí uhlíky, a Sinuredovu obrovitou postavu, z níž ze všech pórů prýštila síla. Když barkidský válečný kníže vykročil, vlnily se mu pod spálenou kůží mohutné provazce svalů. Železem obitou oj třímal Sinured v ruce se stejnou lehkostí a samozřejmostí, s jakou Turîťan nosil luk.

Tváří v tvář tomuto protivníkovi by i ten nejstatečnější voják padl strachem k zemi. Dokonce i Hetrála, který v

soubojích porazil již nejednu bestii, stálo obrovské přemáhání, aby okamžitě neslezl ze své rozhledny dolů a nevzal nohy na ramena. Zvíře se vrátilo!

Krátce si pohrával s myšlenkou využít příhodného okamžiku a pozdravit Sinureda šípem. Jenže dokázala by jedna jediná, obyčejná, neposvěcená střela zabít takový kolos?

Raději zůstal na místě a sledoval, co se bude dít. Ukáže se, zda se mu vyplatilo naučit se jazyk Temného národa.

Sinured se rozhlížel po více než tisícovce lidí a bestií, kteří se na jeho počest shromáždili v troskách bývalého hlavního města.

„Povstaňte, děti moje,“ zaduněl mocný hlas. Davy výzvy váhavě uposlechly. Na prostranství vládlo mrtvolné ticho.

Všichni čekali na slova válečného knížete. „Děkuji vám za všechno, co jste zde dosud vykonali. Moje město se brzy opět pozvedne, mocnější než kdykoliv dřív. Protože jste ve mě věřili ještě předtím, než jste si mohli být jistí mým návratem, patříte k vyvoleným. Tzulan každému z vás a všem vašim potomkům požehná za vaši věrnost. A já jsem vám dnes přinesl dárek.“

Udeřil kyjem o zem takovou silou, až pod ním popraskaly kameny. Hned poté vyhnali ozbrojení vojáci z galéry zástup lidí v řetězech a donutili je sejít po prknech na zem.

Turîťan

měl

dojem,

že

rozeznává

potrhané

borasgotánské kroje a cáry uniforem, s ohledem na nedostatek světla a velkou vzdálenost si však nebyl jistý.

Pokusil se je spočítat a dospěl zhruba ke čtyřem stovkám zajatců.

„Toto, moje děti, jsou muži a ženy, kteří se odvážili postavit do cesty mým jednotkám. Nyní patří vám. Dělejte si s nimi, co chcete. Brzy jich budete mít mnohem více, protože jménem tarpolského kabcara postupně dobýváme zpátky zemi, která mi kdysi patřila.“ Sinured, třikrát větší než vyděšení lidé, pozvedl zbraň.

Stvůry a Tzulánci začali válečnému knížeti nadšeně provolávat slávu, zatímco se Sinured se svými vojáky vracel na palubu galéry. Trup lodi se s rachotem odpoutal od kamenné dlažby, galéra se vznesla do vzduchu a odletěla severovýchodním směrem.

Jásot vystřídaly modlitby. Stovky hrdel velebily Spáleného boha. Hetrálovi při těchto chmurných slovech přelétal po zádech mráz.

Několik Tzulánců se poradilo a pak začalo dělat mezi zajatci selekci. Vyčlenili muže, bylo jich zhruba dvě stě osmdesát, a oddělili je od žen.

Bahenní bestie přidělily muže k různým hnacím kolům nákladních jeřábů. Zajaté ženy musely vytvořit zástup a bestie je hnaly někam pryč. Zanedlouho zmizely mistru střelci z dohledu. Hetrál však tušil, jaký osud je asi čeká.

Jasná záře plamenů, která se rozlila mezi troskami, a pronikavý zápach petroleje mu prozradily, že bestie rozdělaly obrovský oheň. Potom noc proťaly první pronikavé výkřiky plné bolesti, zatímco se zároveň rozezněly bubny a gongy. Do jejich hluku se mísilo frenetické vzývání Tzulana.

Hetrál toho viděl dost.

Dolů sešplhal rychleji, než bylo s ohledem na okolnosti a okolí rozumné. V jeho nitru se svářil vztek s nenávistí, protože nemohl udělat nic, čím by Tzuláncům a bestiím zabránil v lidských obětech. Jedině kdyby podnikl proti Zakázanému městu překvapivý útok. Rozbouřené city a intuice mu propůjčily křídla.

Bez ohledu na riziko, že by ho bestie mohly odhalit, pádil lesem, v ruce tasený meč a na zádech luk. Dokonalý orientační smysl ho vedl správnou cestou ven. Už dávno zahodil hadry zabité bestie, zbytečně by ho zpomalovaly a omezovaly v pohybu.

Křik umírajících žen k němu doléhal stále slaběji, přesto mu bude znít v uších po celý zbytek života. Pro ty nešťastnice přijde jakákoliv pomoc příliš pozdě, to si uvědomoval stále zřetelněji, čím více se blížil k bývalé obchodní stanici. A toto vědomí v něm budilo ještě větší nenávist.

Na kraji lesa narazil na malou skupinku bahenních bestií.

Když se mezi nimi nečekaně objevil člověk, který ke všemu

ještě vpadl do jejich středu z opačného směru, než mohly čekat, překvapilo je to natolik, že se nezmohly na okamžitou obranu. Turîťana zcela ovládl nezkrotný hněv. Jako berserk zapomněl na veškerou opatrnost a vřítil se mezi bestie, zabíjel nehlučně a vší silou, jaké bylo jeho tělo schopné.

Meč se zabodával do těl bestií častěji, než bylo k jejich zabití zapotřebí.

Když byla krvavá řež u konce, padl do mokrého, rudého kapradí, lapal po dechu a přejel si rukou po obličeji, aby setřel pot z očí. Poprvé v životě si přál, aby dokázal hlasitě zařvat.

Poněkud nejistě se zase postavil na nohy a rozběhl se k hlavní bráně malé pevnosti. Potřeboval hlt vína nebo raději celou láhev. Potom vyšle ke králi posla. Mennebar mu musí dát více mužů, aby konečně mohl obrátit trosky Zakázaného města v hromadu sutin a popela. Váhali a vyčkávali už příliš dlouho. Pošle prohnilé duše bestií a všech jejich parchantů té jejich modle Tzulanovi. Ať se jimi udusí.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

PODZIM 443 P. S.

Kabcar seděl na opraveném balkóně čajovny, nohy si pohodlně opřel o kamenné zábradlí a v myšlenkách se zabýval dobrými zprávami, které k němu proudily ze všech míst, kde se bojovalo. Sinureda a jeho Tzulandrijce nic nedokázalo na delší dobu zadržet, ochranný pás se čím dál víc zvětšoval, přesně tak, jak si to Lodrik představoval.

Zaklonil hlavu, rozepnul si uniformu a zavřel oči.

Podzimní slunce, sesílající na Ulsar vlahé paprsky, ho příjemně hřála. Obě nebeská tělesa přesto nemohla ničím zakrýt skutečnost, že za několik málo týdnů zavládne nevlídné počasí, teploty značně klesnou a dostaví se období dešťů. Dlouhé období dešťů. Ty zase zpomalí postup jednotek. Což ho však příliš nezneklidňovalo, neboť území, které jeho spojenec mezitím dobyl, skýtalo hranicím tarpolské říše dostatečnou záruku bezpečí.

Mladík měl v úmyslu poslat hlavní část svých jednotek na zimu do jižní části velkobaronie. Vojáci si odpočinek bohatě zasloužili. K tomuto účelu nechal vybudovat jedno zcela nové město, kde se Tzulandrijci budou moci usídlit.

Zbytek jednotek, zhruba deset tisíc z nyní již třicetitisícové armády, se postará o bezpečí hranic.

Díky disciplíně, kterou Osbin Leod Varesz ve vojsku zavedl, si Lodrik nemusel dělat starosti s poddanými ani s dobytým územím. Vojevůdce se železnou pěstí postaral nejen o úspěchy na bitevním poli a překonával menší potíže, které se občas vynořily, ale zároveň své jednotky velice efektivně naučil, jak se řádně chovat.

Za linie bylo odvezeno všechno, co bylo možné odvézt.

Kabcar nechal pro jistotu vyvézt veškeré výnosy dole na obsazených územích a dopravit je do Tarpolu.

Kdyby se Arrulschánovi podařilo odrazit Tzulandrijce a zahnat je zpátky, tak ať na tom aspoň vydělá státní pokladna. A ta se momentálně plnila tak bohatě, jak se jim předtím ani nezdálo. K veškerému majetku, který po sobě zanechali mrtví brojaci, nyní přibyla podstatná část drahocenného nerostného bohatství velkobaronie. S válkou přitom neměl mladý panovník téměř žádné výdaje, kromě zásobování vojsk svého spojence.

Jestliže tarpolské říši ještě před rokem hrozila naprostá katastrofa, byla nyní na cestě stát se mocnější říší než všechny ostatní.

A to se Lodrikovi mimořádně líbilo.

Pocit, že konečně má moc a nahání ostatním strach, ho přímo opájel. Potají si již dokonce pohrával s myšlenkou, že dobude celý Borasgotán.

Spokojeně se díval na bezmračnou oblohu a houpal se na židli.

Zakuklenou postavu, která právě v té chvíli seskakovala ze střechy, tak postřehl jen čirou náhodou. Stačil jediný okamžik a muž by ho zastihl zcela nepřipraveného.

Bez rozmýšlení se prudce odrazil a udělal kotoul dozadu.

Maskovaný muž, oblečený do prostých tarpolských šatů, přistál na židli a ztratil rovnováhu, zatímco ze židle zbyly po prudkém nárazu jen trosky. Lodrik se hbitě zvedl a vytasil popravčí meč. Neznámý ještě vleže vytáhl srp, vyšvihl se na nohy a zaútočil na panovníka.

Začal divoký souboj. Útočník odněkud vylovil další srp a Lodrik se musel pořádně otáčet. Valjakov však dal mladému muži dobrou školu.

Mladý muž měl ze souboje dokonce i potěšení, proto hned nepřivolal stráže. V duchu sbíral síly a připravoval se na okamžik, kdy bude moci použít magii, kterou od oné noci na balkóně ovládal lépe a s daleko větší samozřejmostí než v minulosti.

Technicky měl útočník nad ním díky dvěma zbraním převahu, a kdyby souboj trval příliš dlouho, vyšel by z něj zřejmě jako poražený. Panovník však spoléhal na to, že využije svého daru, a tomu nebude neznámý moci nijak čelit.

Po jedné obzvláště povedené sérii úderů zakončené kopancem do podbřišku, který protivníkovi viditelně způsobil značnou bolest a donutil ho zalapat po vzduchu, využil Lodrik příležitosti.

Se zlomyslným úsměvem předvedl řadu elegantně vypadajících gest, potom ukazováčkem a prostředníčkem ukázal na útočníka.

Z prstů mu vystřelil široký paprsek energie, zasáhl muže a celého ho zahalil hlasitým jiskřením. Lodrik zvedl ruku a sunul blesk i paprsky spoutaného muže k zábradlí, až přes ně atentátník málem přepadl.

Maskovaný muž nevěřícně zíral do hlubin. „Ulldraeli Spravedlivý! Pomoz svému věrnému služebníkovi!“

„Myslím, že ti nepomůže.“ Lodrik prudce natáhl i ostatní prsty. „Mně ostatně taky nikdy nepomohl.“

Muž s řevem vystřelil vzhůru, jako by ho vymrštili z katapultu, stoupal výš a výš k blankytným nebesům, až jeho řev téměř nebylo slyšet.

Když mladý panovník sevřel pěst, paprsky energie se přetrhly a na pár kratičkých okamžiků se nad Ulsarem rozzářilo další slunce. Atentátník se proměnil ve žhnoucí ohnivou kouli a v ní skonal. Po chvilce zalila balkón sprška droboučkých částeček popela a dolů na dvůr dopadly úlomky roztaveného kovu.

Lodrik spokojeně přikývl. Utvrdil se ve vědomí, že se v ovládání magie neustále zlepšuje. Dokonce už odřekl i hodiny výcviku, při nichž se zdokonaloval pod Mortvovým vedením, s tímto nyní již ne zcela cizím darem nejraději experimentoval sám. Odhalování nových jemností mu přinášelo radost a bylo zároveň i výzvou jeho schopnostem,

magie sama ho vedla, intuitivně mu říkala, jaké pohyby a gesta musí provést.

Cítil se tak jistý, že věřil, že se kdykoliv dokáže vypořádat se svým spojencem, válečným knížetem, kdyby mu Sinured najednou chtěl vypovědět loajalitu.

Až teď přivolal vojáky a poslal jednoho ze sluhů, aby přivedl bratrance. Mortva Nesreca přispěchal již po několika minutách, a když uviděl vedle kabcara členy panovníkovy tělesné stráže, zbrázdily mu obličej obavy. Muž držel pod paží pravoúhlou dřevěnou krabičku.

„Vznešený pane, stalo se něco?“ zeptal se a pohlédl na trosky židle.

„Právě tu byl jeden atentátník,“ odvětil Lodrik klidně.

„Porazil jsem ho pomocí magie.“

„Ti prokletí Tzulánci,“ vztekal se konzultant. „Vysvětlím strážným, že musí mnohem lépe plnit své úkoly.“ Pátravě se rozhlížel na všechny strany. „Kde je jeho tělo?“

„Zničil jsem je.“ Kabcar počkal, až sluhové v livreji vymění židli za neporušenou, a pak se posadil. „Vím, že to bylo bláznovství, Mortvo. Mohli jsme ho vyzpovídat. Přesto si myslím, že vím, komu mám poděkovat za tuto návštěvu.“

Bratranec na něj zkoumavě pohlédl. „Na člověka, který právě úspěšně překazil pokus o vraždu, jste pozoruhodně klidný,“ prohodil a rovněž se posadil. „Jenom abyste si díky tomu, že dokážete zacházet s magií, nebyl až příliš jistý.

V budoucnu raději přivolejte stráže, Vznešený pane.“

Prohrábl si stříbrné vlasy, které se ve sluncích zaleskly. „A na koho máte podezření?“

„Za tím útokem nebyli Tzulánci. Chtěl mě zabít Božský srp,“ prozradil Lodrik. „Atentátník na mě zaútočil dvěma srpy, přivolával na pomoc Ulldraela, a pokud jsem si správně všimnul, měl na haleně obilný klas. Žádný Tzulánec by nevyslovil jméno Spravedlivého, to by mu zcela jistě nepřešlo přes rty.“

„A přitom nám pořád tvrdili, že ten tajemný řád už neexistuje,“ zabručel konzultant. „Přesto zcela sdílím vaši domněnku, Vznešený pane. Jestli vás chce zabít Božský srp, můžeme vycházet z předpokladu, že dávají přednost jinému výkladu proroctví, než tomu po celá léta bylo. A v tom případě, jak soudím, se svého záměru jen tak nevzdají.“

„Já jsem připravený. Dokážu se docela dobře ubránit i bez Valjakova.“ Lodrikovo čelo se zachmuřilo, když pomyslel na bývalého tělesného strážce, který mu podle všeho, co se doslechl, odloudil milou. „Máme o něm a o Norině nějaké novinky?“

Mortva potvrdil, že ne. „Víme jenom, že necestují do Granburgu. Jinak mohou být na kterémkoliv místě vaší říše.

Osobně se domnívám, že zamířili někam do Aldoreelu. Mí muži dostali odpovídající pokyny.“

Kabcar se ponořil do mlčení, bratranec setřel ze stolu černé saze, aniž by tušil, co mu to vlastně ulpělo na rukou.

Stráže vyšly ven a do čajovny nepozorovaně vstoupil Stojko. Právě chtěl vyjít na balkón a připojit se k ostatním, když na podlaze postřehl několik poházených papírů. Sehnul se, zvedl papíry a začal je urovnávat.

„Mimochodem, Vznešený pane, ohledně Spojeneckého vojska jsme se mýlili,“ pronesl konzultant. „Vojsko bude pohromadě ještě před koncem roku, jak mi ohlásilo pár bdělých očí. A jak jsem se doslechl, někteří z vojevůdců potají hovoří o tom, že by bylo lepší Sinureda předběhnout a zaútočit jako první.“ Lodrik zvedl hlavu, po tváři mu přelétl stín. „Přesně jak jsem vám říkal. Když máte pohromadě vojsko o síle šestašedesáti tisíc mužů, nebudete ho používat jenom k obraně.“

„Díky vaší obezřetnosti budeme připraveni.“ Kabcarův hlas zněl chladně. „Nikdy bych si nepomyslel, že ostatní říše zajdou až tak daleko.“ Pevně pohlédl bratranci do různobarevných očí a snažil se vytušit, na co konzultant myslí. „Jsou vaše informace opravdu spolehlivé? Není důvod o nich pochybovat?“

„Ne, Vznešený pane, Můžu vám ty zprávy ukázat.“

„To není třeba. Důvěřuji vám. Ale co kdybychom zabránili seskupování té jejich invazní armády?“ zeptal se Lodrik Mortvy zamyšleně. „Jak daleko jsou s přípravami?“

Konzultant se pousmál. „To je velice dobrý návrh, Vznešený pane. Dle mých poznatků již dorazily na shromaždiště u Telmaranu jednotky z Aldoreelu, Serusie a

Hustrabánu. Všechny ostatní oddíly se teprve formují nebo jsou na pochodu.“

„To není ten správný začátek,“ přemítal Lodrik. Potom se mu obličej rozjasnil. „Když hadu škrtiči urazíte hlavu, tak je mu celé to silné tělo k ničemu. Kde velí jejich armádě?“

Mortva symbolicky naznačil potlesk. „Velkolepé. Umím si domyslet, co máte v úmyslu.“

Stojko stál v čajovně ochromený úžasem a hrůzou.

Pokud dosud rozhovoru obou mužů správně rozuměl, plánoval kabcar obrovskou podlost. A o ní se Perdór a všichni ostatní bezpodmínečně musí dovědět co nejdříve.

Nesmyslnou

povídačku

o

plánovaném

vpádu

Sjednoceného vojska považoval za další neblahý trik kabcarova bratrance, který by ve výsledném efektu mohl vést k tisícům mrtvých. Kdyby ho však teď tady objevili, nabral by rozhovor nepochybně zcela jiný směr. Takže se musel někde ukrýt.

Bleskurychle zmizel za gobelínem zavěšeným na stěně, na němž byly zobrazené lovecké výjevy. Stihl to právě včas, protože oba muži se vrátili z balkónu do čajovny.

Za gobelínem bylo plno špíny, plísně a zatuchliny, do vlasů se mu zapletly pavučiny. Na okamžik zavřel oči, aby nemusel myslet na zástupy hmyzu, které se na něho začínaly spouštět. Zároveň si uvědomil, že v ruce pořád ještě svírá štůsek urovnaných papírů. Doufal, že nejsou moc důležité.

Slyšel, jak muži listují v papírech, otevřeli několik zásuvek a po chvilce je zase zavřeli. Stojkovi vyrazil na čele pot.

„Aha, tady to je,“ triumfoval konzultant. „Spojeneckému vojsku velí rada, složená ze zástupců jednotlivých říší. Rada ze svého středu zvolí vojevůdce, který bude mít ve vedení boje rozhodující slovo a jehož rozkazy musí mít většinovou podporu celého grémia.“

Lodrik se hlasitě rozchechtal. „Tak to můžeme být v klidu. Jestli je tomu tak, tak se celá armáda nehne od shromaždiště ani na krok. Máme už na tu nevděčnou funkci nějakého kandidáta?“

„Pokud vím, vojevůdcem by se měl stát král Tarm z Aldoreelu,“ odpověděl bratranec. „Kam se jenom poděly ostatní stránky?“ Opět zašustil pergamen. Muž za gobelínem mělce dýchal otevřenými ústy, bez ohledu na nebezpečí, že přitom spolkne pavouka. „Považují ho za osobu, která je pro všechny přijatelná a nevyvolává spory, a navíc stejně jako já trochu studoval dějiny vojenství.“

„Takže musíme vyřídit buď jeho, nebo celou radu,“

zauvažoval kabcar. Zaskřípěly židle, muži se zřejmě posadili.

„Jak toho dosáhneme?“ zeptal se Nesreca přátelsky, v hlase mu ovšem zaznívala špetka nevíry. „Po Repolu by se nám sice podařilo atentátníka rychle dostat až na místo, ale jak pronikne do královy blízkosti?“

„Měl bych jeden nápad.“ Otevřela se zásuvka, potom se ozvalo tiché zašustění a mechanické cvaknutí. „Tady to jsem dostal v Granburgu jako dárek. Od modraků. Říkali, že si tím můžu vyžádat jejich pomoc. A kdo by se dokázal nepozorovaně přiblížit k nějakému člověku lépe než tyhle bytosti?“

„Takový amulet jsem ještě nikdy neviděl,“ podivil se konzultant. V hovoru nastala krátká pauza, potom bylo opět slyšet šelestění tenkého řetízku. Zřejmě ho Nesreca zrovna zkoumal. „To nejsou žádná písmena ani znaky, které bych znal. A vy si myslíte, že ti modraci, pozorovatelé, si zaslouží důvěru?“

„Od prvního dne mi říkali ‚Vznešený pane‘ stejně jako vy. Řekl bych, že tedy byli první, kteří správně rozpoznali moje kvality. Nyní hodlám využít těchto bytostí ke svému prospěchu.“ Ozvalo se mírné bouchnutí, zásuvka se zavřela.

„Norina chtěla, abych ten amulet spálil, protože jí modraci…“ Kabar se zarazil. „Ale samozřejmě! Že jsem na to nepřišel už dávno!“ V hlase mu zazněla škodolibá radost.

„Pomocí pozorovatelů najdu ty dva uprchlíky coby dup.“

„Vznešený pane,“ napomenul ho Nesreca opatrně, „myslím, že záležitosti Spojeneckého vojska mají přednost, se vším respektem a pochopením pro hluboké zklamání, které v srdci cítíte. Ochraňte Tarpol, potom se můžete starat o ostatní.“ Lodrik mlčel.

Stojko si dokázal výjev na druhé straně ozdobného gobelínu barvitě představit: zahloubaný kabcar, jenž v nitru zvažoval, zda může povolit uzdu své pomstychtivosti.

Domnělý útěk tělesného strážce a brojačky ho hluboce ranil.

Jak se zdálo, pořád ještě k Norině něco cítil.

„Máte pravdu, Mortvo. Nejdříve se musím věnovat svým poddaným. Dnes večer přivolám modraky a dám jim patřičné instrukce.“

Stojko si oddechl. Tím jeho přátelé získali čas, aby za pomoci Torbena Rudgasse stačili uprchnout z říše.

„Výborně,“ pochválil kabcara konzultant, bylo slyšet, že i jemu se ulevilo. „Teď pro vás mám ještě jedno překvapení.“ Zdálo se, že poklepal na dřevo. „Podívejte se, co řemeslníci podle mých pokynů a plánů vyrobili.“

„To jsou ty nové zbraně, které jste mi slíbil?“ zeptal se kabcar zvědavě. Bylo slyšet skřípění dřeva, jako kdyby někdo otevíral nějakou krabici. „Ach?“ vyklouzlo Lodrikovi zklamaně z úst. „To je všechno? Miniaturní samostříl? Podle mých skromných znalostí tady navíc chybí kovový trn, o který se napíná tětiva. Rukojeť je vymodelovaná docela pěkně, intarsie jsou skvělé, ale jak mám s takovou zbraní čelit přesile?“

Nesreca se tiše zasmál. „Ne, ne. Vznešený pane, to je něco úplně jiného. Nejdříve musíte tady to přitáhnout dozadu.“ Něco cvaklo.

Stojko by moc rád viděl, co se v čajovně děje. Tyhle informace se bezpodmínečně musí dostat do Ilfarisu. Tkaná látka však byla příliš hustá.

„To nějak podivně páchne,“ konstatoval kabcar. „Tady to dole u páčky, to je nějaký kámen? Na co tam je?“

„Uchopte zbraň za pažbu,“ požádal ho konzultant, „a namiřte druhým koncem na cíl.“ Stojko si domyslel, že Nesreca zřejmě očima něco vyhledává. „Tady. Vyberte si za cíl tenhle šeredný nástěnný koberec. Mezi stromy tam stojí takový malý koloušek. Zamiřte zvířeti na hlavu.“

Muž za gobelínem vytřeštil oči, v krku se mu vytvořil obrovský knedlík. Nová zbraň určitě něco napáchá, a ať to bude, co to bude, neměl v úmyslu stát se obětí jejích účinků, které konzultant právě chtěl kabcarovi demonstrovat. Kde byl ten kolouch? Horečně se snažil vybavit si scénu, jak ji její tvůrci na koberci utkali.

„Takhle?“

„Zhruba tak.“

Kolouch je přesně před ním. Nebo ne?

„Nyní, Vznešený pane, stiskněte spoušť. Jako u samostřílu. Ale nepolekejte se. Udělá to pořádný rámus.“

Stojko se přitiskl ke stěně čajovny, zavřel oči, tělo křečovitě ztuhlo.

Ozvala se ohlušující rána. Téměř ve stejný okamžik něco prorazilo těsně vedle jeho pravého ramene vlákna koberce, do tváře mu vlétly drobné úlomky kamene a podřely mu

kůži. S námahou potlačil vyděšený, bolestný výkřik. Srdce mu v hrudi bušilo jako splašené. Ve vzduchu se vznášel štiplavý pach spáleniny. Dírou v gobelínu, širokou jako prst, prosvítalo světlo.

„Těsně vedle,“ poznamenal kabcarův bratranec pobaveně. „V zacházení s touto zbraní se ještě budete muset cvičit.“

„To bylo působivé,“ prohodil Lodrik po chvilce. „A hrozně hlasité. Je to stejně průrazné jako samostříl?“

„Na velkou vzdálenost není tady ta zbraň až tak průrazná. Jenom v boji zblízka,“ upřesnil Nesreca, nadšený tím, že jeho prezentace se neminula účinkem. „Ale máme i jiné modely těchto zbraní, v principu pracují všechny stejně.“

„To je opravdu praktické. Člověk si ji může zasunout za opasek.“ Zase něco cvaklo. „Už to nefunguje. Pokazila se?“

„Ne, Vznešený pane. Po každé ráně ji musíte dobít.“ Oba muži se opět na delší dobu odmlčeli. Stojkovi crčela z čela krev, neodvážil se však pohnout. „Teď už zase můžete střílet.“

„To ale trvá hrozně dlouho,“ kritizoval kabcar. „Co je to za prášek? A jak to všechno vůbec funguje?“

Nesreca se tiše zasmál. „To je jedna otázka za druhou, Vznešený pane. Pojďte se mnou, uděláme si malý výlet a já vám ukážu dílny. Leží na pečlivě utajeném místě. Nikdo se

o tom nesmí dovědět, aby pak to překvapení bylo co největší. Víte, že Ilfaris má oči a uši úplně všude.“

„Říkal jste, že ty plány máte z univerzity v Berforu,“

podotkl Lodrik. „Neměli bychom je nechat okamžitě zničit, než na obdobný nápad přijde i někdo jiný?“

„To se hned stane, Vznešený pane. Mí lidé se o to postarají.“

Kroky zamířily ke dveřím, kabcar s konzultantem vyšli z místnosti. Stojko zvenčí zaslechl hlasy rozrušených vojáků z kabcarovy tělesné stráže, Lodrik a Nesreca je museli uklidnit.

Rychle vyklouzl z úkrytu, odložil papíry, oklepal si ze šatů špínu a setřel si krev z čela. V čajovně se právě zvolna rozplýval oblak hustého, páchnoucího kouře.

Stojko se otočil ke gobelínu. „Ulldraelovi budiž vzdán dík a chvála,“ zamumlal. Najednou ho přepadla úzkost.

Kolouch byl vyšitý zhruba na stejném místě, kde měl předtím hlavu.

Zbraně nezůstaly ležet v místnosti, na malém šachovém stolku objevil pouze zbytky nějakého černého prášku.

Opatrně ho shrábl a rukou nametl na kousek papíru, ten složil do tvaru malého dopisu, aby mohl jemný prášek snáze přenést. Chtěl poslat vzorek prášku do Ilfarisu, přestože neměl tušení, co zde ti dva muži předtím prováděli nebo jak nová zbraň vypadá. Měl jenom hrubou představu opírající se o slova, která zaslechl. A jak se zdálo, tak zbraň existovala v

různých velikostech. Rámus, jaký působila, dokázal nahnat člověku pekelný strach.

Nejdříve však musel zabránit horším věcem.

Stojko zkusil otevřít zásuvku šachového stolku a přikývl.

Amulet ležel uvnitř. Jeho bývalý chráněnec, který měl v minulosti nejlepší předpoklady k tomu, aby se z něho stal dobrý panovník, se změnil natolik, že nyní hodlal pomocí té věcičky zákeřně roznášet smrt a zkázu po celém kontinentu.

Rychle amulet vyndal a pověsil si ho kolem krku, šaty ho dokonale zakryly. Ve svém druhém bytě si ho v klidu prohlédne a potom ho rozbije na kusy. Navíc tím bude dodatečně chránit záda Valjakovovi a Norině.

Když došel ke dveřím a chtěl vyjít z místnosti ven, samy se před ním náhle rozevřely.

Stojko se díval do překvapeného obličeje kabcarova konzultanta. Různobarevné oči se nedůvěřivě přimhouřily.

„Odkud přicházíte, Gijuško?“ vyptával se Nesreca.

„Od tak mazaného člověka jako vy to je skutečně hodně prostoduchá otázka,“ odvětil Stojko duchapřítomně.

„Samozřejmě přicházím z místnosti, jak jste snad mohl sám poznat.“

„Ale jak jste se dostal dovnitř?“ přemýšlel bratranec.

Výraz jeho tváře se změnil, místo podezřívavosti nastoupilo falešné přátelství.

„Protože neumím létat,“ kontroval bývalý rádce sladkým hlasem, „vešel jsem stejně jako vy: dveřmi.“

„Jenže já jsem před těmito dveřmi celou dobu stál.“

Nesreca k němu popošel o krok blíž. „Možná přece jen umíte létat, Gijuško.“ Pohled mu najednou ztvrdl. „Nebo jste byl celou dobu uvnitř?“

„To byste mě přece viděl, nebo ne?“ Stojko prošel kolem něj a pokračoval v chůzi. „Vám přece v paláci nic neujde, nebo se v tom snad mýlím? Hezký den.“

Muž se stříbrnými vlasy se za ním zamyšleně díval.

Potom pročesal čajovnu.

Když spatřil prázdnou zásuvku šachového stolku, zdálo se mu všechno jasné. Drobné kapičky krve, které objevil za gobelínem, znásobily jeho podezření a udělaly z něj téměř naprostou jistotu.

S nesmírnou pečlivostí zahájil potřebná opatření, aby z okruhu kabcarových blízkých odstranil i poslední káravý hlas.

*

Stojko seděl v malé komůrce u léty již silně poznamenaného psacího stolu a s pomocí lupy škrábal na tenoučké proužky papíru úspornými hesly nejnovější poznatky.

Nebyl tak pošetilý, aby se špionážním aktivitám věnoval přímo v paláci, na to mu budova už dlouho připadala příliš

nebezpečná. K tomuto účelu si pronajal komůrku v podkroví malého domku v chudší části Ulsaru. Tam měl ukryté i holuby, které posílal s důležitými poznatky rovnou do Ilfarisu. Na cestě do svého druhého bytu absolvoval hotový překážkový běh, několikrát vystřídal povozy i šaty, aby setřásl případné pronásledovatele a zmátl je. Až dosud se mu to dařilo přímo velkolepě.

Dva ptáky již vyslal na cestu. Jeden nesl maličký dopis se záhadným práškem, druhý přenášel popis neznámé zbraně. Nyní bylo zapotřebí informovat Ilfaris o hrozících atentátech. Stojko se obával, že ani kdyby se mu podařilo amulet zničit, nesložili by Lodrik nebo Nesreca nečinně ruce v klín.

Bolelo ho srdce, že musí svého chráněnce tímto způsobem podvádět, ale v podstatě se jen snažil zachránit mladíka před sebou samým a před působením zla. Kdyby se mu konečně podařilo vyřadit konzultanta ze hry, dala by se situace ještě zachránit. Spojenecké vojsko by se pak mohlo dát do boje s Tzulandrijci.

Dokreslil na pergamen poslední znak. Muž, který měl momentálně na sobě oděv prostého dělníka, posypal inkoust pískem, aby rychleji oschnul. Potom zprávu několikrát přeložil a zasunul ji do malého vodotěsného váčku, který řemínkem připevnil holubovi k břichu.

Pták vrkal a čekal, až mu muž připevní náklad. Stojko ho láskyplně pohladil po peří, vložil holuba zpátky do klícky ze

spleteného rákosí a zasunul dovnitř misku se žrádlem.

„Nažer se, abys ten let dobře přečkal.“ Holub začal váhavě zobat zrní.

Stojko mezitím vzal do ruky amulet. Byl teplý na dotek a pulzoval, kámen mírně zářil. Ani jemu se nepodařilo vyryté symboly vyluštit. Žádnou takovou řeč nebo písmo neznal.

„Přestože jsi krásný, nesmíš déle existovat.“ Položil šperk kamenem nahoru na špinavou podlahu a uchopil kladivo.

Vykované železo prudce dopadlo na amulet, rána však neměla nejmenší účinek.

Stojkovo obočí vystřelilo do výšky.

Odhodlaně popadl nástroj oběma rukama a udeřil.

„U Ulldraele Spravedlivého a jeho matky Taraley,“

uklouzlo mu. Hnědé vlasy mu zplihle spadaly do čela. Šperk ležel na zemi, jako by se nic nedělo. Pouze okraje amuletu se poněkud hlouběji zabořily do objímky. „Já ti ukážu…“

Stojko nezůstal u jediného pokusu, ale znovu a znovu bušil do amuletu. Vytepané ozdoby pokryl jemný stříbrný svit, jako by se mu amulet chtěl vysmívat.

Stojkovi docházel dech, takže se posadil a přemýšlel.

Potom se porozhlédl po komůrce, jestli nenajde něco příhodnějšího.

Na zaprášené polici objevil starý hřebík a přiložil ho špičkou k amuletu.

Tušil sice, že ani tento pokus nepřinese žádaný výsledek, nechtěl se však vzdát.

Jeho domněnky se potvrdily. Hřebík z amuletu nejprve sklouzl, potom se ohnul, pak se jeho hrot otupil. Tajuplný šperk nadále vzdoroval veškerému násilí.

„To je ale nadílka,“ povzdechl si Stojko. „Že by pomohla nějaká kyselina? Ale kde ji vezmu?“

Dveře se rozlétly. Závora, kterou je zabezpečil, se rozpadla pod prudkým kopancem, který někdo dřevu uštědřil.

Do komůrky vnikli vojáci kabcarovy tělesné stráže, následovaní konzultantem a kabcarem.

Lodrik němě potřásl hlavou, když uviděl svého bývalého důvěrného rádce sedět na zemi před amuletem. Bezmezné zklamání, zračící se v Lodrikových modrých očích, přivedlo Stojka k poznání, že ať řekne, co řekne, panovník mu nebude věřit.

„Můžeš mi vysvětlit, co to tady děláš, Stojko?“ zeptal se Lodrik tiše.

Muž se pomalu zvedl na nohy, v pravé ruce držel šperk.

„Pokoušel jsem se zachránit vás před obrovskou chybou.

Tím byste přivedl sám sebe i celý Tarpol jenom do neštěstí.“

„Od doby, co mě podvádějí mí nejbližší přátelé, jsem stále nešťastný.“ Kabcar natáhl ruku. „Vrať mi můj majetek, který jsi mi ukradl jako prachsprostý zloděj. Chtěl jsi zabránit, abych zachránil svou zemi před útokem ostatních

říší. To je velezrada, Stojko. A ty jsi mě zklamal, zradil, podvedl. Po Valjakovovi a Norině teď i ty. Copak jsem všechna ta léta naslouchal nesprávnému člověku?“ Protáhl ústa. „Dej mi to.“

Stojko s rozmachem vyhodil amulet z okna. „Pokud stojí bohové při nás, tak ho nenajdete, pane. Nesmíte se nechat zatáhnout Nesrecou do neštěstí. Spojenecké vojsko nemá v úmyslu vpochodovat do Tarpolu. Nikdo vás nechce napadnout. Vojsko slouží jedině k tomu účelu, aby v případě nouze odrazilo Sinureda a jeho vojáky, kdybyste ho nedokázal ovládnout.“

„Vidíte, Vznešený pane,“ prohlásil Nesreca triumfálně, „byl v čajovně a špehoval.“

„Když mi to Mortva řekl, nechtěl jsem tomu věřit. Ani tomu, že jsi mi ukradl amulet.“ Kabcar se zhluboka nadechl.

„Nyní jsi byl usvědčen. Před mými zraky. A ty si myslíš, že nadále budu věřit jedinému slovu z tvých úst? Já ten amulet najdu, i kdyby museli všichni Ulsařané padnout na kolena a hledat ho.“

„Copak nepozorujete, co se kolem vás děje? Tenhle had, ten zplozenec všeho zla, vás zatahuje do svých sítí. Přitom ten muž dokonce ani není váš bratranec!“ zapřísahal Stojko kabcara úpěnlivě. „Prověřte si dokumenty v Berforu. Nikdy tam na univerzitě nebyl, nikdo ho tam nezná. Tak odtamtud ani nemůže mít plány těch nových zbraní.“

Mladý muž lhostejně opětoval Stojkův úpěnlivý pohled.

„A co má být? Stojí mi věrně po boku, na rozdíl od ostatních. U něho jsem neobjevil žádné stopy zrady. Ale ty, Stojko, právě ty. Poučil jsem se z toho, přestože to můj rozum nechce pochopit.“

„Potom poslechněte hlas svého srdce,“ žádal ho bývalý důvěrný rádce. „Norina, Valjakov, já, my všichni jsme vás chtěli osvobodit od tohoto stříbrovlasého démona, kterého sem poslal snad sám Tzulan osobně,“ konzultantovi přelétl po tváři letmý úsměv. „Jeho rady znovu nastolí dobu temnoty. On po ničem jiném netouží. Pochopte to konečně, při Ulldraeli Spravedlivém.“

Jeden z mužů tělesné stráže, který zřejmě zaujal pozici před domem, vešel dovnitř a podal kabcarovi přetržený řetízek. Amulet chyběl.

„Bohové stojí při nás,“ zamumlal Stojko. Pochopil, že už Lodrika nedokáže přesvědčit. Takže musel aspoň varovat ostatní. Bylo jen otázkou času, než se šperk najde. Muž se rozběhl ke stolu a otevřel klec s posledním holubem.

Jeden z vojáků mu uštědřil ránu násadou halapartny, Stojko upadl na zem a při pádu strhl malé ptačí vězení.

Lýkové pletivo se polámalo, ptáček rozrušeně poskakoval po prknech podlahy a máchal křídly. Zavrkal, vylétl na stůl a začal se krmit zrním.

„Poštovní holub,“ zasyčel Nesreca a podíval se k otevřenému oknu. „Žádné rychlé pohyby, jinak nám uletí.

Kdo ví, jaká tajemství s sebou nese.“

Muži se opatrně blížili k ptákovi, který je pozorně sledoval. Pohybovali se, jako by kráčeli po syrových vejcích. Holub kmital hlavou sem tam. Jeden ze strážných pomalu natáhl ruce a pokusil se ho chytit.

Stojko zaúpěl, převalil se na záda a kopl do nohy stolu.

Otřes ptáka polekal. Holub zamával křídly a vylétl ven.

Voják po něm skočil, přišel však pozdě. Holub se vydal na cestu.

Z kabcarovy blízkosti zazněla mohutná rána, z ústí nové zbraně, kterou držel konzultant v pravici, vylétl malý plamínek a ve vzduchu se vznášel obláček páchnoucího dýmu. Zasažený pták se převrátil a zřítil se na zem.

Nesreca s úsměvem podal zbraň zpátky Lodrikovi.

„Promiňte, že jsem se sám obsloužil, Vznešený pane, ale čas tlačil.“

„Dobrá rána,“ pochválil ho kabcar uznale.

V komůrce páchla síra. Vojáci nehybně stáli, v obličeji bledí jako křída, a zírali na maličkou věc v kabcarově dlani, která způsobila takový pekelný hřmot a na první pohled zabíjela pomocí blesku. Kouřový opar řídl.

„Jděte a najděte toho holuba.“ Panovník se obrátil ke Stojkovi. „Ty jsi prováděl špionáž ve prospěch ostatních říší.

Za to bych tě tady a teď mohl nechat popravit. Ale stále

ještě ti vděčím za mnohá léta, během nichž ses o mě staral.

I dobu v Granburgu ti započítávám k dobru.“ Vrhl na svého starého mentora opovržlivý pohled. „Jedna cela v palácovém vězení bude připravená jenom pro tebe. Budou tam s tebou dobře zacházet, ale už nikdy nespatříš světlo sluncí.“

„K čemu taky, pane,“ odvětil Stojko sklesle. „Když se díky vám a tomu démonovi po vašem boku brzy vrátí doba temnoty, beztak zavládne na celém Ulldartu noc.“ Stráže ho vyvedly ven. „Na rozdíl od mnoha lidí na kontinentu se já ještě budu mít v cele docela dobře,“ zavolal zvenčí.

Stráže přinesly Lodrikovi zastřeleného holuba. Olověná kulka mu roztrhala tělo. Krev, která panovníkovi ulpěla na prstech, když sundával malý váček, mu nijak nevadila.

Opatrně vytáhl složený lísteček a přelétl ho pohledem.

Potom ho podal bratranci. „Dejte ho odšifrovat a podejte mi zprávu. Uzavřete okolí domu a převraťte každičký kámen.

Já ten amulet potřebuju.“

Bryskně se otočil a vyšel z domu, v němž svému na pohled nejlepšímu příteli strhl z obličeje masku. Nenáviděl ten dům, v němž vyplynula na světlo truchlivá pravda.

Před svým kočárem se zastavil. „Až úspěšně skončíte s hledáním, nechte ten dům zbourat,“ nařídil veliteli tělesné stráže. „Ať po něm nezůstane ani stopa.“ Otřel si ruce o koňskou houni. Při příští zradě neprojeví nejmenší známku milosrdenství, ať se jí dopustí, kdo chce.

V podivné náladě, v níž se nenávist mísila se skleslostí, nastoupil do kočáru.

Jakmile dorazí do paláce, zastaví hlavní voj Tzulandrijců a nařídí mu přesunout se na jih. Pokud se jeho paměť nepletla, ležel Telmaran nedaleko nejjižnějšího cípu velkobaronie.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ RUNDOPL,

ČTRNÁCT VERST OD HLAVNÍHO MĚSTA TULARKY,

KONEC PODZIMU 443 P. S.

Treskor nevrle zafrkal, položil jedno kopyto před druhé a klusal po rozměklé cestě. Úkol, který mu jeho pán uložil, mu byl zcela cizí a považoval ho za mimořádně nepříjemný.

Nesmírně ho omezoval ve volnosti a černý hřebec byl kvůli tomu celý podrážděný,

„Nevypadá moc šťastně,“ poznamenala Norina, a jako kdyby jí válečný kůň rozuměl, zamával ocasem sem tam.

„Nic jiného mu nezbývá,“ odvětil Valjakov přátelsky.

„Není zvyklý, že by za sebou táhl nějakou káru. Nejspíš mě v duchu proklíná za to, co jsem mu provedl.“

Brojačka pohlédla na tělesného strážce a musela se znovu ušklíbnout.

Valjakovovu hlavu zdobila černá paruka. Pod širokým selským šatem, který si na mnoha místech bohatě vycpal, aby vypadal neforemně a tlustě, měl prsní pancíř. Šavli uschoval pod kozlíkem, čtyři kuše ležely ukryté pod dekou na prknech, na nichž obvykle býval uložený náklad.

Žena poprvé spatřila vojáka bez mechanické ruky. Místo toho měl pár obyčejných hrubých rukavic. Valjakov se jí přiznal, že trik s mechanickou rukou si vymyslel proto, aby zakryl znetvořené končetiny a zároveň tím vyvolal v tarpolské armádě větší dojem.

Mužův hladce vyholený obličej působil na Norinu nezvykle a zvláštně. Kdyby v téhle podobě potkala tělesného strážce v Ulsaru, nepoznala by ho. Pouze ledově šedé oči nedokázal nijak skrýt.

Ani brojačka se neubránila změnám. Na Valjakovův pokyn si nechala zkrátit vlasy na poloviční délku a přebarvit nahnědo. Tělo měla navlečené do tarpolského selského kroje, označujícího ji za vdanou ženu. Prostý pozorovatel by si pomyslel, že Valjakov je její manžel, a tak to také mělo vypadat. Nikdo by se nezarazil nad tím, že muž je více než dvakrát tak starý jako ona. Takové svatby nebyly žádnou výjimkou.

Dokonce i Treskor byl z válečného oře degradován na tažného koně, což se zvířeti viditelně nezamlouvalo. Občas zato dostal od tělesného strážce dvojitou dávku ovsa a od Noriny láskyplné pohlazení. Žena již nemohla déle tajit

těhotenství, břicho skrývající nenarozený život se zřetelně rýsovalo.

Na malém žebřiňáku, který cestou koupili, převáželi proviant, který jim měl vystačit na celou pomalou a nudnou cestu. Když se jich na takové zásoby jídla někdo vyptával, předstírali, že ho vezou na prodej na trh. Pokud Nesreca za nimi poslal nějaké pronásledovatele, nechali se dosud zmást úspěšným maskováním obou uprchlíků.

Nastávající matka trávila většinu času na voze, jakž takž pohodlně uložená mezi dekami, pod sebou tlustou vrstvu sena, které mělo tlumit nárazy způsobené nerovnostmi.

Pohled, který se jí z vozu naskýtal, byl monotónní a nikterak zajímavý: rovinatá země, skrovná vegetace a jen tu a tam pár lidí. Většina Rundopâlců žila na pobřeží, odlehlejší kraje byly chudé a málo úrodné, zemědělství se moc nevyplácelo.

Norina stále častěji trpěla návaly horka, v noci se jí mnohdy po těle řinul proudem pot. V poslední době se k tomu přidružily bolesti a křeče v podbřišku a brojačka se vroucně modlila k Ulldraelovi, aby dítě ochránil. Útrapy cesty byly den ode dne větší a větší.

Oči tělesného strážce pohlédly k obloze, která se neustále zatahovala.

„Měli bychom si co nejrychleji najít nějaký hostinec. Do Tularky sice už není moc daleko, ale kdyby začalo hodně pršet, promění se cesta v okamžiku v bažinu,“ vysvětloval

své společnici, která poté přikývla. Rovněž Treskor souhlasně zaržál.

„Občas opravdu věřím, že ten kůň rozumí všemu, co říkáme,“ podivila se Norina. „Takové zvíře jsem ještě nikdy neviděla.“

„Je výjimečný,“ souhlasil s ní válečník. Poškrábal se.

„Ta paruka je příšerná. Jak někdo může něco takového dobrovolně nosit?“

Z mraků spadla jedna velká kapka a hlasitě se rozpleskla na lněné plachtě vozu, první posel prudkého lijáku, který se o chvíli později rozpoutal. Kůň frkal, potřásal mohutnou hlavou a zrychlil chůzi.

„Už ho to nebaví,“ řekla Norina. „Chtěl by se dostat do sucha.“

„Ucítil jiné koně,“ přihlásil se Valjakov a ukázal dopředu. „Tam před námi je něco jako zájezdní hostinec.

Odhaduji, že asi tak dvě versty odsud.“

Zvedl se vítr a plámo na levé straně povozu bičovaly proudy deště. Brzy se na cestě objevily první louže a cesta se přesně podle předpovědi tělesného strážce proměnila v jedinou obrovskou bažinu.

Nedaleko od nich se blátem brodili dva pocestní. Zdálky se zdálo, že tam kráčí nějaký starší muž doprovázený malým děvčetem. Když zaslechli, že k nim přijíždí povoz, zastavili se a začali mávat rukama.

Valjakov nejevil snahu přibrzdit Treskora v rychlém cvalu.

„Vždyť je můžeme vzít s sebou,“ prohodila Norina tiše.

„Když tak moc prší.“

„Když si pospíší, budou ani ne za hodinu v hostinci,“

odvětil tělesný strážce. „Mohla by to být nějaká léčka.“

Podíval se jí do hnědých očí, které se na něj prosebně upíraly. „I když to není moc pravděpodobné.“ Povzdechl si a zastavil vůz. Bylo mu zatěžko něco jí odmítnout.

„Naskočte si. Ale chovejte se slušně,“ zavrčel na oba příchozí. „Jinak z toho bude koukat pořádný výprask.“

Oba pocestní, kteří na sobě měli prosté hnědé šaty, se rozběhli dozadu za vůz, aby se snáze vyšplhali na úložnou plochu.

K Norinině údivu pomáhala dívka muži nasednout. Muž zaúpěl námahou, jak se škrábal nahoru, dívka ho zezadu tlačila. Když muž dosedal, něco tiše klaplo. Děvče se pak skokem ocitlo pod plachtou uvnitř vozu.

„Ulldrael Spravedlivý nechť tě provází,“ pozdravil přátelsky muž, jenž už měl za sebou pěkných pár let života, a odložil promoklý kabát. Mezi černými vlasy prosvítalo několik šedých pramínků a jeho obličej připadal brojačce podivně známý. „Děkuji, že jste nás zachránili před deštěm.

Člověk by řekl, že Ulldrael chce celý kraj spláchnout z povrchu zemského.“

Děvče, které Norina odhadovala na čtrnáct let, se na ni ušklíblo a poklepalo na jeden sud se zásobami. „Máte něco k jídlu? Umírám hlady.“ Otevřelo víko a strčilo nos dovnitř.

„Fatjo!“ napomenul stařec dítě. „Chceš, aby nás ti milí lidé zase vyhodili na déšť?“ Stáhl ji k sobě a chtěl sud zavřít, brojačka ho však zadržela.

„Klidně si vezměte kus chleba. A vedle leží šunka a sýr.

Jídla máme dost.“

Fatja se zasmála, zatleskala a bleskurychle zmizela až do půl pasu v sudu, aby vylovila nějaké lahůdky.

„Děti,“ řekl muž. „Jsi moc hodná, selko. Já jsem Pjotr a to je moje vnučka Fatja. Máme namířeno do Tularky.“ Podal Norině ruku.

Norinina paměť pracovala na plné obrátky, ale zatím si ještě nedokázala mužův obličej ani hlas správně zařadit.

Zmocnilo se jí nejasné podezření. Její vlastní maškaráda však zřejmě odolala mužovým zrakům. Jestli ji poutník poznal, nedal na sobě nic znát.

Děvče se šťastně vynořilo ze sudu, mělo plnou pusu a usilovně žvýkalo, přitom mávalo nakousnutým chlebem a sýrem.

„Já jsem Marjala a to je můj muž Oljomov. Jedeme na trh,“ představila je Norina. Tělesný strážce se krátce ohlédl a přikývl. Nevěnoval oběma novým cestujícím větší pozornost.

Brojačka měla pocit, že jí najednou spadly šupiny z očí.

„Pověz, ty jsi přece naše malá Fatja? Ta, co umí číst lidské osudy?“

Dívka okamžitě přestala žvýkat, oči se podezřívavě přimhouřily.

Z kozlíku zazněla kletba, Valjakov zastavil vůz a poté se otočil. I jeho paměť potřebovala chvilku času, aby se vrátila do minulosti. „To je přece ten mnich a ta malá čarodějnice z Granburgu!“ vylétlo mu z úst.

Fatja přeskakovala pohledem z muže na domnělou selku a zpátky, potom v rychlosti popadla proviant a hbitě seskočila z vozu. „Dělej, pojď! Oni ví, kdo jsme!“ vyzývala svého společníka.

Starší muž byl příliš překvapený, než aby stačil zareagovat. Strnule seděl na místě a ustrašeně se díval na obrovitého sedláka, který skočil z kozlíku dozadu na vůz.

„Ty jsi Matuc, ten, který tehdy při korunovaci přišel o nohu, že ano?“ Valjakov popadl mužovo pravé lýtko a spokojeně zavrčel. „Protéza. Je to on.“

„Neměj strach,“ uklidňovala mladá žena duchovního.

„Nechceme ti ublížit. Jenom nás to moc udivilo. Nepočítali jsme s tím, že bychom tě mohli v Rundopâlu potkat. Chtěl ses přece vrátit do svého kostela a dále sloužit Ulldraelovi.

Kde máš róbu?“

„Norina Miklanovo?“ zeptala se Fatja. Vrátila se pár kroků k vozu. Byla za tu chvilku úplně promočená. „Chci říct, vy jste přece Norina Miklanovo, viďte?“

Matuc se na ženu nevěřícně zadíval. „Vy?“ Natočil hlavu k domnělému manželovi. „Tak vy jste potom zřejmě Valjakov, nebo ne? Byl bych vás nepoznal. S těmi vlasy.“

„Jak se zdá, za tímto nenadálým setkáním se skrývají dvě velice zajímavé historky,“ usoudila nastávající matka a s vynuceným úsměvem si opřela záda, protože ucítila píchání v podbřišku. „Měli bychom si je ale povyprávět v klidu u hřejícího ohně, nemyslíte?“ Kývla na děvče stojící v bahně. Bylo mokré od hlavy až k patě a třáslo se zimou.

„Nasedni. Jinak ještě onemocníš.“

Fatja vrhla na Valjakova zkoumavý pohled, až pak se vyhoupla zpátky do vozu.

Tělesný strážce se s bručením vrátil na kozlík a popohnal Treskora do cvalu.

„Málem bych tě nepoznala,“ řekla brojačka čtenářce osudů a pohladila ji po mokrých vlasech. „Vyrostla jsi.“

„A vy jste těhotná,“ odvětila dívka. „S ním?“ Ukázala na Valjakovova záda a zakousla se do sýra. „Kvůli tomu musíte utíkat?“

„Ne, ne,“ bránila se Norina. „O tom podrobně povyprávím později u krbu. A pak bych se taky ráda dověděla, proč jste vy dva spolu na cestách. A kdo vás pronásleduje nebo proč jsi tak rychle seskočila z vozu?“

„Kdy přijde váš čas?“ zeptal se duchovní, protože nechtěl prozradit, proč s dívkou putuje. V mžiku se mu znovu vybavilo proroctví, které mu jeho malá průvodkyně prozradila, aniž by si to přál. Nebyla v něm řeč o nějakém dítěti? Zamyšleně si prohlížel těhotnou ženu. Že by přitom měla na mysli jejího potomka?

Tak jako tak byl hrozně zvědavý, co brojačku a kabcarovu milenku přimělo k tomu, aby se nepoznána a v nejvyšším stupni těhotenství probíjela bez lékaře a dalšího doprovodu do Rundopâlu.

„Nevím přesně,“ odpověděla brojačka a na okamžik zavřela oči. Tělem jí odshora dolů projela vlna horka, dostala mírnou závrať. „Obávám se však, že něco není v pořádku.“

„A přesto jste se vydala na takovou cestu?“ Fatja potřásla hlavou s krátkými černými vlasy. „Je ten chlap aspoň nějakej medikus?“

„Jo. Umím ti zavřít pusu, abys netlachala, a vyhnat ti z hlavy zvědavost,“ zabručel Valjakov a nasměroval vůz do malého dvorku vedle vchodu do hostince. Seskočil z kozlíku a vypřáhl Treskora, aby ho mohl co nejrychleji zavést do stáje. Potom se vrátil a pomohl brojačce z vozu, borasgotánské děvče podpíralo Matuce.

Obitými okenicemi hostince pronikala ven hlasitá hudba, smích a vzrušený hovor.

„Ve stáji je několik koní a povozů,“ řekl tělesný strážce stroze. „Zřejmě to jsou bednáři a jedou k pobřeží, aby stihli začátek rybářské sezóny. Hrubí lidé, takže si dávejte pozor, až s nimi budete mluvit.“

Společně vešli dovnitř. Tu a tam se k nově příchozím obrátila něčí tvář, ale jinak je lidé vcelku ignorovali.

Převlečený válečník vedl skupinku k malému stolu v blízkosti krbu, aby se malá čtenářka osudu, hlasitě cvakající zuby, co nejrychleji zahřála. Oheň navíc nepochybně udělá dobře i těhotné ženě.

Matuc vděčně natáhl zkřehlé ruce k plamenům a třel si je, Fatja poskakovala před krbem. Norina se zády opřela o stěnu z prohřátých pálených cihel a okamžitě začala dřímat.

Valjakov zmizel mezi hloučky tísnících se mužů a po chviličce se vrátil s kouřícími mísami.

„Nemají nic jiného než hustou polévku,“ omlouval se za přinesené jídlo. „Ale ta zahřeje. Jenom noclehy nám hostinský nemůže poskytnout. Bednáři už obsadili všechny pokoje.“ Všichni najednou se vrhli lžícemi na polévku.

„Možná bychom mohli aspoň jednoho z nich zdvořile poprosit, aby přenechal své lůžko těhotné,“ navrhl Matuc.

„Zkus, jestli budeš mít štěstí,“ odsekl tělesný strážce nevrle. „Bednáři jsou tvrdohlaví psi. Já jsem už s nimi mluvil.“

Fatja k němu nevěřícně vzhlédla od polévky. „Jestli jsi s nima mluvil stejným tónem jako teď s náma, tak mě nijak neudivuje, že jsme nesehnali žádnej pokoj.“

Obr ji přejel zlostným pohledem.

„Možná bude opravdu lepší, jestli to zkusím ještě jednou.“ Matuc vstal a vydal se hledat skupinku bednářů.

Čtyři muži průměrného vzrůstu se silnými pažemi vysedávali u stolu a pilně se nalévali džbánky piva. Všichni už vypadali mírně podnapile. Na desce stolu ležely ošuntělé karty a poškrábané kostky.

Mnich k nim přistoupil a odkašlal si. „Ulldrael Spravedlivý nechť je s vámi všemi. Přicházím k vám s prosbou. My,“ ukázal na své společníky, „máme v našem středu těhotnou ženu a ta si nutně musí jednu noc odpočinout na lůžku. Má za sebou velice namáhavou cestu.“

„Vypadá hezky? Pak by klidně mohla strávit noc v mojí posteli!“ zahulákal jeden z bednářů a jeho kumpáni se rozchechtali. „My taky máme za sebou namáhavou cestu.“

„Vy ale nejste těhotní,“ namítal statečně Matuc.

„To si holt měla rozmyslet předem,“ opáčil mluvčí. „My jsme si spánek na pohodlných matracích poctivě zasloužili.“

Bývalý představený kláštera krátce přemýšlel a dostal nápad. „Mohli bychom si o to zahrát. Jak se mi zdá, všichni jste dobří hráči. Ale dost změkčilí, když bezpodmínečně musíte spát v postelích. Přitom jsem si vždycky myslel, že bednáři jsou tvrdí chlapi.“

Smích rázem ustal. „Co to povídáš, chlape?“ Mluvčí bednářů se zvedl a zeširoka se před Matucem rozkročil.

„Urážíš svýma slovama celej náš cech.“ Zvedl široké zjizvené ruce. „Tyhle ruce obepínaj dřevo rozžhavenýma pásama železa, kovají a řežou a já přitom necítím žádný bolesti. A ty chceš tvrdit, že jsou změkčilý?“ Zkoumavě přejel pohledem mnichovu postavu. „Co seš vlastně zač?

Stará, scvrklá košile?“

„Já jsem písař.“ Kolem Matuce zahlaholil hlasitý smích.

„Ale snesu větší bolest než ty. O to se vsadím.“

„Takovej žrout inkoustu? O kolik?“ zaznělo okamžitě z mužových úst. Matuc se ve svém odhadu nemýlil. Narazil na lidi, co rádi hrají a sázejí se.

„Jeden pokoj,“ oznámil, o co chce hrát. „Nic víc nechci.“

„To je všechno, inkouste?“ Bednář se mírně zapotácel a musel se opřít rukou o stůl. Alkohol působil. „No dobrá. A jestli vyhraješ, zaplatím rundu.“ Okázale vylezl na židli „Všichni poslouchejte! Tady se bude hrát o sázku. Pojďte sem a vsaďte si na mě.“

Hosté se tlačili blíž a blíž, také Valjakov se prodral davem. Byl zvědavý, co má mnich v úmyslu.

*

Fatja stála před plameny, do nichž předtím přiložila tři tlustá polena, a otáčela se, aby jí uschly šaty. Přitom si neustále cpala do úst chléb.

Norina se pobaveně dívala na dívku, která se od jejich posledního setkání v Granburgu nesmírně změnila.

Byly na ní zřetelně patrné první známky ženskosti, obličej se jí zúžil, ale vážný rys kolem úst nezmizel. Byl v přímém protikladu k dětinskému chování mladičké čtenářky osudu.

„Co tu v Rundopâlu vlastně děláš?“ zeptala se brojačka.

„Co se stalo s tvými lidmi? Dělali si o tebe velké starosti, když jsi tak náhle zmizela.“

„Musela jsem se vypařit, bylo to nutný,“ vyhnula se dívka přímé odpovědi a na zkoušku pomačkala látku šatů, aby viděla, jestli se z nich už vypařila vlhkost. „Musela jsem to někomu slíbit. Od tý doby jsem už svoje lidi neviděla.

Víte o nich něco?“

„Ne.“ Norina sklopila hlavu. Ve stručnosti jí povyprávěla, že dlouho žila v Ulsaru, potom její půdu dobyli Borasgotánci a ona tam od té doby ještě nebyla.

„A zrovna teď, když čekáte dítě, jste se vydala na cestu do Tularky?“ Fatja se posadila proti ní. „K tomu musíte mít hrozně důležitej důvod, že jo?“ Upřeně hleděla do mandlových očí mladé ženy.

A poté se to stalo. Aniž by si to čtenářka osudu přála, sám od sebe se rozvinul proces, při němž mohla útržkovitě nahlížet do lidské budoucnosti.

U Noriny to však nefungovalo jako obvykle, něco bylo jinak. Ten pocit se v ní vzmáhal stále intenzivněji. Fatja nemohla odtrhnout pohled od brojaččiných hnědých očí, působících zcela nepřítomným dojmem. Něco ji jako nesmírně mocný mentální vír vtahovalo do ženina nitra, stále hlouběji a hlouběji. A pak se dostavily bolesti.

Fatja lapala po dechu, držela se hrany stolu a zoufale se snažila celý proces zastavit, její úsilí však bylo marné.

Vzdala se beznadějného odporu. Bylo to silnější než ona.

Nastávající matka naproti tomu cítila zvláštní vnitřní lehkost, v hlavě se jí rozprostřela prázdnota, nic netrápilo její myšlenky. Zdálo se jí, že letí, vznáší se, vznáší se…

*

Uzavíraly se sázky, přičemž samozřejmě nikdo nepovažoval „pisálka“ za favorita. Matuc na sebe vsadil celé své jmění, čtyřicet vasleců.

„A jak bude ten souboj teď probíhat?“ zeptal se ho bednář pobaveně.

„Já jsem tě vyzval, takže já určím, co budeme dělat.“

Mnich se rozhlédl kolem sebe. „Rozhodni se, kterou

končetinou chceš proti mně bojovat.“ Protivník beze slova zvedl mozolnatou ruku. Mnich ukázal na svou pravou nohu.

„Ruce si musím šetřit, protože jimi ještě budu muset psát,“

objasňoval svoji volbu. „Souhlasíš?“

Bednář velkoryse přikývl, oči měl zarudlé alkoholem.

Matuc si nechal přinést kladivo, posadil se na židli a zvedl nohu.

„Já začnu.“ Plochá strana kladiva prudce dopadla na mnichovo pravé lýtko a Matuc sebou v předstírané bolesti mírně trhl. „Teď ty.“

Bednář váhavě postával vedle svého protivníka. Váhavě uchopil násadu a udeřil se do hřbetu ruky. I on protáhl obličej, ale ani nezasténal. Potom popadl svůj džbán piva a rázem ho vyprázdnil.

„Nerozhodně,“ rozhodl hostinský. „Další kolo.“

Matuc opakoval ránu, tentokrát zřetelně větší silou, bednář ho napodobil. S pevně sevřenými rty a zaťatými zuby stál chvíli v místnosti, než se znovu ovládl. Byla to nesmírná bolest. Tentokrát dopřál svému hrdlu dva obrovské džbánky, hřbet ruky mu doslova žhnul.

„Hmm,“ prohodil hostinský, který byl stále napjatější, jak souboj skončí, „zase nerozhodně.“ Uchopil kladivo.

„Tentokrát vás praštím já.“

Bednář na něho vytřeštil své již poněkud zakalené oči.

Mnich předstíral, že zvažuje, jestli sázku nevzdá. Po

mohutném povzbuzování ze strany hostů ve výčepu však souhlasil, že bude pokračovat.

Majitel hostince nešetřil žádného z obou soupeřů.

Bednář si zasunul do úst kousek dřeva, Matuc se pevně chytil sedadla židle. Když ho kladivo zasáhlo, vyskočil, poskakoval místností a do nekonečna si třel místo na pravém lýtku, kam kladivo dopadlo.

Ve výčepu mezitím zavládlo takové ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík na zem. Každý z hostů se chtěl dovědět, který z obou mužů hlasitě zaúpí jako první.

Bednáři uklouzlo tlumené zasténání, když mu kladivo zadunělo na ruce. Matuc to však velkoryse nechal platit, aby došlo i na další kolo, v němž hodlal opilého protivníka definitivně vyřadit ze hry.

„Tři týdny nebudu moct chodit,“ naříkal mnich. „Jsi tvrdý soupeř,“ pochválil protivníka, jenž od piva přešel na pálenku. Pod kůží ruky se mu rýsovaly obrovské podlitiny.

„Ale teď dávej pozor.“

*

Když v krbu hlasitě zapraskal kousek polena, Norina sebou trhla a vrátila se do skutečnosti.

Proti ní seděla bledá Fatja, zírající na brojačku očima rozšířenýma údivem. Nehty prstů se hluboce zabořily do dřeva, dívka vypadala strnule jako loutka.

„Co,“ zakoktala brojačka a opřela se o zeď. „Co se stalo?

Já jsem letěla… ale teď sedím tady…“ Jemně pohladila čtenářku osudu po pravici.

Dívka poté zamrkala, uvolnila ruce a opatrně si je protřepala. „Měla jsem si nechat vypíchnout oči,“ zašeptala tiše.

„Tos udělala ty?“ vyptávala se Norina. „Cos to udělala?

Viděla jsi snad moji budoucnost? Mluv!“

Fatja sáhla po Matucově džbánku a rychle ho vyprázdnila, aniž by mladé ženě odpověděla na otázku.

Potom se zadívala do plamenů, aby se uklidnila. „Váš osud se změnil. A zatím ještě není ve všech bodech pevně daný.“

„Prosím,“ naléhala na ni brojačka netrpělivě a ustaraně, „nenechávej mě déle v nejistotě. Naháníš mi strach.“

Děvče se otočilo. „Když chcete. Viděla jsem loď, bouři a neznámý lodi, který útočily na jinou loď. Viděla jsem vás, jak spolu s Matucem sedíte v maličký chatrči. Matuc se staral o dítě.“ Fatja ukázala na břicho s nenarozeným životem. „O tady to dítě. Kabcarovo dítě. Bude to chlapec, hrozně zvláštní chlapec, kterýmu se dostane moci postavit se temnotě ve všech jejích podobách, protože tu tmu dokáže porazit jejíma vlastníma zbraněma. Proto v sobě nosí něco jako kletbu. Světlo do temnoty ale vnese jenom tehdy, když

se spojí se svým bratrem.“ Polkla. „Ale to až po vaší smrti.“

Z hrdla se vydral vzlyk. Zakryla si obličej rukama a náhle se dala do pláče. „Já mám vinu na tom, že se vrací doba temnoty. Mohla jsem všechny varovat. Ale ti pozorovatelé…“ Zbytek jejího doznání zanikl v slzách a vzlycích.

Norina ze sebe setřásla údiv, posadila se vedle plačící dívky a objala ji kolem ramen. „Uklidni se, Fatjo.“

Malá čtenářka osudu si rukávem setřela slané slzy z obličeje a hlasitě se vysmrkala. „Já jsem tehdy nevěděla, že to je kabcar, čí budoucnost vidím. Řekla jsem mu, že se stane nástupcem jednoho velkýho, obávanýho panovníka a bude poroučet hrozně moc poddanejm. Ale to druhý jsem mu zamlčela, protože mi to nařídili pozorovatelé. O svejch vizích velkejch, starejch, napolo rozpadlejch bitevních lodí, který budou brázdit moře, jsem nesměla nikomu vyprávět.

Nikdo nevěděl o strašlivejch válečnících plnejch nenávisti, kteří potáhnou kdysi kvetoucí nížinou a budou všude drancovat a vraždit. Kteří pobijou všechno, co se jim postaví do cesty.“

Norině při těchto slovech přebíhal po zádech ledový mráz. Tušila, co zřejmě třesoucí se dívka líčí. To mohly být jenom tzulandrijské jednotky.

„Jednotkám bude velet překrásná žena s těma nejděsivějšíma očima, jaký si dovedu představit, vedle ní bude v kruhu žhnoucí energie stát nějakej mladík

a purpurovým dechem sežehne jednu vesnici na popel.“

Fatja se ještě jednou vysmrkala do rukávu a dopřála si další hlt piva, tentokrát z Valjakovova džbánku. Nadále se celá třásla. „Jeden znetvořenej, obrovskej mrzák v nádherný zbroji a s velikánským kyjem bude se smíchem zabíjet matky a děti a nad vším, co se bude dít, budou planout Tzulanovy děsivý oči.“ Přitiskla se k Norinině hrudi a zabořila do ní tvář. Brojačka bez dechu poslouchala dívčino vyprávění. „Bylo to hrozný. A potom mi pozorovatelé pohrozili, že mě zabijou, jestli o tom někdy někomu povím.“ Zvedla obličej. „Vize z vašeho osudu mi připomněly, co jsem tehdy viděla. Musela jsem to ze sebe nějak dostat. Já…“

„To je v pořádku,“ uklidňovala ji brojačka a přitiskla Fatju k sobě. „Uklidni se. Počkáme na ostatní.“

*

Když mnich požádal o hřebík, zatajilo publikum dech.

Matuc předstíral, že hledá holenní kost, a pak k ní přiložil hrot hřebíku. Třikrát udeřil na hlavičku a zarazil kovový hřeb do nohy do hloubky několika centimetrů.

S bezhlesným utrpením v tváři vstal, pobíhal po výčepu, a dokonce si na hřebík pověsil džbán s pivem.

Potom hřebík vykroutil, zhroutil se na židli a lapal po dechu.

„Koncentrace a dokonalé ovládání těla,“ zafuněl. Podal vyděšenému bednáři kladivo a hřebík.

Jeden z mužových kumpánů přiložil hrot k hřbetu ruky, Matucův soupeř zvedl třesoucí se rukou těžký nástroj. Na čele se mu perlily velké kapky potu, bylo vidět, že bojuje sám se sebou.

Všichni napjatě čekali na ránu.

Kladivo rázně dopadlo dolů a roztříštilo desku stolu.

Bednář vztekle zahodil nástroj a vyběhl z výčepu.

Takovou ostudu, že ho porazí nějaký „inkoust“, nedokázal přenést přes srdce.

Výčepem se rozlehlo hlasité volání, každý poklepával chrabrému písaři na ramena. Kumpáni poraženého soka dobrovolně vyklidili pokoj, aby tak projevili Matucovi své uznání.

„To musel být nějakej trik,“ prohodil druhý bednář podezřívavě, a než mu mnich v tom stačil zabránit, vyhrnul mu nahoru nohavici. Muži stojící kolem nich zřetelně spatřili dřevěnou protézu.

Na jeden děsivý okamžik zavládlo ve výčepu hrobové ticho a stařičký muž by nejraději zmizel mezi dřevěnými prkny podlahy. Valjakov napnul svaly. Kdyby bylo nutné, hodlal duchovního vysvobodit násilím.

Koutky bednářových úst se pomaloučku zvedly, potom se zplna hrdla rozesmál, ostatní hosté se k němu přidali.

Matucovi se ulevilo, spadlo z něj napětí. „U Taraley! To je ale rafinovanej inkoust! Tu výhru sis fakt zasloužil.“ Udeřil mnicha pěstí do ramene a připil mu. „Příště oba dva vsadíte do hry ruku.“

Matuc si u hostinského vyzvedl výhru, šklebil se od ucha k uchu a odkulhal spolu s tělesným strážcem zpátky ke svým společníkům. „Nikdy bych si nemyslel, že mi ta dřevěná noha jednou bude dobrá,“ zašeptal s úsměvem. „Na zdraví Nerestra z Kurašky.“

„Kdyby tvůj soupeř nebyl ožralý pod obraz, tak by ti ten trik nikdy neprošel,“ tlumil Valjakov mnichovu dobrou náladu. „Bylo to mazané, v tom měl ten bednář pravdu. Ale kdybych na ten podvod přišel já, donutil bych tě, abys ty svoje kousky zopakoval se zdravou nohou.“

Až teď si všimli, že obě ženy mají úplně po náladě.

Norina shrnula, co jí Fatja povídala, přičemž pečlivě opakovala každičký detail. „Teď už nevěřím, že o nich Lodrik nevěděl,“ dodala a povyprávěla jim o svém zážitku s pozorovateli v Granburgu.

„On o nich moc dobře něco věděl,“ přerušil ji Valjakov podmračeně. „Tehdy, když jsme byli na návštěvě u vašeho otce, hledal o nich nějaké zmínky ve starých knihách. Mám dojem, že jim říkal modraci. Obelhal mě i vás.“

„Oni mě zabijou,“ naříkala Fatja a přitiskla se ještě těsněji k těhotné ženě. „Teď jsem to tajemství prozradila.“

„Inu,“ povzdechl si Matuc, „kdybychom to všechno věděli dříve, možná by se nám podařilo odvrátit příchod doby temnoty. Tajná rada se tedy řídila správným výkladem.“ Nyní se i mnich proměnil v hromádku neštěstí.

„Kdybych tehdy pozorněji naslouchal Caradcovým slovům…“

„Tajná rada Ulldraelova řádu tedy skutečně vyslala do Granburgu atentátníka?“ podivil se tělesný strážce.

„A protože to vím, chtějí mě nechat zabít,“ dodal mnich tiše. „To je důvod, proč jsem na útěku.“

„Když pomyslím na to, kolik lidí zemřelo, aby kabcarovi zachránilo život… a přitom byla jeho smrt jediným východiskem, jak zabránit nejhoršímu.“ Valjakov udeřil pěstí do stolu, až mu paruka spadla z hlavy. Rychle si falešné vlasy zase nasadil. „Ale naříkání nám nijak nepomůže. Nemůžeme vrátit čas zpátky. Kdyby byly jiné okolnosti, stal by se ten mladík zcela jistě dobrým panovníkem. Za všechno můžou stříbrná kštice a Arrulschán.“ Zachmuřeně sáhl po svém džbánku, jenže zjistil, že je prázdnější, než byl.

„Také to tak vidím. Lodrik byl na správné cestě,“

souhlasila Norina s obrem. „Když pomyslím na všechny ty reformy, které jsme již zavedli… Ale příliš pozdě jsme

poznali, jaké nebezpečí Nesreca představuje. Doufám, že se Stojkovi vede dobře.“

Hostinský přinesl ke stolu další rundu piv. „Ty věnuju hrdinnému písaři. Na tvoje zdraví, inkouste!“ Připil mu a spolu s ním pozvedli džbánky všichni, co seděli ve výčepu.

Matuc se smíchem mávl rukou, dlouze upil, setřel si pěnu od úst a podal hostinskému hrst vasleců. „Tady máš.

Příští runda jde na můj účet.“ Muž zmizel a hosté začali na mnichovu počest zpívat pijáckou písničku, která však zněla více než falešně.

„Jestli proti tomu nic nemáte, Norino Miklanovo,“ dal se Matuc opět do řeči, „rád bych vás doprovázel, ať už jdete kamkoliv. Já jsem tehdy selhal a možná budu moci u vašeho dítěte napravit svou chybu. Ulldrael Spravedlivý nade mnou opět drží ochrannou ruku, po dlouhé době pochyb a nejistoty jsem se opět utvrdil v jeho milosti, a to mi dodává optimismus. Myslím, že můžu v chlapcově osudu sehrát důležitou roli.“

„Chceme se dostat do Rogogardu, aby dítě bylo v bezpečí,“ prozradila Norina. „Po té vizi, kterou mi Fatja vylíčila, mi leží zdraví dítěte na srdci více než cokoliv jiného. Jestli nás chceš doprovodit k ostrovním pevnostem, budeš srdečně vítán. Až budu na cestách, převezmeš chlapcovu výchovu. Na lodi si budeme moci v klidu povyprávět o událostech posledních týdnů a měsíců.“

Matuc se rozzářil. „Hrozně rád.“

„Já chci taky s váma,“ popotahovala Fatja tiše.

„To určitě smíš.“ Duchovní ji pohladil po hlavě. „Budeš chlapcovou starší sestrou.“

„Pro mě je důležitější,“ přišel tělesný strážce s dalšími dotazy, „popis toho tria, které v té vizi řádilo na bitevním poli. Ta žena by mohla být kabcara, mladý muž Lodrik.

Zbývá ten mrzák. Ten se zatím ještě nikde neobjevil. Nebo že by se tím myslel Sinured?“

Čtveřice společníků mlčky hloubala nad záhadou, aniž by dospěla k nějakému výsledku, až Matuc navrhnul, aby se odebrali na lože, protože postřehl vyčerpání zračící se ve tvářích budoucí matky i své malé společnice. Za potlesku hostů zamířili všichni čtyři do pokoje.

Valjakov krátce zašel do stáje, aby se poohlédl po Treskorovi a přinesl šavli, kuše a zavazadla. Chtěl být na všechno připravený.

*

Prozradila jsi naše tajemství i Vznešeného pána, maličká ženuško, ozval se Fatje v hlavě tichý šepot. Dívka zaječela a probrala se ze spaní.

Norina okamžitě zapálila další svíčku, Valjakov vyskočil z postele a popadl napjatou kuši. Matuc rovněž sáhl po jedné z dalekonosných zbraní.

„Jsou tady,“ vykřikla čtenářka osudu rozčíleně a těsně se přitiskla k brojačce.

„Já nikoho nevidím,“ zašeptal tělesný strážce. V přítmí potemnělého pokoje neobjevil žádné stopy nějakého vetřelce.

Okenice hlasitě tloukly o okenní rámy, kolem domu vál prudký podzimní vítr. Vířící listy poletovaly nocí a s tichým šelestěním narážely do skel oken.

Přicházíme tě potrestat, maličká ženuško, slyšela Fatja znovu hlasy ševelící jí v hlavě. Nečekej žádnou milost.

Okno se rozbilo, do pokoje vlétl déšť střepin, dovnitř skočil první modrak a zaprskal. Obě ženy zděšeně vykřikly, když vychrtlá, nahá postava přistála na podlaze a rozhlížela se po místnosti.

Valjakov v naprostém klidu vypálil přesně mířenou šipku a zasáhl tvora do krku.

Modrak překvapeně sáhl na dřík šipky, couvl o krok dozadu a padl na kolena. První útočník se široce rozevřenými koženými křídly byl po smrti. Purpurový svit v jeho očních jamkách zablikotal a pohasl.

„To bylo snadné,“ zahučel obr, vzal mnichovi samostříl z ruky a namířil na rozbité okno. „Přines sem i ostatní kuše a nabíjej.“

Zvenčí bylo slyšet hlasité šelestění. Zřejmě to nebyl jediný modrak, jenž chtěl připravit dívku o život.

Valjakov se nenechal vyprovokovat stíny, míhajícími se temnotou před oknem. Vytušil, že ho chtějí přinutit, aby střílel jen tak nazdařbůh a vyplýtval munici. Pevněji sevřel rukojeť samostřílu a nehnul hlavní ani o milimetr.

Druhou odvážnou stvůru zastřelil tělesný strážce už v momentě, kdy se pokusila přistát. Potom se odvedle a z míst nad nimi ozval jakýsi hluk.

Tví přátelé budou také muset zemřít, znovu zaslechla v myšlenkách šepot. Zakňourala a přitiskla si ruce ke spánkům. Mrtvá. Jsi mrtvá, malá ženuško. A tvoje duše patří nám. Dívka se bezvládně složila. Přemohlo ji milosrdné bezvědomí a ochránilo ji před posloucháním dalších výhrůžek.

„Odstraňují cihly,“ vykřikl Valjakov. Nařídil Matucovi, aby dále mířil na okno, zatímco on bude jistit strop.

Dveře se rozrazily a vlétly dovnitř. Modrak, který vnikl do domu sousední místností, se vrhl na válečníka dříve, než ten stačil vystřelit z kuše. Oba s rachotem upadli na zem.

Valjakov v pádu pustil samostříl a vytrhl dvě dýky, které měl připevněné k zápěstím. Když si tvor na něho klekl, neustále ho zleva a zprava bodal do boků. Z hlubokých ran tryskaly fontány purpurově zbarvené kapaliny.

Modrak zaječel a zamával křídly, aby se vznesl, bojovný duch K’Tar Tura to však nepřipustil. Než se tvor stačil dostat ke dveřím, proťal mu Valjakov vaz.

Matuc mezitím nesmyslně vypálil dvě šipky do tmy, Norina nabíjela zbylé kuše.

Když k oknu plachtil další z pozorovatelů, které všichni donedávna považovali za zcela neškodné, popadl mnich židli, stoupl si vedle okenního rámu, a jakmile zaslechl škrábání drápu o římsu, vší silou máchl židlí. Modrak se spolu s troskami rozbité židle zřítil na dvůr.

Nyní už neměli žádné zbraně, Valjakovova šavle ležela příliš daleko.

„Tady se blíží ještě jeden,“ varovala ostatní brojačka, najednou však zkřivila tvář, chytila se rukama za břicho a se zaúpěním klesla k zemi.

Duchovní právě v tu chvíli zaslechl šustění křídel.

Spásný nápad dostal, až už bylo skoro pozdě. V poslední vteřině si odepnul umělou pravou nohu a použil ji v boji s pozorovatelem jako improvizovaný cep. Jestli uměl s něčím dobře zacházet, bylo to právě zemědělské nářadí a náčiní.

Modrak se tím skutečně nechal odradit. A když se před ním objevila statná postava tělesného strážce, hledal poslední útočník záchranu v útěku.

Tou dobou se na dvoře i v místnosti objevili další muži ozbrojení sekerami a kladivy, aby jim pomohli zahnat nezvané hosty. Vzrušení bylo tak velké, že si nikdo z pomocníků nevšiml, že tělesný strážce najednou nevypadá tak tlustě jako předtím a má na hlavě pleš.

Norina bojovala s bolestmi v podbřišku, které povolily teprve ve chvíli, kdy jí hostinský uvařil tišící čaj. Fatja, která se probrala z bezvědomí, držela nastávající matku za ruku.

„Dnes se už podruhé o nic nepokusí,“ usuzoval Valjakov. S hravou lehkostí napnul kuše, na rukou i na hrudi se mu napnuly hory svalů. „Zahnali jsme je na útěk.“

„Ví vlastně někdo, kolik takových nestvůr existuje?“

zeptal se Matuc opatrně. Nedočkal se odpovědi.

„A já to ani nechci vědět,“ řeklo děvče tiše. „Určitě mě budou pronásledovat celej život, dokud mě nedostanou.“

„Na Rogogardu určitě žádní nejsou,“ domníval se mnich a snažil se dodat mladé společnici odvahu. „Určitě nemají rádi slanou vodu.“

Nad hlavami jim něco tiše zavrzalo.

„Tím si taky jsem celkem jistý,“ připojil se k němu tělesný strážce, sáhl po dlouhé šavli a prudce jí bodl do tenkého stropu ze slámy a hlíny. Bylo slyšet zavytí, a když K’Tar Tur přitáhl čepel zpátky, kapala ze škvíry purpurová kaše.

Zaslechli rachocení, několik cihel spadlo, potom nocí zašuměla kožená křídla.

„Ten má dost.“ Valjakov si zkoumavě přidržel hrot šavle před očima, aby na sytě rudou tekutinu dobře viděl.

„Krvácejí a umírají. Tak to mám rád.“ Očistil si čepel o jednu z mrtvol a pak ji zasunul do pochvy. „Odstraním mrtvoly a budu hlídat. Pro jistotu.“

Když bez zbytečného otálení vyhodil prvního modraka z okna, zastavil se před duchovním. „Naučím tě zacházet s kuší. I slepec střílí líp než ty.“

Matuc protáhl obličej. „Ale v souboji dřevěnou nohou mě nikdo neporazí.“

K’Tar Tur se krátce ušklíbl a pokračoval v práci. Potom zavřel okenice na petlici a posadil se na postel. Nabité samostříly měl na dosah.

Ostatní se uklidnili a usnuli, přestože si po událostech posledních okamžiků ani oni pořádně neodpočinuli.

VII.

Angora, Ulldraela, Seneru, Kalissku a Vinteru nesmírně mrzelo, že nechali náš svět bez pomoci, a proto pomohli lidem znovu vystavět města a oživit země, které Tzulanův syn zničil.

Poté uzavřeli dohodu, že do budoucna nechají lidi jednat samy za sebe: bohové jim budou pouze udílet rady a pomohou jim, aby se ze svého jednání dokázali poučit.

ÚDOBÍ DRUHÉHO MÍRU

A KONEC MAGIE

KAPITOLA II

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ RUNDOPL, HLAVNÍ MĚSTO

TULARKY,

KONEC PODZIMU 443 P. S.

„Uhni mi z cesty, ty rundopâlský soudku s rybím tukem,“ houkl dobře naladěný Torben a kopl muže do zadku, až spadl na pult, na němž se zákazníkům nabízely ryby.

Nakopnutý muž se zvedl a vztekle se otočil, v nahněvané tváři se však najednou objevilo radostné překvapení. Pravá ruka, v níž držel jednoho obzvláště velkého hejka, kterým chtěl neurvalce praštit, se opět sklopila.

„Kapitán Rudgass! To jsem si mohl myslet, když jsem za zády ucítil tvůj smradlavej dech.“ Obchodník odhodil rybu zpátky na pult a srdečně Rogogarďana objal. „Ještě tě žádnej Palestánec nepotopil?“ Změřil si korzára pohledem. Před ním stál a poťouchle se na něj šklebil opálený muž s krátce zastřiženými světlými vlasy a dlouhým spleteným vousem.

„Vypadáš moc dobře.“

„Za to můžou moje úspěchy,“ usoudil Torben a také se na sebe zahleděl. „Nejjemnější hedvábný košile, nejlepší

látky na kalhoty a nejlepší voňavky, jaký se dají na moři ukořistit. A nesmíme opomenout ten rapír, co mám u boku.

Je skoro k nezaplacení. Musel jsem s jeho bejvalým majitelem bojovat skoro pět minut, než jsem ho získal.“

Rogogarďan se na okamžik dotkl jedné z ryb. „A ty pořád prodáváš tyhle páchnoucí krámy, Picku?“

„No jasně. To a všechno ostatní, co mi přineseš, Rudgassi.“ Chytil korzára pod paží a zatáhl ho dovnitř do obchodu, před nímž vystavil dnešní úlovky. „I když každej ví, s čím obchoduješ, nemusí to všichni slyšet.“ Pick vyndal zpod pultu dvě sklenice a jednu láhev, velkoryse nalil její obsah do pohárků a připil svému hostu. „Na Rogogard!“

Pálenka v mžiku zmizela. „Co máš tentokrát?“

„Jenom fajnový věci.“ Torben protáhl nos a postavil na pult koženou tašku. Opatrně z ní vyndal jemné, pečlivě vypracované skleněné vázy a flakóny. „No?“

Pick svěsil koutky úst a poškrábal se na chlupatém předloktí. „To je pro chlapy to správný zboží, co? Rudgassi, cos to přitáhl? Dnes žádná pálenka, žádný víno, žádný šperky nebo něco takovýho?“

Korzár si povzdechl. „To asi musela být nějaká krejčovská loď. Čtyři tucty štůčků látky, deset beden s těmahle krámama a klubkami příze.“ Uchopil jeden z křehkých předmětů a podržel ho proti světlu. „Ale podívej, jak krásně se v něm zrcadlej sluneční paprsky a jak se lámou. Picku, říkám ti, pro tebe bude hračkou prodat to

nějakejm bohatejm dámám. Nebo do nich nalej rybí tuk a prodávej to jako lék. Mně je úplně jedno, co s tím uděláš.“

Obchodník však zachoval ve tváři skeptický výraz.

„Rudgassi, těchhle věcí se nezbavím ani za čtyři roky.

Štůčky s látkami beru, ale ten brak můžeš naházet do vody.

Deset vasleců za štůček, dohodnuto?“

„Dvacet vasleců, a přidám ti ještě tři bedny těch váz,“

smlouval kapitán.

Pick zabručel na souhlas, obchod byl zpečetěn podáním ruky a oba měli radost, že při transakci dosáhli výhodné ceny.

„Co je v Tularky jinak novýho?“ vyptával se Torben.

„No, lidi se pořád ještě smějou jednomu bezzubýmu korzárovi.“ Obchodník se nevinně zadíval do stropu, zatímco Rogogarďan ho v hraném vzteku plácl do zad. „Ale jinak se nic nestalo. Začala sezóna rybího tuku, však je to taky cítit.“

„Nějaký obchodní lodi?“ zeptal se korzár.

Pick potřásl hlavou. „Palestánci se sem skoro už neodvažujou, ty tři lodi z Agarsie, co kotví v přístavu, jsou pod ochranou Rogogardu, takže nic, co by tě mohlo zajímat.“

„Zatraceně,“ vztekal se Torben a dolil si sklenici.

„Pořádná kořist by se mi teď opravdu hodila. Od posledního velkýho úlovku uplynuly už skoro tři měsíce. Od ty doby vozím jenom samý takový krámy.“

„Přestavěj si tu svoji kogu na chytání velryb,“ navrhl mu obchodník ironicky.

Rogogarďan popadl láhev s pálenkou. „Budu se trošku toulat po městě. Tu flašku ti vrátím, až se budu vracet.“ Dal si další doušek a bez ohledu na Pickovy protesty vyšel ven.

Pomalu kráčel úzkými uličkami rybářského města, nad nímž se vznášel dotěrný zápach. Kuchyně zpracovávající velrybí tuk jely naplno od rána až do večera a vyráběly z tuku obrovských ryb olejovitou kapalinu. Život v Tularky díky tomu naplno tepal, nabídka práce pro nádeníky byla v těchto dnech bohatá a město přitahovalo obchodní lodi.

Když zápach ve městě natolik převládl, že i ti nejusedlejší obyvatelé města krčili nosy, přesunula se ta nejšpinavější práce na odlehlejší ostrovy. Tam nyní dělníci dělali v malých baráčcích nebo chatrčích s rybami všechno možné: vyvrhávali je, udili, nasolovali, zpracovávali na filety a opékali na rožních.

Kořist v podobě lodi plné tresek nebo velrybího tuku, o tom by byl korzár ochoten uvažovat jen v případě nejvyšší nouze. V první řadě měl spadeno na Palestánce, ti se však už tak daleko na severu prakticky neukazovali. A pokud ano, tak připlouvali vždycky po třech najednou a za takových okolností bylo dobytí některé z jejich lodí prakticky zcela nemožné.

Torben kráčel po dlouhém přístavním molu. Zde se vedle sebe tísnilo jedno skladiště za druhým, někteří kupci

měli vlastní rejdařství a obchodní stanice a stavěli zde své sklady a kanceláře, aby nemuseli odvádět poplatky cizím.

Tady se Rogogarďanovi nabízela ještě jedna možnost: loupež na souši.

Ve svých nadějích se však zklamal. Před většinou skladů a kanceláří stály stráže a bdělýma očima korzára sledovaly.

Přesto neměl v úmyslu tuto myšlenku nadobro odepsat. Než aby se mu lidé vzbouřili, nechá je vybrakovat některé skladiště.

Když se otočil k moři, postřehl, že do přístavu vplouvá nějaká loď. Takový typ neznal, zatím ho ještě nikdy neviděl.

Zvědavě se posadil na železný uvazovací kolík a sledoval nový přírůstek.

Loď byla poněkud delší než tarpolská válečná koga, měla tři plachty a vysoké nadstavby. Vesla nebyla nikde vidět. Na předním stěžni visel na ráhnech kus plachty, který bohatě stačil k pomalému, ale bezpečnému připlutí do přístavu.

Torben odložil láhev a vytáhl od opasku dalekohled, jímž si plavidlo prohlédl z větší blízkosti. Dva muži obsluhovali kormidlo, asi čtyřicítka mužů cvičila v ráhnoví.

Pomocí vybroušené čočky však zjistil, že plachty nejsou ušité z plátna. Místo něho byl použitý jiný, světlý materiál, který se skládal vedle sebe jako lamely. Vztyčená vlajka mu byla úplně cizí. A to už něco znamenalo.

Torbenovi se v hlavě okamžitě vytvořila rovnice: neznámá loď rovná se neznámé zboží rovná se obrovský zisk. Podle tvaru trupu a přídě se však obával, že perspektivní kořist bude rychlejší než jeho Grácie. Takže v úvahu přicházel pouze moment překvapení.

Čtyři malé veslice přivlekly loď k molu nedaleko od korzára. Na lodi okamžitě zavládla hektická činnost.

Námořníci smotávali lana, vytahovali můstky, z paluby sešla skupina ozbrojenců.

V jejich čele kráčela žena asi Torbenova věku s krátkými černými vlasy a hnědýma šikmýma očima. Tělo měla zahalené prošívaným kabátcem, který jí sahal až ke kolenům, a přes něj měla vrstvu kůže obitou četnými nýty.

Předloktí chránily tlusté kožené rukávníky, prsty se skrývaly v černých rukavicích. Na štíhlých nohou měla vysoké černé boty, u pravého boku se jí houpal kord, u levého něco jako krátký meč s širokou masivní hlavicí. Doprovázeli ji čtyři muži, na nichž si Torben okamžitě povšiml úzkých očí.

Muži měli kožené zbroje a zvláštní zakřivené meče.

To rozhodně nejsou obchodníci. Všech pět nově příchozích cíleně mířilo ke korzárovi, jenž dosud neodložil dalekohled. „Loď ahoj,“ pozdravil Rogogarďan a namířil čočku na ženinu hruď. „Tomu říkám statný náklad.“ Ušklíbl se a přístroj zase schoval. „Vítejte v Tularky, městě velrybího tuku a ryb.“

„Kde najdu správce přístavu, chlape?“ vyptávala se žena.

Hovořila ulldartsky, ale dialektem, který neznal. Šikmé oči se na něj pozorně upřely.

„Nechte mě přemýšlet, vznešená dámo.“ Rogogarďan vstal. „Dříve než vám odpovím, musíte mi říct, odkud pocházíte. Takovou loď jsem ještě nikdy neviděl.“

„To ti věřím,“ odsekla žena stroze. „Jestli pořád jenom civíš ženám na prsa, tak za celý život nic jiného neobjevíš.“

„Život začíná u prsu ženy,“ kontroval Torben pobaveně.

„Proč bych se tam teď už nesměl dívat?“

„Kvůli tomu ti zřejmě taky vybili zuby,“ usuzovala neznámá, působící velice bojovným dojmem. Kapitán si její přízvuk stále ještě nedokázal nikam zařadit. „Malé děti, které se tisknou matce k prsu, také nemají zuby.“

„Klidně si mě dobírejte, jestli máte chuť,“ opáčil spálený muž s úšklebkem a udělal pukrle. „Vy jste z Tersionu? Nebo snad dokonce z císařství Angor?“

Žena beze slova prošla kolem něho a spolu se svým doprovodem zamířila k jednomu z přístavních dělníků.

Rogogarďan se zasmál a zamával jí na rozloučenou.

„Určitě se ještě jednou uvidíme.“ Až její loď dobude, bude s ním muset mluvit.

Torben připochodoval k můstku vedoucímu na palubu cizí lodi.

Zkusmo na něj vkročil jednou nohou. Když zvládl asi tak polovinu můstku, objevil dva strážné s dlouhými kopími,

kteří se zájmem sledovali, jak se snaží proniknout na palubu.

Torben k nim natáhl ruku s pálenkou.

„Ahoj! Dáte si malý doušek na přivítanou?“ Korzár kráčel dál. „Říkal jsem si, že si přátelé z Tersionu zaslouží, aby je někdo osobně uvítal. Vy přece jste z Terionu, že jo?“

Oba muži se na sebe nerozhodně podívali, potom několikrát ukázali směrem k molu. Zřejmě tím dávali Rogogarďanovi najevo, aby co nejrychleji zmizel. Torben však na jejich gesta nedbal.

„Vy mi nerozumíte, že ne?“ Šedozelené oči pátravě přelétly po palubě, aby pochytily co nejvíce dojmů.

Katapulty nikde neviděl, ale úchyty prozrazovaly, že je možné zbraně kdykoliv namontovat. Teď se k nim zvědavě přitrousilo i několik námořníků.

„To je krásná loď,“ pochválil ji kapitán. Mluvil pomalu a zároveň se odvážil udělat další krok. „S čím obchodujete?“

Strážný teď už máchal rukama, jako by chtěl zaplašit hejno komárů. Muž řekl pár slov zcela neznámou řečí.

„Těší mě, že jsem se s váma seznámil,“ odpověděl Torben a natáhl k muži ruku s láhví. Když po ní chtěl strážný váhavě sáhnout, jeho kumpán se na něj tvrdě obořil.

Natažená ruka se stáhla.

„Pryč z mojí lodi,“ procedil nahněvaný ženský hlas Torbenovi za zády. Když se ohlédl, uviděl na molu stát neznámou ženu, ruce měla založené v bok.

„Tak vy jste kapitán? To je ale neobvyklý. Můžu vás aspoň pozvat? Na hlt nejjemnější pálenky?“ Korzár se k ní otočil. „Můžete mi ukázat svoji loď. Vypadá moc dobře. Co to jsou za plachty?“

„Rohože z lýčí,“ prozradila mu žena. „A teď vypadni.“

„Zatím ještě jsem na můstku. Abych mohl vaší prosbě vyhovět, musím nejdříve vstoupit na palubu, nebo ne?“

Žena vykřikla nesrozumitelný povel.

Rogogarďan cítil, jak se široké prkno, na němž stál, dalo do pohybu. Oba strážní se ho chopili a obrátili ho na bok.

Torben vyskočil a balancoval na úzké hraně jako tanečník na laně. Žena opět něco pronesla neznámou řečí a její lidé se dali do smíchu.

„Hele! To přece nemůžete udělat,“ stěžoval si korzár.

„To, co mám na těle, je ryzí hedvábí. A voda je hrozně studená, špinavá a…“ Strážní začali prknem smýkat.

Torben zoufale máchal rukama, aby udržel rovnováhu, otřesy však nedokázal ustát.

S povzdechem se odevzdal osudu a za smíchu posádky spadl do kalné mořské vody. V pádu rukou zakryl hrdlo lahve, aby alkohol zachránil.

Když se vynořil, zaprskal a na zádech doplaval k nejbližším kamenným schůdkům.

Mokrý od hlavy až k patě vylezl po schodech nahoru, s úšklebkem vyprázdnil láhev a ženě zamával. „Ještě se

uvidíme,“ slíbil jí hlasitě a mírným poklusem se vydal ke Grácii převléknout se do suchých šatů.

Několik přístavních dělníků se za ním dívalo a muži nevěřícně potřásali hlavou. Koupel v přístavu, po níž z něho stále ještě crčela voda, Torbenovi nijak nezkazila náladu.

Krásná dáma a neznámá loď. Vyhlídka na dvojí kořist vzbudila jeho ctižádostivost. Jako korzára i jako muže.

*

Na neznámé lodi, která nejevila známky ochoty vyložit z podpalubí náklad, připadala Torbenovi po dvou dnech velice zvláštní jedna věc. Když loď vplouvala do přístavu, byl by přísahal, že je kýlem hluboko zabořená do vody. Už jen kvůli tomu si zpočátku dělal naděje na tučnou kořist.

Nyní se však ukázalo, že loď podivuhodným způsobem ztratila na váze.

Protože Rogogarďan novou loď velice pečlivě a důkladně pozoroval, neuniklo mu, že má příď výše nad vodou, než když připlula. Nejméně o dva prsty. Dalo se to poznat podle tmavší barvy dřevěných prken a mořských řas.

Spodní prkna se zřetelně odlišovala od tenkého zeleného povlaku na vyšších prknech.

Zkušený námořník z toho vyvodil hned několik závěrů.

Loď měla za sebou dlouhou plavbu, která ji vedla cizími

vodami, jak poznal podle neznámých řas na trupu. Tím bylo vyloučeno, že by její domovský přístav ležel někde na Ulldartu. Což byla okolnost, které ještě více zvýšila Torbenův zájem.

Co však Rogogarďana nepřímo nejvíce nahněvalo: posádka potají vykládala náklad z lodi a tím ho připravovala o naději na tučný zisk. Jenom tím se dalo vysvětlit, proč se celá loď během několika málo dnů výrazně zvedla z vody, přestože na ní přes den nikdo nepracoval.

To si nechtěl dát líbit.

Rozšířil tedy svá pozorování a v noci se uložil ve strážním koši Grácie na číhanou, aby zjistil, co neznámí kují.

Zabalil se do tlusté deky, připravil si konev grogu a špehoval, co se na neosvětlené lodi s plachtami z lýkových rohoží děje.

Kupodivu nikdo nic nevykládal. Pouze několik členů posádky zmizelo k večeru ve městě, aby si po dlouhé plavbě dopřáli trochu zábavy. Torben tak nezjistil, jak se z břicha lodi dostává náklad pryč.

Po týdnu přešla Torbena trpělivost a rozhodl se jednat.

Oděný pouze v krátkých kalhotách a se dvěma dýkami za pasem vklouzl do ledově studené vody a pokusil se připlížit na palubu trojstěžníku z moře. Téměř bez hluku plaval k trupu lodi.

Pomocí obou čepelí, které zabodával do škvír mezi jednotlivými prkny trupu, ručkoval nahoru na záď a tam si po namáhavém šplhání odpočinul na římse před okny kapitánovy kabiny. Sklem se linulo ven světlo.

Rogogarďan opatrně nahlédl dovnitř.

Uvnitř zahlédl kapitánku stojící u stolku s mapami, jednou rukou držela sklenici a druhou si masírovala zátylek.

Se zavřenýma očima kroutila hlavou, potom rozepnula sponku od opasku se zbraněmi a čepele s řinčením dopadly na prkna podlahy. Lhostejně je překročila. Dlouhým douškem vyprázdnila pohár a hned si sklenici dolila z hliněné nádoby, přitom si broukala jakousi melodii.

Torben by si možná mohl užít neobvyklého pohledu.

Začínala mu však pomalu být zima. Pokud se nechtěl prozradit cvakáním zubů, musel si na své výpravě pospíšit.

Pátrání mělo přednost.

Povzdechl si a odpoutal zrak od podívané na neznámou ženu, která se právě chystala rozepnout si knoflíčky u halenky. Než se dal do šplhání na vyšší patro paluby, slíbil si, že jí příště při svlékání pomůže.

Na horní palubě panoval naprostý klid, k uchu mu nedolehl jediný zvuk. Kousíček po kousíčku se vytahoval nad dřevěné zábradlí, pak se pomalu přehoupl na palubu.

Slabý hluk, který přitom způsobil, by zaslechl jen mimořádně bdělý strážný. Nikoho však nespatřil. Až v poslední chvíli postřehl dva přízraky, které se tiše bavily ve

stínu hlavního stožáru. Po břiše se připlazil ke schodům, ale ani tam nepostřehl nic zajímavého.

Uprostřed paluby se nacházel poklop, jímž se nakládalo a vykládalo zboží. Jestli chce uspokojit svoji zvědavost, nezbude mu zřejmě nic jiného, než aby jím pronikl dovnitř.

K tomu však nejdříve musel odvrátit pozornost obou mužů.

Opatrně se proplížil ke kormidelnímu kolu a uvolnil jednu jeho lopatku. Vysokým obloukem ji hodil přes palubu a lopatka s rachotem dopadla na přístavní hráz.

Zatímco se oba hlídači podezřívavě dívali na molo, proklouzl Torben mezi stíny k otvoru do podpalubí a zmizel uvnitř.

Srdce mu bušilo vzrušením, zároveň se však cítil hrozně dobře. Rogogarďan se po dlouhé době konečně zase jednou pořádně bavil. Neplýtval myšlenkami na úvahy, co by s ním cizinci udělali, kdyby ho objevili a chytili. Nemohli být horší než Palestánci.

V podpalubí cítil zvláštní pach. Na chodbách se vznášela směsice potu, jídel a koření. Torben pomalu postupoval vpřed a pomáhal si přitom rukama, cestou objevil několikero dveří vedoucích do jiných částí lodi. Korzár tento typ plavidla neznal, proto pro něj byla orientace problémem.

Kdyby byl na nějaké agarsijské, palestánské nebo jakékoliv jiné obchodní lodi, dokázal by jí procházet i se zavřenýma očima. Jenže tady si připadal jako dítě na objevitelské výpravě v neznámém domě.

Dalším schodištěm na konci chodby se dostal na druhou palubu. Když obezřetně otevřel dveře a vešel dál, zastavil se mu dech. Dole visela jedna houpací síť vedle druhé, skoro všechny ale byly prázdné. Jen tu a tam nějaký spáč zachrápal a otočil se nebo vydával ve spánku jiné zvuky.

Rogogarďan odhadoval, že má před očima dobré tři stovky lůžek, z nichž bylo asi jenom padesát obsazených.

Opatrně zahájil ústup, hlava naplno pracovala. Noc co noc viděl, jak z lodi odcházejí nějací lidé. Nikdy se nestaral o to, kdy se vracejí. Museli mezitím proniknout do Tularky a nenápadně se zamíchat mezi tamější obyvatele. Možná to nakonec byli piráti, kteří chtěli město dobýt. Ale proč si dávali tak na čas?

Zamyšleně stoupal po schodech nahoru. Na tyto otázky mu mohl dát správnou odpověď jenom jeden člověk a toho teď chtěl rychle navštívit. Po čtyřech šplhal po schodišti.

Nahoře ke svému zděšení zjistil, že se počet strážných zdvojnásobil. Jeden muž dokonce stál nahoře u kormidelního můstku, další na přídi. Oba zbylí muži obcházeli hlavní palubu. Tady se korzárovi nepodaří proniknout.

Torben namátkou otevřel první dveře vedoucí z chodby a ocitl se uprostřed spousty beden. Části dřevěných lafet mu prozradily, že našel rozložené katapulty. Při rychlé prohlídce však nevypátral žádnou jinou únikovou cestu. Dveře, na něž narazil na opačné straně, vedly do obdobné místnosti. V ní

tentokrát objevil kulatý otvor zajištěný železnou závorou.

Před ním leželo silné lano, přivázané k železnému kruhu v podlaze.

Torben se ušklíbl a odsunul závoru stranou. Do místnosti začal proudit chladný noční vzduch. Domyslel si, že vypátral „krysí díru“. Piráti v teplejších vodách využívali takové otvory, aby pří útoku na zahákovanou loď vypustili pár mužů na místech, kde je soupeři nemohli vidět. Muži podplavali loď, vylezli na nepřátelské plavidlo a překvapivě na protivníka zaútočili. Tato metoda neměla na Rogogardu smysl. Muži by v ledovém moři během pár okamžiků zmrzli.

Rogogarďan rychle vyhodil konec lana okýnkem ven a nehlučně se po něm spouštěl dolů. Jestli posádka zjistí, že je krysí díra otevřená, bude jim jasné, že do lodi pronikl nějaký špion. Ale pokud se mu podaří včas uprchnout, může mu to být jedno.

Podruhé během této noci šplhal po zádi, aby se oknem dostal do ženiny kajuty. Prsty mu zimou pomalu tuhly, ale zatím nad tělem neztratil kontrolu.

Světlo v kajutě zhaslo právě v okamžiku, kdy se vyhoupl na úzkou římsu. Přes sklo nejasně zahlédl, jak si jde kapitánka lehnout a přikrývá se dekou.

Několik minut počkal a občas zamával rukou směrem ke Grácii. Bocman určitě seděl v hlídkovém koši a se širokým úšklebkem ve tváři a žvancem tabáku v puse sledoval, co se

nedaleko od něj děje. Potom na zkoušku zatlačil na okenní tabuli. Okno nebylo zavřené.

Plivl na závěsy, aby předešel zrádnému zaskřípění, a milimetr po milimetru okno otevíral. Z lůžka se ozývalo pravidelné dýchání.

Konečně byl otvor dost široký, aby se jím protáhl dovnitř. Torben se na chviličku zastavil u stolku s mapami a vrhl na něj zkoumavý pohled. V šeru nebylo skoro nic vidět, takže nerozeznal žádné detaily. Přesto mu mapa připadala přesnější než ta, kterou sám používal. Ve vzdálenosti zhruba deseti mil na západ, pokud si měřítko správně vyložil, byly zabodnuté tři špendlíky s černými hlavičkami.

Byly to lodi? Vštípil si pozici těch značek do hlavy a pak se po špičkách připlížil k posteli, vytasil dýku a zakryl spící ženě rukou ústa.

Žena se rázem probudila a pochopila, že čepel, kterou má u krku, značí, aby zůstala klidně ležet. Ani se nehnula.

Korzár postřehl jemnou vůni parfému, která z ní vycházela.

„Já teď sundám ruku,“ zašeptal změněným hlasem.

„Jestli začneš křičet, vjede ti to železo krkem až do mozku.

Žádný zvuky a žádný prudký pohyby.“ Žena pomalu přikývla. „Dobrá.“ Torben sundal ruku. „Co jste vezli za náklad?“

„Nic,“ ozvala se z tmy odpověď. Ženin obličej vypadal jako nezřetelný světlý flíček. „Jsme tady kvůli obchodu, chceme nakupovat.“

„To je lež,“ odporoval Rogogarďan jemně. „Během týdne z týhle lodi odešly asi tři stovky mužů. Kam měli namířeno?“

„To byli dělníci, kteří sem přijeli pracovat, když začala rybářská sezóna,“ lhala žena dále.

„Ale proč teda nesešli z paluby za bílého dne?“ oponoval korzár.

„Měli strach z cechu a jeho podmínek,“ prozradila mu kapitánka ochotně. „Takhle můžou pracovat bez povolení a bez toho, že by někomu museli odvádět nějaké poplatky.“

„Chceš mi napovídat, že cizí loď podnikne takovou dalekou cestu jenom proto, aby do Tularky propašovala lidi, co tu chtěj pracovat?“ zeptal se Torben.

„Ty jsi ten chlap, co si chtěl prohlédnout moji loď,“

uvědomila si zajatkyně. „Poznávám způsob, jak mluvíš. Bez zubů.“

„Zatracenej Valjakov,“ zanadával Torben. Cizinka bleskurychle využila kratičkého okamžiku nepozornosti, srazila korzárovu ruku s dýkou stranou, hodila přes něj deku a srazila ho z okraje postele.

Torben měkce přistál na podlaze a rázem na sobě ucítil váhu ženina těla. Stáhla mu prostěradlo z hlavy, dýka nyní spočívala u tepny na jeho vlastním krku.

„Tak se někdy poměry rychle mění,“ řekla žena. Než stačil odpovědět, vtiskla mu na rty divoký polibek.

„Připadám si, jako kdybych líbala starce,“ zasmála se. „Ale tělo máš o moc lepší.“

Korzár nevěděl, co to má znamenat. „Mám radost, že vám připadám přitažlivý, ale vadilo by vám, kdybyste dala tu čepel stranou?“

Dýka se nehnula. „Chytila jsem lupiče, kterého předám úřadům,“ řekla. Z jejího hlasu bylo poznat, že má skvělou náladu. „Ale nejdříve bych se s tebou chtěla trochu pobavit.“

Předklonila se a znovu ho políbila, tentokrát jemně a s citem. „Až budeš sedět ve vězení, budeš na tuhle noc vzpomínat celou věčnost.“

Vyhlídka na milostné dobrodružství přiměla Torbena k tomu, že v plánech na útěk zaváhal. Cítil teplé tělo neznámé ženy, jež bylo v přímém protikladu k chladné dýce, kterou mu držela u krku. „Nemůžeme si předtím popovídat? Co vlastně máte v Tularky za lubem?“ zkusil ještě jednou štěstí.

Zvenčí dolehla do kabiny hlasitá otázka. Žena odpověděla onou podivnou řečí. „Moji lidé si všimli, že na palubě byl nějaký špion,“ vysvětlila mu. „A já jsem ho chytila, to je opravdu praktické. Možná si tě nechám jako otroka svých vášní. Rozhodnu se, až si to vyzkoušíme. Co si o tom myslíš?“

To mu tak ještě scházelo. Chtěl však zdánlivě na tuto milostnou nabídku přistoupit, alespoň aby se zbavil čepele u krku. „Dobrá. Jsem vám k dispozici, urozená dámo.“

Žena vstala a vytáhla ho na nohy. Zbraň zůstala tam, kde byla. „Cos tady hledal? Zlato? Pracuješ sám, nebo u nás vyzvídáš pro někoho jiného?“ Volnou rukou rozepnula opasek, u něhož předtím visela dýka. „Ale aspoň vidíš, jak takové plány můžou skončit.“

„Tak už konečně dejte tu dýku stranou, abych vás mohl hladit.“ Torbenovy ruce objaly ženu kolem pasu.

„Budu dýku držet celou dobu v ruce,“ odvětila žena. „A jestli se pokusíš upláchnout nebo mě neuspokojíš, uvidíš, co z toho budeš mít, otroku mých vášní.“

Rogogarďan ji vášnivě políbil, do něžnosti vložil všechen svůj temperament a přitiskl ženu ke stěně kabiny.

Když postřehl, že tlak, jímž se mu dýka opírá o krk, maličko povolil, prudce trhnul hlavou zpátky. Čepel ho však přesto zasáhla a zanechala mu na krku hluboký šrám, z něhož prosakovala krev. Žena potom začala neznámou řečí vykřikovat povely. Na palubě okamžitě zarachotily holínky.

Torben skočil k oknu. „Bylo mi potěšením seznámit se s vámi,“ pozdravil ji. „Ale abych řekl pravdu, na můj vkus jste trochu moc divoká, urozená dámo. Zítra ráno povím městské radě v Tularky o svém podezření. Pro vaši loď by asi bylo lepší, kdyby už v přístavu nekotvila.“ Dýka, kterou neznámá po něm vrhla, ho jen těsně minula. „Hopla. Já bych na vašem místě…“

Dveře se rozlétly, dovnitř proniklo světlo a do kajuty se vřítili muži s lehkými kušemi. Znovu zazněl povel, hlavně kuší se zvedly.

Korzár se elegantním skokem katapultoval ven a skočil do temné vody. Žádná šipka ho nezasáhla.

Rogogarďan se ponořil tak hluboko, jak jen dokázal, a odvážil se vystrčit hlavu, až když doplaval za jeden malý člun. V nyní jasně osvětleném okně rozeznal siluetu ženy, která neváhala a pokusila se mu rozpárat hrdlo.

„To je ale ženská,“ zabručel uznale. Škrábanec na krku ho kvůli slané mořské vodě pekelně pálil. Tiše plaval ke Grácii, kde ho bocman již očekával a vesele se šklebil.

„Bouřlivá noc, že jo, kapitáne?“ pozdravil ho. „A přitom nefouká žádnej vítr.“ Přehodil svému nadřízenému, jenž se třásl zimou, deku kolem ramen a podal mu pohár grogu. „No a? Co mají ti cizinci v plánu?“

„Já nevím,“ zalitoval Torben a drkotal přitom zubama.

Podíval se na cizí loď, kde se najednou rozžínala světla.

Během necelé půlhodiny měla loď napnuté všechny plachty a neznámí návštěvníci nabrali kurs na širé moře.

„Navigovat takhle v noci,“ zakoktal Rogogarďan. „Ti teda mají odvahu.“

Oba muži mlčky sledovali, jak se světla lodi na černém obzoru stále zmenšují a zmenšují.

„Nařiď, aby chlapi ráno nastoupili ozbrojení,“ vydával korzár roztřeseně pokyny. „Cizinci tady v Tularky nechali

tři stovky mužů, a tak bysem raději chtěl být na všecko připravenej.“ Potom se obrátil směrem ke své kajutě. „Ráno něco pošeptám městský radě. Tři sta chlapů se šikmýma očima se nedá jenom tak přehlídnout.“

„Ano, pane.“ Bocman nařídil hlídce, aby dávala zvlášť dobrý pozor, zatímco vyčerpaný Torben Rudgass, třesoucí se zimou, pospíchal do své kajuty, aby co nejrychleji zalezl pod hřejivé deky.

*

Otcové města byli Rogogarďanovi vděční za varování, korzár však z výrazu jejich tváří poznal, že je neberou zcela vážně. Takže se spolu se svými lidmi sám vydal na cestu po ulicích, uličkách a náměstích města a hledal nové tváře, které se tam potají vylodily. Chtěl přijít záhadnému tajemství na kloub.

Ale ani za celý den co nejintenzivnějšího pátrání nenašel jedinou stopu, která by je přivedla na místo, kde se tři sta cizinců ukrylo.

Torben si po čase začal připadat hloupě, a proto se všude vyptával, jestli si někdo nevšiml něčeho podezřelého. Zase se nedobral žádného výsledku, což ho však nijak zvlášť neudivilo. V dílnách zpracovávajících velrybí tuk byla vrcholná sezóna, takže nikdo neměl čas dávat pozor na to,

co se kolem něho děje. Cizinců bylo ve městě tolik jako jen málokdy. Když se to všechno spojilo, byla to ta nejvýhodnější doba, jak pobývat v Tularky, aniž by si vás někdo hleděl.

Torben zuřil. Žádný náklad z cizích zemí, žádné odhalené tajemství, zůstala jenom neznámá žena, která ho dostala jako malého kluka. Když podivná loď vplouvala do přístavu, sliboval si od jejího příjezdu něco zcela jiného.

Rogogarďan ovšem na mrzutost zapomněl hned večer ve chvíli, kdy seděl v hospodě u sklenice horkého rumu s medem a kořením. Nařídil však svým korzárům, aby se po městě pohybovali jenom ve skupinkách, kdyby cizinci, co se zde nadále někde skrývali, přece jen měli něco v plánu.

Když se vrátil ke Grácii, čekal už na něho strážný se zvláštní novinkou.

„Ptal se po vás jeden obrovitý sedlák, kapitáne,“ hlásil muž. „Hned ale zmizel, ani neřekl, jak se jmenuje. Říkal, že se později znovu zastaví.“

Torben si nevzpomínal, že by s takovým člověkem někdy uzavřel nějaký obchod. Proviant, který budou potřebovat, už ležel ve skladištích na lodi. „Popiš mi ho.“

Z popisu zevnějšku neznámého muže však nebyl moudrý. Teprve když hlídač zmínil ledově šedé oči, zmocnilo se korzára nejasné tušení. Od doby, kdy mu kabcarův tělesný strážce vyrazil jílcem šavle v Granburgu zuby, uchovával si jeho obličej velice dobře v paměti. Sice

se mu pak omluvil, že na něho zaútočil omylem, ale korzár tak definitivně přišel o svoje kusadla. Jenže to přece nemohl být on. Proč by měl být Valjakov v Tularky? A navíc v takovém přestrojení?

Rogogarďan napjatě čekal, až se obr vrátí, ten se však objevil teprve druhý den ráno. Přístav halil lehký mlžný opar, když hlídka zaslechla těžké kroky muže blížícího se k přístavní hrázi, u níž Grácie kotvila.

Torben byl v mžiku na palubě a důkladně si pohledem změřil muže, který uposlechl rozkaz hlídky a zůstal stát na můstku vedoucím na palubu. Bez vousů vypadal tělesný strážce jako někdo cizí, ale oči a ostatní rysy obličeje souhlasily. Postava vypadala nepřirozeně nabubřelá a rozťáplá.

„No ať mě spere příšera z mořských hlubin!“ vyklouzlo korzárovi. „Jestli jste mi přišel vytáhnout i zbylý zuby, tak vám to bez boje nedovolím.“ Zamrkal na tělesného strážce, ten pak skočil na palubu a podal kapitánovi ruku.

„Takže vy jste mě hned poznal?“ vyptával se Valjakov.

„Přitom jsem si s tím dal takovou práci.“

Torben se zasmál. „Po tom zážitku na tržišti v Granburgu bych vás poznal i v tý nejhlubší tmě.“ Potom v obličeji zvážněl. „Ale teď bez zbytečnejch okolků: co má ta maškaráda znamenat? Je snad kabcar inkognito na cestě po Rundopâlu? A kde máte tu svoji mechanickou ruku?“

Valjakov chytil muže za loket a vlekl ho směrem ke kajutě. „O tom si popovídáme pod střechou. Od doby, co jste odešel z Granburgu, se stala spousta věcí, kapitáne.“

Torben udiveně poslouchal vyprávění jindy tak mlčenlivého tělesného strážce, jenž se nyní ujal role ochránce bývalé milenky tarpolského panovníka. Pokud se všechno skutečně stalo tak, jak mu to válečník právě vylíčil, potom změny, jimiž mladík prošel, nevěštily nic dobrého.

Novinky jenom zvýšily jeho ochotu přepravit Norinu a její podivné průvodce do Rogogardu, kde budou před Lodrikem a jeho muži v bezpečí.

„Kdybyste tím, kdo mi to všecko vypráví, nebyl právě vy, nikdy bych tomu nevěřil,“ prohodil Torben rozvážně.

„Měl jsem o tom mladíkovi úplně jinej obraz. Jasně, byl ještě měkkej a tvárnej, ale vsadil bych celej svůj život, že z něho jednoho dne bude dobrej kabcar. Což taky je, když si vzpomenu na nadšený vyprávění lidí z Tarpolu. Nikdo o Lodrikovi nemluví špatně. Je hrdina. A já jsem mu taky moc vděčnej.“ Poklepal na stůl. „S tímhle jeho darem, Grácii, jsem se dopracoval k troše majetku, a proto je to, co teď chci udělat, vlastně zrada.“

„Ne. Jenom pomáháte zachránit nevinné životy,“

odporoval mu tělesný strážce tvrdě. „Jestli chcete, promluvte si s Norinou. Potvrdí všechno, co jsem vám řekl.“

„Vy jste ten poslední, o jehož čestnosti bych pochyboval.“ Torben si mnul bradu. „Dříve byste dal vlastní

život, jenom abyste ho zachránil.“ Zalovil rukou po námořní mapě. „Takže bysme si měli stanovit kurs, kam poplujem, aby dáma a dítě byly v bezpečí. Já bych dokonce možná i věděl o jednom místě, kde by je nikdo nerušil. Jeden z mejch bratrů je starostou v jedný malý vesnici na pobřeží.

Neměl by být problém všechny vás tam ubytovat.“

„To mám radost,“ vydechl si Valjakov s úlevou. „Doufal jsem, že něco takového řeknete.“ Když vrhl pohled na mapu, protáhl obličej a ukázal na tři černé body. „Co to znamená?

Chcete se ještě pokusit ukořistit nějakou loď? S těhotnou ženou na palubě by to nebyl nejlepší nápad.“

Korzár se smíchem mávl rukou. „Ne, nemějte strach.

Budu se krotit a udržím na uzdě i svoje chlapy. Tohle byla pozice tří cizích lodí.“ Rychle tělesnému strážci povyprávěl o svých zážitcích s neznámou ženou.

Valjakov vypadal poplašeně. Zamlčel kapitánovi Fatjinu vizi neznámých lodí a měl k tomu dobré důvody. „Jestli vám to nebude vadit, měli bychom odsud odjet co možná nejdřív.

Od doby, kdy se u dvora objevil ten Nesreca, se nic neděje náhodou.“

„Dobrá,“ souhlasil Torben. „Zvolím trasu, která nás povede kolem těch lodí velkou oklikou, i když si nemyslím, že ti cizinci jsou v Tularky kvůli vám. A odkud by se ten bratranec dověděl, že tu jste?“

„Poslal jste Stojkovi dopis,“ připomněl mu Valjakov.

„Jestli na to ta stříbrná kštice při svém věčném čmuchání přišla, určitě si dá jedna a jedna dohromady.“

„Potom by tu ale ty lodi nemohly být tak rychle,“

oponoval Torben a potřásal hlavou. „Myslím, že chtěli vybrakovat pokladny místních dělníků a já jim udělal čáru přes rozpočet. Přitom ten plán by byl sám o sobě docela zajímavej.“ Zamyšleně se zadíval do stropu.

„Přece se nechcete na ty pokladny podívat místo nich?“

zeptal se obr nevěřícně. „Máte na práci lepší věci.“ Sáhl pod kazajku a podal korzárovi váček. „To musí stačit.“

Torben se na váček vyčítavě podíval. „Vy asi chcete, abysem vám taky vybil pár zubů? Strčte si ty peníze někam, já vás přeplavím do Rogogardu jako přítel, ne jako obchodník. A navíc vždycky, když jsem měl na palubě nějakýho cestujícího, kterej za cestu zaplatil, tak mi to přineslo jenom samý neštěstí.“

„Tak si je vezměte a potěšte s nimi mužstvo, aby nedostalo chuť zmocnit se nějaké lodi,“ navrhl Valjakov.

„Nechci, aby měli pocit, že kvůli nám přišli o pěknou kořist.

Tady to,“ potěžkal váček v ruce, „je bohatě odškodní.“

„No dobrá,“ ustoupil Rogogarďan a pohrával si s copánkem z vousů. „Mí chlapi vám to nezapomenou a dopraví vás odsud rychle, bezpečně a bez oklik.“ Uschoval váček v železné truhle, aniž by se do něj podíval. „Teď

přiveďte ostatní pasažéry, já mezitím připravím Grácii k vyplutí.“

Obr se zvedl. „Přijdeme kolem poledne.“ Kývl na korzára a vyšel ven.

Torben začal v dobré náladě propočítávat kurs. Přitom mu myšlenky chvilkami zabloudily k novinkám, o nichž se právě doslechl. Jestli se kabcar opravdu tak změnil k horšímu, bylo mu ho líto. Pořád ještě nedokázal vyprávění tělesného strážce zcela uvěřit. Musí Norině důkladně sáhnout na zoubek.

*

O několik hodin později dorazila na palubu Grácie svérázná rodinka. Rozložitý sedlák pomáhal starému otci z vozu, zahnal dceru na můstek a nakonec doprovodil svou těhotnou ženu až do podpalubí. Námořníci z válečné kogy potom naložili soudky s proviantem, obr odjel s vozem pryč a vrátil se se statným koněm, který se v minulosti zřejmě pořádně nadřel při práci na poli.

Černý hřebec vyšel bez neklidného frkání po můstku na palubu, odkud ho posádka pomocí kladkostroje a řemenů přemístila do nákladního prostoru. Zvíře zůstalo klidné, dokonce i když viselo všemi čtyřmi kopyty ve vzduchu.

Jeho majitel prohodil ke koni tu a tam pár slůvek. Zdálo se, že si zvíře vznášení se ve vzduchu s chutí užívá.

Grácie za večerního soumraku odrazila a vyplula na otevřené moře. Torben věděl o jedné mělčině několik mil odsud, kde hodlal na noc zakotvit.

Tím vyšel vstříc přání tělesného strážce, aby Tularky opustili co nejdříve. Kvůli povinnostem zatím nenašel čas postarat se o cestující. Až na děvče se všichni skryli v podpalubí.

Fatja, jak se malá jmenovala, byla všude a zároveň nikde.

V jedné chvíli šplhala k úžasu celé posádky do hlídkového koše, pak zase postávala na přídi a nechávala vítr, aby jí čechral vlasy, v dalším okamžiku zahrnovala kormidelníka otázkami na navigaci.

„A ty seš kapitán?“ ozvalo se najednou vedle Rogogarďana. Dívka si ho vybrala za další oběť.

Korzár se ušklíbl. „Ano, slečinko. Jste snad s něčím nespokojená?“

Fatja se usmála, zkřížila ruce za zády a zešikma se na něho podívala. „Můžu tu loď někdy řídit? Kormidelník říkal, že to můžu jenom tehdy, když mi to dovolíte.“

„Zítra, až doplujeme na otevřený moře,“ utěšoval kapitán dospívající dívku. Přízvuk prozrazoval, že pochází odněkud z Borasgotánu. „Tady je to ještě moc nebezpečný.“

Děvče podezřívavě přimhouřilo oči. „Slibuješ? Na svou pirátskou čest?“

„Kdo ti napovídal takový nesmysly?“ Torben předstíral pohoršení. „Já jsem korzár, žádnej pirát, urozená slečinko!

A moje slovo platí víc než kdejakej podpis na nějaký smlouvě.“

„Ty asi vůbec neumíš psát,“ škádlila ho Fatja a poskakovala po schůdcích dolů na spodní palubu, kde objevila Juku, lodní kočku. Popadla zvíře a uvelebila se s ním v klubku svinutých lan. Kočce se líbilo, že ji někdo hladí, přivřela oči a blaženě předla.

Na palubě se objevil Valjakov, tentokrát bez převleku. V

paprscích zapadajících sluncí se na něm třpytila zbroj, mechanická ruka spočívala v blízkosti jílce šavle a držení těla opět prozrazovalo starého, ostříleného válečníka.

Vedle něho vyšla na vzduch i těhotná žena, ta měla na sobě stejně jako předtím obyčejný tarpolský kroj. Torben jim vyšel pár kroků vstříc, aby mladá žena nemusela kráčet do schodů. Kabcarovu bývalou milenku dnes spatřil úplně poprvé.

„Děkuji vám za všechno, co pro nás děláte,“ pozdravila ho poslední tarpolská brojačka a chtěla se uklonit, Rogogarďan však udusil její pokorné gesto hned v zárodku a chytil ji za loket.

„Ne, nemusíte mi děkovat. Pokud se všechno stalo tak, jak mi to Valjakov vylíčil, je to jenom správný.“ Koutkem oka si prohlížel nastávající matku.

Norina postřehla mužův pátravý pohled. Přikývla a podala mu obálku. „Tento dopis vám posílá Stojko Gijuška.

Kdybyste měl nějaké pochybnosti, uvnitř naleznete odpovědi. Naši společníci mají obdobné potíže.“

Korzár zlomil pečeť a pozorně si řádky přečetl. „Přál bych si, aby to, co jste mi vyprávěl, nebyla pravda,“

prohodil poté k Valjakovovi. „Ale dopis bohužel všechno potvrzuje. Doufejme, že se nám podaří přivést kabcara zase k rozumu. Nezachránil jsem mu tehdy život a nevaroval ho před atentátníky jenom proto, aby uvrhl celej kontinent do neštěstí. Jestli budete moji pomoc ještě potřebovat, stačí říct.

Loď a celá posádka jsou vám k dispozici.“ Torben se obrátil k Norině. „Vám se ještě musím omluvit. Jak jsem jenom tehdy mohl tomu atentátníkovi naletět na lep? Kdybych už v Granburgu věděl, jak jste krásná, tak by s tím svým maskováním neměl nejmenší šanci na úspěch.“

„Jste velice šarmantní,“ poděkovala mu brojačka se smutným pousmáním. „I když jsem si jistá, že obdobné komplimenty skládáte i jiným ženám.“

„Jenom když si to zaslouží,“ přiznal Rogogarďan.

„Potom vaše lichotky ráda přijímám. Ale na nic jiného nemám momentálně náladu, pane kapitáne. Jenom ať vás ani nenapadne, že můžete usilovat o mou přízeň způsobem, na

jaký jste zvyklý, po korzársku,“ upozornila ho přátelsky.

„Ale i nadále mi můžete lichotit.“

„Budu se snažit ze všech sil,“ odpověděl Torben se smíchem. Otevřená řeč mladé ženy se mu velice líbila.

Kdyby to měl vyjádřit jedním rogogardským příslovím: tak zřetelně mu ještě nikdy žádná neřekla, že ryba plave někde jinde.

Žena krátce zkřivila obličej a chytila Valjakova za ruku.

„Sejdu zase dolů a na chvíli si lehnu,“ omlouvala se. „Není mi moc dobře. Dlouhá cesta do Tularky byla hodně namáhavá. A snažte se udržet loď v klidu. Obávám se, že v nynějším stavu nebudu plavbu po moři snášet moc dobře.“

„Namířím loď po vlnách, brojačko,“ slíbil jí Rogogarďan. „Vybral jsem takovej kurs, při kterým se vyhneme všem bouřím. Ani ne za dva týdny vkročíte na rogogardskou půdu.“

Tělesný strážce a jeho chráněnka opět zmizeli v podpalubí.

„Jsou v Rogogardu nějací modraci?“ vyptávala se Fatja.

Stále ještě držela v náručí předoucí kočku. „Oni mě totiž nemají moc rádi, a proto se ptám raději dopředu, abych věděla, co mě čeká.“

„Jestli mi prozradíš, co to jsou modraci,“ odpověděl korzár otázkou a i on chtěl kočku pohladit. Juka otevřela oči, zaprskala a ohnala se mu po ruce. Torben rychle ucukl.

Potom se kočka opět přitiskla k dítěti.

„Nesmíš se na ni zlobit,“ vysvětlovalo mu děvče. „Juka tě má ráda, ale teď se jí více líbí u mě. A ostatní lidi říkají modrakům pozorovatelé. Sedávají na domech a dívají se na svět. Jsou jako špioni.“

„Ne, ty u nás nemáme.“ Korzár potřásl hlavou. „Asi nemají moc rádi vodu. Ale budu mít oči otevřený, souhlasíš?“

Fatja horlivě přikývla, položila Juku na palubu a hbitě vyšplhala do plachtoví, jako by po celý život nedělala nic jiného, než dennodenně lozila po kymácejících se provazových žebřících.

„Najmu si tě jako námořníka,“ houkl na ni Torben vesele. Potom si najednou vzpomněl na smutný úsměv mladé ženy.

Vklouzl do kajuty a rychle ji prohledal. Konečně měl hledaný předmět v ruce. S ním došel ke dveřím svých pasažérů, nález však skrýval za zády.

Zdvořile zaklepal na dřevěné dveře. Tělesný strážce mu otevřel a neochotně ustoupil stranou, když Torben vtrhl dovnitř a zamířil rovnou k brojačce. Starého muže, kterého mu Valjakov představil jako Matuce, zcela ignoroval.

„Tady pro vás mám jednu maličkost,“ prohlásil tajuplně a podával jí dárek. „Abyste nebyla tak smutná.“

Norina si prohlížela lakovanou krabičku. „Nějaký šperk?

Ne, děkuji. Nechci se vás dotknout, ale o Rogogarďanech se říká, že prý nejsou příliš vybíraví, když se jedná o to, odkud

nějaké bohatství pochází. A jestli na tomto dárku ulpěla něčí krev…“

Kapitán odmítavě mávl rukou. „Ne, buďte klidná. To jsem získal zcela poctivě.“ Jenom aby se ho nezeptala, odkud pocházely peníze, za které tu věc poctivě koupil.

Přisunul ruku s krabičkou blíže k brojačce, až si ji Norina nakonec vzala. Torben postřehl tenoučký povlak potu, který se jí vytvořil na čele. Jedna kapka stékala po jizvě a odtamtud dále na tvář.

„Je to těžké,“ poznamenala brojačka překvapeně. „To nejsou žádné peníze?“

„Žádné peníze, brojačko,“ potvrdil korzár a posadil se proti ní, aby jí viděl do obličeje, až krabičku otevře.

Žena opatrně postavila krabici na malý, hrubě otesaný stolek a otevřela kryt. Okamžitě zazněla něžná melodie.

Miniatura tarpolského tanečníka tančila kolem filigránsky vypracované partnerky, jež se točila na špičkách kolem vlastní osy. Okolí připomínalo tarpolský hostinec.

„Hrací hodiny!“ Norina spráskla ruce. V obličeji se jí zračila dětinská radost, a když se jí korzár díval do mandlových očí, střídavě ho zaléval žár i chlad. Cítil hluboké pohnutí, v duši mu klíčila nesmírná náklonnost k ženě, která toho musela ve svém životě tolik vytrpět, aniž by se nechala zlomit.

„Když budete otáčet těmihle kolečky, můžete změnit melodii,“ vysvětloval a měl pocit, že přitom zčervenal.

„Když písnička dohraje, musíte to tady na boku natáhnout.“

Jejich ruce se náhodou dotkly a nyní korzár skutečně zrudl.

Naproti tomu na Valjakovovi byla patrná zlost. Zdálo se, že brojačce jejich dotek nijak nevadil.

„Bude lepší, když dohlédnete na kurs, kapitáne,“

doporučil mu tělesný strážce a vstal. Toto znamení se nedalo přehlédnout.

Rogogarďan rychle vyšel z kajuty, přičemž ho obr popoháněl před sebou, aby měl jistotu, že opravdu odejde.

Torben vrhl podél Valjakovovy široké, kovovou zbrojí zakryté hrudi poslední pohled na Norinu, pak dveře zapadly do zámku.

Korzár si povzdechl a opřel se o stěnu. Z toho ještě může být jednomu horko.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

KONEC PODZIMU 443 P. S.

Lodrik se přestal objevovat na veřejnosti bez tělesné stráže. Události posledních týdnů ho přiměly nespoléhat se pouze na své magické schopnosti. Přece jen potřeboval určitou dobu, aby získal nad magickými silami dokonalou

kontrolu, a to by mohlo dobrému atentátníkovi stačit, aby ho mezitím zabil. Proto ho nyní na každém kroku doprovázel tucet mužů, které Mortva osobně vybral. Pouze u několika málo pečlivě vybraných místností směli čekat přede dveřmi.

Kabcar už nedůvěřoval nikomu kromě svého bratrance a manželky, jež ho ze všech sil podporovala a noc co noc mu nabízela takové rozptýlení, jakého by se od nezkušené Noriny nikdy nedočkal.

Aljaša navštěvovala řadu slavností, pořádaných bohatými občany města, a vyhledávala mezi nimi náhradu za zabité šlechtice, kteří padli za oběť jedu atentátníků z Borasgotánu. Přitom leckomu z nich slibovala členství v nově se tvořící radě brojaků, přičemž však nikdy nezmínila přesný termín. Nejdříve je prý nutné ověřit, zda jsou aspiranti ke kabcarovi skutečně loajální.

Lodrik se téměř výlučně věnoval studiu magie a hledání amuletu, jímž by si mohl modraky podrobit. Politika se ocitla v pozadí. Úplně ho pohltilo zkoumání vlastních schopností, probouzelo v něm hlad po pocitu, který ho prodchnul vždy, když formoval magické síly a dodával jim požadovanou podobu. A čím více té moci dokázal spoutat, tím intenzivnější byly jeho vlastní pocity. Nikdo, dokonce ani Mortva, neměl představu o tom, čeho už je schopen. A on to také chtěl ukázat teprve ve chvíli, kdy to bude nezbytně nutné.

Mladý muž dospěl k názoru, že bude muset dokázat své schopnosti v souboji se Spojeneckým vojskem, o jehož útočných plánech byl mezitím pevně přesvědčen. Nikoliv bezdůvodně, ale zcela plánovitě proto nařídil, aby se hlavní část tzulandrijského vojska přesunula na jih velkobaronie do míst vzdálených pouze několik denních pochodů od Telmaranu. S výjimkou sousedního Turisu se na stranu Tarpolu nikdo nepostavil. A kdyby se ostatní ulldartské říše odvážily podniknout invazi, odtáhnou s rozbitým nosem.

Pomocí nových zbraní, které mu konzultant ukázal ještě v hrubém provedení, bude snadné zahnat případné útočníky na útěk. Kabcar sice dosud neviděl žádnou z těch zvláštních kovových trubek v činnosti, ale Mortva mu sliboval, že budou mít nesmírný účinek.

Nechal vycvičit početný oddíl mužů na „střelmistry“, kvalifikované řemeslníky, kteří budou umět s novými dalekonosnými zbraněmi dobře zacházet.

To všechno se dělo v naprosté tajnosti, aby se žádný z ilfariských špionů o těchto novinkách nedoslechl. To, že právě Stojko, jenž nyní seděl na samotce v prostorné cele ve sklepě paláce, vyzvídal pro nepřátele Tarpolu, považoval mladý muž za konečný důkaz skutečnosti, že ho všichni bývalí přátelé zradili.

Kabcar si dolil kouřící nápoj a podíval se ven. Před oknem čajovny se proháněly temné dešťové mraky, chladný

vítr je hnal k východu. Kapky vody bušily do okenní tabule a v Lodrikově představivosti nabíraly podobu Noriny.

V nitru se mu svářil vztek se smutkem a oba city bojovaly proti posledním pozůstatkům lásky, které v něm zbývaly. Přestože si soužití se sestřenicí velice užíval, něco mu chybělo. A to něco nenašel ani u jiných žen, s nimiž občas strávil noc. Protože ho brojačka opustila a tím mu vzala to „něco“, co nedokázal pojmenovat, ale co mu nyní velice chybělo, nenáviděl ji ještě víc.

Zhluboka se nadechl a vydechl, potom otevřel okno na balkón, aby do místnosti vpustil vlhký, chladný vzduch.

Závěsy se nadouvaly pod závany větru, svíčky v čajovně zhasly a světlo šířil pouze oheň v krbu. Lodrik ignoroval oba strážné ve vatovaných kabátech, postávající na balkóně, vyšel do deště, zavřel oči a nechal si tvář bičovat kapkami vody. Déšť zchladil jeho vztek, aspoň měl takový pocit. Po několika minutách se vrátil do místnosti a promočený skrz naskrz se posadil před plameny. Z dlouhých světlých vlasů a krátce zastřižených vousů mu stékaly kapky vody.

V zamyšlení sáhl po kovové schránce na parapetu, v níž uchovával popel svého otce. Jestlipak starý kabcar tušil, jak se všechno vyvine? kladl si v duchu otázku, jako by mu duch Grengora Bardrice mohl odpovědět. Nestal se ze mě pravý dobyvatel, otče? Naplnil jsem nyní tvoje představy?

Lhostejně schránku odložil zpátky, vylil čaj a místo něho si nalil bramborovou pálenku. V duchu viděl před očima

Sjednocené vojsko, slyšel hlasy velvyslanců a jejich požadavky záruk.

Někdo zaklepal. Mladý muž poznal už podle způsobu, jak dotyčný klepal, kdo si vyžaduje právo vstoupit.

„Vejděte, Mortvo.“

Bratranec tiše vešel do místnosti, v záři ohně v krbu se stříbrné vlasy narudle zatřpytily. „Vznešený pane, mám pro vás jednu novinku.“

Lodrik zvedl ruku. „Jestli to je špatná zpráva, nechte si ji pro sebe. Jestli je dobrá, nebudu jí věřit. Osud se proti mně spiknul, to je tak jisté, jako že po dni následuje noc.“

„To máte tak chmurnou náladu?“ zeptal se konzultant.

„Přitom vaši muži všude vítězí. Ochranný pás byl rozšířen tak daleko, jak jen bylo možné, a je bezpečně zajištěný, hlavní část Tzulandrijců pochoduje k jihu, Tarpol vám leží u nohou. Se Spojeneckým vojskem si nemusíte dělat starosti.“

„To mi opravdu pozvedlo náladu,“ pronesl kabcar a nalil si alkohol do hrdla. „A čím mi tu zlepšenou náladu chcete zase zmrazit?“

Muž se stříbrnými vlasy usedl do křesla. Lodrik se otočil, aby mu uniforma rychleji uschla.

Mihotající se plameny změnily bratrancův obličej, vypadal přímo neskutečně, jako by se za maskou přitažlivého zevnějšku skrývalo druhé já, které najednou prosvítalo na povrch a bylo nejasně vidět. Odlišně zbarvené

oči tento dojem ještě zesilovaly a panovník si na jeden děsivý okamžik nebyl jistý, co to tam proti němu sedí.

Mimoděk v sobě začal koncentrovat magické síly. Poprvé pocítil vůči konzultantovi nedůvěru.

Mortva kvitoval jeho úsilí dobrotivým úsměvem.

„Vidím, že dokonce i teď cvičíte. Výborně. Jestli tak budete pokračovat dále, brzy mě překonáte. Pokud jste mě nepředstihl už teď.“ Kabcar měl opět dojem, že se pod mužovou tváří objevily obrysy odporné tlamy. „Ale já skutečně mám ještě jednu věc.“

Lodrik s největším úsilím potlačil magickou sílu, kdyby se omylem sama vybila, mohl by konzultanta nechtěně zranit. „Poslouchám.“

Bratranec se narovnal v křesle. „Všichni jsme se přece divili, že kněžka a rytíř odsud tak rychle a najednou zmizeli,“ začal vyprávět. „Nuže, já teď vím proč.“

Lodrikovo obočí vystřelilo vzhůru. „Neříkala, že s ním chce odjet domů do jeho hradu, aby se tam úplně zotavil?“

„Čiročirá lež. Další lež od osoby, které jste svého času věnoval důvěru, Vznešený pane,“ prohlásil Mortva lítostivě.

„Ve skutečnosti je to vražedkyně a měla strach, že jí někdo konečně přijde na stopu.“

„Cože?“ vykřikl kabcar. „To byl silný čaj. Co to mělo být za vraždu?“

„Ne jedna, ale hned několik. Přece si ještě pamatujete, stejně jako zřejmě celý Ulsar, na celou řadu místních

občanů, kteří padli za oběť neznámému, bestiálnímu zákeřnému vrahu.“ Kabcar přikývl. „Mezitím se přihlásilo několik svědků, kteří na vlastní oči viděli, že ty vraždy spáchala Belkala. Ta žena je lidožroutka. Ty údajné pohádky, co si lidé o Kensustrii povídají, jsou nakonec možná pravdivé.“

„To je nepochopitelné,“ zašeptal Lodrik a dolil si bramborovou pálenku. „Ale…“

„A já se obávám, že rytíř o tom dobře věděl,“ dodal Mortva. „Nebo jste snad ochoten věřit, že člověk, který s ní sdílel lože i osud, o tom nic nevěděl?“

„Asi těžko,“ připustil kabcar.

„Svědkové vypovídali, že se dříve nepřihlásili proto, že měli z Kensustriánky strach.“ Mortva se zadíval na nehty na rukou. „Ale teď, když je kněžka pryč, se odvážili zajít na úřad, aby se do budoucna dalo v naší zemi takové hrůze předejít.“

Mladý muž mlčky přemýšlel. „Přeji si, aby vojáci zdejší posádky dostali rozkaz, že pokud se zde objeví nějací Kensustriánci,

musí

vyhlásit

nejvyšší

pohotovost.

Kensustriánci budou povinni předem požádat o povolení k návštěvě a musí jim ho schválit královský úřad. Pokud na ně vojáci kdekoliv v Tarpolu narazí, zeptají se jich zdvořile, ale rozhodně na účel cesty. Pokud nebudou mít nějaký právoplatný doklad, písemné povolení nebo něco takového, odvedou je okamžitě na hranice a vykážou ze země.“

Pomalu si sundal kazajku a přehodil ji přes opěradlo křesla.

„Myslím, že to je dobré nařízení, nezdá se vám?“

„Ale zajisté,“ přitakal Mortva. „Nikdo to nemůže proti nám nijak překroutit, jednáme přesně podle znění zákona.“

„Kdyby se Belkala ještě někdy odvážila vkročit do mojí říše, zatkněte ji. Nerestra neobtěžujte, ať je, kde je. Jeho vina není prokázaná. I kdybych měl chuť sáhnout k exemplárnímu potrestání, bylo by vysloveně nemoudré přivolat na sebe hněv rytířských řádů. Rytířů sice moc není, ale neměli bychom je podceňovat.“ Lodrikův ukazováček namaloval do vzduchu magický symbol a za okamžik se svíčky opět rozzářily. „Už byla dost dlouho tma. Budu se ještě chvíli hrabat v otcových starých papírech. Možná objevím i něco jiného než dlužní úpisy.“

„Z nichž nás už ale nemusí bolet hlava.“ Konzultant pochopil, že je na čase vzdálit se. „Přeji vám příjemnou zábavu. Já se mezitím postarám o splnění vašich rozkazů.“

„Kam se vlastně ten amulet poděl?“ zeptal se mladík mrzutě. „Copak je tak těžké prohledat ten kousek města, kam musel dopadnout?“

„Jestli budeme mít smůlu, Vznešený pane, bude se třeba z vzácného šperku radovat nějaký neznámý nálezce,“

domýšlel se bratranec.

„Potom na něho vypíšeme odměnu,“ navrhl Lodrik podrážděně. „Ať do města vyrazí vyvolávači a přečtou přesný popis toho šperku. Nálezce nebo ten, s jehož pomocí

dostaneme amulet zpátky, dostane tisíc vasleců.“ Posadil se k šachovému stolku a začal vytahovat zásuvky. „Tak se ta zpráva možná dostane i k lidem, kteří zahlédli, jak si jejich soused tu věc strká do kapsy.“

Mortva vyšel ven.

Kabcar se nazlobeně prohrabával v papírech, oběma rukama je vyhazoval ze zásuvky ven. Sice je všechny už jednou pročesal, ale pouze velice povrchně.

Poslední list uvízl mezi hranou zásuvky a stolní deskou a zůstal ležet v otevřeném a nyní jinak prázdném šuplíku.

Lodrik po něm sáhl a přitom objevil další papír, který při poslední prohlídce nenašel. K jeho údivu nesl pečeť nejvyššího představeného Tajné rady.

Zvědavě si dopis přečetl. Potom si ho přečetl ještě jednou. Přitom se mistrovsky ovládal, jinak by celý trakt paláce sežehla ohnivá koule.

Zamračeně poskládal dopis, který mu v budoucnu poslouží jako důkaz, a pečlivě ho opět uložil do zásuvky.

Jakmile uspokojivě vyřeší záležitosti Spojeneckého vojska, začne se zabývat Ulldraelovým řádem. Němě poděkoval bohům, především Tzulanovi, za to, že mu umožnili dopis najít.

Věci musí dostat rychlejší spád. Mladý muž nechtěl déle čekat, až mu někdo amulet vrátí. Nejlepší bude, když si ho najde sám.

Navzdory provazcům deště spěšně vyrazil s tělesnou stráží z brány a na koňském hřbetě se hnal úzkými uličkami hlavního města. Kdyby měl čekat, než zapřáhnou kočár, trvalo by to příliš dlouho.

Před domem, který mu stále ještě připomínal zradu jeho v minulosti nejdůvěrnějšího rádce, zastavil a sesedl. Křikl několik rozkazů, jeden muž z tělesné stráže vyšel nahoru.

„Teď, Vaše Veličenstvo kabcare,“ ozvalo se o něco později z okna a vzduchem prolétl malý předmět.

Spona z kabátu, která při experimentu nahradila ztracený šperk, s cinkotem dopadla do strouhy a špinavá voda se během okamžiku postarala o to, že zmizela z dohledu.

Několik Ulsařanů, které vojáci narychlo vytáhli z domovů, začalo prohrabávat vlhký marast, po amuletu však nebylo ani stopy. Vrátili mu pouze sponu od kabátu.

Když to nejde tak, musí to jít jinak. Lodrik zavřel oči a soustředil se. Amulet se mu zřetelně vybavil přímo před očima a kabcar se snažil vyslat magickou energii, aby ho našla.

Když se rozhlédl kolem sebe, spatřil slabě svítící oranžovou čáru, táhnoucí se od strouhy směrem k hradbám.

Z výrazu lidí postávajících opodál si domyslel, že tuto stopu vidí pouze on sám. Triumfálně vykřikl a vyhoupl se do sedla.

Tělesná stráž jela pod jeho vedením po stopě amuletu, až dorazili k napolo rozpadlému domku, krčícímu se těsně u

hradeb, jako by u nich hledal ochranu. Oranžová linka, široká jako prst, vedla rovnou do dveří.

„Tady to je,“ prohlásil Lodrik. Plný radostného očekávání seskočil z koně a rozběhl se ke dveřím. Ani si neuvědomil, že přitom vytasil popravčí meč.

Prudkým kopancem vyrazil dveře ze zpuchřelých veřejí.

Muž v silně obnošených šatech polekaně vyskočil od stolu a sáhl po tupém noži. Žena si přitiskla k tělu kojence, osm dalších dětí okamžitě zacouvalo do nejvzdálenějšího kouta místnosti. Na oprýskaném stole stál hrnec plný vařených sladkých hlíz.

Magická čára vedla k jednomu z malých děvčátek s dlouhými, tmavohnědými vlasy. Kabcar usuzoval, že jí může být tak osm let.

„Ty tam.“ Hrot meče ukázal na umolousané dítě. „Máš něco, co ti nepatří.“

Otec si stoupl před své dítě, aby ho ochránil, přestože nešlo přehlédnout, že se přitom třese hrůzou.

Lodrik jeho strach zřetelně cítil. „Kdo jsi?“ obořil se na něj.

„Já jsem Zasbranskoj, pane. Neubližujte mým dětem.“

Sklopil nůž. „Co chcete od bohabojného, poslušného občana Ulsaru?“

Jeden z tělesných strážců mu vrazil jílec šavle do žaludku, zasažený muž se zhroutil na kolena. „To je

tarpolský kabcar, ty zmetku,“ zaryčel na něho voják.

„Prokaž panovníkovi náležitý respekt!“

„To jsem nevěděl,“ vyrazil Zasbranskoj s námahou, „promiňte, Vaše Veličenstvo kabcare.“ Také jeho žena pokorně klesla na kolena, děti následovaly příklad rodičů.

Některé z těch nejmenších začaly kňourat a daly se do pláče.

„Vychoval jsi ze svých dětí zloděje,“ prohlásil Lodrik a položil Ulsařanovi čepel popravčího meče na rameno.

„Ona,“ ukázal na dívku, „má něco, co patří mně.“

„Je to pravda, Sošo?“ zeptal se otec a držel se přitom za břicho.

„Já jsem nic neukradla.“ Děvče váhavě couvlo o krok dozadu. „Našla jsem to. Ve strouze. Ono to tak hezky zářilo, a tak jsem si myslela…“

Lodrik natáhl ruku. „To je moje.“ Přiměl se vyloudit na tváři pousmání. „Tak mi to dej, maličká.“

„Sošo!“ křikl Zasbranskoj, jemuž se hrot meče bolestivě zabodával do ramene. „Dej to Jeho Veličenstvu kabcarovi.“

„Ale já jsem to našla, tati,“ protestovalo děvče nahněvaně a vytáhlo amulet z ošumělých plátěných šatů.

Kabcar okamžitě poznal svůj talisman. „To patří mně. Já jsem to neukradla, leželo to ve špíně ve strouze.“

Jeden tělesný strážce ne zrovna jemně vykroutil dívence šperk z ruky, udeřil ji do hlavy, až se odpotácela stranou, a opatrně podal klenot panovníkovi.

Lodrik ho s úlevou sevřel v prstech, potom zasunul zbraň do pochvy.

„Mohl bych vás dát všechny popravit,“ procedil chladně.

„Nikdo by kvůli vám netruchlil. Ale já si přesto myslím, že jste jenom nevěděli, čeho se dopouštíte. Pochybili jste, to už teď, jak doufám, chápete. Ale je lepší pochopit pozdě než vůbec ne, nemám pravdu?“ Vytáhl hrst vasleců a hodil je na stůl. „Vezměte si je, kupte si za to, co chcete. Ale jestli ještě někdy přistihnu někoho z vaší rodiny při něčem nedovoleném, nepočítejte s žádným milosrdenstvím.“

Bez dalšího slova vyšel z chatrče, projevy díků mu sklouzly po zádech. Pro něj bylo důležité, že získal zpět amulet. A nyní hodlal přivolat modraky, aby Sjednocenému vojsku uštědřil první lekci. To zlodějské děcko mu málem zkřížilo plány.

„Rozmyslel jsem si to. Strčte to děvče do vězení, ať tam až do odvolání dělá nějaké podřadné práce,“ nařídil Lodrik veliteli stráže před domkem. „A ať dostane pořádný výprask. Trest musí přijít.“

*

Kabcar stál spolu s Mortvou na balkónu čajovny. Byl večer. Tělesné stráže poslal pryč, aby neslyšely, o čem si chce s pozorovateli promluvit.

Jeho město se před ním rozprostíralo jako moře třpytivých světélek. Tam žili poddaní, o které se postará.

Nikdo se již nikdy neodváží vkročit na půdu, která mu patří.

Vytáhl amulet a jemně se dotkl povrchu kamene, z jehož vnitřku vycházela mírná záře. Opatrně třikrát otočil tajemným kamenem v objímce, písmena a vyryté znaky se rychle po sobě rozzářily pronikavým stříbrným svitem.

Mladík ucítil svědění v konečcích prstů a poznal tak, že jeho počínání plně probudilo cizí magii k životu.

„Teď budeme muset čekat,“ usoudil konzultant zvědavě a obrátil zrak k tmavé obloze. Arkas a Tulm, dvě hvězdy, které podle starodávné legendy symbolizovaly Tzulanovy oči, intenzivně zářily sytě rudou barvou. Mortva se tiše usmíval.

Lodrik si pověsil šperk na krk a zapnul si uniformu, aby se lépe chránil před chladným vzduchem.

„Jak dobře jste se mezitím naučil zvládat umění magie, Vznešený pane?“ zeptal se bratranec přidušeným hlasem.

„Dělám pokroky,“ odvětil kabcar neurčitě. „Proč se ptáte?“

Mortva se k mladíkovi otočil a pohlédl mu do očí. „Bylo by na čase připravit vás k postupu na další úroveň.“

„Ještě výše?“ vyklouzlo Lodrikovi. „Myslím tím, že moc, kterou cítím, je opravdu obrovská. A to má existovat ještě nějaká vyšší úroveň?“ Přitáhl si rukavice pevněji na ruce.

Jeho rádce se opět zadíval na hvězdy. „Všechno se dá zdokonalovat. Nic není navěky. Momentálně máte přibližné náznaky schopností, co ve vás dřímají. Vy nyní využíváte současnost. Ale pomocí magie je možné upravit si minulost.“

„Jak to myslíte?“ podivil se Lodrik. „Něco takového, jako když se zde znovu objevil Sinured?“

„Přesně tak, Vznešený pane,“ prohodil bratranec.

„Zasvěcenci takovým věcem říkají ‚nekromancie‘.

Přiznávám, že to vždycky není to nejpříjemnější a nejčistší.

Zato však je tento druh magie velice efektivní.“

„To je odporné,“ okomentoval kabcar bratrancův návrh, v obličeji se mu zračil odpor. „Ne, děkuji. Mrtví ať zůstanou tam, kde jsou zakopaní, tedy s výjimkou válečného knížete.

Zaslouží si svůj klid.“

„Jak si přejete.“ Mortva si založil jednu ruku za záda, druhou pak prohrábl stříbrné vlasy. „Ale kdybyste si to rozmyslel, dejte mi vědět. Rád vám k tomu zapůjčím příslušnou literaturu. Tím byste k sobě mohl přivolat duše mrtvých a požádat je o radu. Za předpokladu, že se ví, ke kterému místo je osud připoutal.“

„Už dost, Mortvo,“ přerušil ho mladý muž energicky, v modrých očích se krátce zablesklo. „Řekl jsem, že s tím nechci mít nic společného.“

Vzduchem prosvištěl vyschlý stín, první z modraků zareagoval na volání podivuhodného amuletu. V temnotě

zazářily purpurově rudé oči, tvor s tichým zašustěním složil kožená křídla a poklekl před kabcarem.

Začalo se odehrávat hrozivé divadlo. Na balkóně se shromažďovalo čím dál víc pozorovatelů, další se spouštěli na okolní střechy paláce, aniž by jediný zvuk narušil naprosté ticho. Ve vzduchu se vznášelo tiché šelestění, všude zářily purpurové tečky jako svatojánské mušky.

Zaslechli jsme vaše volání, Vznešený pane, zaslechl v myšlenkách mnohohlasý chorál. Naskočila mu husí kůže.

Dorazili jsme, přesně jak jsme slíbili. Čím vám můžeme posloužit, Vznešený pane?

„Chci, abyste odletěli do Telmaranu,“ nařídil Lodrik bojující se silným pocitem nelibosti, který si nedokázal vysvětlit. „Tam se právě shromažďuje obrovské vojsko, které se nám chce postavit. Chci, abyste zlikvidovali jejich velitele, kteří už jsou na místě. Potají. Naprosto potichu.

Dokážete to?“

Většina človíčků zemře, když z velké výšky spadnou na zem, Vznešený pane, odpověděly četné hlasy tiše. Jiní umřou strachem. Dojde tam k několika nehodám a neštěstím. Je to to, co si přejete?

Kabcar si rázem uvědomil, že v těch tvorech má skutečně neocenitelné spojence. Lidé je považovali za neškodné, tvorové se díky svým leteckým schopnostem dostali prakticky všude a konali takřka nehlučně. „To je výborný návrh. Udělejte to tak. A až tenhle úkol dokončíte,

jeden z vás se u mě ohlásí a dostane nové pokyny. Takže si pospěšte.“

Bude to nějakou dobu trvat, vysvětlovali mu modraci.

Aldoreel je odsud hodně vzdálený. Ale není tak daleko, abychom nedokázali splnit váš příkaz, Vznešený pane.

Tvorové se opět vznesli do vzduchu a splynuli s nocí.

Po chvíli už mladík nedokázal zářící purpurové oči rozpoznat a vrátil se z balkónu do čajovny.

Usedl do křesla. „Teď už jsem poněkud klidnější. Když přijdou o velitele, získáme tím náskok. Naše jednotky se včas dostanou na jih velkobaronie. A potom uvidíme, co má tahle narychlo sesbíraná tlupa hrdinů za lubem.“

Mortva chtěl něco říct, přerušilo ho však zaklepání na dveře. Sluha přinesl kabcarovi do čajovny nějakou zprávu, poté se postavil do kouta a čekal.

Kabcar dopis zvědavě otevřel. Na tváři se mu objevil úsměv. „Bratranče, osud, bohové i všechno ostatní jsou nám nakloněni.“ Podal lístek muži se stříbrnými vlasy. „Král Mennebar z Turisu si vyjel na vyjížďku a přišel přitom o život. A královská rada rozhodla, že se jejich země připojí k Tarpolu, pokud s tím budu souhlasit.“

„Nic lepšího se nemohlo stát,“ zaradoval se konzultant.

„Tím se nám v případném konfliktu otevírají nové perspektivy. S jednou věcí bychom však měli okamžitě skoncovat, Vznešený pane.“ Mortva přihodil polínko do ohně. „Pokud mě neklame paměť, nechal Mennebar obklíčit

Zakázané město armádou, která má pobít všechny bahenní bestie, co se tam v poslední době shromáždily.“

„Není velitelem těch mužů Hetrál?“ zeptal se Lodrik a zatahal se za spodní ret. „No, já mu rozhodně přeju úspěch.“

„Ne, Vznešený pane.“ Konzultant se zadíval do plamenů. „Bylo by hrubou chybou, kdybychom právě teď dali srovnat Sinuredovo bývalé hlavní město se zemí.

Našeho nejlepšího, nejdůležitějšího spojence by se to mohlo nemile dotknout.“

„No a co?“ Kabcar reagoval velice nevrle, rozmrzele protáhl obličej. „Jestli všechny ty potvory pobíhají po dnes už mém Turisu a ohrožují lidi, bude se mi moc hodit, když tam s nimi náš mistr střelec pořádně zamete.“

„To je nesprávný postoj,“ odporoval rádce. „V

nadcházejícím boji proti Spojeneckému vojsku budeme muset přijmout veškerou pomoc, jaká se nám bude nabízet.“

Lodrik pochopil. „Já mám začlenit do své armády i bahenní bestie? Vaše návrhy mi pomalu začínají připadat příliš zmatené a nepochopitelné. A co ty vaše tak velebené nové zbraně? Co je s nimi? Neměl jsem s nimi mít převahu?“

„Objevily se nepředpokládané potíže,“ připustil Mortva.

„Chyběly nám některé komponenty, potřebné k výrobě prášku. A Tzulandrijci jsou tvrdí v tom, co chtějí, a nejsou dvakrát vybíraví ve volbě bratrů ve zbrani. Nezapomeňte, že stojí proti vojsku čítajícímu šedesát šest tisíc mužů.“

„A jak mám ty bestie přemluvit, aby se přidaly k naší armádě a bojovaly za mě?“ vyptával se panovník.

„Zrušte vyplácení odměny za hlavu každé zabité bestie, zakažte libovolné zabíjení bestií, vyčleňte určitá území, kde mohou oficiálně pobývat,“ vypočítával Mortva, jako by s touto otázkou už dávno počítal. „Máme k dispozici několik věcí, co jim můžeme nabídnout. Ti tvorové nejsou tak hloupí, jak si mnoho lidí myslí, Vznešený pane. A jejich vděčnost muži, který by je vzal pod ochranu, by neznala mezí. Komu vznikne nějaká škoda, když se budou chtít usadit v Zakázaném městě? Nikomu. Díra plná bahna a marastu, nic jiného tam dnes není.“

Lodrik hlasitě vydechl. „Koho k nim vyšlu jako vyjednavače?“

„Výborně,“ pochválil konzultant lichotivým hlasem kabcarovo rozhodnutí. „Mám po ruce svoje lidi, kteří okamžitě vyrazí a zahájí vyjednávání. Měli bychom sestavit nějaké oficiální dopisy jak pro Hetrála, tak i pro naše nové přátele. Můj posel kromě toho předá turîtské královské radě vaše potvrzení, že se ujímáte turîtského trůnu. Souhlasíte?“

„Navrhuji, aby ta rada dále řídila všechny záležitosti v Turisu, a to až do doby, dokud neurčím, kdo mě tam bude zastupovat.“ Kabcar přešel k masivnímu psacímu stolu a začal formulovat dopisy. „Až Sinured úspěšně dotáhne boj s nepřáteli do samotného konce, mohl by se tam stáhnout.

Pro mě za mě, jestli bude chtít, ať si to klidně přejmenuje zpátky na Barkidu.“

„Vynikající návrh. Vznešený pane,“ pronesl Mortva uznale. „Bude to uznání za slavné činy, které vykoná, aby vás chránil.“

„Ale ať to nepřehání. Jestli má opravdu v úmyslu dobýt celý kontinent, musel bych s ním prohodit nějaké to slůvko.

Ať to nepřehání.“ Zatímco kabcar hovořil, pero po papíře jen létalo. Lodrik posypal dopisy pískem, aby se inkoust nerozpil, pak je složil, zapečetil a podal konzultantovi.

„Zařiďte, co je třeba.“ Muž se stříbrnými vlasy se uklonil a vyšel z místnosti.

Kabcar ve skvělé náladě odšrouboval víko láhve s bramborovou pálenkou a velkoryse si nalil. Jeho pohled přitom padl na schránku s otcovým popelem.

Na okamžik zauvažoval nad tím, co by otec asi říkal na jeho úspěchy. Opřel se lokty o parapet nad krbem. S velikou chutí by mu naservíroval pod nos všechno, čeho dosáhl. Co to Mortva říkal o přivádění duší ze světa mrtvých? Možná to jednoho dne přece jen zkusí.

VIII.

A tak se i stalo.

Angor, Ulldrael, Senera, Kalisska a Vintera se přestali vměšovat do dění na kontinentech.

Ať se na světě stane cokoliv, uvidíme, jestli se lidé poučili, řekli si bohové a vyčkávali.

ÚDOBÍ DRUHÉHO MÍRU

A KONEC MAGIE

KAPITOLA III

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TURIS,

KONEC PODZIMU 443 P. S.

To přece nemůže myslet vážně. Hetrál zvedl hlavu a nevěřícně se zadíval na ženu, která mu předala rozkazy tarpolského a turîtského kabcara, jako by ona sama byla za obsah dopisu odpovědná. V očích velitele turîtských jednotek se zračil němý protest.

Bledá žena, která za ním přijela v roli kabcarova posla, měla na sobě černou koženou zbroj, na níž byly jako lamely připevněny proužky stříbrného kovu. Zbroj jí sahala hluboko pod kolena. Paže jí chránily spletené kovové kroužky, ruce jí obepínaly kovové rukavice. Černé, mnoha nýty osázené vysoké boty dokreslovaly obraz ženy, která by se zcela jistě dokázala úspěšně bránit. Měla úzký obličej, dlouhé černé vlasy byly spletené do copu a visely jí na zádech jako tlusté lano. Žena lhostejně opětovala Hetrálův pohled.

Ruce mistra střelce se daly do pohybu, Tarmann Nurk, jeho zástupce, překládal velitelova gesta. „Velitel Hetrál má silné pochybnosti o tom, zda je myšlenka ponechat bestie

sobě samým opravdu dobrý nápad. Chtěl by, aby byl tento rozkaz ještě jednou potvrzen.“

Žena pokrčila rameny. „To není mým úkolem. Rozkaz zní stáhnout vašich necelých dvanáct set mužů zpátky do hlavního města.“ Měla chraplavý, hrdelní hlas, který svým temným zabarvením podtrhoval nepříjemný dojem, který z ní vyzařoval. „Jestli s tím máte nějaké problémy, rozjeďte se do Tarpolu a stěžujte si. Jste kabcarův voják a jako takový jste dostal příslušné rozkazy.“

Němý Turîťan potřásl hlavou, prsty vířily ve vzduchu.

„Kabcar není o všem tak důkladně informován jako Mennebar. Ve městě se dějí hrůzostrašné věci. Dělají tam z lidí otroky a obětují je Spálenému bohu,“ tlumočil Nurk a musel svého nadřízeného přibrzdit. „Ne tak rychle, veliteli.

Skoro vám nestačím s překladem.“

„Ohlásím to vašemu panovníkovi. Vy mezitím budete stahovat vojáky.“ Nurk si najednou uvědomil, že žena svýma nevyzpytatelnýma očima ani jednou nemrkla, a to po celou dobu, co pobývala v malé strážnici. „Jestli to neprovedete, vyberu si v té vaší bandě někoho, kdo to dokáže. Za nesplnění rozkazu je trest smrti.“

Oba Turîťané na sebe rychle pohlédli, potom začal mistr střelec opět gestikulovat.

„Co říkal?“ chtěla vědět žena.

„To bylo určeno převážně pro mě, neobracel se na vás,“

uklidňoval ji Nurk. „Byly to pokyny pro mužstvo.“

Žena mírně přivřela oči. „Vy jste jediný, kdo dokáže tlumočit to velitelovo šermování rukama?“

Voják se pousmál. „Budete muset důvěřovat tomu, co vám říkám. Já jsem jediný.“

„Kdyby se velitel zdráhal splnit rozkaz, celou věc by mi to značně zjednodušilo. Bez vás mu nikdo v táboře nebude rozumět.“ Ženiny oči spočinuly na Nurkovi, který mimoděk pocítil nutkání ucouvnout.

„Jednotky se zítra stáhnou,“ pospíšil si tlumočník s ujištěním.

„Zítra ráno se tady znovu objevím a přesvědčím se, jestli je to pravda,“ pronesla žena chladně. Bez pozdravu vyšla z kamenné strážnice, dveře za ní s bouchnutím zapadly do zámku. Hetrál a Tarmann na sebe beze slova pohlédli.

Nemám tušení, co je ta žena zač, vyjádřil mistr střelec po chvíli svůj dojem, ale nemám pocit, že by přicházela od kabcara. Vzal dopis, ještě jednou přelétl řádky a pak rozkazy lhostejně odhodil na stůl. Mennebar zemřel před jedním a půl týdnem, zpráva o jeho smrti mohla do Tarpolu dojít nejdříve tak včera. A už dnes se tu objevil Lodrikův posel? Za tak krátkou dobu by sem stěží stačil dorazit poštovní holub, jak by to tedy mohl stihnout nějaký člověk?

„Přesto jsou kabcarovy pečeti pravé,“ dal jeho zástupce na uváženou.

Dobrý padělatel vytvoří takovou věc obratem ruky, opáčil Hetrál. Myslím, že to je nějaká lest Tzulánců. Ve

městě se něco děje a oni chtějí, abychom to nezjistili. Nebo mají strach, že jim zničíme tu jejich modloslužebnu. Nebo se kabcar opravdu spolčil se Sinuredem. Tomu ale pořád ještě nemůžu uvěřit.

„Ona taky příliš nevypadala jako oficiální posel,“ dal mu Nurk po chvíli přemýšlení za pravdu. „V tom všem je více nesrovnalostí než jasných věcí. A proč chce přenocovat ve vesnici a ne u nás?“ Podíval se na zapečetěný dopis. „Jenže tak jako tak je to kabcarův rozkaz, veliteli.“

Mistr střelec dospěl k rozhodnutí. Ještě této noci nařídím útok. Něco tu nesouhlasí a čím rychleji se nás chtějí zbavit, tím více si můžeme být jistí, že se tam děje nějaká příšerná nepravost. Možná další oběti nebo něco podobného. Přesto nechám na mužích, aby se sami rozhodli. Vyšel ven a nařídil trubačům, aby vojákům zatroubili nástup.

Poddůstojníci se přihnali jako blesk a Nurk je informoval o nově vzniklé situaci. Přestože měli dopis přímo před očima, ani oni nevěřili, že se opravdu jedná o rozkaz muže z Tarpolu, jehož všichni považovali za hrdinu. Takový rozkaz se opravdu nehodil k obrazu, jaký si o kabcarovi vytvořili.

Mistr střelec musel neustále myslet na Sinuredova slova a sliby, které vyslechl při poslední návštěvě v Zakázaném městě. Postupně v něm převládal pocit, že se mladík v Tarpolu nechal nějak ošálit a dovolil zlu, aby si získalo jeho důvěru. Nebo byl zlem sám posedlý.

Hetrál poslal poddůstojníky zpátky do táborů, rozmístěných v okolí nebo přímo uvnitř přestavěné obchodní stanice. Nařídil jim, aby se vojáků zeptali na jejich názor. Chtěl, aby všichni věděli, co se stalo, a aby se útoku na bestie v Zakázaném městě s ním zúčastnili pouze dobrovolníci.

Za půl hodiny bylo jasné, že velitele doprovodí všech dvanáct set mužů.

Hetrál rychle rozdělil vojsko na čtyři oddíly po třech stovkách mužů a ti ze tří stran vyrazili do hustého podrostu.

Špehové předtím vyřídili hlídky bahenních bestií, aby měli jistotu, že útok bude pro bestie nečekaným překvapením. Ve chvíli, kdy dorazili do vzdálenosti půl versty od budov v Zakázaném městě, nikdo jejich postup stále ještě neobjevil.

*

Pashtak z rodu bahenních bestií si udělal na štokrleti pohodlí, jak jen bylo možné. Tvrdé dřevo ho nepříjemně tlačilo do zadku, najít polohu, kdy se mu bude opravdu sedět pohodlně a uvolněně, bylo možné až po mimořádně dlouhém zkoušení a poposedávání. Uklouzl mu zvuk, který zřetelně dokumentoval jeho nelibost.

Spolu s ním sedělo u velkého, do podkovy uspořádaného stolu v předsálí přestavěného chrámu čtrnáct jeho

soukmenovců a čtyři Tzulánci a dívali se na ženu, která na „shromáždění pravověrných“ zastupovala kabcara Tarpolu a Turisu. „Shromáždění“ se staralo o pořádek ve městě, rozhodovalo o opatřeních, která zaručí pokojné soužití všech bestií a Tzulánců, a dohlíželo na koordinaci nesčetných stavebních prací.

Muži, Tzulánci jménem Boktar, který seděl naproti němu a jenž „shromáždění“ předsedal, se žena představila jako ‚Paktai‘, což Pashtak považoval za mimořádnou drzost.

Alespoň ale ovládala Temnou řeč. Ohánět se ve zdech Zakázaného města jménem jednoho z Druhých bohů byla opovážlivost, něco zcela nepatřičného. To zcela jistě nebyl nejšťastnější začátek slíbeného vyjednávání.

Žena zašla dokonce tak daleko, že měla na těle napodobeninu

zbroje

Druhých

bohů.

Někteří

z

Pashtakových soukmenovců, kteří byli povoláni do řad shromáždění, již podrážděně vrčeli. Temperament, jímž je Tzulan obdařil, nedokázali všichni ovládat s takovou dokonalostí jako on.

„Teď, když je Mennebar mrtvý, chce s námi kabcar uzavřít smlouvu,“ opakoval Boktar návrhy bledé ženy, sedící uprostřed bahenních bestií naprosto klidně a nezúčastněně, jako by nikdy v životě nepoznala, co je to strach. Její oči, mrtvé jako sklo, spočívaly na předsedovi grémia. „On by opravdu chtěl zrušit vyplácení odměn za hlavy našich přátel? Nikdo je nesmí beztrestně zabíjet

a místo toho mají dostat vlastní území, kde se budou moci zdržovat zcela oficiálně?“

„Slyšel jsi moje slova, Boktare,“ zaznělo z Paktaiiných úst. „Jsem oprávněná stvrdit smlouvy, pokud s nimi budete souhlasit, a opatřit je kabcarovou pečetí. Vznešený pán by vám kromě toho chtěl věnovat Zakázané město, které pravděpodobně vášnivě touží po Sinuredově návratu, a veškerou půdu v okruhu deseti verst. Vojáci z pevnosti, kteří vás až dosud obléhali, zítra ráno odtáhnou a ukončí všechny útoky.“

„Promiňte mi moje zvědavost,“ pozvedl Pashtak hlas a přesunul váhu svého těla více doleva. „Proč by nám měl kabcar poslat takovou nabídku?“

„Protože uzavřel dohodu se Sinuredem,“ zazněla střízlivá odpověď. „A protože ví, že vy budete válečného knížete věrně následovat, nevidí důvod, proč by vás měl ve své zemi nechat dále pronásledovat. Pokročíme s tou smlouvou někam dál, nebo budu celou noc čekat na vaši odpověď, jako bych byla někde u soudu?“

„Ohó, na to nejste zvyklá,“ zavřískal výsměšně tvor jménem Faruuk, podobný psu a celý porostlý srstí. Vyskočil a zabušil pěstmi do stolu. Pashtak tušil, že jeho kolega popustí uzdu svému hněvu nad jménem, které si žena dala.

„Vy jste jenom obyčejnej posel a odvažujete se dát si jméno jednoho z Druhejch bohů?“ Přeskočil stůl a stoupl si před ženu. „Jak jste k tomu přišla? Něco takovýho se neodváží

udělat ani Tzulánci. Kdybyste nebyla kabcarova vyslankyně a kdyby ty jednání nebyly tak důležitý, na místě bysem vás za takovou drzost roztrhal a sežral.“

Řada členů shromáždění pravověrných zabručela na souhlas. Pashtak zapomněl na nepohodlné sezení a zvědavě čekal na ženinu reakci.

Ta natočila hlavu směrem k mluvčímu, mírně vytrčila bradu, oči se na Faruuka upřeně zahleděly. „Zkus to.“

Tvor se okamžitě přikrčil ke skoku a vyřítil se s nataženými spáry na kabcarova posla. Pohyb však nedokončil, strnule zůstal viset ve vzduchu mezi nebem a zemí. Z hrdla se mu vydralo ustrašené kňučení.

„Já jsem číslo Jedna. Ničitelka, Likvidátorka. Tzulanovo dítě.“ Paktaiiny oční důlky se zaleskly. „Kdo se proti mně rouhá, zemře ve žhnoucím ohni. Kdo se mi vysmívá, skončí svůj život v nepředstavitelném utrpení. A kdo mě patřičně neuctívá, na toho čeká nekonečná trýzeň.“

Vztek v očích bestie nahradil zmatený výraz. Z tlamy, rozevřené ke smrtelnému kousnutí, stoupal černý kouř, bylo cítit spálené maso. Ostatní členové rady rychle couvali, aby měli od Faruuka, nadále se vznášejícího ve vzduchu kousek před nimi, bezpečný odstup.

„Chcípni a proměň se v popel,“ nařídila Paktai klidně.

Z břicha, úst a očí stvůry vyrazily čiré zelené plameny, bleskurychle zahalily zbytek těla a proměnily ječícího Faruuka v planoucí pochodeň. Stvůra během několika málo

okamžiků shořela, její obrysy se dále vznášely ve vzduchu jako groteskní obraz z popela, potom šedé zbytky popadaly na zem nebo je vítr roznesl po okolí.

Boktar jako první z přítomných ze sebe setřásl zděšení, vrhl se před ženou na zem a znovu a znovu velebil Tzulana a Druhé bohy.

Ostatní členové rady se neprodleně připojili k jeho chvalozpěvu, také Pashtak se pokorně vrhl do prachu.

Takovou čest, jaké se jim dostalo, si pořádně nedokázal vysvětlit.

„Takže nyní jsem si u vás vybudovala dostatečný respekt. Zvedněte se,“ přikázala jim Paktai lhostejně. „Dnes tady nejsem proto, abyste mi vzdávali úctu. Přišla jsem sem do města vést jménem Vznešeného pána jednání a čekám na vaše rozhodnutí.“

„Jak bychom vám mohli něco odmítnout? Cokoliv po nás budete požadovat, stačí říct a my…“ prohlásil Tzulánec, ale žena zvedla ruku.

„Ty jsi to nepochopil. Já od vás vůbec nic nežádám.

Jsem tady jménem kabcara Tarpolu a Turisu. Vy se rozhodnete z vlastní vůle. Já sloužím Vznešenému pánovi jenom jako skromný posel.“

„Byli bychom hloupí, kdybychom takovou nabídku odmítli,“ zašeptal předsedovi Kiigass, další člen rady. „Za prvé nám to přijde jenom vhod a za druhé má kabcar přátele, jimž bychom se nedokázali postavit. Kdybychom s mužem,

pod jehož jménem vytáhl Sinured do boje, odmítli uzavřít takovou smlouvu, bylo by to něco jako svatokrádež.“ Zelené oči s modrými zorničkami se úpěnlivě upřely na Tzulánce.

„Jsme tady proto, že se připravujeme na přivítání doby temnoty a chceme stát na správně straně.“

Boktar natočil hlavu směrem ke Kiigassovi. „A co když je to jenom lest, která nás má ukolébat v bezpečí, aby na nás vojáci mohli překvapivě zaútočit?“ zasyčel místo odpovědi tak, aby ho Paktai neslyšela.

„Byla by to ta nejdokonalejší lest, jakou kdo za posledních čtyři sta čtyřicet tři let na Ulldartu nastrojil. Jak by dokázala napodobit takovou magii? A Faruukova smrt se nám jenom zdála? Ne. Boktare, tady máme před sebou opravdovou Druhou bohyni. A ona slouží kabcarovi, copak to nechápeš?“ Kiigass hovořil tiše, zato důrazně. „Ona mu slouží.“

Tzulanův věřící pochopil.

Když se podíval na Paktai a ujistil se, že smí vstát, opatrně se přiblížil k černovlasé ženě s charakteristickou zbrojí. Svým chováním dával najevo devótní snahu zalíbit se. „Rádi tyto smlouvy podepíšeme. Vyřiďte dobrotivému kabcarovi, že od nynějška jsme navždy jeho dlužníky.

Vážíme si velkorysosti a štědrosti, jakou nám prokazuje.

Okamžitě rozešleme běžce do všech oblastí Tarpolu a Turisu, kde žijí naši soukmenovci, aby tam roznesli toto

radostné poselství. Žádné přepady nyní nebudou kalit nově vybudovanou důvěru mezi námi a nevěřícími lidmi.“

Žena stroze přikývla, rozložila smlouvy na stole a z kožené tašky, kterou si přinesla, vytáhla pero a inkoust.

Shromáždění pravověrných mlčky podepsalo smlouvu, kterou jim kabcar předložil.

Pashtak se nemohl zbavit pochybností, ale s ohledem na euforii, která se přítomných zmocnila, se neodvážil vyrukovat s kritickými připomínkami.

„Nařídím vojákům, kteří se teď budou odsud stahovat, aby tyto nové okolnosti uvedli ve známost v celém okolí,“

vysvětlovala Paktai, zatímco pergameny pečetila a uschovávala do tašky. „Od nynějška bude zabíjení vašich soukmenovců posuzováno jako vražda poddaných. Dopřejte lidem trochu času, aby si na nové zákony zvykli. Ukazujte se zpočátku jenom zdálky a částečně ozbrojeni. Buďte však bdělí. Já…“

Nocí zahlaholily rohy, vyzváněly zvony. Na všech místech Zakázaného města okamžitě nastal neklid, bylo slyšet řinčení zbraní.

„Co to znamená?“ vyptávala se žena. Oči se jí zúžily, zaplálo v nich rudé světlo.

„Jsme napadeni,“ vysvětlil jí Boktar, třesoucí se hněvem.

„Vojáci na nás zaútočili. To je způsob, jakým kabcar dodržuje smlouvy, které sám podepíše?“

„Velitel jedná proti mým pokynům.“ Paktai vytasila zbraně. „Pomůžu vám, budu s vámi bojovat proti lidem, kteří se vzepřeli rozkazu svého pána.“

„Je pro nás ctí, že se postavíte na naši stranu,“ prohlásil Tzulánec a uklonil se.

Shromáždění pravověrných se rozešlo, všichni pospíchali pro zbraně, aby se i oni mohli zapojit do boje s útočníky.

Pashtak cítil, že tento boj rozhodne o dalším osudu Zakázaného města.

Přesto si dělal větší starosti se zdravím své rodiny než s rozestavěnými stavbami a nedokončenými opravami trosek.

Ty bude možné vystavět i podruhé nebo potřetí, ale jeho žena a děti byly zcela jedinečné. Proto se rozběhl se svému příbytku, aby je bránil.

Z velkého náměstí k němu začaly doléhat první divoké výkřiky útočících lidí, vojáci dělali s prvními odvážlivci z řad jeho soukmenovců krátký proces. Pashtak se modlil k Tzulanovi, aby nepřišel pozdě.

*

Bestie narychlo organizovaly odpor proti lidským vetřelcům. Vojáci měli jen mírnou početní převahu.

Jenže ani útočníci neměli dost času, aby si připravili správnou strategii.

S ohledem na okolnosti vyhotovil Hetrál, který jako jediný dokonale znal poměry přímo na místě, pro každý oddíl hrubou mapu města. Jedna skupina se měla soustředit na osvobození zajatců, ostatní tři měly za úkol pobít co nejvíce bestií a zničit jejich stavební stroje. Kdyby se naskytla příležitost, strhnou některé rozestavěné budovy.

Mistr střelec však pochyboval, že by to bestie lidem umožnily.

Když vojáci ze tří stran zaútočili na náměstí a vyřítili se proti bahenním bestiím, téměř nikde nenarazili na vážný odpor. Počáteční překvapení jim dokonale vyšlo.

Ale když muži pobili první vlnu odhadem dvou set bestií a chtěli začít oslavovat snadné vítězství, postavily se proti nim důkladně vyzbrojené stvůry v pevných, odolných zbrojích.

Do boje se vrhlo zhruba pět set zčásti bizarních, mimořádně děsivě vypadajících postav. Bestie tvrdě vzdorovaly krupobití šípů nebo je prostě ignorovaly a pak se s mohutným řevem vztekle vrhaly do řad lidí, jejich útok však zároveň vycházel z pečlivě nacvičeného plánu.

Nesmírnou bojovou sílu těchto tvorů mnohdy podtrhoval i jejich děsivý vzhled. Leckterému otrlému muži se při pouhém pohledu na takové nestvůry málem zastavilo srdce.

Mnohým bestiím trčely z hlavy obrovské rohy nebo hroty, jiné vypadaly jako přerostlí plazi, tu a tam se míhal trny posetý ocas, vzduchem kmitaly spáry ostré jako břitva, které zanechávaly dokonce i na kovových štítech hluboké rýhy. Některé nestvůry byly neuvěřitelně hbité, bojovaly lstivě a zákeřně, takže meče útočníků často dopadaly do prázdna. Obrovité exempláře rozdávaly rány vedené netušenou silou, zasažení muži letěli několik metrů vzduchem nebo jimi bestie mrštily o zem jako nějakou hračkou. Kosti ani zbroje v těchto případech nevydržely tlak a lámaly se. Obrovité kosy a cepy, koule, obušky, řemdihy či meče, jaké by člověk ani neunesl, vyorávaly v řadách vojáků hluboké brázdy. Počáteční převaha Hetrálových lidí se během několika minut zcela rozplynula.

Mistr střelec měl dojem, že se mezi nestvůrami znovu a znovu míhá postava královského posla, jehož meč každým úderem poslal některého z vojáků do světa mrtvých.

Čtvrté skupině se mezitím podařilo osvobodit vězně a zapálit jeřáby, žebříky a další stavební stroje. Oheň se dřevěnými konstrukcemi rychle šířil a ozařoval boj na náměstí krvavě rudým svitem.

Vojákům z mnohohlasého řevu, ryku, jekotu a skřípění zaléhaly uši, díky pachu, který stvůry vydávaly, se mnohdy neodvážili pořádně nadechnout.

Turîťané se bránili nesčetným prapodivným hrůzám s takovou odvahou a hrdinstvím, až se většina bestií dala na útěk.

Teprve když byli od vojáků dost daleko, zastavili se a pokusili se znovu zformovat. K houfům uprchlíků spěchaly další a další stvůry, až jejich počet rychle narostl na pět set.

Do čela bestií se postavila žena, která byla ještě před několika málo hodinami ve vojenském táboře. Z taseného meče odkapávala krev. Krev mých lidí, křičel hlas v Hetrálově nitru.

„Veliteli Hetrále,“ zazněl náměstím Paktaiin hrdelní, chraplavý hlas. „Nedodržujete rozkazy svého velitele, kabcara Tarpolu a Turisu. Měli jste se přece stáhnout, bylo to tak těžké pochopit?“

Tarmann Nurk, jehož čelo zdobilo drobné škrábnutí, byl okamžitě na místě a přeložil odpověď němého mistra střelce. „Tvůj plán nevyšel. Ty jsi Tzulánka, která mě a mé muže chtěla jenom zmást. My jsme vaše úmysly prohlédli a srovnáme město jednou provždy se zemí.“

„Veliteli Hetrále,“ ozvalo se opět z ženiných úst. „Vy jste při svém útoku jednal v rozporu se stávajícími zákony, které nyní v Turisu platí. Kabcar ode dneška přiznává všem bahenním bestiím status poddaných. Vy a vaši muži jste se provinili mnohonásobnou vraždou.“

„Co je to za nesmysl?“ vykřikl Nurk Hetrálovým jménem. „Kabcar by takovou smlouvu nikdy nepodepsal.“

„Veliteli Hetrále, provinil jste se nedodržením loajality vůči panovníkovi a odmítl jste splnit rozkaz,“ zakřičela Paktai. „Složte zbraně na zem, vzdejte se mi a nařiďte svým mužům, aby se okamžitě stáhli.“

„On nemůže nikomu nic nařídit. My jsme sem všichni přišli dobrovolně!“ zaryčel Nurk škodolibě ještě předtím, než mu Hetrál stačil gesty naznačit odpověď, a muži stojící za ním s jásotem zvedli zbraně. „Jsme zde, abychom napomohli dobru k vítězství. Obětování a zotročování lidí nesmí dál beztrestně pokračovat.“

„Jestli vy všichni ze svobodné vůle a zcela záměrně porušujete kabcarovo nařízení, budu s vámi muset zacházet jako se zločinci a lupiči,“ varovala je žena klidně a zvedla meč. Krvavě rudé světlo mnoha ohňů, které její bledý, úzký obličej poselo trhavými stíny, ji obklopovalo děsivou aurou.

„A tito zločinci, když se dopustí vraždy, stejně jako jste se právě teď provinili i vy, bývají vždy potrestáni smrtí.“

Hetrálův zástupce vytáhl z toulce šíp. „Tady máš svou odpověď, Tzulánko!“

Šíp se svištěním vyrazil vpřed a zabodl se přímo doprostřed hrudi kabcarova údajného, zřejmě však falešného posla. Muži hlasitě zaryčeli.

Paktai znuděně pohlédla na dřík šípu a vytáhla dřevo z těla, aniž by hnula brvou. Pak šíp pustila a ten se sám od sebe vodorovně vznášel ve vzduchu. Lidé rázem zmlkli.

Hrot šípu se kousíček po kousíčku natáčel k Nurkovi.

„Posílám ti tvůj pozdrav zpátky!“

Šíp okamžitě vystřelil, v letu se proměnil ve žhavý paprsek, z něhož za hlasitého prskání odletovaly jiskry.

Paprsek snadno prorazil štít, který Nurkův soused narychlo postavil šípu do cesty, roztavené železo odkapávalo na mramorovou dlažbu. Třpytivý šíp se Nurkovi zabořil do solar plexu a celý zmizel uvnitř těla.

Ze zaskočeného muže se začal zevnitř rozlévat jas, jako by se v něm najednou rozzářila obě ulldartská slunce.

Kroužkovou košilí mu byly vidět kosti a vnitřní orgány, poté se Hetrálův zástupce s ohlušujícím rachotem rozprskl na všechny strany a zbyl z něj pouze maličký obláček popela.

V tichu, které se na náměstí rozhostilo, s řinčením dopadla na zem mužova zbroj a všechny kovové součástky, které odolaly žáru.

Mistr střelec nemohl nic dělat, ochromeně zíral na to, co z Tarmanna Nurka zbylo. Tvor, který bojoval na straně bahenních bestií, ať to bylo, co to bylo, byl něčím více než obyčejným člověkem.

„Potrestejte tu bandu zločinců,“ řekla žena bez emocí, oči jí rudě zářily. Bestie se s řevem vyřítily na řady otřesených a šokem omámených Turîťanů.

*

Pashtak bez dechu doběhl ke své chatrči, dovnitř se však nedostal. Jeho žena zabarikádovala dveře vším, co v chatrči našla.

„Nech to tak,“ zavolal na ni skrz dveře. „Já půjdu za ostatními a podívám se, jestli někde můžu pomoct v boji s těmi nahými kůžemi.“

„Ne,“ ozvalo se úzkostlivě zevnitř. „Pashtaku, ty nejsi žádný válečník. Počkej, já hned otevřu…“

„Ať tě to ani nenapadne,“ odmítl Pashtak, zavětřil a rozhlížel se kolem sebe, jestli snad pár útočníků nezabloudilo až sem. „Zůstaň, kde seš, a nikomu neotvírej.

Řeknu ti, až bude to nejhorší za námi.“

Rozběhl se k nedaleké ruině a vyšplhal na kamenné zbytky, aby získal přehled, jak to ve městě vypadá. Z toho, co uviděl, ho zabolelo na duši.

Dřevěné stavební stroje, které tak pracně sestrojili, hořely vysokým plamenem a jeden za druhým se rozpadávaly v bouři jisker, otroci prchali do lesa, chráněni několika cizinci, zatímco zbytek protivníků se zapojil do vražedného boje se strážci města.

Pashtak podřepl, vytasil meč a sledoval, co se před ním odehrává, zatímco se mu myšlenky stále více toulaly někam jinam.

V podstatě stejně jako většina jeho soukmenovců doufal, že ve městě nalezne nový domov. Že tady v klidu a daleko

od nahých kůží najde vlast, kterou si sami vybudují a přivedou k rozkvětu.

Nikdo netušil, že se Sinured vrátí a že nutkání přijít sem do těchto míst vycházelo právě od něho. To, že jim válečný kníže přivedl dělníky, nepovažoval za nic špatného, koneckonců lidé ho a jeho soukmenovce honili jako zvěř už celá staletí. Naproti tomu hromadné oběti nepovažoval za bezpodmínečně nutné.

Pouze zlomek tvorů, kteří zde žili, hořel fanatickým nadšením při představě nástupu nové doby temnoty, většina chtěla prostě jen žít v klidu. On sám patřil ve shromáždění pravověrných k těm rozvážným, kteří si věci důkladně prověřovali, než se k něčemu rozhodli.

Tzulánec Boktar by naproti tomu nejraději okamžitě vyhlásil válku všem lidem, co věřili v Ulldraela. A zdálo se, že právě teď toho snadno dosáhne. Tím, že lidé zaútočili na Zakázané město, se vše rozhodlo. Nyní budou všichni volat po pomstě.

Pashtak se dosud úspěšně bránil tlaku vstoupit do vojska a posílit řady Tzulanových stoupenců. Jenom nebylo jednoduché přesvědčit ostatní členy grémia, že Tzulánci sledují v první řadě své vlastní cíle a bahenní bestie považují pouze za prostředek, jak tohoto cíle dosáhnout. Po dnešku to zřejmě bude úplně nemožné. Hrozně litoval, že mnoho bestií věřilo spíše svým instinktům než rozumu. Jiní zase ani neměli tolik rozumu, aby to sami poznali. Když se před nimi

objevila Paktai, jedna z Druhých bohů, považoval i on za nezvratné, že je čeká doba temnoty. Ale než skutečně nastane, čekají je zřejmě bouřlivé, nejisté časy.

Triumfální, krvežíznivý řev strážců, kteří se nejspíš právě v tu chvíli na povel vrhli proti posledním lidským válečníkům, ho vytrhl ze zamyšlení. V témže okamžiku zvětřil nahé kůže, které musely být někde blízko něho. Cítil pach jejich potu, krve a kovových částí zbrojí. Byli zranění.

Žluté oči se zelenými zorničkami se pozorně zadívaly do stínů, vrhaných stromy a troskami dávných staveb. Přitiskl své silné humanoidní tělo ke kameni, drápy pravé ruky pevněji sevřely jílec meče. Kdyby chtěli něco udělat jeho rodině, zabije je. Z hrdla se mu vydralo tiché zavrčení, srst na zátylku se zježila.

Potom objevil osm postav, vpředu kráčeli dva ozbrojenci a za nimi otroci v roztrhaných hadrech. Bojovníci je museli osvobodit z nějaké klece. Někteří z nich byli tak zesláblí, že je ostatní museli podpírat.

Buď zabloudili, nebo se chtěli vyhnout místům, kde se bojovalo, aby snáze unikli. Jestli budou pokračovat v cestě rozpadlými uličkami, budou procházet přímo kolem jeho domu.

Zničehonic se ze stínu jedné zdi vynořil strážce, který pravděpodobně setrval na místě a dával pozor. Byl dvakrát větší než člověk a dvakrát silnější, vztyčil se před

vyděšenými nahými kůžemi do výšky a bez váhání se kyjem osázenými železnými hroty vrhl na jednoho z ozbrojenců.

Muž duchapřítomně uskočil stranou, a opovrhuje smrtí se pustil do protiútoku, jeho neméně chrabrý společník ho v mžiku podpořil. Zajatci se úzkostlivě tiskli jeden k druhému.

Pashtak se nehýbal. Bylo by pro něj hračkou nehlučně opustit své stanoviště a zcela nerušeně povraždit všechny osvobozené otroky. Nebo vpadnout oběma vojákům do zad.

Jenže on nechtěl. Pomyslel na rodiny nahých kůží, jak asi budou rády, když se jejich milí vrátí domů.

Jeden z bojovníků se ocitl na zemi s rozdrceným hrudníkem, na něm ležel a právě umíral strážný, jemuž připravila konec přesně mířená rána rovnou do srdce. Zbylý voják klesl na kolena a lapal po dechu, bylo na něm více než jasně vidět, jak ho souboj vyčerpal.

Pashtak schválně zavadil mečem o zeď a zvedl se, aby nahé kůže tím hlukem na sebe upozornil.

Křídově bledý obličej ozbrojence se k němu vyděšeně zvedl. Meč a štít vylétly do výše, aby čelily nové hrozbě.

Bahenní bestie však prostě zůstala stát. Zezadu ji osvětlovaly odlesky vzdálených ohňů, takže byla vidět pouze silueta. Velice pomalu zasunula zbraň do pochvy.

Muž na Pashtaka nevěřícně zíral a pak se vyškrábal na nohy. Pochopil, co mu tvor svým chováním naznačuje, a signalizoval osvobozeným zajatcům, aby šli dál.

Když kulhající skupinka procházela kolem Pashtaka, muž na něho váhavě kývl a rychle se připojil k ostatním.

Pashtak seskočil ze své pozorovatelny a vydal se za manželkou a dětmi.

*

Hetrál vytrhl trubači trumpetu a dal mužům signál k organizovanému ústupu. Z původních dvanácti set vojáků mu jich zbylo šest set.

Naprostého zničení Zakázaného města se mu nepodaří dosáhnout. Přesto hořící konstrukce a mrtvé bestie naplňovaly jeho srdce zadostiučiněním, v boji proti zlu zaznamenali alespoň dílčí úspěch.

Vrhnout se se šesti stovkami mužů proti pěti stům bestií mu připadalo příliš riskantní, navíc neměl přesné informace, jestli protivník nečeká odněkud posily. A co bylo hlavní, moc nechybělo a jeho lidé by zanedlouho strachy zahodili zbraně a vzali nohy na ramena.

Zato se jim podařilo zmařit úsilí bestií, celé týdny bude trvat, než nahradí škody. Budou mít dost času, aby zformovali nové jednotky a provedli soustředěný útok. A aby pomstili Tarmanna a všechny ostatní mrtvé z této noci.

Vojáci vystřelovali zápalné šípy a současně se stahovali zpátky, spolu s osvobozenými zajatci pospíchali lesem co

nejrychleji zpátky do provizorní pevnosti pro případ, že by se bestie ze vzteku pokusily o protiútok.

Hetrál po návratu usedl k psacímu stolu a rychle napsal kabcarovi zprávu. Panovník musí vědět, jakých drzostí se bahenní bestie odvažují. Možná si pak tu smlouvu se Sinuredem rozmyslí.

„Teď bych vás mohla rozsekat na kusy,“ zaslechl za zády Paktaiin chraplavý hlas. Krev mu ztuhla v žilách.

„Nikdo by vám nepřišel na pomoc.“

Velitel nečekaně přeskočil stůl, překulil se přes rameno, a když vstával, vytasil meč. Byl to spíše jen reflex, protože si velice dobře pamatoval, že s normální zbraní proti záhadné ženě nic nezmůže.

Paktai se klidně opírala o stěnu v šerém koutu místnosti, ruce měla zkřížené na prsou. V místech, kde se musely nacházet její oči, žhnuly dva rudé body. „Nemám za úkol zabít vás, takže se s vámi nebudu namáhat. Navíc nevím, co má Vznešený pán v úmyslu s vámi udělat, když jste porušil stávající zákony.“

Hetrál se nedivil, jak se ženě podařilo proklouznout kolem všech stráží a vojáků až do jeho pracovny. V duchu ani příliš nepočítal s tím, že ze zdejších čtyř stěn vyjde živý.

Paktai se odlepila od kamenné zdi a rozložila na stole smlouvy, které s bahenními bestiemi před nedávnem uzavřela. „Prohlédněte si je. Všechny dokumenty jsou pravé, mnou osobně zapečetěné a podepsané kabcarem Tarpolu a

Turisu. Chtěla jsem, abyste si uvědomil, jaké chyby jste se dopustil.“

Mistr střelec místo odpovědi potřásl hlavou.

Děsivá žena shrábla papíry a uložila si je do brašny. „Já jsem Paktai. Mé jméno pro vás určitě bude pojmem. A v současnosti sloužím Vznešenému pánovi. Nyní víte, z koho jste si udělal nepřítele. A jestli se Vznešený pán rozhodne, že zemřete, brzy se zase uvidíme. Podám mu zprávu o vaší neposlušnosti. Ať on rozhodne. Prozatím vás nechám u vašich mužů.“ Vstoupila do stínů. „Jestli chcete, napadněte město ještě jednou. Tím byste předešel rozsudku smrti, který nad vámi Vznešený pán zcela jistě vyřkne.“ Poslední zátřpyt očí, potom splynula s temnotou.

Hetrál po ní nenašel jedinou stopu. Nic v místnosti nenaznačovalo, že s ním žena právě teď hovořila.

Mistr střelec ztěžka dosedl na židli, myšlenky se mu zuřivě honily hlavou.

Přestože se tomu všechno v něm vzpíralo, vypadaly dokumenty pravé, jak pečeť, tak i podpisy.

Musel zapřemýšlet. Možná mu Ulldrael Spravedlivý umožní nalézt v tom všem nějaký smysl a naznačí mu, proč by měl kabcar chtít spolupracovat s Tzulanovými stvůrami.

Celou noc strávil těmito úvahami, popíjením čaje a přecházením z místa na místo. Do úvah zahrnul vše, co slyšel a zažil, všechny povídačky, pravdy a zprávy.

Když slunce váhavě začala prostupovat závoji podzimních mlh a ozařovat les obklopující Zakázané město, dospěl k rozhodnutí.

ULLDART, SERUSIE, KNÍŽECTVÍ LASPASSA,

KONEC PODZIMU 443 P. S.

Říční peřej zakotvila v přístavu v Laspasse. Loď se tu a tam zakolébala v mírných vlnách, narážejících na příď.

Herodin byl mužem, který rozhodl, že zde přeruší plavbu, zakotví a vydají se hledat nějakého medika. Když přišla řada na nejrůznější rány a zranění, měl řád jen skromné vědomosti a ty nestačily k úspěšnému zdolání horečnatého blouznění jejich velitele, Nerestra z Kurašky.

Nerestrův zástupce neklidně přecházel po palubě sem a tam, zatímco čekal na příchod místního léčitele. Poté co jeho velitel spadl za záhadných okolností v plné zbroji do vod Repolu a pouze duchapřítomnosti jednoho z panošů vděčili za to, že Nerestro ještě žije, nebyl už rytíř sebou samým.

Den poté, co vypluli, u něj vypukla horečka.

Herodin si zpočátku myslel, že rytíř onemocněl vinou špinavé říční vody, kterou při nedobrovolné koupeli spolykal. Mělo však být ještě hůř.

Nerestro začal zčistajasna fantazírovat, hovořil se svým mrtvým otcem nebo s rytíři, kteří před časem zahynuli v lese v Granburgu, jako kdyby dotyční stáli přímo u postele horečkou zmítaného muže.

Herodin proto vyloučil normální nemoci, až příliš dobře znal rytířovu nezdolnou náturu. Nerestro vzdoroval bouřlivému větru i nevlídnému počasí, déšť ani sníh pro něj nepředstavovaly žádné nebezpečí. Tím spíš si Herodin neuměl tuto náhlou nemoc vysvětlit. Musí se na něho přijít podívat nějaký medikus, nejlépe cerel.

Z kabiny muže upoutaného na lůžko zazněl hlasitý křik.

Herodin se rozběhl za ním, aby zjistil, co se děje.

Nerestro, oděný pouze ve spodkách, stál vedle postele a z plna hrdla se smál. Po čele, krku i po celém těle se mu řinuly na zem kapky potu, obličej žhnul horečkou. „Jo, jo, jsi pořád stejný, starý brachu. Ještě ses neodnaučil vtipkovat, co? Pověz, co tak děláte?“ Posadil se a na pohled někomu pozorně naslouchal, přičemž si neustále uhlazoval nabarvené vousy.

Herodin se rozhlédl, při nejlepší vůli však nikde nikoho nespatřil. Opatrně přistoupil k polonahému muži přejel mu rukou před očima.

Rytíř na něj rozzlobeně pohlédl. „Herodine, prosím vás.

Kde jste zapomněl zdvořilost? Nezaklepal jste, nepředstavil jste se našemu starému příteli a teď mi ještě máváte prsty před obličejem.“

„Kterého starého přítele máte na mysli?“

„Tady toho. Stojíte přímo před ním.“ Rytíř potřásl hlavou. „Promiňte mu jeho nezdvořilost. Hned se vám omluví.“ Vyčkávavě pohlédl na Herodina. „Nuže?“

„Pane, promiňte, ale tady nikdo není. Mluvíte do vzduchu. Jací zlí duchové si na vás zasedli?“

Nerestrův obličej rázem potemněl. „Já že mluvím do vzduchu? Chcete snad tvrdit, že Rodmor z Pandrocu je ‚zlý duch‘, že je ‚vzduch‘? Herodine, vždyť jste s ním bojoval bok po boku. Musím se vás zeptat, co to do vás vjelo?“

Prudce se zvedl. „Na místě…“ Rytířová téměř holá hlava s milimetrovým porostem sebou škubla. „Opravdu? No dobrá, jak chcete. To je od vás velice velkorysé.“ Znovu pohlédl na svého zástupce. „Nemyslíte si to taky? Já bych na Rodmorově místě nebyl takový dobrák a trval bych na omluvě.“

„Ano, děkuji.“ Herodin se rozhodl, že přistoupí na rytířovu podivnou hru. Rodmor byl jedním z rytířů, kteří přišli o život v granburském lese. „A nemluvte s ním moc dlouho. Nezapomeňte, že pořád ještě máte vysokou horečku.“

„Ano, ano. Nařiď některému z panošů, aby nám přinesl něco k pití. Víno, na oslavu dnešního dne.“

Herodin si povzdechl a vyšel z kajuty. „Je to s ním pořád horší a horší. Doufám, že někde neobjeví protivníky a nebude na ně chtít zaútočit aldoreelskou čepelí. Kdybychom

na něho nedali pozor, mohl by nám ještě rozsekat loď,“

podal zprávu přátelům čekajícím na chodbičce. Muži se zasmušile zahleděli do země. Herodin poslal do Nerestrovy kajuty jednoho z mladších panošů s karafou vína. Na tácu stály dva poháry.

„Co budeme dělat, jestli opravdu zešílel?“ zamumlal jeden z rytířů, který se konečně odvážil vyslovit to, co si většina z nich myslela. „Netvrdil tehdy ten cerel, že ho léčivý kámen vyvedl z říše mrtvých? Nevaroval nás, že by mu to mohlo ublížit na duši?“

„Nesmysl,“ uťal Herodin řečníkovi bryskně slovo. „Jeho duše je na tom dobře. Je to říční horečka nebo něco takového. A teď se honem dejte do cvičení se zbraněmi.

Nemá význam, abyste tu lelkovali nebo klevetili jako staré trhovkyně. Medikus ho určitě vyléčí.“

Válečníky tím příliš nepřesvědčil, přesto se muži rozmístili na palubě a začali nacvičovat útoky a efektní finty. Cvičení však chybělo nadšení, až příliš se v myšlenkách zaobírali nemocným velitelem, který jim vždy byl vzorem síly.

Kolem poledne se objevil panoš vyslaný na břeh a přivedl s sebou muže středního věku, jehož vzezření napovídalo, že je léčitel. Mladík vlekl obrovský kufr, muž měl přes rameno přehozenou další brašnu.

Rychle vyběhl na palubu, kde ho zavedli k Herodinovi.

Po krátkém pozdravu a přivítání, kdy se muž představil jako

Ospancha a neúnavně vychvaloval své úspěchy, se v kajutě pustil do práce.

Po několika okamžicích však ven dolehlo učencovo vyděšené volání o pomoc.

Rytířův zástupce se spolu s několika dalšími rytíři vřítil do kajuty a spatřil Nerestra, honícího medika kolem postele.

Vzduchem létalo peří.

Tři rytíři popadli na Herodinův rozkaz svého velitele, přitiskli ho na matraci a koženými řemeny ho připoutali k posteli, aby se zuřící muž nemohl hýbat.

Ospancha se opřel o stěnu a namáhavě lapal po dechu, z oděvu vytáhl malou lahvičku a upil z ní. „Dobrá Taraleo! U

všemocné bohyně, neřekli jste mi, že nemocný je svému okolí tak nebezpečný.“

„Co se stalo?“ vyptával se Herodin a odfoukl pírko, které se mu chtělo usadit na nose.

„Přistoupil jsem k němu a chtěl jsem ho proklepat,“

vyprávěl medikus a vytřepával si peří z vlasů. „A potom ten člověk vyskočil z postele, omotal mi kolem uší polštář a začal křičet, ať táhnu k Tzulanovi, že on prý není nemocný.“

Mírně si upravil rukávy své róby. „A asi jenom Taralea ví, jak moc je nemocný.“

„Vyšetřete ho. Už vám nemůže nic udělat,“ nařídil rytíř a vytáhl váček s mincemi, protože v léčitelově tváři postřehl skeptický výraz.

Muž okamžitě pokračoval ve vyšetření.

Nejrůznějšími nástroji a přístroji poklepával, ťukal a bušil Nerestrovi na hruď.

Ležící velitel se mezitím neustále hlasitě rozčiloval nad tím, jak to s ním zacházejí, stěžoval si Herodinovi a celé řadě neviditelných osob, ale ani ty zřejmě neměly moc vyrušit léčitele při práci.

Po krátké přestávce, při níž si Ospancha nemocného zamyšleně prohlížel, se mu podíval ještě do očí, uší a nosu, přičichl si k mužovu dechu a prozkoumal jazyk.

Nakonec se zvedl od postele, rozepnul kufřík a vtiskl Herodinovi do dlaně několik malých lahviček.

„Nuže, zajímavé. Velice zajímavé, z čistě medicínského hlediska. S takovým případem jsem se ještě nikdy nesetkal,“

přiznal se učenec, v hlase mu vedle nadšení zaznívala i jistá dávka bezradnosti a odrážela se mu v obličeji. „A to jsem viděl už hodně lidí s vysokou horečkou. Ale tady to mi připadá jako něco více než febris neboli obyčejná horečnatost. Rád bych si ho nechal u sebe delší dobu, abych ho mohl studovat.“

„My musíme dál,“ skočil mu Herodin úsečně do řeči. „A on rozhodně není pokusným králíkem nějakého medika.“

„Jak chcete,“ řekl muž mírně uraženým tónem. „Tak se postarejte o to, aby celý týden bral tyto léky. Přesně v pořadí ráno, v poledne a večer.“

„A co to má udělat?“ Rytíř se bezmocně zadíval na lahvičky.

„Všechno to jsou prostředky, které používám proti nejrůznějším formám febris. Jestli nezaberou, tak má něco jiného, co já nedokážu vyléčit. A když to nedokážu já, tak by to při vší skromnosti nesvedl žádný jiný léčitel na celém kontinentu. Zcela určitě ne, když nebude moci nemocného delší dobu pozorovat. Tělo je mimořádně komplikovaný stroj. Jestli se pokazí jeden zoubek nějakého kolečka, má to vliv na všechno ostatní.“ Ospancha se mírně uklonil.

„S prominutím, soudím, že se nemocnému ztratilo jedno rozhodující kolečko v hlavě. Řekněte, neutrpěl rytíř nějaké zranění hlavy? Možná třeba často padal z koně. Nedostal někdy tvrdou ránu kyjem do hlavy? Ptám se proto, že projevuje všechny známky nemoci zvané ‚dementia‘, jestli rozumíte, co tím myslím. Nebo to snad jsou pozdní následky nějaké ‚dementia praecox‘? Není jeho rodina zatížená incestem? Nebyl náhodou někdo z jeho předků debilní?“

Herodinův obličej byl jeden velký otazník. „O čem to mluvíte?“ Opatrně odložil lahvičky.

„O duševní poruše,“ vyhrkl Ospancha netrpělivě.

„Šílenství, oligofrenie a všechno ostatní, co má něco do činění s poškozeným mozkem. Mnozí takovým lidem taky říkají ‚idiot‘. Může to být vyvoláno různými…“

Herodinovy ruce se okamžitě sevřely kolem medikova límce. „Můj pán není šílený. Má jenom neznámou horečku, kterou jste nepoznal!“

„Sundal byste prosím prsty z mého kabátu?“ požádal ho Ospancha zdvořile. „Já nikoho neurážím, já pouze stanovuji diagnózy, jak se na poctivého medika sluší. A pokud se domnívám, že vím, co pacienta trápí, tak to také řeknu. Už proto, abych nemocnému pomohl.“ Rytíř uposlechl výzvy a pustil ho. „Podívejte se, ten panoš, který mě přivedl, tvrdil, že pacient spadl z přístavní hráze do vody. Je docela možné, že si přitom někde narazil hlavu. Sice jsem už žádné známky takového úrazu neobjevil, ale to přece nic neznamená.

Jestliže byl tento pád příčinou jeho šílenství, může to zase pominout. Pokud teď však u něj propukla vrozená choroba, inu, potom…“ Záměrně nechal větu vyznít do ztracena a ukázal na lahvičky. „Ale jestli budeme mít všichni štěstí, je to jenom zvláštní forma febris a za týden se zase postaví na nohy. Pár modliteb by taky neuškodilo, a to říkám ze zkušenosti. Taralea nechť pacienta chrání.“ Ospancha vyšel z kajuty.

Tři muži se na sebe zhrozeně a zároveň i bezradně podívali.

„Ha!“ zaryčel Nerestro za učencem. „Uchránil jsem ten tvůj bídný život, mastičkáři. Neděkuj mi za milosrdenství.“

Vztekle se obrátil k Herodinovi. „A vy, vy mě laskavě zase odvažte. Já jsem zdravý.“

Podřízený stáhl koutky úst a potřásl hlavou. „Ne, pane.

Bude lepší, když prozatím zajistíme, že se nebudete hýbat.

Věřte nám, nic bychom neudělali raději, než vám rozvázali

pouta, ale takto se mi to jeví jako nutné.“ Ostatní rytíři na jeho pokyn poodstoupili od postele.

Ležící muž začal zuřit, prostěradlo se povážlivě trhalo, odolalo však rytířově hrubé síle. Herodin pro jistotu nařídil, aby přinesli další kožené řemeny. Čirým násilím donutili nemocného polknout léky, které jim učenec zanechal, potom všichni vyšli ven v naději, že medicína bude mít žádoucí účinky a Nerestrův stav se zlepší.

Na palubu tlumeně doléhaly velitelovy kletby.

„Přátelé, přiznávám, že nevím, co bychom měli dělat, jestli ten lék nezabere,“ prohodil Herodin po chvíli mlčení zkroušeně. „Prozatím nadále zůstává naším cílem Telmaran, možná mu pohled na bojovníky pomůže, zažene neznámou horečku a zase to bude náš starý velitel. Jestli to všechno bude k ničemu, budeme se muset vrátit do hradu a tam mu zajistit nejlepší péči, jaké se mu může dostat.“ Zarazil se, když dřevěnou stěnou kajuty pronikla jedna mimořádně hlasitá hrozba. „Od této chvíle strávíme většinu času na modlitbách. Modlete se k Angorovi, modlete se k Taralee, aby se Nerestro z Kurašky uzdravil a aby ho ta horečka co nejdříve opustila.“

„Tak tady všichni jste,“ zazněl z mola známý ženský hlas. „Vaše loď musela přímo letět.“

Všichni řádoví rytíři najednou pohlédli ke zpevněnému břehu, kde stála Belkala.

Herodin ji poznal až na druhý pohled. Ženiny zelené vlasy se nyní černě leskly a vypadaly neudržovaně, měla na sobě šaty prosté děvečky a přes ně si přehodila hrubý, dlouhý kabát, jaký nosívají ovčáci. Půvabný obličej vypadal unaveně, zdálo se, že z jantarových očí vyprchal všechen oheň.

„Co ještě chcete?“ zeptal se rytíř. „Myslím, že náš pán vám všechno vysvětlil v dopise, který vám napsal.“

„To, co napsal,“ odsekla Kensustriánka řezavě, „bych ráda slyšela z jeho úst.“ Položila nohu na široké prkno sloužící jako vstupní můstek na loď. Panoši se okamžitě seřadili vedle sebe a přehradili jí cestu.

„Na palubu nevkročíte,“ konstatoval Herodin rozhodně.

„Vy jste Kensustriánka. Váš národ bojuje proti vojákům z kontinentu, který stvořil náš bůh. A kvůli vašim lidem už padly tisíce našich.“

„S Angoránci bojuje jenom kasta válečníků,“ odporovala Belkala, rytířův zástupce však odmítavě mávl rukou.

„Jsou to vaši lidé. To nám úplně stačí. A vy jste se provinila i jinými pochybeními, prohřešky proti svému vlastnímu bohu. Ani to nemůžeme prostě jen tak přehlédnout,“ vysvětloval rytíř. „Jděte si svou cestou, kněžko. Už s vámi nechceme mít nic společného.“

„Pusťte mě k Nerestrovi. Jestli mě zavrhne, odejdu a už nikdy nepřijdu,“ navrhla žena. „Ušetří nám to spoustu zbytečných řečí.“

První rybáři a obchodníci se po nich začali ohlížet.

„Náš pán v dopise zcela přesně vyložil, co si o vás myslí, a kromě toho nemá nejmenší chuť vás ještě někdy v životě znovu spatřit.“ Rytíř trval na svém, ruce si založil v bok.

Lidé na hrázi mu byli lhostejní.

Z kabiny opět pronikla ven hlasitá kletba a Belkala prudce trhla hlavou. „Co s ním je?“

„Má říční horečku a fantazíruje,“ odsekl Herodin stroze.

„Už ho vyšetřil léčitel a nechal tady odpovídající léky.“

Jako by nemocný chtěl svého podřízeného usvědčit ze lži, dolehl k nim z podpalubí hysterický smích, následovaný vzteklým rozkazem, aby mu konečně rozvázali pouta.

„Vy jste ho přivázali k posteli?“ Kensustriánka vypadala velice ustaraně. „Okamžitě mě k němu pusťte. Chtěla bych se na něho podívat.“

Herodin spustil ruce a sevřel je v pěst. „Ne.“

Rychleji než kdokoliv z rytířů stačil zareagovat, se žena obrovským skokem přenesla na prkennou palubu a proběhla řadami rytířů. Než se jí některý z panošů stačil postavit do cesty, zmizela v Nerestrově kabině.

Zaskočený Herodin zaklel a spolu s ostatními ozbrojenci následoval vzpurnou kněžku, která již stála u postele horečkou zmítaného muže a opatrně přiložila znetvořenou ruku na jeho potem zmáčené čelo. Řádový rytíř se okamžitě uklidnil.

Herodin roztáhl ruce a zadržel muže, kteří mu kráčeli v patách. „Počkejte na okamžik.“

Belkala se sklonila. „Můj milovaný. Musíš nesmírně trpět.“ Nemocný se mírně pousmál. „Spi, chrabrý válečníku.

Spi a zotav se ze zla, s nímž tvůj duch právě zápasí.“

Vypadalo to, že Nerestro chce něco říct, ale zavřela se mu víčka. Kněžka se posadila na okraj rytířova lože a zadívala se na něj něžným pohledem.

„To stačí,“ prohlásil Herodin a postoupil dopředu.

„Vidíte, že náš pán není schopný s vámi hovořit. Dokonce vás ani nepoznává. Jděte, nebo vás vyvedeme z lodi násilím.“

„To není horečka,“ usoudila Belkala zamyšleně.

„Obávám se, že jeho duše částečně zůstala ve spojení se světem mrtvých, jak nás cerel v Ulsaru varoval. Už tehdy málem přešel na druhou stranu.“

„On občas hovoří s mrtvými,“ uklouzlo jednomu z panošů.

Mladá žena přikývla. „Takže se mi zdá, že se toto podezření potvrdilo.“ Podívala se na Herodina. „Co proti tomu chcete dělat?“

„Poplujeme do Telmaranu,“ odvětil muž nevrle a doufal, že Kensustriánka dobrovolně odejde. Vztáhnout ruku na neozbrojenou ženu nebylo zrovna něčím, na co by jako rytíř mohl být pyšný. V tomto případě to však bylo nevyhnutelné.

„Až uvidí všechny ty bojovníky, uzdraví se sám od sebe.“

Belkala se zasmála. „Ano, tohle přesně odpovídá způsobu myšlení pravého válečníka. Jenže se obávám, že to vůbec nepomůže.“

„To už nechte na nás. Jděte,“ nařídil rytířův zástupce nesmlouvavě. „Okamžitě, kněžko.“

„Zatím jsem ještě od Nerestra nedostala žádnou odpověď,“ oponovala žena. „A když nad tím tak přemýšlím, tak ty směšné řádky určitě napsal v záchvatu šílenství. Takže jim ani trochu nevěřím.“

„Máme své rozkazy.“ Herodin k ní přistoupil a popadl ji za rameno. „Pryč odsud. Táhněte do Kensustrie.“ Když ji chtěl odtáhnout z místa, žena se nehnula ani o píď. Ve zlatých očích se zračil výsměch, prsty sevřely rytířovo zápěstí a stiskly ho.

Rytíř cítil, jak sevření neustále nabírá na síle. Zdálo se mu, že mu Kensustriánka najednou tiskne kroužkovou zbroj, kůži i kosti. Vyklouzlo mu tlumené bolestné zaúpění, pak ho Belkala pustila.

Herodin si protřepal ruku, vysunul ji z rukávu a upřeně se na ni zadíval. Přestože měl pod kroužkovou košilí vatovanou podšívku, zanechaly mu železné kroužky v kůži hluboké, tmavě rudé otisky.

„No dobrá. Nebudu vám dělat potíže, ale vrátím se hned, jak se jeho stav zlepší. Pro všechny případy si v Telmaranu sežeňte nějakého cerela. Možná s tím bude schopný něco provést. Nerestro má dost silnou vůli na to, aby dokázal

svou duši plně přivést ze světa mrtvých zpátky na zem.“

Zvedla se. „Ale vás, Herodine, ať ani nenapadne pokusit se mne násilím odloučit od mého milého.“ Kněžka kývla směrem k mužově ruce. „Už jste si mohl vyzkoušet, jak by to asi dopadlo.“

Bez dalšího slova nebo pozdravu vyšla z kajuty. Rytíři slyšeli, jak kráčí po palubě a po prkně sestupuje na přístavní hráz.

„Spustit plachty,“ zaryčel Herodin vztekle, jako by se najednou probral z omámení, a vyběhl ven. „Kapitáne, odrazit! Okamžitě! Čím dříve budeme v Telmaranu, tím líp.“

Námořníci z Říční peřeje se dali rychle do práce, uvolňovali lana a nasazovali plachty, aby s pomocí větru bojovali proti proudu. Vlečné zařízení bylo připraveno.

Nerestrův zástupce se zadíval na otlaky na zápěstí, které ho bolely, když pohnul rukou. Moc nechybělo a ta křehce vypadající žena by mu zápěstí klidně zlomila.

Trup lodi sebou trhnul, když se říční plavidlo zabořilo do vln a pozvolna nabíralo rychlost. Telmaran se k nim zase blížil.

Herodin se zamyšleně zahleděl proti proudu.

Námořníci, vyčlenění k tažení lodi, vyskákali na břeh, chopili se hozených lan a začali silou svých svalů táhnout Říční peřej proti proudu. Dali se přitom do zpěvu a zvuk

písní dolétl až k rytíři, jenž si zhluboka povzdechl. „Modlím se, aby se Telmaran stal místem naděje.“

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

ZIMA 443 P. S.

Stojko seděl před rozloženou šachovnicí a díval se na figurky. Zvolil si bílé a rychle se blížil k prohře. Černý prorazil jeho obranu a riskantním, zato brilantním útokem mu ohrozil dvě figurky najednou. Bez ohledu na to, jak potáhne, o jednu figurku tak jako tak přijde. Pro události posledních týdnů to byl naprosto typický jev: nesnáze, kterým se člověk nemohl vyhnout.

Knír mírně zavibroval, když se snažil potlačit kýchnutí.

Přestože cela byla vybavená téměř luxusně, po zdech se plazila vlhkost a dávala jeho kostem pořádně zabrat.

Jinak si kabcar opravdu dal hodně práce s tím, aby svému bývalému sluhovi, důvěrnému rádci a mentorovi dopřál co největší pohodlí. V místnosti stála malá kamínka, dostal několik svícnů, stůl, židli, pohovku a další věci, které mu zpříjemní pobyt a jaké neměl nikdo jiný z ostatních vězňů.

To však nemohlo ničím vyvážit svobodu, o kterou z kabcarovy vůle přišel na celý zbytek života.

Zpočátku seděl ve vězení přímo v paláci, po týdnu ho na konzultantův příkaz přemístili do velkého vězení. Ale aspoň mu zanechali všechny ostatní výhody.

Po fázi stále větších a větších depresí, kdy Stojko podléhal bezvýchodnosti situace, a dokonce pomýšlel i na sebevraždu, se v něm vzbouřil bojovný duch. Přísahal Ulldraeli Spravedlivému, že se nevzdá a bude dále bojovat, dokud Mortva Nesreca a Aljaša nebudou vyhnáni ze země.

Teprve až se „chlapec“ opět změní a stane se z něho dobrý kabcar, bude jeho poslání splněno.

Takže se seznámil s deseti spoluvězni, nedobrovolně pobývajícími vedle něho v těsných celách „vznešeného traktu“ zdejšího vězení.

Tady byli vězněni výlučně šlechtici. Ironií osudu bylo, že doživotnímu uvěznění vděčili za záchranu před jinak jistou smrtí jedem během slavnostního banketu. Nesreca si je zřejmě zaškatulkoval jako lidi, od nichž mu nehrozí nebezpečí. Nebo na ně prostě zapomněl. A přesně to se zřejmě mělo stát i s ním, soudil Stojko. Místu, kam ho přeložili, se mezi lidmi říkalo Ztracená naděje.

Pět z těch, jimž v žilách proudila modrá krev, tady sedělo kvůli rozsáhlým podvodům, jeden kvůli výrobě falešných mincí a opakovanému podvádění ve hře, jeden kvůli svému sklonu vyprovokovat protivníky k čestným

soubojům

a v nich

je

zabít,

další

pak

kvůli

mnohonásobnému

porušení

manželského

slibu

a mnohoženství. Devátý šlechtic prostě odmítl platit kabcarovi daně a poslední z vězňů zarytě mlčel. Odmítal jakýkoliv rozhovor. Jen tu a tam se z jeho cely ozvaly nějaké zvuky svědčící o tom, že ještě žije. Nikdo z ostatních spoluvězňů nevěděl, proč je zavřený.

Stojko sehrál s falešným hráčem mnoho náročných šachových partií, voláním si oznamovali své tahy. Byl přesvědčen, že ho kabcar dříve nebo později propustí, a šachy mu pomáhaly zaplnit čas, který ještě stráví ve vězení.

Jinak také hodně četl. Návštěvy nebyly povolené, jenom se strážným, který měl dozor na chodbě, prohodil tu a tam několik slov, aby se dozvěděl, co je v zemi nového.

Jak byl zahloubán do spletité konstelace šachových figurek, ani si zpočátku nevšiml, že se železné okénko ve dveřích pomaličku otevírá.

„Vaše jídlo,“ ozval se mu u ucha plachý dívčí hlásek.

„Přináším vám jídlo, vysoce urozený pane.“

Stojko se musel ušklíbnout. „To není zrovna oslovení, jaké bych si zasloužil, milostivá slečinko. Tak se podíváme, co nám dnes kuchař napáchal. Předpokládám, že to bude mrtvá krysa a pár rozmočených dřevěných pilin.“

Zvedl se, přitom se otřásl zimou, v chůzi přihodil do kamen ještě jedno polínko a došel k okýnku.

Do cely mu nahlížel pár zvědavých hnědých očí.

Kabcarův bývalý důvěrný rádce pobaveně pohlédl do okénka.

Dívčí hlava se polekaně stáhla, objevily se tmavě hnědé vlasy a malý ušpiněný obličej. „Promiňte, nechtěla jsem vás obtěžovat, vysoce urozený pane.“ Rychle mu přisunula hrnec s pečeným kuřetem, sladkými bramborami a zeleninou. „Prosím pěkně.“

„Ale no ne, to je dnes nějaký svátek? Jídlo skutečně vypadá tak, že by se dalo požvýkat.“ Stojko si velice dobře všiml hladového pohledu, jakým se maličká, odhadoval ji tak na osm let, zadívala na jeho jídlo. Odtrhl jedno stehýnko a vystrčil je z okénka. „Tady máš. Sněz to. Na mě je celé kuře stejně až moc.“ Dívka ještě trochu váhala. Stojko jí mával stehýnkem před obličejem sem tam, až po něm nakonec sáhla. Žádostivě se zakousla do pečeného masa a podívala se na vězně rozzářenýma očima.

„Děkuju,“ řekla a šťastně žvýkala. „To je od panstva moc laskavé.“

„Šetři si slova. Já nejsem žádné panstvo, žádný vysoce urozený pán, nic takového. Jsem jenom někdo, kdo měl trochu štěstí v neštěstí.“ Ochutnal jídlo, připadalo mu moc dobré. „A ty jsi určitě dcera nějakého strážného nebo žalářníka?“

„Ne,“ zamumlala dívka nezřetelně. Ve chviličce ohlodala darované stehno až na kost. „Odsoudili mě, abych

tady pracovala. Protože jsem něco ukradla.“ Stojkovo obočí vystřelilo vzhůru.

„Promiňte, prosím,“ zavolal ze své cely jeho soupeř v šachové partii, „ale já hrozně strádám. Byl by někdo tak laskav a přinesl mi jídlo, než úplně vychladne nebo než ho sežerou krysy? Moc děkuju.“ Ostatní vězni se dali do smíchu.

Děvče zrudlo. Rychle zaklaplo okýnko a pospíchalo rozdat zbylé porce, zatímco si ji vězni dobromyslně dobírali.

Stojko se na dívku díval skrz mříže v okénku.

Mírně kulhala, vypadala poněkud zpustle a působila vyděšeným, nedůvěřivým dojmem, jako by se neustále měla na pozoru, že ji některý z vězňů chytne rukou pod krkem.

Připomínala mu zpráskaného psa. Vzbudila v něm soucit a zájem o to, jaký je její osud.

Děvče ukládalo prázdné nádobí na plně naloženou káru, která navíc působila mimořádně nestabilním dojmem, a s námahou ji tlačilo ke dveřím.

„Okamžíček, mladá dámo,“ zavolal za ní. „Jak se jmenuješ?“

Děvče se na něho zadívalo a zdálo se, že přemýšlí, jestli se může odvážit prozradit cizinci své jméno.

„Soša,“ řekla dívka nakonec a zmizela i s nákladem za dveřmi.

*

V následujících týdnech navázal Stojko se Sošou přátelství. Dívka získala důvěru k tomuto milému, příjemnému muži, který brzy zjistil, že se za špinavým čelem skrývá bystrý, bdělý rozum.

Vždy když se naskytla nějaká příležitost, navštívila dívka kabcarova bývalého důvěrného rádce a vyprávěla mu o všem, co se v zemi děje.

Stojko jí návštěvy oplácel tím, že dívku naučil číst, psát a počítat, přičemž se ukázalo, že Soša je mimořádně učenlivá. Pomáhala jí vrozená zvídavost, neodradily ji ani občasné malé výpadky, když ji tu a tam přemohla netrpělivost. Stojko jí daroval pera, papír a kalamář, aby si mohla nové vědomosti všude procvičovat.

Také ostatní vězni nalezli v Soše zalíbení a učili ji navzdory Stojkovým projevům hlasitého nesouhlasu všechny svoje triky a zlozvyky.

Muži jí předvedli základní principy falešné hry. Tu nepatrný pohyb rukou, tam skrytá karta, neustále si dávat pozor, vyprávět, abyste tím rozptýlili pozornost protihráčů a mohli přitom nenápadně vyměnit karty, kostky, případně jiné pomůcky, to byly hlavní předpoklady úspěchu.

Od ostatních pěti vězňů se Soša naučila teorii, jak falšovat podpisy, vyrábět voskové otisky pečetí nebo dodatečně opatřovat dokumenty vodoznaky.

Dívka si sice vyslechla rovněž moudrosti vyhlášeného svůdníka a bojechtivého šlechtice, ale tato umění nebude moci v životě tak snadno využít. Na zabíjení byla příliš malá a na to druhé tím spíš.

S nadšením však poslouchala, když muži výmluvně a důvtipně líčili své zážitky a eskapády. Nenásilně se tak učila správnému a vybranému vyjadřování.

Pouze „mlčenlivý“ zůstával nadále zticha. Nepodílel se na Sošině obsáhlé, občas vcelku pochybné výchově, ale zůstával v pozadí, nestaral se o dění ve „vznešeném traktu“, jako by prostě jenom chtěl, aby ho všichni nechali v klidu.

Jednou si Stojko uvědomil, že na jednu věc dosud úplně zapomněl.

Když se dívka zase připlížila k jeho cele, aby v záři svíček absolvovala další cvičení v psaní a čtení, rozhodl se, že se jí na konci lekce zeptá.

„Ještě jsi mi podrobně nevysvětlila, proč musíš pracovat ve vězení,“ začal se opatrně vyptávat. „Co mohlo takové dítě jako ty ukrást, že za to muselo dostat tak přísný trest?“

Soša svěsila koutky úst. „Bylo to nespravedlivé. Já jsem nevěděla, že mu to patří.“

Děvče stisklo rty. „Jsme sice chudí, ale nikdy jsme nic neukradli. Otec si to nepřál. A pak jsem našla ten šperk a myslela jsem si, že si za něho aspoň budeme moct koupit něco k jídlu, když ho prodáme nějakému obchodníkovi.“

Děvče nakreslilo na papír několik čar.

„Ale někdo tě přitom zahlédl, že ano?“ zeptal se jí mentor.

Soša potřásla hlavou. „Přišel k nám kabcar a…“

Ze všech cel nyní zazněl dunivý smích. „No jo, jasně, veleurozená slečinko. Kabcar v jednom kuse obchází chatrče zdejších chudáků, aby se podíval, jestli u někoho nenajde nějaký šperk,“ prohodil jeden z vězňů pobaveně. „Na mou věru, dítě, vychovali jsme z tebe opravdu dobrou pohádkářku.“

Soša zlostně svraštila čelo. „Ale já říkám pravdu!

Najednou stál s tělesnými strážci v našem domečku a chtěl, ať mu vrátíme jeho majetek. Copak já můžu za to, že si na svoje věci nedává pozor a ty pak leží někde ve strouze?

Místo poděkování jsem dostala výprask a můžu tu teď roznášet jídlo.“

Stojkovi se v hlavě rozezněly všechny poplašné zvony.

Důkladně jí popsal amulet modraků a děvče nadšeně přikývlo. „Jo, to je přesně ono. Ono to krásně svítilo, bylo to dobře vidět, i když tam bylo plno špíny a odpadků. Divila jsem se, že to přede mnou nikdo nesebral.“

Muži unikl dlouhý povzdech. Nyní měl kabcar pohromadě všechno, co potřeboval, aby kontinent s konečnou platností uvrhl do zkázy. Smutně se na Sošu zadíval.

„S prominutím, ale odkdy může nějaký šperk zářit tak silně, aby ho někdo našel ve strouze?“ zeptal se padělatel

nevěřícně. „Dítě, možná si některé věci jenom vymýšlíš. S

takovým nadáním můžeš hezky zbohatnout.“

„Možná do něho někdo zabudoval malou lampičku,“

ozvalo se z další cely, slova doprovázel bublavý smích. „Byl ten amulet dost velký, aby se tam vlezla maličká svíčka?“

Soša se mezitím už pořádně nahněvala, posměšky ji urazily. „Vy tomu vůbec nerozumíte. Svítilo to takovou načervenalou září, a navíc v tom byla stopa stříbrného lesku.

Vypadalo to hrozně divně.“

Stojko si sice vzpomínal na slaboučkou narudlou záři osudného šperku, ale přesnější nuance mu musely uniknout.

Zamyšleně si uhladil knír a prohrábl hnědé vlasy, sahající mu až po lopatky. V poslední době začínaly rychle šedivět.

Nebo že by snad to děvče dokázalo postřehnout víc než on?

„Přestaňte to dítě škádlit,“ vmísil se do posměšků ostatních vězňů, aby děvče ochránil. „Já ten amulet znám a on opravdu svítí.“

„Který geniální zlatník tedy umí něco takového vytvořit?“ vyptával se padělatel. V jeho hlase najednou zazníval skutečný zájem.

„To já nevím,“ přiznal Stojko. „Zeptejte se nějakého alchymisty. Ale je to jediný šperk, který je tím nápadný.“

Soša se na něj zespodu váhavě podívala hnědýma očima.

Chviličku váhala, než se znovu rozpovídala. „Ne, to není pravda. Já jsem v Ulsaru už jednou viděla podobný svítící prsten. Měl ho na ruce jeden rytíř, pozorně jsem si ho

prohlédla, když kolem mě projížděl. Jenomže ten jeho prsten zářil jinak, byl to živý, svěží zelený lesk. Kabcarův amulet byl moc krásný, ale bylo na něm něco děsivého.“

Stojko se zarazil a pokusil se popsat Nerestra z Kurašky.

Dívka opět přikývla na souhlas. Muž s hustým knírem mlčky přemýšlel, ani z ostatních cel nepřicházely žádné komentáře.

„Sošo, prosím tě, pozorně přemýšlej,“ poprosil učitel dívku po chvíli vážným hlasem. „Viděla jsi ještě nějaké věci, které svítily? Je to moc důležité.“

Zdálo se, že malá Ulsařanka svádí sama se sebou vnitřní boj. Ztlumila hlas až k šepotu, aby ji slyšel jenom Stojko.

„Nevím proč, ale kabcar taky svítil.“

„Když si dal amulet kolem krku, že ano?“ nepřestával se muž vyptávat.

„Ne, už předtím.“ Soša se zatvářila tajuplně. „On taky svítí úplně jinak. Oranžová, stříbrná, černá a modrá, vypadá jako duha, všechny barvy jsou propletené,“ vyprávěla a hovořila čím dál rychleji. Vzrušením jí zčervenaly tváře. „A když se pak rozzuřil, tak se modrá a oranžová začaly hrozně rychle střídat. A ještě cerelové, ti taky září. Ti svítí takovou zelenou barvou, jakou jsem viděla na rytířově prstenu. A pak je tam taky ten kabcarův bratranec. Ten září skoro jen černočervenou barvou a spíš světlo jen polyká.“ Slova se jí hrnula z úst jako vodopád.

„Sošo, mluvila jsi o tom někdy s někým?“ Stojko měl ve tváři téměř slavnostní výraz, vzrušení se mu vkrádalo do řeči. Ohryzek mu poskakoval nahoru dolů.

„Ne, neměla jsem odvahu. Je to moje tajemství,“

přiznala dívka. „Myslím, že ostatní lidi tu záři nevidí. Vy to vidíte?“

„Ne, já to taky nevidím. Ale úplně stačí, když to umíš ty.

Máš vzácný dar, malá slečno, o němž nikdy nesmíme mluvit. Nesmíme o něm říct ani ostatním, co tu jsou s námi ve vězení. Od nynějška to bude naše společné tajemství.

Souhlasíš?“

Dívka přikývla. „Slibuji, u Ulldraela Spravedlivého.“

Popadla papír, brko a kalamář a rozběhla se ke dveřím. „Už je pozdě, musím jít. Na shledanou zítra, vy všichni,“

zakřičela na rozloučenou a zmizela.

„Jakou novinku před námi skrýváte, příteli Gijuško?“

zeptal se svůdník zvědavě. „O čem jste si tam s tou holkou povídali, co nikdo z nás neměl slyšet?“

„Nebylo to nic zvláštního,“ uklidňoval ho Stojko a předstíral lhostejnost, zatímco v cele radostí poskakoval z místa na místo. „Jenom jsem jí prozradil, kolik je mi ve skutečnosti let.“ Ostatní vězni se dali do smíchu a přestali se dále vyptávat.

Dívenka uměla rozeznat magické síly. To byla konečně po dlouhé době zase jednou dobrá zpráva. Pomocí Soši se mu snad podaří najít jiné lidi s darem magie, jichž pak bude

možno využít proti Nesrecovi, a kdyby bylo třeba, tak i proti Lodrikovi.

Povznesená nálada z něj postupně vyprchávala. Jak má dát vědět Perdórovi? Jak má králi Ilfarisu propašovat takovou zprávu? A z toho vyplývaly zcela nové problémy.

Bude mu Soša vůbec chtít pomoci? Byla by její rodina ochotná souhlasit s tím, že dítě odcestuje do cizí země? A co bylo ze všeho nejdůležitější: jak dlouho se podaří utajit dívku s takovým darem před všudypřítomnýma očima a ušima kabcarova konzultanta?

Stojko byl bezradný. Ulldrael jim nabídl jistou možnost, nyní bylo na něm, aby se postaral, jak s ní naloží.

Využití Sošina nadání záviselo koneckonců na tom, jestli se dostane na svobodu. Musel některému zvědovi ilfariského krále dát na vědomí, ve které díře sedí. Nesměl však při tom dívku ohrozit, protože kdyby zemřela, umřelo by nejen jedno okouzlující dítě, ale zároveň i jiskřička naděje pro všechny, co se spojili v boji proti konzultantovi a jeho pomahačům.

Vrátil se k šachovnici, na níž symbolické armády čekaly, až je zavede do bitvy.

S žalostným úsměvem si připomněl dobu, kdy Lodrikovi pomocí šachových figur vysvětloval principy vládnutí. Z

jeho chráněnce se vyklubal mazaný hráč, jenž si leckteré rady dobře uložil do paměti. A od jiných rádců dostal i pár

jiných, méně dobrých rad. Jenomže nyní se zdálo, že velí černým, straně, na níž původně stáli Jukolenko a Kolskoj.

Velice rád by zjistil, kdo na bitevním poli ztělesňuje „carije“. Že by to spíše než Lodrik byl Nesreca? Stojko vzal do ruky odpovídající figurku a zamyšleně si ji držel před očima. Bylo na čase, aby se zase více věnoval taktice.

Položil figurku zpátky a položil ukazováček na jednoho pěšce, stojícího na kraji šachovnice.

V této pozici neměla Soša téměř žádný význam. Ale jestli se mu ji podaří provést řadami nepřátel, promění se na konci v dámu. A potom bude mít pro zbytek hry nedocenitelný význam.

Na šachovnici dělilo muže od tohoto cíle pouze šest polí.

V tvrdé realitě Ulsaru mu stály v cestě hrubé zdi.

Nemohl si dovolit čekat, až se na něho upře pozornost Perdórových zvědů. Nemohl však přijít na žádný způsob, jak z podzemního vězení uniknout. Neměl prostě tu pravou zločineckou povahu. Na tváři se mu objevil úšklebek.

Naštěstí se to kolem něho lotry jenom hemžilo.

„Promiňte mi, vážení spoluvězni a urozené panstvo,“

pronesl hlasitě a odšoural se ke dveřím cely. „Teď, když nás tu nikdo neruší, rád bych se vás na něco zeptal.“

„Kdo ví, jak dlouho ještě budeme mít klid. Pořád sem chodí nějací lidé, vejdou dovnitř a hned zase vyjdou ven. Ve srovnání s naším vězením vypadá městské tržiště jako hřbitov,“ houkl svůdník ironicky. „Jenom do toho, většina

z nás napjatě čeká na vaši otázku. Za němého bych ruku nebo jiný, vznešenější úd do ohně rozhodně nestrčil, ale ten vás taky uslyší.“

„Plánuje někdo z vás v nejbližší době útěk z tohoto vězení? Velice rád bych se na tom podílel.“

Nikdo nic neřekl. Stojko měl dojem, že z jedné cely zaslechl nevěřícný smích.

„Hromy a blesky ať sperou našeho hlídače. Ten chlap mě ještě dokáže pěkně pobavit,“ utrousil padělatel po chvíli.

„V tobě svět přišel o skvělého dvorního šaška.“

„Co si tak myslíte, kde bychom asi byli, kdybychom přišli na nějakou možnost, jak odsud uprchnout?“

Svůdníkovi se více než cokoliv jiného ozývalo v hlase pobavení. „Vážený Gijuško, my bychom přece byli ti první, kdo by těmhle smutným, strohým celám a krajně nedůstojnému živobytí ukázal záda.“

„Když vás tak člověk poslouchá, mohl by klidně dojít k závěru, že si myslíte, že tu zůstáváme jenom kvůli dobrému jídlu,“ zamíchal se do hovoru šermíř. „Několik z nás se o to už pokusilo, ale neuspěli jsme. Strážní se sice nechají podplatit, ale nijak vám nepomůžou, zdi jsou příliš tlusté a sahají moc hluboko do země, takže se pod nimi nedá podhrabat, a ani zvenčí nemůžete čekat žádnou pomoc.

Potřeboval byste tak čtyři tucty ozbrojenců, aby vás odsud násilím dostali ven.“

„A už to někdo zkusil?“ vyptával se Stojko, přestože tušil odpověď.

„Z nás nikdo. Proč taky? Bez toho, že byste někomu dal zprávu, kde přesně člověka vězní, by to byl beznadějný podnik. A navíc byste té tlupě odvážlivců musel zaplatit kupu vasleců, aby se odvážili takového rizika. Než by nás v tom labyrintu chodeb a vězení našli, byl by už dávno vyhlášený poplach a stráže by vetřelce zadržely.“ Stojko dospěl k závěru, že svůdník tomuto tématu věnoval v minulosti více než jen povrchní úvahy.

„My tady uvnitř prostě všichni umřeme,“ shrnul výsledek debaty padělatel. „Někteří z nás dříve, někteří později.“ Přepadl ho záchvat dusivého kašle, potom si hlasitě odplivl.

„Jak vás tak poslouchám, můj milý, budete asi patřit k těm, co budou na řadě dříve než ostatní,“ okomentoval šermíř sarkasticky jeho komentář a sklidil smích.

„Mockrát děkuju,“ opáčil padělatel. „Vrátím se jako duch, budu vás strašit a připravím vás o ten váš takzvaný rozum. Ale když někdo nic nemá, těžko ho o to můžete připravit.“ Ostatní vězni kvitovali jeho poznámku dalším smíchem. „A jenom mě nevyzývejte na souboj, vy jedno šavlí mávající panstvo. Momentálně byste se k tomuto souboji vůbec nedostal a vám, který si tak zakládáte na cti, by to mohlo zlomit srdce.“

„Promiňte, ale právě se pouštíte na moje území,“

prohodil svůdce žen žertovně. „Já jsem tady jediný, kdo jiným láme srdce, a tuto roli nikomu nepřepustím.“

Kabcarův bývalý důvěrný rádce ztěžka dosedl na židli, zatímco šlechtici sváděli více či méně duchaplný slovní souboj. Rezignovaně se zadíval na šachové figurky.

Příčilo se mu pomyšlení, že by už nyní měl využít osmileté Ulsařanky. Ale bez toho, že by se dověděl, kde se zdržují Perdórovi zvědové, nebylo možné vůbec začít s uskutečňováním nějakého plánu.

„Ulldraeli, pomoz mi,“ povzdechl si a přejel si rukou po kníru. „Ať se stane jeden maličký zázrak. Za několik měsíců budeme psát rok 444 a pak už bude na všechno pozdě.“

IX.

Ulldrael však viděl, že lidé na Ulldartu ještě ani zdaleka nejsou tak moudří.

Přecházel sem tam a ustaraně přemítal, co by mohl udělat, aby jim pomohl, aniž by při tom vzbudil pozornost svých bratrů a sester.

Chtěl se sice držet dohody, ale velice ho dojímalo, když viděl nebezpečí, které se nad lidmi začíná vznášet.

NOUZE BOHŮ

KAPITOLA I

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

ZIMA 443 P. S.

„To se opravdu odvážil?“ Lodrik vyskočil z trůnu a seběhl po schodech dolů ke klečící ženě, kde Paktai právě dokončovala zprávu o událostech v Zakázaném městě.

„Hetrál jednal proti mým rozkazům? Copak všichni, s nimiž jsem si dříve tak dobře rozuměl, najednou úplně zešíleli?“

Mortva Nesreca si nejdříve urovnal záplavu dlouhých, stříbrných vlasů a až pak odpověděl. „Vznešený pane, nevím, co do těch lidí vjelo.“ Oběma očima dával najevo rozpaky nad další zradou kabcarova domnělého přítele.

„Zpráva, kterou přinesl poslední poštovní holub, je ještě horší, ba přímo zdrcující. To, že i Hetrál vyrazil spolu se zbytkem vojáků rovnou do Telmaranu, vede pouze k jedinému závěru, totiž k tomu, že Sjednocené vojsko s největší pravděpodobností co nevidět zahájí útok proti Tarpolu a všem jeho spojencům. Vidíte, i tentokrát jsem vám radil moudře.“

Paktai se zvedla, jako vždy se tvářila naprosto lhostejně, a zkřížila ruce na hrudi. „Přejete si, abych ho zabila, Vznešený pane?“

Lodrik se třásl vzteky. „Ne,“ zašeptal a zavřel oči. „Duše všech zrádců, které v Telmaranu potkám, osobně pošlu k Tzulanovi. To přísahám při Spáleném bohu.“ Mortvovi přelétl přes tvář spokojený úsměv. „Postavím proti nim svoje vojsko a budu žádat, aby mi vydali zločince, kteří se provinili proti mým rozkazům. A jestli se jenom jeden jediný z nich nebo kdokoliv z řad celého Spojeneckého vojska odváží střelit po mně šípem nebo pozvednout meč, pozná všech šestašedesát tisíc mužů hotové peklo.“

„Nezapomeňte, že pořád ještě jsou v přesile. A Vysoké meče se tam také shromažďují,“ nadhodil bratranec opatrně.

„Právo je sice na naší straně, ale jen ve zcela výjimečných případech ho lze prosadit násilím.“

„Mám na své straně nejlepšího stratéga tohoto kontinentu,“ oponoval Lodrik. „Osbin Leod Varesz se svými vojensky dokonale vycvičenými Tzulandrijci je ve všech ohledech vysoce předčí. Nové seskupení vojsk, které si už několikrát s úspěchem vyzkoušel, je neuvěřitelně efektivní.

A ostatní říše ani nedokážou zorganizovat přísun posil a zásobování. Proti Vysokým mečům musíme něco vymyslet.

Přestože ve skutečnosti nevěřím, že by Nerestro…“

Povzdechl si. „Ale už jsem se několikrát na vlastní kůži trpce poučil.“

„Je správné, že se i u něj obáváte nejhoršího. Útoky modraků ostatně vyvolaly očekávané zmatky, Vznešený pane.“ Konzultant si odkašlal. „Tři z velitelů zemřeli, jeden přežil, ale je těžce raněný. Použít vaše nové spojence bylo vynikající vnuknutí. Teď sice už dorazily i zbývající části Spojeneckého vojska, ale nějakou dobu potrvá, než se vytvoří nové velitelské grémium. Do té doby nemusíme počítat s žádným útokem.“ Jemným pohybem dal Paktai na srozuměnou, že se smí vzdálit.

Válečnice se beze slova otočila a zamířila ke dveřím, zatímco Mortva přiložil špičky prstů k sobě a zamrkal na kabcara. „Rozuměl jste knihám, které jsem vám dal k prostudování? Uznávám, že věci týkající se zaklínání duší nikdy nebyly jednoduché, ale určitě jste si s tím dokázal nějak poradit.“

Lodrik mlaskl jazykem a provinile se zadíval na obrovitý portrét svého otce, visící na stěně sálu. „Ach ano, ty knihy.

Zatím jsem se do nich ještě nedíval. Zaměstnávaly mě jiné věci. To zatracené Spojenecké vojsko mi pořád leží v hlavě.

Je to, jako když člověka něco bolí na těle. Je jedno, jak si sednete, pořád to bolí. Na nic se nedokážu pořádně soustředit.“

„Léčba už je na cestě, Vznešený pane,“ utěšoval ho konzultant. „Nedlouho před koncem roku zaujmou naše jednotky pozice v blízkosti Telmaranu. Podle toho, co

můžeme soudit o vládcích ostatních říší, řekl bych, že se pokusí dospět k rozhodnutí ještě před začátkem roku 444.“

„Jestli mají protivníci nad mými lidmi a spojenci skutečně převahu, měl bych možná svými magickými schopnostmi pomoct naší armádě,“ uvažoval Lodrik hlasitě a roztržitě si sáhl na hvězdicový řád na uniformě. „Dal bych jim tím signál, že mi na nich záleží, a ještě víc bych je tak povzbudil.“

„To rozhodně ano,“ souhlasil bratranec. „Hrdina od Dujuleva spěchá k vojsku, aby je podruhé vedl do vítězné bitvy a zachránil svůj lid před další hrozbou. To zní velice dobře, Vznešený pane.“ Na rtech mu pohrával úsměv.

„U Tarpolanů se tak dostanete minimálně na stejnou úroveň jako Ulldrael Spravedlivý, po všem, co jste pro ně udělal.“

Lodrik otočil hlavu. Při poslední větě svého poradce mu najednou vytanula na mysli jedna věc. Jen tak mimochodem si uvědomil, že Paktai sice odešla z místnosti, ale že neslyšel klapnout dveře. „Když jste se zmínil o bohu, milý bratranče, pojďte se mnou. Musím vám něco ukázat a pak bych chtěl od vás slyšet, co si o tom myslíte.“

Vykročil a vedl konzultanta, v němž se probudila zvědavost, nejkratší cestou přímo do čajovny. Rychle sáhl do zásuvky a podal muži se stříbrnými vlasy dopis nejvyššího představeného Ulldraelova řádu. Poté nalil dvě sklenice sladkého dezertního vína. Trpělivě vyčkával.

Mortvovi se údivem rozšířily oči, v zorničkách se mu ve světle ohně z krbu zračil triumfální třpyt. Potom sklopil ruku, v níž dopis držel. „Tím máme proti řádu v ruce mocnou zbraň, Vznešený pane.“

„Je to dokonce mnohem lepší.“ Kabcar podal konzultantovi jeden z průzračných pohárů a ten se ho ochotně chopil. „Mám tím nepřímý důkaz, že prvního atentátníka vyslal do Granburgu Ulldraelův řád. A že Matuc měl za úkol zabít mě. Mě, kabcara. To je tedy spiknutí proti trůnu.“ Usrkl alkoholu a na okamžik přivřel oči. „A takové spiknutí se dnes stejně jako v minulosti trestá smrtí. Naštěstí máme v ruce podpis hlavního viníka, přinejmenším tento případ je zcela jednoznačný. Ale předtím dám zjistit, kdo všechno se na tom spiknutí ještě podílel. Musíme vyzpovídat alespoň Tajnou radu. A to za použití všech prostředků, které má soudce,“ naznačil úklonu, „tedy já, k dispozici. A podle výsledků tohoto vyšetřování podniknu ve své říši proti řádu další kroky.“

Konzultant okouzleně visel svému chráněnci na rtech.

„To je nesmírně odvážné. Nikdo, během všech možných zmatků v dějinách této země, se nikdy neodvážil vztáhnout ruku na Ulldraelův řád.“

„Nikdo kromě Sinureda,“ opravil ho Lodrik s chmurným úsměvem. „Ale postupně čím dál víc chápu, proč to udělal.

Taková organizace plná intrikánů a pokrytců, kdy chyběl jen vlásek, aby mě zabili, nemá právo vydávat se za přátele

prostého lidu.“ Vyprázdnil sklenici. „Ale než udeřím, všechno pečlivě naplánuju. Dám připravit řeči, které vyvolávači lidem přečtou, nechám udělat kopie toho dopisu, a jakmile bude všechno potřebné hotové, otřesu tím zlatem posetým palácem řádu tak důkladně, že si budou myslet, že nastalo zemětřesení. Nebo že na ně dopadl hněv jejich boha, za skutky, které jejich představení napáchali.“

„Ať žije Tarpol!“ zvolal Mortva nadšeně. „A ať žije největší kabcar, jakého lid kdy na trůně spatřil.“

„Že by se tu slavilo něco, o čem mi manžel nestačil říct?“ zavrkal ode dveří důvěrně známý hlas. „Promiňte mi, ale já jsem klepala. A když jsem slyšela hlasy…“

Lodrik chvátal Aljaše vstříc, při pohledu na ni mu málem vypověděl hlas. „To byla jenom taková neplánovaná schůzka,“ pospíchal s vysvětlením a sklouzl pohledem po těle své sestřenice. „Vypadáš úchvatně,“ řekl a podal jí sklenici. „Jako vždy ztělesněný sen.“

Aljaša pohlédla na alkohol a rázem ji opustila dobrá nálada. „Přináším kabcarovi jednu radostnou zprávu,“

vyhlásila tónem naznačujícím pravý opak. Oba muži se na rudovlásku pozorně zadívali. „Stanete se otcem, pokud jsme si s dvorním medikem správně vyložili příznaky.“

„To je velkolepé!“ uklouzlo Mortvovi, který se hned poté hbitě uklonil. „Blahopřeji oběma vládcům Tarpolu.

Lidé budou celí bez sebe radostí, až uslyší, že kabcar čeká přírůstek v rodině.“

Lodrik pořádně nevěděl, jak na manželčina úvodní slova zareagovat. Na první pohled by se mohlo zdát, že Mortva má z té zprávy větší radost než on sám. Potom téměř s nechutí popošel o krok blíž a manželku objal. „To je…

krásné.“

„Hrozně moc lituji, že za několik měsíců nebudu schopná vyhovět nárokům svého manžela,“ skřípěla Aljaša zuby. „Nikomu nebudu stát za pohled. Budu tlustá, nafouklá, šeredná. Všichni se mi budou smát.“

Kabcar ji chytil za ruku. „Nikdo se ti nebude smát. A kdyby se toho někdo odvážil, dám ho na místě popravit. Kdo se směje kabcaře, směje se i mně. Nosíš v sobě mé dítě.“

Udělal přestávku, jako by na tomto místě chtěl slyšet z úst své sestřenice potvrzení, že její těhotenství skutečně vyvolaly společně strávené milostné noci. „Kdy přesně přijde čas porodu?“

Aljaša až moc dobře věděla, co manžel s touto otázkou nepřímo spojuje. „Ujišťuju tě, že otcem toho dítěte jsi opravdu ty. Pocítila jsem k tobě lásku, přestože jsem se k tobě zpočátku chovala více než špatně.“ Bělostná ramena se jí mírně zachvěla, rychle se odvrátila, takže jí do tváře viděl pouze konzultant. „Věděla jsem, že mi nedůvěřuješ. Možná jsem si to také zasloužila, po všem, co jsem ti v minulosti provedla.“ Hlas se jí zachvěl, jako by bojovala se slzami.

Přitom však vrhla na Mortvu svůdný úsměv.

Výraz nedůvěry v Lodrikově tváři vystřídal soucit a lítost. „Odpusť mi, Aljašo.“ Rukama jí sevřel boky.

„Nechtěl jsem tě urazit.“

Žena krátce zavřela oči a po tváři jí stekla falešná slza.

Potom se otočila. „Ne, Lodriku. Chápu tvoje pochybnosti.“

Lodrik jí opatrně setřel kapku z tváře, což Aljaša kvitovala slabým pousmáním. „Ale přísahám ti při tvé dobrotě, že v mém životě není a už nikdy nebude žádný jiný muž.“

Uchopila ho za ruku a přitiskla si ji na své zatím stále ještě ploché břicho. „Tady uvnitř dorůstá nový následník trůnu. A jsem si jistá, že bude hrdý na to, co jeho otec vytvořil. A že udělá všechno možné, jen aby ještě více rozmnožil tvoji slávu a učinil ji ještě zářivější, než jaká již nyní je.“

Kabcarovy modré oči se doslova rozzářily radostí a štěstím. „Já ti věřím. A kdybych tě někdy zase začal podezřívat, hned mě odkaž do patřičných mezí.“ Vzal Mortvu za ruku. „Vy dva jste jediní na celém kontinentu, o koho se ještě můžu opřít. Všichni ostatní mě podvedli a zradili. Ale dříve nebo později se dočkají zaslouženého trestu.“ Konzultant a kabcara na sebe vrhli výmluvné pohledy, jichž si mladý muž nevšiml.

Lodrik rychle naplnil sklenice. „Připijme si. Na naši budoucnost, na naše plány. A na následníka trůnu!“

Všichni pozvedli sklenice a rázem je vyprázdnili. Poté se skleněné poháry s cinkotem rozbily o zeď místnosti. Aljaša

přitom hlasitě zavýskla a vrhla se kabcarovi do náruče. Ten se opatrně vymanil z objetí.

„Jenže v nejbližších týdnech tě tu budu muset nechat samotnou. Budeš řídit všechny záležitosti v Tarpolu i v Turisu, zatímco navštívím svoje jednotky u Telmaranu.

Potřebují mě, moji pomoc a magii, jestli mají odolat nynější přesile Sjednoceného vojska. Nepostavil jsem se Borasgotánu čelem jenom proto, aby mě teď ostatní říše pod nějakou záminkou převálcovaly.“

„Ale samozřejmě,“ ujišťovala ho sestřenice chápavě.

„Státní záležitosti budou u mě v dobrých rukou. I já jsem se něčemu přiučila.“

„Výborně,“ zaradoval se Lodrik a energicky vykročil ke dveřím. „Omluvte mě, prosím, ale musím se ještě podívat na několik knih. Je tady pár věcí, které bych chtěl vyřídit ještě předtím, než ukážu Ulsaru záda.“

Mortva a Aljaša se mírně uklonili, zatímco kabcar vycházel z místnosti. Když byl venku, sklouzl pohled rudovlasé krásky pozvolna ke konzultantovi. „No a?“

„Obdivuji vaši prohnanost,“ pochválil ji Nesreca a přistoupil k ní blíž. Zdálo se, že z něho vyzařuje něco neviditelného, co Aljaši nahánělo strach. „Takové divadlo by publikum za normálních okolností ocenilo potleskem vestoje.“

Žena se protáhla kolem něho, se smíchem se vrhla do panovníkova křesla a začala se v něm protahovat, přičemž

konzultanta nespustila ani na vteřinu z očí. V přiléhavých šatech, které měla na sobě, byla ztělesněním svůdnosti.

S požitkem sáhla po jedné z láhví, stojících na servírovacím stolku, vytáhla zátku a upila z ní. „Úplně mi propadl. Při vší moci a magii, jimiž nyní vládne, je to pořád ještě ten samý malý kluk, kterého jsem si už v Granburgu mohla snadno omotat kolem prstu. A na tom se nikdy nic nezmění.“

„Jenže vy si přejete, abych já vám propadl stejně jako on, že ano?“ Rádce se vědoucně pousmál a popošel k místu, kde seděla. Sklonil se nad ní a opřel se rukama o opěradla.

Mužův půvabný obličej se zastavil těsně před kabcařinou tváří. „Ale ono je tomu právě naopak,“ zašeptal. Vlasy mu sklouzly ze zad a polechtaly kabcaru na kůži, byly jako rtuťovitý závěs. „Toužíte po mně. Nemůžete se dočkat, kdy se vás dotknu.“

Žena hlasitě polkla, hruď se jí rychle zvedala a klesala.

Mimoděk vysunula bradu, aby se mohla ústy dotknout konzultantových rtů. Mortva však ucukl a panovnici vyklouzl zklamaný povzdech. „Vidíte? Co byste byla ochotná udělat za jediný můj polibek?“

„Cokoliv,“ zašeptala Aljaša, zelené oči, ještě před chvílí plné vypočítavosti, se na rádce úpěnlivě zahleděly.

Přiložil jí na ústa ukazováček. „Polibku a možná ještě mnohem sladších věcí se už brzy dočkáte, Vaše Veličenstvo

kabcaro. Věcí, které jste dosud se mnou dělala pouze ve snech.“

„Co musím udělat? Prosím, řekněte mi to, a já…“ Slova se z ní hrnula o překot, znovu mírně předklonila hlavu.

„Pokusila jste se zabít život, který ve vás dřímá. Ale on musí spatřit světlo světa,“ pronesl Mortva tiše a vyžíval se v ustrašeném výrazu ženiny tváře. „Přede mnou nezůstane v Ulsaru skryto téměř nic, tak proč by se mělo utajit právě vaše počínání? Nechápejte mě špatně, rozumím vaší péči o zevnějšek. Ale to, co v sobě nosíte, je mnohem důležitější.

Musí se to narodit. Prostě musí.“ Přestože skoro šeptal, jeho slova, průzračná jako křišťál, se jí zařezávala do hlavy, pevně se v ní usadila a nepřipouštěla nejmenší odpor vůči tomuto přikázání. „To je zárukou vaší pozice kabcary, o níž vás i nyní ujišťuji. Budete vládnout Tarpolu, Turisu a všem ostatním říším, které k nim brzy přibudou. Sinured dodrží slib a dobude zpět všechno, co kdysi Tarpolu patřilo.“

Upřeně se na ni díval. „Slibte mi, přísahejte při Tzulanovi, že nepodniknete žádný další pokus o odstranění svého potomka.“

Aljaša nadšeně přikývla, opojená představou moci, které se před ní otvírala. „Přísahám při Tzulanovi.“

Až teď se jí pohled mírně vyjasnil a žena si uvědomila, čím jménem zpečetila svou přísahu. Dříve než však stačila něco dodat, ucítila na rtech rádcova ústa.

Okamžitě se jí zmocnilo naprosté opojení, zdálo se jí, že ji všechno svědí, všechno v ní vibruje. Rychle se pokusila obejmout rukama tajuplného muže kolem krku, ten se jí však s triumfálním úsměvem vymanil.

„Ne tak honem, Vaše Veličenstvo kabcaro. Všechno má svůj čas.“ Mortva se rozhlédl. „A už vůbec ne v čajovně, kde by se kdykoliv mohl objevit Vznešený pán. Těšte se na naše společné radosti, které budou brzy následovat.“

„Vy mě trápíte,“ stěžovala si krásná žena a zklamaně protáhla ústa. Opřela se o polstrované křeslo a sáhla po láhvi. „Nejsem zvyklá, že mě někdo nechává čekat.“

„Přesně tak. A to vás tím víc vzrušuje,“ opáčil konzultant s mrazivým výrazem v obličeji, kolem úst se mu objevil neústupný rys. „Udělejte, co jste odpřísáhla. Já se rovněž budu držet své části dohody.“

Když rádce vycházel ven, padl jeho pohled na jednu z knih, které Lodrikovi přenechal k prostudování. Stála mírně skrytá za urnou na krbové římse. Všiml si, že z ní vykukuje záložka, která mu nepatří.

Kabcara se dívala za Mortvou, jak odchází z čajovny.

Potom zavřela oči, aby si vybavila vzpomínku na rádcův polibek. Už jen pouhé pomyšlení jí nahánělo do žil záchvěvy blaha.

S povzdechem se napila rovnou z láhve a znovu se zadívala na dosud ještě útlý pas.

Kabcaře bylo záhadou, jak se konzultant mohl dovědět o jejím neúspěšném pokusu o potrat. Když se rozhodla navštívit andělíčkářku a přimět ji, aby zabila dítě, které v ní roste, měla na sobě cizí šaty, cestovala neznámým kočárem a téměř bez doprovodu. Cerel jí prozradil jméno jedné bylinkářky, která žije za městem a údajně se dobře vyzná v použití takových lektvarů a tinktur.

Její prostředky však ničeho nedosáhly kromě toho, že kabcara hodinu zvracela, a to pro ženu zcela nedůstojným způsobem. Málem přitom vypustila duši. Dítě naproti tomu zůstalo tam, kde bylo.

Stará žena se velice divila, že lék selhal, což jí sice Aljaša věřila, ale ani to bylinkářku neuchránilo před kabcařiným následným hněvem, který si nyní hodlala nějak vybít.

Položila nohy na malou stoličku a prohlížela si čajovnu.

Bude první ženou na tarpolském trůnu. Doufala, že si Mortva dá s odstraněním jejího manžela ještě chvíli na čas.

Nerada by při korunovačním ceremoniálu vypadala jako tlustá, vypasená housenka.

*

Lodrik otevřel okna v ložnici, vytáhl amulet a pohnul kamenem v objímce, aby přivolal modraky. Úkol, který jim

chtěl přidělit, hodlal zadat sám a v naprostém klidu a tichu, v nepřítomnosti svého rádce i manželky. Jak se zdálo, pozorovatelé odvedli v Telmaranu dobrou práci, proto je vyšle na cesty i podruhé.

Zanedlouho zašuměly černočernou nocí kožnatá křídla.

Purpurové oči modraků připomínaly padající hvězdy. Dva z těch tvorů přistáli před mladíkem téměř současně a padli před ním na kolena. Čím častěji je vídal, tím více si na jejich vzhled zvykal. Zatímco v Granburgu málem umřel strachy, nyní mu připadali jako něco familiérního.

Jsme zde, abychom vám sloužili, Vznešený pane, zaslechl v myšlenkách mnohohlasý šepot.

„Chtěl bych, abyste mi někoho našli,“ dal se kabcar do řeči a začal popisovat Norinu a Valjakova. Když zmínil jejich jména, jeden z tvorů okamžitě zareagoval.

Promiňte, Vznešený pane, ale my tušíme, kde se ti lidé nacházejí. Jeden z modraků zvedl hlavu. Doprovázejí jednoho starého muže jménem Matuc a malé děvče, které si říká Fatja. Pokusili jsme se tu čtenářku osudu potrestat.

Když jsme jí četli myšlenky, dověděli jsme se jména lidí, kteří s ní cestují.

Lodrikovi uklouzla tlumená kletba.

Ale my přesně víme, kam se chtěli dostat, zaznělo dále šeptem. Chtěli jet do Tularky a odtamtud pokračovat do Rogogardu.

Torben Rudgass, prolétlo kabcarovi okamžitě hlavou.

Takže i on. „Tak tedy vyrazte rovnou za nimi a přiveďte mi je. Všechny mi je přiveďte!“

Bytosti se přikrčily, aby se chránily před Lodrikovým vzteklým řevem, křídla měly složená tak, že je téměř nebylo vidět. „ Vznešený pane, slitujte se. Nevěděli jsme, že je hledáte. A nyní už je příliš pozdě.“

„Co to má znamenat?“ zaburácel mladík hlubokým hlasem. Rozevřel dlaně, obrátil je vzhůru a vytvořil na nich rudě zářící ohnivou kouli. Dospěl k názoru, že bude lepší, když si hněv zavčasu vybije dříve, než dojde k nekontrolovatelné erupci magie. Na rozdíl od dřívějška toho nyní byl schopen.

Určitě už jsou v Tularky a na cestě k ostrovním pevnostem. Jenže my nesmíme překročit slanou vodu, zněla odpověď. A na Rogogardu nikdo z našeho lidu nežije.

„Tak tedy musím ty proklaté ostrovy dobýt, abych mohl ty zrádce pochytat?“ Ohnivá koule začala pulzovat, chvěla se, zvětšila se na dvojnásobek a dosáhla velikosti lidské hlavy. Modrati kousek ucouvli a odvrátili od nepřirozeného plamene zrak. „Jděte. Vy za to nemůžete.“ Stvůry se poslušně vrhly přes zábradlí zpátky do tmy.

Kabcar zaryčel a mrštil koulí ven do noci. Koule prolétla oblohou jako meteor. Zanechávala za sebou dlouhou svítící dráhu, ta pak postupně vybledla a přestala být vidět.

Z oblaků padal na zem první sníh, nejdříve jen jemně, později stále hustěji a silněji.

Lodrik se prudce odvrátil a chvátal palácovými chodbami, dokud nenarazil na konzultanta. Mortva seděl v knihovně a právě studoval nějaké výrobní plány.

„Chci,“ prohlásil kabcar, jakmile bratrance objevil, „abyste poslal jednoho ze svých nejbližších pomocníků do Tularky a dal pátrat po Rudgassovi nebo po Grácii. Najděte je a zařiďte, aby korzár a všichni pasažéři, které má na palubě, vystoupili na zem někde v Tarpolu. Potom už je sem nechám dopravit modraky.“

„Předpokládám, že jste vypátral, kam zmizela vaše bývalá milá, že ano? To je potěšitelné.“ Muž se stříbrnými vlasy nejdříve pozorně naslouchal, poté kývl na souhlas a uspořádal nákresy, ležící před ním na stole. „Pak tedy asi bude nejlepší, když hned pošlu Paktai na cestu, nemám pravdu?“

Jmenovaná se jakoby odnikud vynořila ze stínů za Lodrikovými zády, byla oděná v plné zbroji.

Bezvýrazně jako vždy se podívala nejdříve na konzultanta, poté se uklonila mladému panovníkovi. „Najdu je a vykonám, co jste mi uložil.“

Lodrik se na ni udiveně zadíval. „Mohl bych přísahat, že…“

„Už o tom nepřemýšlejte, Vznešený pane,“ uklidňoval ho Mortva. „Ona se pohybuje úplně nehlučně, jako

myšlenka. A je stejně tak rychlá, jak mi už mnohokrát dokázala. Víš, co je tvým úkolem.“

Paktai se nehnula. „Budu mít potíže, jakmile dorazím k moři. Jsem sice rychlá, ale i pro mě platí jistá omezení, která dříve neexistovala.“

„Cože? Vy taky?“ Lodrik potřásl hlavou, až mu světlé vlasy sčesané do koňského ohonu poletovaly na zádech.

„Jste snad spřízněná s modraky?“

Děsivá bojovnice se zatvářila velice přezíravě. „Ne. To rozhodně ne, Vznešený pane. Takové stvůry stojí příliš nízko, než aby…“

„…než abychom se jimi dále zabývali,“ dokončil konzultant přátelským tónem započatou větu a uťal tím ženě slovo. „Plně ti důvěřuji a jsem si jistý, že sama najdeš nejlepší řešení. Teď jdi a vrať se s úspěchem. Použij dveře.“

Poslední rozkaz sice připadal kabcarovi poněkud zvláštní, když však Paktai vyšla dveřmi ven, přestal o něm přemýšlet.

„Ona vás nezklame. Brzy od ní dostaneme zprávu,“

ujišťoval panovníka bratranec.

Lodrik na chviličku zauvažoval, jestli by si neměl prohlédnout rozložené plány, pak ale od tohoto nápadu upustil. Absolutně neměl náladu trápit se s technickými záležitostmi. Raději se ještě potěší s manželkou.

„Chtěl bych,“ přikázal, zatímco kráčel ke dveřím, „abyste zítra nechal všechno připravit k našemu odjezdu.

Začalo sněžit a bylo by mi velice nemilé, kdyby počasí mělo

být důvodem, proč nedorazím do Telmaranu. Pozítří už bych chtěl být na cestě.“

Mortva se spokojeně zvedl. „Jak poroučíte, Vznešený pane.“ Poklepal na papíry. „To se ostatně mimořádně hodí.

V batohu budeme mít pro Sjednocené vojsko jedno velice nemilé překvapení.“

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS,

VÉVODSTVÍ TURANDEI, KRÁLOVSKÝ PALÁC,

ZIMA 443 P. S.

Lubshá Nars’anamm, manžel Alany II., tersionské regentky, zakoulel hnědýma očima, pod drahou látkou jeho oděvu se mu zavlnily mohutné svaly. Hrozilo, že filigránské ozdobné kroužky na nadloktí prasknou pod naběhlými horami svalstva.

Žena mu položila ruku na stehno, aby ho uklidnila. I z její tváře se dalo snadno vyčíst, že se musí velice přemáhat, aby zachovala klid. Na rozdíl od dřívějších zvyklostí měla na sobě prosté modré šaty, látka i střih nebyly v kraji nijak známé. Byly darem jejích únosců.

Král Perdór seděl uprostřed tabule, hekticky si obtáčel kučeravé vousy kolem prstu a napjatě pokukoval po druhém konci tabule, kde seděl zcela klidný Kensustriánec.

Před Moolpárem Starším stál celý kopec pralinek, válečník si elegantním pohybem vložil jednu do úst a pomaličku ji rozkousl. Nikdo v jednacím sále nic neřekl, zvuky, které kensustriánský diplomat vydával při konzumaci lahůdky, se tak rozléhaly s dvojnásobnou hlasitostí.

Válečník se ve svém výstupu přímo vyžíval, přestože to nedal výrazem tváře nijak najevo.

Commodore Parai Baraldino si hlasitě povzdechl. Dával tím najevo nespokojenost s průběhem úporných jednání tak zřetelně, že to nebylo možné přeslechnout. Palestánec si nervózně ovíval kapesníkem obličej. Paruka a brokátové šaty mu dokonale seděly, mužův parfém šířil po místnosti vtíravou vůni.

Když chtěl Moolpár sáhnout po dalším bonbónu, udeřil commodore kapesníkem o stůl tak prudce, jako by švihl bičem. „S prominutím a ve vší zdvořilosti, teď už je toho ale dost, Vaše Excelence pane velvyslanče,“ ujelo Baraldinovi nahněvaně. „Jsme zde, abychom podepsali dohodu o příměří. Jestli se chcete nacpávat na náklady našeho hostitele, tak to dělejte jindy a ne během jednání.“

Válečníkova ruka se zastavila několik milimetrů od tácu, jantarově zbarvené oči se na kupce pronikavě zahleděly.

„Ještě přemýšlím, jestli s těmito návrhy budeme souhlasit.“

Vyjádření mu uvážlivě přešlo přes rty. „A při tom nehraje roli, jestli někde pobíhám sem tam, někoho zabíjím nebo jím pralinky.“ Dokončil pohyb a vložil si sladkost do úst.

Baraldino, jenž krátce zbledl, si oběma rukama podepřel hlavu a podíval se na ilfariského krále a jeho dvorního šaška, aby si tak od nich vyžádal pomoc. Fiorell se na něho ušklíbl, obočí mu poskočilo nahoru a dolů.

„Já zatím shrnu všechny podmínky příměří.“ Perdór si odkašlal, aby odvrátil hrozící nepříjemnosti. Na rozdíl od palestánského kupce mu neuniklo, že Moolpárův společník, stále ještě poněkud horkokrevný Vyvú ail Ra’az, položil ruku na jílec meče. „Palestán, Tersion a spojenecké císařství se zavazují zastavit veškeré další válečné akce proti Kensustrii a všem jejím obyvatelům a na neomezenou dobu od nich upustí. V boji budou pokračovat jedině v případě, že Kensustrie sama napadne některou z těchto zemí.“

Obtloustlý král si dal doušek kakaa, protáhl kulaťoučký obličej a zamíchal si do nápoje lžíci cukru, což mu vyneslo zlý pohled dvorního šaška. „Palestánu je nadále zapovězeno vplouvat obchodními loďmi do kensustriánských vod, musí dodržovat minimální vzdálenost padesát mil od pobřeží…“

„Což znamená konec naší severní obchodní trasy a dává tím Agarsiáncům nedostižnou výhodu,“ namítl Baraldino rezignovaně. Commodore však opět pouze velice obratně hrál divadlo. V jeho vlasti byly již dlouho v plném proudu přípravy na to, jak tuto klauzuli obejít.

„Jestliže bude v této zóně objevena palestánská loď nebo jiná loď plující v palestánských službách, bude tato loď potopena,“ pokračoval Perdór. „Kensustrie se na druhé straně vzdá veškerých územních zisků a vrátí ostatním jmenovaným zemím případná dobytá území a zajatce.“

„To je mnohem horší než jenom nespravedlivé. To mě opravdu dokáže rozčílit!“ Palestánec vyskočil a z paruky mu vylétl obláček pudru. „My jsme utrpěli největší ztráty…“

„Jenom se laskavě nenaklánějte mým směrem,“ bránil se rychle Fiorell a chytil se za nos. „Jak jsem tu a tam slyšel, tak vám ta zátka sedí na hlavě až příliš volně.“

„Krváceli v první řadě Tersionci a Angoránci, ne kupci,“

upřesnil Moolpár věcným tónem Baraldinův výrok.

„A ztratili jsme mnoho mužů a lodí! To jste ostatně sám přiznal, Kensustriánče.“ Baraldino schválně přeslechl šaškovu poznámku, opřel si levou ruku v bok a zamával šátkem. „Jste tisícinásobní vrazi, přestože jste neměli důvod postupovat s takovou tvrdostí.“

„Také neexistoval důvod k napadení naší země,“

oponoval Kensustriánec klidně a zadíval se na pralinku.

„Ha! Neexistoval žádný důvod?“ rozčiloval se commodore a byl ve svém živlu. „Vaše prokletá Černá flotila potopila naše lodi.“

„My jsme se omluvili,“ odsekl Moolpár lakonicky. „A kdybyste nevznášeli nemožné požadavky, nikdy by k téhle válce nedošlo. Na to byste neměl zapomínat.“ Pečlivě

položil sladkost zpátky na tác a povstal. „Mimochodem, na Tersionce zaútočili jako první Palestánci, aby se zmocnili jejich zlata. Ale to beztak všichni v této místnosti dobře vědí. Nechte toho divadla a přijměte naše požadavky.

Podepište dohodu o příměří hned tady a teď. Nebo ji odmítněte a my si vezmeme regentku jako záruku zase zpátky. Považujte to za mimořádný ústupek z naší strany, že jsme byli ochotni předat Alanu II. již před ukončením jednání.“

Lubshá Nars’anamm, třetí syn angorského krále, už nevydržel sedět na židli. „Zelenovlasý, vy se odvažujete vyhrožovat mojí manželce?“ Při těchto slovech napůl vytasil dýku z pochvy.

Jantarová barva diplomatových očí se výhružně zaleskla, Moolpár strohým gestem zadržel svého společníka, aby se na regentčina manžela nevrhl.

Baraldino spěšně usedl, byl na židli stále menší a menší a chystal se zalézt pod stůl, kdyby jeho životu a tělu mělo hrozit nebezpečí. Někde v místnosti zaznělo hlasité pšouknutí.

„Já nedělám poznámky o vaší černé kůži, vy přestanete s pokusy o urážku tím, že byste se otíral o barvu mých vlasů, císařův synu,“ navrhl starší Kensustriánec. „Já jsem jenom poukázal na to, jak vstřícně jsme se zachovali. Předvedli jsme gesto dobré vůle.“ Regentčin manžel soptil vzteky, přesto opět usedl a Vyvú se uvolnil. „Kensustrie s těmito

podmínkami souhlasí. Jako projev naší vstřícnosti navíc zaplatíme za každého zabitého angorského vojáka jednu tria.“

„Nechte si svoje krvavé peníze,“ mávl Lubshá Nars’anamm opovržlivě rukou. Kensustriánec pokrčil rameny.

„Tak tedy podepíšeme dohodu o příměří a všechno se tím vyřeší,“ prohlásil Perdór s předstíranou radostí. Fiorell se podíval ke stropu a rozdal požadovaný dokument všem vyjednavačům u stolu.

Jakmile Angoránec rozmáchlým gestem připojil k papíru své jméno, vyskočil a vyšel z místnosti.

Alana se za ním ustaraně zahleděla. „Omlouvám se za svého muže. Jenže on není zvyklý snášet potupu.“ Vyčítavě pohlédla na Moolpára.

Kensustriánec se usmál a vycenil řezáky. „Ujišťuji vás, že vůči vám už nepociťujeme žádné nepřátelství. Nemáme zájem na tom, abychom ničili armády jiných říší, přestože by nám to nečinilo potíže. Chtěli bychom pouze žít v míru.“

Velvyslanec poklepal na papír. „A tohleto nám zaručuje alespoň příměří.“

„Varuji vás,“ podotkla regentka, zatímco podepisovala listinu. „My jsme hrdá říše, která tak snadno nezapomíná.“

„Asi tím chcete říct, že jste hrdí a nezapomínáte tak snadno na toho, kdo vás porazil, že ano?“ Kensustriáncovu tvář neopouštěl úsměv. „Zacházeli jsme u nás s vámi, jak se

sluší a patří, nemám pravdu? Té noci jsme vás i vašeho manžela mohli taky zabít. A až se příště na sebe zadíváte do zrcadla, buďte ráda, že to ještě můžete,“ mírně předklonil trup a opřel se lokty o desku stolu, „protože vám to Kensustrie dovolila.“

Žena vyšla s rozpáleným obličejem ven, Baraldino se opět napřímil, aby i on mohl připojit svůj podpis.

„Ostatně vám mám vyřídit jeden srdečný pozdrav.“

Moolpár vytáhl z kapsy dopis. „Ten je pro vás. Od commodora Giala Scalidy. Snad si na něho ještě pamatujete, na svého bývalého nadřízeného?“

„Ale ne? Myslel jsem, že už je po smrti,“ vyklouzlo Palestánci. „Vy jste ho nechali naživu? Kňoural a skučel, jen aby si zachránil ten svůj bídný život?“

„Tak jak byste se zachoval vy?“ podotkl kensustriánský diplomat s kamenným výrazem v obličeji. „Ne, ten o nic nežebral. Pochopil, že se ve svém životě dopustil několika chyb. A tehdy v Tersionu, při jednání o Černé flotile, předem přesně odhadl intriky a pletichy, se kterými vyrukujete.“

„Ale, ale, vážený pane,“ mávl Baraldino samolibě rukou.

„Pletichami bych to nenazýval. Obratné vyjednávání, cit, to všechno je mnohem příhodnější popis.“ Opřel se a zlomil pečeť. Bez velkého zájmu přelétl řádky, potom pokrčil čelo a začal mávat šátkem sem a tam. Palestánec si zasunul prst pod límec a uvolnil ho, teprve potom zvedl zrak.

„Kde náš starý dobrý Scalida v tomto okamžiku pobývá?“ zeptal se lhostejným hlasem. „Píše, že si našel nové poslání.“

Starší z Kensustriánců souhlasně přikývl. „Pracuje na jedné z našich námořních základen jako ubytovatel, a jestli si budeme jeho loajalitou jistí, může postoupit na vyšší funkci. Možná bude na některém z budoucích jednání naším poradcem. Zjistili jsme, že Palestánci skutečně mají značný talent pro vyjednávání.“

Zdálo se, že jeho slova Baraldina podivuhodně uklidnila.

„A on nikdy nepožadoval, aby se mohl vrátit zpátky do Palestánu?“

„Dali jsme mu na výběr, ať se sám svobodně rozhodne, co chce dělat. Jenže on usoudil, že porážka jeho flotily mu vynesla takovou ostudu, že se do vlasti nemůže vrátit. Navíc ho zradil jeden z jeho podřízených a něco takového by nechtěl podruhé zažít,“ vysvětloval Moolpár. „Je u nás nesmírně spokojený, přestože patří k nižší kastě.“

Commodore se s úlevou pousmál, setřel si pot z čela a zvedl se ze židle. Na brokátových vláknech jeho oděvu se odrážel svit lamp a svící. „Má poklona. Nechť se naše říše mezi sebou už nikdy neocitnou ve válce.“

Po palestánském způsobu se hluboce uklonil, nosem se až na několik centimetrů přiblížil k hrubému koberci. Právě v tu chvíli Fiorell napodobil zvuk dunivého pšouknutí.

Baraldino se popuzeně narovnal, neuznal šklebícího se šaška za hodna jediného pohledu a vyšel ze sálu.

Sotva se za ním zavřela křídla obrovitých dveří, dali se Perdór a Fiorell z plna hrdla do smíchu.

Oba Kensustriánci nechápali, čemu se hostitelé tak hlasitě smějí. Ilfariský vládce se téměř dusil, když lapal po dechu a zároveň hostům vysvětloval, jak se commodore napil pasacky a potom během přijetí u Alany II. dostal příšerný průjem. Při představě, že se našňořený Baraldino ocitl v tak trapné situaci, se oba válečníci pobaveně zašklebili.

„Nyní, když skončila oficiální část tohoto setkání,“ dal se Perdór po chvíli opět do řeči, setřel si z koutků očí poslední slzy smíchu a usrkl z poháru, „se dostáváme k věcem týkajícím se pouze Kensustrie a Ilfarisu. Měl bych skutečně velký zájem na tom, aby naše spolupráce nadále pokračovala.“

„To si dokážu velice dobře představit.“ Moolpár si vylovil na tácu další pralinku. „Rádi bychom od vás odkoupili celou bednu těchto vynikajících lahůdek.“

„Aspoň byste trochu zhubnul, Veličenstvo,“ podotkl dvorní šašek. „Plácněte si na ten obchod.“

Panovník si prohrábl šedé kadeřavé vousy a lstivě se na diplomata usmál. „Myslel jsem, co se týče výměny informací. Protože jsme dosáhli dohody o příměří a Ilfaris se v průběhu celé té záležitosti choval ke Kensustrii

mimořádně vstřícně, byla by nyní řada na Kensustrii, aby propustila na svobodu naše krajany, které držíte v zajetí.“

„Vaše zvědy. Vaše špiony. Vaše oči a uši.“ Moolpár stejně jako předtím seděl na židli rovný jako svíce. „Dobrá.

Nechť se tak stane. Měli jsme mezi sebou tuto dohodu, my ji tedy dodržíme. Ale co jste myslel tím, že by naše spolupráce neměla skončit? Copak jsme někdy potřebovali, aby nám Ilfaris pomohl?“

„Nevím, do jaké míry jste informovaní o situaci na severu kontinentu,“ vyrukoval Perdór s barvou ven. „Ale všechno nasvědčuje tomu, že se tarpolský kabcar stává pro celý kontinent obrovským problémem. I když spíše než on je problémem kabcarův poradce, muž jménem Mortva Nesreca.“

Kensustriánec pozorně naslouchal. „A proto daly ostatní říše dohromady tu kupu lidí, aby si meče a šípy měly na čem smlsnout. Promiňte, ale označení Sjednocené vojsko si taková sebranka opravdu nezaslouží. Sedláci s vidlemi v rukou nejsou armáda, i když jich je šedesát tisíc.“

„Dokonce něco přes šestašedesát tisíc,“ upřesňoval Fiorell a rolničky na šaškovské čapce hlasitě zazvonily. „A prosím pěkně, kde je nějaký příspěvek z Kensustrie, aby se to nebezpečí dalo v případě nouze zažehnat? Jestli se odněkud zpoza rohu halasně vynoří Sinured a vy zůstanete sami, budete na tom zatraceně špatně. Slyšeli jsme o jeho vojsku takové věci, až by vám z toho zezelenaly vlasy.“

Krátce zauvažoval. „Nebo možná zrůžověly. A jenom nám tu neříkejte, že úkolem Kensustrie není vměšovat se do záležitostí druhých.“

Moolpár pozvedl ruku. „Úkolem Kensustrie není vměšovat se do záležitostí druhých,“ odpověděl místo něho Vyvú ail Ra’az.

„Vidím, že když jde o humor, jste docela učenliví,“

prohodil ilfariský vládce. „Ale žerty stranou, vážený Moolpáre. Ta věc by se zanedlouho mohla stát problémem i pro vás. V Tarpolu se dějí věci, které nikdo nechápe. Magie, podivné bytosti, které pomáhají tomu kabcarovu rádci a nosí jména Druhých bohů, potají tam vznikají bizarní vynálezy, které vůbec neznáme.“

Nyní už Kensustriánec zareagoval. V jantarových očích probleskl zájem, diplomatovy ruce spočinuly na stole.

„Vyprávějte dále, Veličenstvo.“

Obtloustlý král s tajuplným výrazem v obličeji vylovil odněkud flakón a opatrně vysypal jeho obsah na papír, který mu Fiorell připravil. Z otvoru se vyhrnul jemnozrnný černý prášek a rozsypal se po podložce.

Moolpár si olízl malíček, navlhčeným prstem sáhl na substanci a trochu si jí vložil na jazyk. „Všechna čest, Veličenstvo. Nikdy bych si nepomyslel, že se vaši zvědové přece jen pohybují v naší zemi, aniž by je někdo odhalil. A že pronikli až do našeho tajného skladu.“ Kensustriánec se na prášek vyděšeně zadíval.

Dvorní šašek a panovník si mezi sebou rychle vyměnili pohledy. „Má to snad znamenat, že víte, co to je?“ zeptal se Perdór, přestože si uvědomoval, že tím zároveň prozrazuje vlastní neznalost.

„Chcete říct, že nám vaši zvědové ukradli náš vynález a neprozradili vám, co se s tím dá dělat a jak se to má použít?“

Moolpár se nevěřícně zahleděl na vládce Ilfarisu.

„Abych řekl úplnou pravdu,“ vysvětloval Perdór, „my dokonce ani přesně nevíme, z čeho se ten prášek skládá. S

výjimkou dřevěného uhlí. A prášek nepochází z Kensustrie, ale z paláce tarpolského kabcara.“

Moolpár se v mateřštině několika slovy obrátil na Vyvúa, jenž poté zamyšleně potřásl hlavou. „Jestli je majitelem toho prášku skutečně tarpolský kabcar, tak kdyby došlo k boji, nebude vaše Sjednocené vojsko ničím než cvičným terčem. Ten prášek napáchal v naší zemi hodně škody, a proto jsme se rozhodli, že ho nebudeme používat a sáhneme po něm jenom v případě nejvyšší nouze.“

„Podle toho soudím, že jste hrozbu z Tersionu a Angoru nepovažovali za skutečné nebezpečí, že ne?“ pozeptal se Fiorell.

„Ve skutečnosti ne,“ přiznal Kensustriánec čestně.

„Ale teď když víte, o co jde, řekli byste nám to? Byli bychom vám za to velice vděčni,“ přemlouval je král.

„Dodávali bychom vám naše lahůdky několik let úplně zadarmo, chcete? Nebo recepty? Dodávky potřebných

surovin? Nebo vám dokonce přenecháme vlastního mistra pralinkáře?“

„To je lákavá nabídka,“ připustil Moolpár. „Jenže já jsem stejně jako všichni válečníci musel složit přísahu, že vědomosti našich inženýrů nikdy nikomu neprozradím. A to platí v první řadě pro všechno, co se týká tohoto prášku.“ Na okamžik se odmlčel. „Jestli ale kabcar ví, jak se tento prostředek správně používá, je schopen velice snadno změnit rozložení sil na kontinentu. A kdyby přitom sáhl k nátlaku na Kensustrii, přikročíme k činům.“

Perdór si nespokojeně povzdechl. „Co ta věc umí?

Nenapínejte mě jako na mučidlech.“

Moolpár papír několikrát přeložil, nahrnul černou práškovitou substanci doprostřed papíru a ten pak pečlivě sroloval. Konce zatočil, aby byl prášek hodně stěsnaný.

Pomocí husího brka udělal do ruličky malou dírku, uřízl jeden střapec koberce a látku na chviličku ponořil do roztopeného vosku svíčky. Potom střapec zasunul do otvoru, který utěsnil trochou vosku. Vyvú přešel ke krbu a podal svému představenému kousek rozžhaveného dřeva.

„Nevím, jak moc to bude fungovat, ale jako ukázka by to mělo stačit,“ prohlásil Moolpár a přiložil žhnoucí kousek dřívka k improvizovaně vyrobené zápalné šňůře. Látka nasáklá voskem se vzňala a zapálila černou substanci.

Papír se s tichým prásknutím rozletěl na kousky, doutnající útržky se vznášely v místnosti a Fiorell na ně

okamžitě zahájil lov. Snažil se předejít nebezpečí, že na místech, kam poletující jiskřičky dopadnou, vznikne požár.

Perdór si nazlobeně vytřepal z vousů žhavý kousíček popela.

Stačil mu v nich za tu chvilku udělat pořádnou díru.

„Nuže, Veličenstvo, představte si, že ten balíček bude desetkrát větší,“ pronesl zvolna starší z obou válečníků. „A dají se tím nabíjet zbraně, které mají nesmírnou ničivou sílu.“ Ilfariský vládce získal přibližnou představu o zvláštní věci, kterou Gijuška popisoval ve své poslední zprávě.

„Velké i malé zbraně. Kensustrie je nyní tak jako tak varována, za to vám děkuji, Veličenstvo. I my si tyto dobře chráněné vědomosti osvěžíme a znovu se naučíme s touto věcí zacházet.“ Zvedl se a téměř nepatrně trhnul trupem, což byl způsob úklony, běžný u kensustriánské kasty válečníků, pokud tedy cítili potřebu takového gesta.

„Z toho všeho plyne, že se Kensustrie nepřipojí ke Sjednocenému vojsku, je to tak?“ vyptával se Perdór na rozloučenou a podal Kensustriánci postříbřený talíř s pralinkami. „Ani teď, když jste se dověděli takové novinky?“

„Ne,“ odmítl Moolpár přátelsky, ale rozhodně. „Zatím se to nijak nedotýká záležitostí naší země. A kromě toho by nebylo dobré, aby se Kensustriánci ocitli v blízkosti Vysokých mečů a ostatních Angorových řádů. Přestože v boji nad nimi máme téměř všichni,“ sklouzl pohledem ke svému společníkovi, jenž se poté zahleděl do země,

„převahu. Ale to by v táboře vyvolalo jenom nepokoje. A to je to poslední, co ty ubohé duše potřebují. Jestli si chcete vyslechnout mou radu, Veličenstvo: nepouštějte se do otevřeného boje. Využijte správné strategie, tak jak to s oblibou děláme i my. Ale jestli postavíte svoje dobrovolníky bez nějaké ochrany proti tomuto nepříteli, pokud by se skutečně stal vaším nepřítelem, tak je ztratíte. Úplně všechny. A dva tisíce vdov v Ilfarisu budou vaše jméno zcela jistě proklínat.“ Ukázal na vybuchlý papír. „To bude váš konec. A s dřevěným uhlím jste měl pravdu.“

„Musí se k tomu přidat taky síra a sanytr?“ zeptal se najednou dvorní šašek.

Moolpárovy jantarové oči s obdivem sklouzly k Fiorellovi. „Zkuste to. Ale doporučuji, abyste zalezl někam do krytu, dokud neobjevíte správný poměr, jimiž se substance navzájem míchají.“ Pokynul rukou a vyšel ven, Vyvú mu kráčel v patách.

„Spálil mi vousy,“ poznamenal tělnatý panovník po chvíli, „ale myslím, že to stálo za to. Nyní konečně víme, co má kabcar s těmi obrovskými dodávkami těchto surovin za lubem. A vůbec se mi to nelíbí.“

„Rudy jsou nezbytně nutné k výrobě zbraní,“ dodal dvorní šašek, když dobře mířeným plivnutím uhasil poslední jiskřičku. Z hlasu se mu vytratily poslední stopy bujaré nálady. „Musíme okamžitě varovat Sjednocené vojsko. Jestli

je pravda to, co nám přítel zelený vlas právě předvedl, jsou naši lidé odsouzení na smrt.“

„Ále proč ty zbraně nepoužil už mnohem dřív?“ dumal Perdór a přešel ke krbu. „Když vyslal svoje oddíly proti Borasgotánu a Hustrabánu, bojovali všichni obvyklým způsobem. O těch…“ hledal příhodné slovo. „Jak se ty věci vlastně nazývají? Krachy? Řachy?“

„Mohli bychom jim říkat ‚bum‘,“ navrhl dvorní šašek.

„Nech si ty svoje přihlouplé nápady, vtipálku,“ zavrčel panovník.

„Nemyslím si, že by vaše návrhy byly lepší,“ prohodil šašek opovržlivě. „Co byste říkal na ‚bomba‘? Připomíná to ten zvuk a vůbec to nezní hloupě.“

„Pro mě za mě,“ mávl Perdór rukou. „Takže: tyhle bomby a prášek se až dosud nikdy nikde neobjevily, až do onoho dne v kabcarově čajovně, o němž nám Gijuška napsal. To znamená, že výroba zbraní a prášku zatím ještě ani zdaleka tak nepokročila, jak by se mohlo zdát. To by na druhé straně znamenalo, že Sjednocené vojsko nesmí déle váhat a musí přejít do útoku. Až kabcar skončí s přípravami, bude pro nás všechny už příliš pozdě.“

„Máme zaútočit?“ Fiorell spráskl ruce nad hlavou. „To bychom udělali právě to, na co Nesreca sází.“

„A přesto se obávám, že nemůžeme jednat jinak,“

pronesl král pochmurně. „Koneckonců o tom bude muset rozhodnout válečná rada, jakmile skončí nové volby.“

„A ani v tomto případě nevěřím na náhodu.“ Fiorell pohlédl na velkou mapu. „Ty podivné nehody, které několik členů rady připravily o život, přišly kabcarovi až příliš vhod.

Udržet na uzdě šestašedesát tisíc mužů je samo o sobě dost těžké. To by člověk asi snadněji uhlídal i pytel blech.“

„Pošli do Telmaranu celou letku holubů s pokynem, aby přesunuli ležení padesát mil na sever, až do vzdálenosti pěti mil od hranic velkobaronie. Na březích Repolu určitě najdou dost zásob. Zcela jistě tam budou mít vodu. A ryby, kdyby jim všechno ostatní došlo.“ Perdór se rovněž zahleděl na mapu. „Nebude těžké postavit tam nějaké pevnůstky. Tak by aspoň měli výhodnou výchozí pozici, kdyby museli na kabcarovo vojsko zaútočit. Víme, kam se poděl Sinured?“

„Ne, Veličenstvo, to nevíme. Poté co Hetrál napadl Zakázané město, tak prý Zvíře spatřili někde v blízkosti jeho bývalého sídla.“ Dvorní šašek se posadil na stůl a na prstech ruky balancoval s otvírákem dopisů. „Pro mě za mě ať si tam zůstane a obnovuje ty své trosky. Kamínek po kamínku.“

„Náš turîtský přítel podnikl na město útok, který byl sice hrdinský a odvážný, ale zároveň i hloupý,“ shrnul král své závěry. „Tím zřejmě i on definitivně ztratil kabcarovu přízeň. Ale lidé, které osvobodil, byli svědky hrůzných krutostí té nestvůry. A těmito skutečnostmi je nutné přesvědčit i toho mladíka v Tarpolu, že pozice jeho spojence je skutečně neudržitelná. Příčí se mi představa, že bychom

měli všechno vsadit na vojenské vyřešení tohoto problému,“

prohlásil Perdór nezvykle energicky. „Musí se s ním přece dát mluvit.“

„Podle všeho, co jsem viděl a slyšel, na to raději zapomeňte,“ nabádal ho Fiorell, vyhodil otvírák dopisu vysoko do vzduchu a zase ho obratně zachytil. Zamyšleně hleděl na lesklý kov, na němž se odrážel jeho vlastní ustaraný obličej. „Asi by už nedávalo smysl poslat na něho nějakého atentátníka.“

„Když změníme téma, kampak se poděl Gijuška?“ Král sroloval mapu. „Poté co ho zatkli, jsme o něm nic neslyšeli.

Přitom bychom ho teď tak nutně potřebovali. V paláci není a já bych rád věděl, co se s ním stalo. Řekni našim lidem, že ho mají hledat a ať nevěří povídačkám, že je kabcarův bývalý rádce po smrti. Pokud aspoň dva lidé nespatří na vlastní oči Gijuškovu mrtvolu, tak se nejspíš jedná o nějakou Nesrecovu fintu. Řekl bych, že rádce sedí v nějakém odlehlém koutě říše a tam má hnít až do smrti.

Kabcar by ho nenechal popravit, tím jsem si poměrně jistý.“

„Zato bude usilovat o hlavu svého bývalého tělesného strážce a milenky,“ usoudil Fiorell znepokojeně. „Chudák Norina, doufám, že v pořádku dojela do Tularky. Jestli se dostane až do Rogogardu, bude před pronásledovateli vcelku v bezpečí a s ní i všichni ti, co ji doprovázejí. Jestli může hrozícímu nebezpečí něco odolat, tak jenom mohutné

pevnosti těch pirátů a hrdlořezů, kteří si s oblibou vznešeně říkají korzáři. Tentokrát jsou ale k užitku.“

Perdór si položil ruku na čelo a zavřel oči. „Přece se nám musí podařit ten prášek vyrobit. To mi nedává pokoje.

Alchymista, který jako první dosáhne takového efektu, vstoupí do služeb dvora a obdrží tučnou odměnu.“ Ukázal ke dveřím. „Dělej, jdi a řekni to těm nafoukancům. Ach ano, a ať postaví pokusné dílny daleko od Turandei. Nechci, aby některý z těch učenců nedopatřením poslal moje krásné město do oblak až někam k měsícům. Ať mechanici sestrojí podle Gijuškova popisu nějaké věci, co dokážou něco zničit.“

Fiorell naklonil hlavu stranou. „Veličenstvo, vaše pokyny jsou natolik přesné, že řemeslníci určitě nebudou mít nic jiného na práci a budou radostí tleskat.“ Obrátil se ke dveřím. „Nějaké věci, co dokážou něco zničit,“ opakoval si pod nos znechuceně.

„Věci, co toho dokážou hrozně moc zničit,“ zavolal za ním Perdór přes zavřené dveře. Zadumaně pozoroval zbytky malé bomby. „Desetkrát tak velké,“ řekl si tiše. „Udělají směsici kousků železa a olova, a to všechno pak strčí do katapultu a vrhnou do řad protivníků. To je děsivá představa.“

Ilfariský král pochodoval poradním sálem z místa na místo, zhášel jednu svíci za druhou a nazdařbůh přemítal.

Hlavou se mu honily všechny možné úvahy, a přesto se u

žádné z nich nedobral ke konečnému rozhodnutí, které by mu přineslo uspokojení.

„Neprůhledné. Všechno je tak strašně neprůhledné, nepředvídatelné. A právě teď, když se všechno vyvíjí směrem k horšímu, stojí Ulldart na prahu návratu doby temnoty.“

V ruce měl poslední hořící svíci, místnost ležela v téměř naprosté temnotě.

Když král uslyšel bubnování deště a kvílení větru, doléhající k němu zpoza oken, přeběhl mu po zádech mráz.

Větve a větvičky se o sebe třely a oknem k němu pronikaly podivné zvuky. Plamen svíčky se zatřepetal a neklidně se komíhal sem tam. Potom se naposledy vzepnul a pohasl.

Perdór měl dojem, že v černé tmě na druhé straně okenní tabulky postřehl dva páry obrovských purpurových očí, které na něj zvenčí zírají.

Pozorovatelé! Polekaně prudce vydechl, potom klopýtal temnotou ke dveřím, až konečně našel kliku. Když vyběhl do jasně osvětlené chodby, třásl se strachem. Sloužící se na něj udiveně zadívali.

„To nic není, vůbec nic se nestalo,“ vysvětloval panovník. „Mám jenom hlad.“ Lokajové se okamžitě uklidnili.

Král pokračoval v chůzi. Pozorovatelé před jeho vlastním oknem. Tak blízko se ještě nikdy neodvážili přilétnout. I jejich chování bude nepochybně mít nějaký

důvod. Dá postavit stráže. Nikdo ho nebude špehovat.

Jedině kdyby si to přál on sám.

*

Baraldino se šoural zpátky ke svému pokoji v královském paláci. Ne že by byl výsledkem jednání vážně znepokojen. Palestán vyvázl z celé záležitosti poměrně hladce. Nějaké výdaje v průběhu války, další výdaje po ní, ale ty se jim snadno podaří nějak obejít. Tersion a Angor nesli hlavní tíhu utrpení, tím se však nijak zvlášť netrápil.

Alana tehdy dobře věděla, do čeho se pouští.

Zelenovlasí si přece nemohli vážně myslet, že Palestán bude jejich vody objíždět širokým obloukem jenom proto, že by se jim to líbilo. Přivoněl k naparfémovanému kapesníku a utrhl povlávající vlákno na rukávu svých brokátových šatů. Navíc zrovna když se na severu děly takové novinky. Novinky slibující tučný zisk.

Palestánská obchodní rada měla v úmyslu uzavřít s Tarpolem novou smlouvu. Bez ohledu na to, co měl chlapec v plánu, hodlali mu obchodníci poskytnout podporu. Za to obdrží monopol na obchodování na moři, tak aspoň předpokládal návrh, který commodore „náhodou“ zahlédl.

Tím by byla konkurence z Agarsie s definitivní platností

vyřazena z boje o zisky a výnosy. Ale rada chtěla nejprve vyčkat, jak se vyvine situace u Telmaranu.

Rozložil dopis svého bývalého velitele a znovu si jeho řádky pozorně pročetl. Scalida mu z daleké Kensustrie skutečně hrozil, že ho za zradu v Tersionu povolá k odpovědnosti před palestánský válečný soud. „Dříve nebo později vás moje pomsta dostihne. Myslete na mě, až budete sedět ve věži,“ zněl pozdrav na rozloučenou.

Baraldino papír se smíchem roztrhal a lhostejně hodil útržky přes rameno na zem. „My dva se určitě už nikdy neuvidíme.“

Zabočil za roh a spatřil svou tělesnou stráž, která zaujala pozice před dveřmi komnaty. To ho udivilo stejně jako okolnost, že tam stály veškeré jeho kufry, bedny a truhly.

„U všech propadlých směnek, co to má znamenat?“

Baraldino prudce vykročil, každým krokem v něm narůstala zlost, pro jistotu si narazil paruku pevněji na hlavu, aby při následujícím záchvatu vzteku zůstala na místě.

„Co,“ obořil se na velitele stráže, „to má znamenat, plukovníku? Proč jsou moje věci tady na chodbě? A co vy a vaši lidé děláte před mými dveřmi? Říkal jsem snad něco o odjezdu?“ Udeřil muže šátkem, ten snášel jeho výbuch s poměrným klidem. „Zaslechl jste z mých úst nějaké obdobné příkazy?“

Dveře se otevřely, a když se Baraldino rozzlobeně otočil, spatřil před obličejem obrovskou dlaň. V nejbližším

okamžiku zaznělo hlasité plesknutí a natažené prsty mu přistály na pravé tváři.

Commodore zmateně o krok ustoupil, přitom přepadl o jeden ze svých početných kufrů a rozpoutal lavinu zavazadel, která ho pod sebou pohřbila.

V commodorovi to vzteky jenom vřelo, když si s námahou a lapaje po dechu prorazil cestu ven. Vyskočil a sáhl po jílci kordu, aby neznámého útočníka na místě probodl. Uprostřed pohybu strnul jako solný sloup. „Tezza?

To jste vy?“

„Nekoukejte na mě tak blbě,“ pozdravil ho bývalý adjutant. „S tím jste asi nepočítal.“ Tezza, bývalý dárek Alaně II. z Tersionu, vytasil šavli a pohrával si jejím ostřím s drahocennou kravatou svého protějšku. „Teď srovnáme účty.“

Baraldinova tělesná stráž nezúčastněně přihlížela, jak Tezza, jehož uniformu zdobily výložky commodora, žene jejich nadřízeného před sebou, až se zády zastavil o zeď.

„Plukovníku, jen velice nerad vás ruším v nečinnosti, ale ujal byste se okamžitě svých povinností a ochránil mě před tím šílencem?“ zakřičel ohrožený. Pět prstů, jimiž ho Tezza udeřil do tváře, po sobě zanechalo výrazné rudé otisky.

„Parai Baraldino, tímto vás zatýkám,“ prohlásil místo toho s požitkem jeho bývalý adjutant. „Jménem kupecké rady vás zbavuji funkce diplomata,“ vybroušený konec ostří mu usekl z oděvu příslušné insignie, „a odnímám vám

velitelskou funkci commodore. Jste obviněn z křivé přísahy, jakož i z porušení platného námořního práva tím, že jste zradil svého velitele nepříteli.“ Tezza vytáhl volnou rukou kus papíru. „Gial Scalida směl ze zajetí v Kensustrii poslat do Palestánu dopis, v němž vás vážně obviňuje. A protože vy jste se svým činem dokonce vychloubal v přítomnosti Alany II., musela kupecká rada jednat.“ Tezza vyrazil zatčenému muži zbraň z ruky. „Tady na to jsem musel dlouho čekat. Představa, že vám vlepím do tváře pořádný políček, mě v Tersionu držela nad vodou. A při všem zlatu Ulldartu, čekání se mi skutečně vyplatilo. I když to teď trochu bolí.“ Potřepal rukou, kterou ho předtím udeřil.

Baraldino byl příliš zaskočen, než aby stačil něco říct.

„Jak…?“

„Důvody mé přítomnosti zde na tomto místě se rovněž dozvíte. Šťastnou náhodou jsem se dostal zpět do Palestánu a tam jsem všechno přednesl kupecké radě. Regentka, s níž jsem se zde setkal, byla naštěstí schopna učinit výpověď, v níž vám klade za vinu závažná obvinění. Mám ji tady i s podpisem. Alana vás činí odpovědným za to, že se Tersion nechal zavléct do války s Kensustrii, do války, který přinesla císařství Angor velkou potupu. Tím vaše hvězda definitivně zhasla.“ Bývalý adjutant si poklepal na rameno. „Ach ano, od nynějška jsem commodore já. Vy jste pouze vězeň Parai Baraldino.“ Muži z tělesné stráže k nim s viditelným potěšením přistoupili, sevřeli vězni ruce za zády a nasadili

na ně pouta tak těsně, až zaúpěl. „Předvedeme vás před radu, které se budete zodpovídat.“ Tezza se předklonil. „A po celou dlouhou cestu domů budete čistit záchody, zametat smetí a v každičkém hostinci, na který narazíme, olížete tím svým prolhaným jazykem celou podlahu, na to se můžete spolehnout. Už se můžete na své příští úkoly těšit.“ S

triumfálním, spokojeným úšklebkem se mladší z obou mužů opět narovnal. „Taky máte takovou obrovskou radost, že mě zase vidíte?“

„Táhněte do pekla,“ zaskřípal Baraldino zuby, udělal krok dopředu a pokusil se commodora kopnout, přitom sbíral sliny, aby na něho plivl. Poskakoval sem tam jako groteskní pohádková bytost, obličej zrudlý vztekem, na krku mu naběhly žíly. „Vy jste…“

„Ale, ale. Nějak se přestáváte ovládat, Baraldino.“ Tezza potřásl hlavou. „Měl byste se vidět.“

Plukovník se rychlým pohybem zmocnil kapesníku, kterým ho předtím Baraldino udeřil, a nacpal ho zatčenému do úst dříve, než stačil plivnout.

„To je praktické řešení,“ usoudil nový commodore. „Teď nejen že má zacpanou hubu, ale až bude chtít něco říct, nebude mu z ní páchnout.“ Tezza se postavil do čela malého průvodu. „Vzhůru do Palestánu.“ Vykročil, ale najednou se opět zastavil a podíval se na zem, jako by tam něco objevil.

„No tohle. Tady je trocha prachu. Baraldino, ujměte se svého úkolu, smím-li prosit.“

KONTINENT ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ALDOREEL, PADESÁT MIL NA SEVER OD TELMARANU,

ZIMA 443 P. S.

Sjednocené vojsko tábořilo na obou březích bočního ramene Repolu. Byla to spleť stanů všech možných tvarů, velikostí a barev, které z dálky vypadaly, jako by se na dně údolíčka urodily prapodivné hřiby.

Mezi stany se klikatily cesty. Kvůli jemnému mžení, trvajícímu už několik dnů, byly rozměklé a bahnité. K

vlhkosti pocházející z šedých mračen se připojovaly obláčky vodní tříště z vysokých repolských vodopádů, zanášené do tábora chladným, nepokojným větrem. Neustálé dunění a rachot přicházející z míst, kde se mohutný proud řítil do hloubky více než čtyři sta kroků, připomínalo vzdálený mořský příboj. Kromě těch, co neměli na výběr a museli venku něco vyřídit, nikdo neopouštěl plátěné stany.

Vojsko sesbírané z dobrovolníků a panovníky vyslaných vojáků se nezatěžovalo budováním opevněného tábora, což by s ohledem na jeho obrovskou rozlehlost stejně nebylo možné. Válečná rada, jak se grémium velitelů nazývalo, proto rozhodla postavit každých padesát metrů hlídku a neustále držet v bojové pohotovosti tisíc kavaleristů, aby se při překvapivém útoku stačili včas bránit.

Přestože se všichni přítomní shodovali na tom, že mladému kabcarovi je nutno čelit, dělila se válečná rada na několik rozličných proudů.

Velitelé z Rundopâlu a Rogogardu nedělali nejmenší tajnosti s názorem, že jim je celé Sjednocené vojsko vcelku lhostejné a že jejich sympatie má spíše mladý panovník v Tarpolu. Z pohledu Rundopâlců Bardric dokonce tím, že Borasgotán porazil, zachránil samostatnost jejich země.

Rogogard si už odedávna s Tarpolem velice dobře rozuměl.

Dvě tisícovky mužů z Ilfarisu se beze zbytku upsaly přípravě stravy pro celé vojsko. Bylo jen těžko představitelné, že by se tento oddíl dokázal místo příborů vyzbrojit meči.

Zbývalo tak padesát tisíc ozbrojenců z Agarsie, Palestánu, Aldoreelu, Hustrabánu a Serusie, převelených z posádek a bojůvek. Většinu těchto vojáků však tvořili sedláci.

Nedobrý pocit vzbuzovala přítomnost J’Maala, K’Tar Tura, jenž velel jednotkám z Tersionu. V době, kdy se jeho přátelé pokusili o palácovou revoluci, se nacházel mimo hlavní město a nemohl tudíž být do spiknutí zapleten.

Avšak i kdyby tomu tak bylo, Alana neměla žádného jiného velitele, kterého by mohla narychlo postavit do čela svých vojáků. Tak se v řadách těch, co se postavili proti válečnému knížeti, nacházel i jeden Sinuredův potomek.

Válečníkovi s bílými vlasy, mezi nimiž se vyjímal krvavě rudý pramínek, však nikdo plně nevěřil. Ostatní se obávali, že by v případné bitvě mohl změnit stranu.

Překvapivá a zároveň i radostná byla naproti tomu přítomnost tří rytířských řádů boha Angora. Vysoké meče, Stříbrné sekery i Angorovi synové se jako všeobecně akceptovaná kontrolní instance starali o klid ve vojsku.

Jakmile se někde objevilo lesklé brnění, odumřely všechny spory, rvačky se proměnily v přátelské objetí a facky v přihroublé polaskání.

Každý řád s sebou přivedl tři stovky rytířů a početný doprovod. Na rozdíl od jiných jednotek byl jejich tábor opevněn a vládl v něm pořádek. Okázalý lesk arogantních rytířů, jemuž se v minulosti všichni posmívali, dokonale zapadl do tvrdého vojenského drilu. A když rytíři v brnění nacvičovali na otevřeném poli manévry, mohli si být jistí, že je bude sledovat dav užaslých diváků. Tyto tři řády, jak si všichni uvědomovali, tvořily páteř Sjednoceného vojska jak po morální stránce, tak i v boji.

Válečná rada, v níž byla každá země a každý řád zastoupen jedním členem, se shromáždila ve stanu krále Tarma, vládce Aldoreelu a hostitele celého Sjednoceného vojska. Tarm byl zvolen za nejvyššího velitele. Rada se sešla, aby projednala nejnovější zprávy.

„Naši zvědové hlásili, že kabcarova armáda o síle osmnácti tisíc mužů zaujala pozice v pahorkatině asi pět mil

na sever od nás,“ vysvětloval Telisor, nejstarší syn aldoreelského vládce, na rozprostřené mapě okolní krajiny.

„Pro lidi z Tzulandrie tam dokonce zřídili zvláštní městečko.

Tím nadále pobývají na území velkobaronie a jsou tudíž nedotknutelní, pokud se nechceme vystavit výtkám, že jsme na ně sami zaútočili. Spolu s vojáky tam jsou i kabcar a Sinured.“

Tarm, zhruba padesátiletý muž, pořád ještě statné postavy a příjemného zevnějšku, se zatvářil skepticky.

„Perdór, který jak se zdá, zase všude má své oči a uši, nás ve své poslední zprávě varuje před něčím, čemu říká ‚bomba‘ a co prý kabcar umí vyrobit,“ řekl. „A také si prý nechal vyrobit další zbraně, zřejmě to jsou vynálezy, které ukradli Kensustriáncům. Mají být tak účinné, že kabcar jimi může vyrovnat naši početní převahu.“

„Na cestě sem musel někde ztratit dva tisíce mužů,“

podotkl K’Tar Tur hlubokým hlasem jakoby mimochodem.

„Pamatuju si, že jsem slyšel, že kabcar chtěl přemístit na jih dvacet tisíc mužů. Deset tisíc mělo hlídat hranice. Sem ale přišlo jenom osmnáct tisíc. Buď se naši zvědové zmýlili, nebo jejich velitel, Osbin Leod Varesz, má s těmi chybějícími jednotkami za lubem něco zvláštního. Měli bychom zdvojnásobit stráže i počet vojáků, co budou nestále v pohotovosti. Možná plánuje nějakou zákeřnou léčku.“

Jeho poznámka vyvolala všeobecné veselí.

„Řekl bych, že toho obávaného chlapíka tady přivítáme s otevřenou náručí. Co myslíte, pánové, jsme schopni vzdorovat obrovské přesile dvou tisíc nepřátelských bojovníků?“ Hlas krále Tarma překypoval posměchem, přítomní se opět dali hlasitě do smíchu, pouze králův syn Telisor zůstával nezvykle tichý.

Tvář Sinuredova potomka se zachmuřila. „Nemám zvlášť rád, když se mi někdo posmívá,“ varoval ostatní členy rady. „Udělali byste dobře, kdybyste se nad tím taky zamysleli a nepopadali se za břicha.“

„Můj králi,“ pronesl Telisor klidně, „nepřipadá vám zvláštní, že by se válečník jako Varesz dopustil takové hlouposti a dal se boje v poměru jeden ku třiceti?“ Ukázal na mapu. „Proč by měl opustit ochranu města, když tam navíc má lepší pozici?“

„Já tvrdím, že těch barbarů nikdy nebylo dvacet tisíc,“

vmísil se do hovoru serusijský velitel. „Ty chybějící dvě tisícovky otrhaných paňáců se určitě potulují někde v tom prokletém bezpečnostním pásu a pomáhají odtahat z dolů všechno zlato.“ Udeřil pěstí do stolu. „A s ohledem na všechno, co jsem slyšel, jsem pro to, abychom zaútočili. Až převálcujeme těch osmnáct tisíc vojáků, nebudeme mít se zbylými deseti tisíci velkou práci. Potom se do Ulldartu vrátí mír.“

„To můžete v klidu přenechat nám,“ prohodil velmistr Stříbrných seker. „Moji řádoví bratři je při prvním nájezdu

smetou z povrchu kontinentu.“ Ostatní velmistři kývali hlavami na souhlas.

„Promiňte mi.“ Do stanu vtrhnul velitel palestánských jednotek. „Mám novinky. Právě sem dorazil oddíl zubožených a hladových vojáků z Turisu, jejich velitelem je jistý Hetrál. Chce se připojit ke Sjednocenému vojsku.“

„Výborně,“ zvolal Tarm potěšeně. „Můj starý přítel se vrací a přivádí s sebou odvážlivce, kteří si vysloužili ostruhy v Zakázaném městě. Další zkušení vojáci, které naše vojsko tak potřebuje.“ Nařídil jednomu sluhovi, aby Turîťanovi a jeho mužům přidělil stany. „A řekni mu, že netrpělivě čekáme na jeho zprávu.“ Sluha se ve vchodu do stanu málem srazil s panošem Stříbrných mečů, jenž v rozčílení málem ztratil rovnováhu.

Panoš v lehké zbroji sklonil hlavu. „Promiňte, vážení pánové, že jsem vnikl bez vyzvání, ale dějí se podivné věci.

Palestánští vojáci strhávají stany a připravují se na odchod.“

„Mám dojem, že tu máme vzpouru, nezdá se vám?“

zeptal se Tarm s pozvednutým obočím a pohlédl na kupce.

„Řekl bych, že se vaši muži rozhodli odejít.“

Muž nevěděl kudy kam, z rozpaků udělal hluboké pukrle, a než aby se narovnal, dal přednost této přikrčené poloze. „Říkal jsem, Vaše Veličenstvo králi Tarme, že mám novinky. Ještě jsem nebyl s jejich výčtem u konce.“ S očima nadále upřenýma k zemi položil na stůl zapečetěný dopis s rozkazy. „Kupecká rada mi nařídila, abych ze Sjednoceného

vojska okamžitě stáhl všechny naše lidi. Peněz je poskrovnu a jejich pobyt zde není možno dále platit. Ztráty, které nám způsobila válka s Kensustrií, jsou příliš vysoké.“

„A v takovém případě vaše kramářské dušičky raději obětují celý kontinent, než aby si nadělaly dluhy, že je to tak?“ Aldoreelský král byl vzteky bez sebe, ve shromáždění zavládla vzrušená vřava.

Palestánec nadále setrvával v úkloně, koutkem oka se rozhlédl na všechny strany a potichoučku vycouval ze stanu.

Venku se dal v blátě pro jistotu do běhu, aby co nejrychleji uprchl pod ochranu svých lidí.

Palestánské přípravy na odchod nezůstaly bez povšimnutí. Odcházející vojáky, kteří se spěšně začínali stahovat, zasypala sprška urážek. Vzduchem plachtily první hroudy bláta. Deset tisíc vojáků se postupně dávalo na pochod, tábor Sjednoceného vojska chtěli opustit ještě před setměním. Na odchodu je provázely kletby ostatních jednotek.

Ve stanu se nálada zase postupně uklidňovala.

„Zbývá nám šestapadesát tisíc mužů,“ zabručel Tarm.

„To je pořád ještě dost na to, abychom mladému kabcarovi pořádně osolili zadek, kdyby chtěl svými prsty sáhnout na blaho Ulldartu.“

„Pořád se nám tu však rýsuje otázka,“ přihlásil se hlasitě ke slovu Serusijec, „jestli bychom neměli protivníka napadnout jako první. Jestli má opravdu k dispozici zbraně,

které nahradí jakoukoliv početní nevýhodu, musíme ho překvapit a nedat mu příležitost, aby si je na nás v klidu nachystal, nebo co to vlastně s těmi ‚bombami‘ dělá.“

Zazněl souhlasný šum.

„Jestli to uděláme, budeme se muset smířit s výčitkou, že nás dějiny označí za viníky,“ připomněl Telisor.

„Dějiny píše vítěz,“ odmítl námitku nevrle hustrabánský velitel. „A když se podívám na svou vlastní zem, kabcar se momentálně zapisuje do dějin velkým písmem. Na to neměl právo, ale on ospravedlňuje svůj postup tak obratně, že se ho kvůli tomu nikdo neodvážil povolat k odpovědnosti. Jestli budeme i nyní váhat, může se nám to zle nevyplatit.“

Do jednacího stanu vstoupil Hetrál, poklekl před Tarmem a na jeho znamení se zase zvedl. Král měl z neplánovaného setkání velkou radost, popadl mistra střelce za ruce a pak mu poklepal na rameno. „Když vás opět vidím, je to pro moje staré srdce opravdu radost. V hodině těžkého rozhodování vás zde srdečně vítám, milý Hetrále.“

Pohledem sklouzl po šatech němého velitele. „Jste celý pohublý. To vás ten těžký pochod stál tolik sil? A vaše oči nikdy nevypadaly vážněji a zahořkleji! Co jste spatřil v Zakázaném městě?“

Hetrál zatleskal rukama a do stanu vstoupili čtyři muži.

Krátce se představili, a když je král Tarm vyzval, pustili se do líčení svých zážitků. Začali tím, jak je Sinured v Borasgotánu unesl, pokračovali cestou létající galérou

válečného knížete a přes otrockou práci pro bahenní bestie a obětování žen v Zakázaném městě, jež se dělo na Tzulanovu počest, se dostali až k dobrodužnému osvobození turîtskými vojáky, vedenými mistrem střelcem, jenž se tím prohřešil proti kabcarovu rozkazu.

Drásavé vyprávění nikdo z mocných velitelů ani jednou nepřerušil. Dokonce ani ve chvíli, kdy se jeden řečník odmlčel, aby se uklidnil, protože zážitky, které se mu vryly do paměti, byly ještě příliš čerstvé, nikdo nezvedl hlas.

Hetrál následně vysvětlil nové zákony, které v Tarpolu a Turisu platí ve vztahu k bestiím.

Když se pozdě odpoledně začalo šeřit a rozžínaly se lampy, skončili příchozí z Turisu se svými zprávami.

„Nuže dobrá. Myslím, že nikdo nebude nic namítat, když dám v nejbližších dnech Spojeneckému vojsku rozkaz k útoku?“ Král Tarm pohlédl do pohnutých tváří členů grémia.

„Kam by Ulldart jinak směřoval, to teď víme až příliš dobře.“ Nechal do pohárů nalít víno. „Připijme si na blížící se významné vítězství naší armády, která táhne do boje jedině proto, aby napomohla dobru k vítězství dříve, než se zlo dopustí dalších činů.“ Přítomní jedním rázem vypili poháry až do dna a pak je hodili za sebe. „Tak jak se tyto poháry tříští na zem, budou padat i Sinuredovi válečníci.“

Telisor byl jediný, kdo ještě držel sklenici v ruce a zamyšleně s ní točil ze strany na stranu. „S prominutím, můj králi, ale já nebudu moci spát dříve, než budu mít jistotu,

kam se ty dvě tisícovky vojáků poděly. Já je zatím ještě ani zdaleka neodepisuji.“ Položil pohár na mapu. „Žádám válečnou radu o povolení, abych směl s několika muži vyrazit a poohlédnout se po tom Bardricově vojevůdci.

Prosím vás o to.“

Tarm se rozhlédl po ostatních. „To určitě nebude na škodu, synu. Až si Hetrál trochu odpočine, pojede s tebou.“

Turîťan se uklonil a kývl na Telisora. Oba rychle vyšli ze stanu. Králův syn přitom cípem pláště zavadil o odložený pohár s vínem a převrhl ho.

Krvavě rudé víno se rozlilo po mapě a nateklo na místo označující tábor Spojeneckého vojska.

K’Tar Tur zamyšleně pohlédl na malou spoušť. „To je špatné znamení. Jestli to, co mapa ukazuje, opravdu souhlasí, tak nás to rudé víno spláchne,“ poznamenal tiše.

„Ha, ha, řekl bych, že to nepatří k těm nejnepříjemnějším způsobům, jak může člověk zemřít,“ zasmál se Serusijec a nechal přinést další džbán vína. „Připijme si na vítězství! Ať Tzulandrijci umírají jako mouchy. A jak kabcar tak krásně řekl: nebrat zajatce!“

*

Nerestro z Kurašky vyšel ze stanu a zvedl hlavu.

Oblohou táhly kupy hustých mraků a jejich šedá barva se

výrazně vyjímala na pozadí snášející se noční temnoty.

Odněkud zdáli zaduněl hrom.

Maličké, téměř neviditelné hvězdičky se třpytily na obloze, dokonce i měsíce zacházely se silou svého svitu velice zdrženlivě. Vždy když hvězdná dvojčata zakryl šedý závoj, vypadalo to, jako by na bojovníky Sjednoceného vojska shora žádostivě shlížela obrovská nestvůra a těšila se, že je spolkne.

Snesla se vlhká, chladná mlha, která tlumila zvuky způsobené pohybem a činnostmi mnoha tisíců lidí v ležení.

Dokonce i mohutné repolské vodopády hučely tišeji než obvykle.

Nerestrovy kotníky se s jemným mlasknutím bořily do bahna, pod váhou těžké zbroje do něj zapadal hlouběji, než čekal. Pro těžkou jízdu to rozhodně není ta nejlepší výchozí pozice, pomyslel si a nemotorně se vydal ke stanu, v němž byli ustájení koně.

Přesně jak nařídil, jeho kůň stál osedlaný a připravený vyjet. Za pomoci tří pacholků a kladkostroje se vynesl do sedla a cvalem objížděl linií stráží, nabitou dvojitou kuši držel v pohotovosti v pravé ruce. Nepoháněla ho povinnost, nýbrž neklid.

Myšlenky na nadcházející bitvu otupily rytířovu pozornost. Velmistr jim tu zprávu již oznámil a Sjednocené vojsko nyní čekalo na okamžik, kdy řády vyrazí pod rozevlátými praporci proti Tzulandrijcům.

Jenže tak snadné to nebude. Neexistoval dokonce ani hrubý plán bitvy, přestože král Tarm nešetřil námahou.

Podle všeho, co se podařilo zjistit, se z nepřátel stal disciplinovaný protivník, už to zdaleka nebyl onen dav, jenž se bezhlavě řítil vpřed, jak ho na vlastní oči viděl u Dujuleva. Sinuredův nebo kabcarův stratég, Varesz, je rozdělil do oddílů o síle několika tisíc mužů, jež se dále členily na menší jednotky, podobně jako tomu bylo u řádových rytířů. Signální systém vytvořený pomocí barevných praporků zajišťoval přesné plnění rozkazů i u těch nejmenších jednotek.

Sjednocené vojsko naproti tomu trpělo nejednotným velením, nedostatkem výcviku, nedostatečnými zkušenostmi i osobní nevraživostí. Chybou také bylo, že vojáci pevně věřili, že Ulldrael Spravedlivý zasáhne v jejich prospěch, kdyby proti veškerému očekávání mělo dojít k nějakému neštěstí, jež by zvrátilo předpokládaný jistý výsledek bitvy.

Taktika, při níž se vojáci bránili přesile v kopcovité krajině, byla tím nejlepším prostředkem, to Nerestro velice dobře věděl už z vlastní zkušenosti. Než se jim podaří dosáhnout průlomu do nepochybně již dávno vybudovaných obranných linií, budou muset stovky vojáků položit život.

Zadržel svého bitevního oře a poklepal mu po svalnatém krku, aby zvíře uklidnil. Do nosu mu stoupala vůně masa, připravovaného na bylinkách. Krátce pohlédl na stany Ilfariťanů, ozářené září táborových ohňů, a opět se rozjel.

Tentokrát se v myšlenkách zatoulal k nepříjemné noční můře, kterou překonal jenom díky železné disciplíně. Mrtví, kteří se mu od chvíle, kdy spadl do vody, neustále zjevovali, se přestali vracet. Poté co se probral z dlouhého spánku, ho ani jeho otec, ani padlí řádoví bratři nepoctili návštěvou.

Herodin byl přesvědčen, že je tomu tak zásluhou léků, které mu podávali, jenže Nerestro si naprosto jasně pamatoval jantarově zbarvené oči své bývalé družky, jež na něj shlížely plné lásky a starostlivosti. Naprosto přesně věděl, komu patří jeho dík, který se však nikdy nemohl odvážit vyslovit.

„Belkalo,“ povzdechl si tiše a zadíval se ke hvězdám, jako by mezi nimi mohl objevit ženin obličej.

Podruhé v životě ji ztratil. Nejdříve v Granburgu, ale ona se pak k němu vrátila. Potom se jako naschvál musela Kensustrie dát do války právě s angorským císařstvím a on od tohoto okamžiku nemohl po svém boku déle strpět ženu, jejíž národ se dal do boje s výtvorem boha Angora, jemuž zasvětil celý svůj život.

Ale i kdyby tomu tak nebylo, ona ho obelhala, lhala mu už od začátku. Nikdy nebyla prostou kněžkou, ale vyvržencem, který se provinil hrubým rouháním. A pouze Angor věděl, jaký důvod ji tehdy přiměl k tomu, aby se s ním a s Matucem vydala na cestu.

Přesto si rytíř přál, aby ji směl svírat v náruči, ačkoliv si zároveň namlouval, že se stal obětí ženiných kouzel. Stále

ještě cítil hluboké škrábance na zátylku, které tam zanechaly kněžčiny nehty. Zůstaly po nich jizvy, jež ho pálily nejen v týle, ale i hluboko v srdci.

„To se nikdy nemělo stát,“ řekl si tiše. „Od té noci, kdy jsem ji viděl, jak pojídá maso mrtvých, jsem to musel vědět.

Možná mi Angor seslal ty duchy, aby mě přivedl k rozumu.

Aby mě pokáral.“

Nyní byl rytíř u Sjednoceného vojska, aby pomohl zadržet zlo, jemuž v ulsarské katedrále zachránil život.

Kdysi dávno by vsadil celý život na to, že se z chlapce stane dobrý kabcar. A jestli on, Nerestro, dostane tu stříbrnou kštici a jeho pomahače do rukou, pošle je aldoreelskou čepelí na onen svět.

Nerestro nasměroval frkajícího koně k nejbližší hlídce.

Muž se opíral o halapartnu a podřimoval. Rytíř popojel ke spáči a zasadil mu prudký kopanec.

Voják spadl jak dlouhý, tak široký do bláta a nehýbal se.

Rytířova kuše se bleskurychle zvedla, hlaveň poskakovala zleva doprava a hledala cíl. Kůň zaržál a zvedl se na zadní.

„On jenom spí,“ ozval se odněkud z temnoty důvěrně známý ženský hlas. „Využila jsem ho, abych tě sem přilákala, můj milý.“

Řádový rytíř přivřel oči, srdce začalo rychleji bušit. „Jdi pryč, démone!“ zakřičel do noci. „Nechci tě vidět. My dva jsme spolu jednou provždy skoncovali.“ Tvrdě přitáhl otěže, aby koni zabránil skočit vpřed.

„Ale ne, můj milý,“ odporovala žena, po jemných slovech následoval veselý smích. „Ani Angor, ani činy mého lidu na tom nemohou nic změnit. Jenom se musíš překonat a všechno zase bude tak krásné jako dřív.“

Nerestro sklouzl ze sedla, na mazlavém blátě mu podjely nohy a klesl na kolena. Samostříl odhodil stranou, rychle vytasil aldoreelskou čepel a políbil žlábek. „Angore, můj pane, mou duši mučí zlé kouzlo. Jsou to představy, jimiž mě zahrnuje zmatené srdce.“

Napravo a nalevo od něj stáli ve vzdálenosti padesáti kroků vojáci na stráži. Něco na něho volali, rytíř však neodpověděl, ale neustále se jedněmi a těmi samými slovy modlil.

Belkala vystoupila z černoty noci a poklekla před ním.

Jemně uchopila znetvořenýma rukama rytířův obličej a zvedla mu bradu, aby mohla pohlédnout Nerestrovi do očí.

Modlitby přešly v tichý šepot, až jejich proud nakonec zcela vyschl.

„Já jsem tě neomámila žádným kouzlem, můj nejmilejší.

To jenom tvoje srdce říká pravdu. Tvá duše si ještě musí odpočinout. Krutě utrpěla cestou do říše mrtvých, kterou jsi musel podniknout.“ Pohladila ho a políbila ho na čelo.

Nerestrovo hřmotné tělo se celé roztřáslo. „Tady se však tvoje duše nedokáže uzdravit. Žádné lektvary, které ti podávali a podávají, ti nepomůžou. Pojď se mnou.“ Vstala a položila mu prsty na krátce sestřižené vlasy. „Pojď se mnou,

můj milý. Odvedu tě na bezpečné místo, které bez úhony přečká blížící se bouři. Kdybys jenom viděl to, co jsem nedávno viděla na vlastní oči. Ale ještě než odejdeme, musíš varovat ostatní.“

Řádový rytíř se pomalu a ztěžka opřel o kolena, zapotácel se, popadl jílec drahocenné zbraně, zvedl se a couvl dozadu, čepelí meče mířil na Kensustriánku. „Angore, můj pane, mou duši mučí zlé kouzlo. Jsou to představy, jimiž mě zahrnuje zmatené srdce.“

Hnalo se k nim několik jezdců, v jejich čele cválal Herodin. Belkala prudce trhla hlavou.

„Prosím tě, přidej se ke mně, můj milý. Nebo mě už nemiluješ?“ Popošla k němu o krok blíž, hrot meče klesl k zemi. „Řekni, že mě nemiluješ, a já se už nikdy nevrátím.“

Nerestrovo tělo se opět roztřáslo. „Já nemůžu,“ zaskřípal zuby. „Nesmím. Angore, můj pane, mou duši mučí zlé…“

Bezvládně se zhroutil na zem.

„Já to věděla.“ Belkala se sehnula a vtiskla mu polibek.

„Budu po ruce, až mě budeš potřebovat. Stejně jako jsem vždycky byla.“ Zmizela v temnotě, zatímco se z tábora rychle blížil Herodin s panoši, aby ležícího rytíře zvedli a odvezli pryč. Prozíravě si s sebou vzali nosítka.

„Zmiz, démone!“ Nerestrův zástupce vztekle vystřelil do noci šipky z kuše, potom se obrátil k bledému veliteli, jenž byl nyní od hlavy k patě pokryt blátem. „To nemá smysl.“

Smutně potřásl hlavou. „Musíme odsud odjet, vrátit se do

hradu. Jenom tam se uzdraví. Doufal jsem, že v kruhu řádových bratří se jeho stav zlepší, ale v tom jsem se zklamal. Oznámím velmistrovi naše rozhodnutí. Zítra ráno vyrazíme.“

Herodin se pátravě díval do tmy v místech, kde kněžka zmizela dříve, než ji stačil dopadnout. „A tu ženskou musíme zničit. Ona je to zlo, kvůli němuž je jeho duše nemocná. Já ji určitě dostanu. A potom jí useknu hlavu a spálím ji na popel, prokletou ženskou.“ Odplivl si a vyšvihl se do sedla. „Pak náš pán konečně nalezne klid.“

*

Městečko z narychlo postavených chatrčí, zřízené v nejjižnějším cípu velkobaronie, udělalo na Lodrika značný dojem. Nikdy by nevěřil, že dobrovolníci dokážou s takovou rychlostí postavit příbytky pro vojsko, přestože to byly jen hrubě otesané baráky. A přitom si tu a tam leckterý ze stavitelů našel čas vyřezat do dřevěných trámů nějaký láskyplný detail. Věřící sedláci vyřezávali do dřeva klasy jako symbol Ulldraela Spravedlivého.

Domečky stály přísně uspořádané v řadách jeden vedle druhého a umožňovaly tak kabcarovi, aby měl o táboře perfektní přehled. Uprostřed stálo největší stavení, v němž byl ubytován vojevůdce, v tomto případě to bylo Lodrikovo

sídlo. Pohodlí, které příbytek nabízel, se sice nemohlo ani v nejmenším rovnat podmínkám v paláci, ovšem většina domků toho nabízela ještě mnohem méně.

Mladý muž trval na tom, že se vojákům předvede z koňského hrbem a ne z kočáru, s hrudí chráněnou třpytivým brněním, navlečeným na uniformě. Ozvala se v něm vojenská krev rodu Bardriců.

Když vjížděl do městečka, utvořili vojáci po obou stranách hlavní ulice dlouhý špalír a dívali se přímo před sebe. Ve větru se třepetaly pestré vlajky, vedle sebe tam visely zástavy Tarpolu, Turisu i Tzulandrie a nad všemi se vznášela standarta rodu Bardriců. Zpoza rohů se uličkami plížily cáry mlhy a dodávaly panovníkovu příjezdu téměř strašidelný nádech. Šedé, kalné světlo tento dojem jenom posilovalo.

Lodrika naplnila pýcha, když spatřil tisíce válečníků, podléhajících jeho velení, kteří bránili jeho zem a brzy tak budou muset učinit ještě jednou.

Tělem se mu šířilo vědomí moci, vkrádalo se mu do myšlenek jako blažený, hřejivý pocit doprovázený pevným přesvědčením, že je díky svým magickým schopnostem téměř neporazitelný. A že kdyby bylo zapotřebí, dokázal by si podrobit celý kontinent Ulldart. Vzhledem k tomu, že ho v poslední době prakticky neustále někdo zrazoval, připadalo mu skoro nejbezpečnější, kdyby Ulldartu vládl pouze on sám. Kdyby byl jediný, kdo o všem rozhoduje, nemusel by

si na nikoho dávat pozor. O tomto záměru však dosud s nikým nehovořil. Měl v plánu naposledy pozvat velitele Spojeneckého vojska k jednání, aby je odradil od útočných záměrů.

Po jeho boku jel Mortva Nesreca v obdobné zbroji, jakou měl na sobě kabcar, přestože byla méně zdobená rytinami.

Obličej se mu nadouval spokojeností. „Je obdivuhodné, co Osbin z těch mužů udělal,“ prohodil směrem ke svému chráněnci.

„A přesto jsou nad námi v převaze,“ povzdechl si Lodrik, jenž si opět připomněl poměr sil. „Doufám, že nebudeme muset zvednout zbraně. Ale kdyby k tomu mělo dojít, jsme připraveni, že ano?“

„Využili jsme šťastné okolnosti, že jsme se zavčasu dozvěděli o přemístění nepřátelského ležení na sever a mohli jsme podle toho rychle jednat. Kdyby nebylo zbytí, může náš vojevůdce kdykoliv přikročit k realizaci nouzového plánu,“ potvrdil konzultant hladký průběh příprav. „Od počátku jsem měl pochybnosti, jestli se ti zaslepení blázni, které ke všemu ještě popadly dobyvačné choutky, dají vyjednáváním přivést k rozumu. Už do této věci investovali příliš moc peněz. A stejně jako dřív ve vás spatřují nebezpečí pro celý kontinent, Vznešený pane. Ale k tomu vám hned řeknu něco víc.“

Průvod zastavil před hlavní budovou, oba nejvyšší velitelé sesedli poněkud strnule ze sedel a vešli dovnitř, aby se ve velké síni rozehřáli při šálku čaje.

Lodrik se ještě mírně třásl zimou, když si stoupl před otevřené ohniště uprostřed místnosti. Hořely v něm snad celé půlky kmenů, plameny se vypínaly do výše dospělého člověka. „Co přinesla ta jednání, která jsem nařídil? Kde se sejdeme s válečnou radou?“

„Musím vás zklamat.“ Mortva si stahoval rukavice ze štíhlých prstů, obličej se mu lítostivě stáhl. „K žádnému setkání nedojde, Vznešený pane. Jednání skončila bezvýsledně. Válečná rada odmítá vydat nám zrádce Hetrála a jeho lidi. A na důkaz toho, že s vámi déle nehodlají vyjednávat, nám poslali hlavy deseti statečných mužů, kteří, a to bych chtěl zdůraznit, vjeli do tábora Sjednoceného vojska s vlajkou neutrality. Údajně se prý prostí vojáci nedokázali udržet. Já osobně tomu vůbec nevěřím.“

„Jak to, že se o tom dovídám až teď?“ Kabcar se nahněval a zkřížil ruce za zády. Zpod koženého pásku se mu uvolnil pramínek vlasů a zčásti mu zakryl obličej. „To byl poslední pokus. Už toho mám skutečně až po krk, když se mnou zacházejí jako s nějakým idiotem. Já jsem kabcar, hlava státu, a to dokonce hned dvou říší najednou. Ale nikde nevidím žádný respekt.“

Rádce sundal ze sebe zbroj a položil ji na zem. Posadil se na dřevěnou židli a snažil se v ní co nejpohodlněji

uvelebit. „Nikdo vás nikdy pořádně neuznal jako vládce.

Zpočátku jsem vám to nechtěl říct, ale ono to dokonale dokresluje obrázek, který jsem si udělal o té sebrance, která si vznešeně říká Sjednocené vojsko.“ Lodrik mu pokynem naznačil, aby pokračoval. „Naše vlastní hlídka polapila deset vojáků, kteří manipulovali s hraničními kameny. Při výslechu doznali, že na příkaz válečné rady měli za úkol přemístit hraniční kameny, aby takříkajíc přistihli naše lidi na ‚cizím území‘ a mohli tak s klidným svědomím zahájit na nás útok. Pokud byste chtěl, můžete je sám osobně ještě jednou vyslechnout.“

„Ne. Teď už je toho definitivně dost,“ vykřikl kabcar vztekle. „Je mi sedmnáct let, právě jsem dosáhl dospělosti, ale oni se chovají jako malé děti! Pošlete jednoho rychlého posla k Vareszovi s rozkazem, aby začal hned, jak se rozední. Já s tou hrůzou jednou provždy skončím.“ Popadl ze stolu láhev a nalil si trochu silného alkoholu. Pak láhev prudce postavil zpátky na stůl. „Mortvo, to, co nás čeká, bude rok plný práce.“

Muž se stříbrnými vlasy si za zády urovnal polštář a pohlédl mu tázavě do modrých očí, v nichž postřehl něco jako zlobu a hněv.

„Už jsem vám říkal, co mám v úmyslu udělat v Tarpolu s Ulldraelovým řádem. Nyní se však cítím nucen zakročit ještě i jiným způsobem.“ Ukázal z okna. „Porazím Sjednocené vojsko a potom si lidé budou klást otázku: jak to

mohl Ulldrael dopustit, když tihle vojáci údajně vytáhli do boje proti zlu?“ Vztekle zamával lahví. „A já jim odpovím: uvěřili bludům a vyjeli do boje proti nesprávnému člověku.

Přesto jim však nabídnu, že se mí vojáci a poradci v jejich zemi ochotně postarají o pořádek.“ Do obličeje se mu vkradl zlomyslný úsměv. „A všechny ostatní, kteří by o mých dobrých úmyslech pochybovali, přesvědčím pomocí svých mužů. Nebo pomocí modraků.“

Mortva seděl na židli rovně jako svíčka. „Vznešený pane, vy chcete dobýt celý Ulldart?“

Lodrik zvedl prst. „Ne, ctěný bratranče. Nabídnu poddaným z říší, které dnes přijdou o vlastní vůdce a vojáky, svou ochranu. A jak tak přemýšlím, během bojů přijde o život opravdu hodně důležitých lidí. A kdyby ne, tak se o to postaráme dodatečně. Je mi to líto. Tolikrát jsem jim podával ruku nebo ji sám prosebně natahoval, a nikdy jsem nic nedostal.“ Jedním tahem vyprázdnil sklenici. „Tato bitva je dar, bez ohledu na to, kdo nám ho seslal. Nyní využiju výhod, které mi svými směšnými akcemi přímo vnutili.“

Když kabcar chtěl odložit sklenici na stůl, postřehl nad oběma křídly mohutných dveří vyryté klasy. Potřeboval zlomek vteřiny, aby se soustředil, a uprostřed rytiny se okamžitě vytvořil černý bod. Stoupal od něj kouř, spálené místo rostlo, rozšiřovalo se a vypalovalo dřevo tak dlouho, až by v něm Ulldraelův symbol nikdo nepoznal.

Lodrik si přes sebe přehodil kabát a vykročil ke dveřím.

„Chci, aby z města byla odstraněna každičká z těchhle rytin,“ nařídil za chůze. „Tenhle bůh nemá nejmenší zásluhu na tom, že pořád ještě sedím na trůnu. Nic mu nedlužím.“

Mortva vstal a uklonil se. Zatímco se ukláněl, zapadly těžké dveře do zámku.

Jeho námaha byla zbytečná. Kabcar mu naprosto důvěřoval, mnohem víc, než se kdy odvážil doufat.

Přitom všechno pečlivě připravil, delegaci, která měla připravit půdu pro jednání, do nepřátelského ležení vůbec neposlal, ale jakmile byli vyjednavači z dohledu, nechal je povraždit. Nehodlal riskovat, že válečná rada při setkání s kabcarem přistoupí v poslední chvíli na nějakou dohodu.

Ve vší tajnosti nechal unést čtyři serusijské vojáky, kteří nyní seděli v díře vyhrabané v zemi, sloužící jako provizorní vězení. Měli posloužit jako důkaz, že nepřítel chtěl zfalšovat hranice. Zajatci byli ochotní všechno potvrdit, jenom když zůstanou naživu.

Konzultant stál, ani se nehnul, cítil obrovskou radost z nadcházejícího triumfu, přesto jí však zatím nehodlal dát volný průchod. Rovnoměrně dýchal a snažil se potlačit euforii.

Ale to se mu moc nedařilo.

Rozpřáhl ruce, zaklonil hlavu do týla a dal se hlasitě do smíchu. Vydával zvuky, jaké by od tohoto spíše útlého muže nikdo nečekal: temný, děsivý smích, jako by se v něm mísilo

několik hlasů najednou. Zarýval se člověku až do morku kosti. „Vznešený pane, můj Vznešený pane!“ zajásal Mortva. Konzultantovi se najednou začalo něco dít s kůží na obličeji, sama od sebe se dala do pohybu.

Rádcova postava se zvětšovala, rozšiřovala, na těle se mu napínaly a trhaly šaty. Konzultant opájející se nadšením příliš pozdě postřehl, že nad ním převzalo kontrolu něco jiného. Nebo že ji sám nad sebou ztratil.

Muž se se skřípěním natahoval do výšky, přes rozpraskané rty se mu vydral bolestný výkřik. Části tělesné schránky se na něm houpaly jako potrhaný papír. Obě oči, zelené i šedé, se rozzářily, zvětšily a stále nabíraly na intenzitě.

„Ne,“ Mortva lapal po dechu a potácel se dopředu, přímo k plamenům v ohništi. „Teď ještě ne.“

Kůže na zádech se mu s hlasitým lupnutím roztrhla, na podlahu začal kapat černožlutý sekret, na zádech se rozprostřela obrovská křídla, vypadající jako skleněná, v jejich žilách tepala stejná kapalina jako ta, která se shromažďovala na udusané podlaze síně.

Poté zasyčel oheň, vrhl se na něj a zcela zahalil konzultantovu zdeformovanou postavu, jež neměla s lidskými rozměry nic společného.

*

Lodrikovy kroky směřovaly k Sinuredově galéře, ležící na západním okraji městečka. Zde sídlil znovu oživlý válečný kníže, protože s ohledem na jeho rozměry mu nebyl žádný dům dost velký. Kabcar obklopený tělesnou stráží jel přímo k lodi a vyvedl koně po širokých prknech až na palubu.

Na prastarém dřevě nadále ulpíval pach moře, zápach plísně, soli a řas dokonce ještě zesílil díky mžení, které v posledních dnech prakticky neustávalo.

Ozbrojení válečníci s podivně bledými tvářemi neuznali kabcara za hodného jediného pohledu. Kabcar s tělesnou stráží prošel obrovskou palubou a sestoupil do břicha galéry, aniž by se je kdokoliv pokusil zadržet.

Nákladový prostor připomínal trůnní sál, na jeho konci stálo drahocenné, rytinami zdobené křeslo ze dřeva Ulldraelova dubu. Na něm seděl Sinured a rudýma očima pozoroval příchozí. Jakmile poznal Lodrika, okamžitě se zvedl a padl na kolena.

„Čím vám můžu posloužit, Vznešený pane?“

Mladý muž kráčel na pohled lhostejně k monstrózní, legendární postavě, která byla i vkleče vyšší než on. Černá, spálená kůže, dlouhé bílé vlasy, ruce jako medvědí tlapy, nehty vypadající jako dlouhé spáry a končetiny, na nichž se vlnily mocné svaly, válečný kníže dělal svým zjevem na kabcara stejně jako dřív značný dojem. Zbroj pokrytá patinou a strnulé držení těla měly za následek, že Sinured

vypadal jako starověká socha nějakého boha. Děsivého boha.

A Lodrik navzdory všemu, co věděl, a víře ve své vlastní magické schopnosti mimoděk zpomalil krok.

Válečný kníže okamžitě pozvedl hlavu, rudé oči zaplály, a když se pousmál, ukázal špičaté zuby, za něž by se nestyděla žádná šelma. „Nemusíte mít strach, Vznešený pane. Přísahal jsem vám, že vás budu věrně následovat.“

Mladý muž se zastavil dva metry před Sinuredem, tělesná stráž se kolem něj z obou stran rozestoupila, aby zajistila panovníkovo bezpečí. „A právě proto, že jsi mi u Dujuleva složil přísahu, chci si ověřit, jestli ti můžu důvěřovat. Říká se, žes Worlac vypálil ty a ne Borasgotánci.“ Kabcar zkoumavě pohlédl do tvorových očí, v nichž chyběl jakýkoliv záblesk lidskosti. „Je to pravda, Sinurede? Přísahals, že budeš můj lid chránit a ne ohrožovat!“

Válečný kníže mlčel, pouze se nepatrně pousmál.

„Pak tedy přišel čas,“ Lodrik se soustředil, „na malou lekci, abys to pochopil.“ Rychle, ale pečlivě provedl několik gest oběma rukama. Při čtvrtém pohybu za sebou prsty zanechávaly ve vzduchu třpytivé dráhy, v prostoru se vznášela magická znamení.

Třpytící se body zavířily, spojily se do rotující koule, která se stále zvětšovala a udiveného Sinureda celého zahalila.

„Budeš se v budoucnu držet své přísahy?“ vyžadoval kabcar tvrdě po knížeti a letmo se dotkl zářícího obalu.

Uvnitř koule došlo k výboji, z místa, kde se Lodrik obalu dotkl, vyšlehl blesk a Sinured zaryčel údivem a bolestí.

„Budeš se jí držet?“ Když mladík přiložil k magickému vězení dva prsty, vystřelily na válečného knížete hned dva zášlehy energie. Zasažená místa začala doutnat.

Lodrik bez dalšího slova zvedl na znamení své odhodlanosti pravou ruku, natáhl prsty a blížil se jimi k třpytivé, tenoučké, přesto však neprostupné stěně.

„Vznešený pane, dodržím ji,“ ujišťoval panovníka potrestaný. Nadřazenost z něj rázem vyprchala.

Má ze mě strach! Konečně! Lodrik sklopil ruku a udělal jí opovržlivé gesto. Koule se okamžitě rozpadla, přestavěným nákladním prostorem se prohnal závan prudkého větru. „Jestli tě po dnešku ještě jednou usvědčím z porušení přísahy, roztrhá tě moje magie na kousíčky a odnese zpátky na dno moře. A tentokrát se neobjeví nikdo, kdo by tě odtamtud přivedl zpátky,“ oznámil svému spojenci. „Protože jsi mi se svými muži u Dujuleva pomohl, udělím ti tentokrát milost. A jako výraz toho, že umím odpouštět, tě po skončení bitvy odměním. Bývalé Zakázané město ti bude opět patřit.“ Sinured se hluboce uklonil. „A budeš mým jménem spravovat Turis. Jenže já budu všude mít bdělé oči a uši. Ať tě ani nenapadne hrát se mnou falešnou hru.“

Lodrik se otočil, udělal několik kroků a zastavil se.

„Nepřísahals, že pro mě dobudeš všechna území, která dřív patřila Tarpolu?“ prohodil přes rameno. „Až zítřek skončí, tak si o tom ještě jednou promluvíme.“

*

„Rychleji, vy zkurvysynové!“ řval Varesz na vojáky a ze hřbetu koně je tloukl devítiocasou kočkou. „Jestli nebudete za dvě hodiny hotoví, nechám vás všechny stáhnout z kůže a narazit na kůl.“

Muži, kteří již téměř celý týden bez ustání pracovali, přidali na rychlosti, s níž hloubili příkopy. Varesz dosud nikdy nehrozil naprázdno.

Sinuredův stratég se narovnal v sedle a rozhlédl se po svém rádci Widockovi. Mrzutě si upravil zubatý obouruční meč, který měl pověšený na zádech. Přestože mu těžká zbraň poněkud překážela, nikdy ji ani na okamžik neodložil.

V bitvách mu prokázala bezpočet cenných služeb, zvlněná čepel se vyznačovala takovou průrazností, že se jí v tomto ohledu nic nevyrovnalo.

Nedaleko od sebe zahlédl Widocka, jak se točí kolem sudů, které sem navezli z městečka. „Co je?“ zaryčel Varesz, aby přehlušil dunění vodních mas. „Stačí ty sudy, nebo jich potřebuješ víc?“

Muž kývl rukou, že rozumí. „Ne, pane! Máme toho něco přes sto galonů. Podle mých propočtů to musí stačit. Prachu tady taky máme dost.“

„Dobře,“ zabručel vojevůdce spokojeně. „Výborně.

Tzulan je s námi.“ Zavedl koně na okraj hluboké rokle.

Nepřítomně se poškrábal po rozseknutém rtu.

Dole v údolí viděl jako malé světlé body ležení Sjednoceného vojska. Varesz si setřel z obličeje kapky vody dopadající z míst, kde se tříštily repolské vodopády. Stálo je dost námahy, než obešli stráže a vyšplhali se po strmých svazích až nahoru. Jenom během samotného výstupu zahynulo více než padesát mužů. Další tři tucty padly za oběť Repolu.

To mu působilo největší starosti. Ne že by litoval ztrát, ale kdyby v táboře náhodou objevili některou z mrtvol, zbystřili by pozornost. A s každou minutou, o niž se plán opožďoval, stoupalo nebezpečí prozrazení.

Jeho muži mu ohlásili, že na horních vodopádech zahlédli nějakou ženu. Když však ve spěchu s oddílem zvědů pátral po nemilé návštěvnici, nenarazil ke své úlevě na žádné stopy. Buďto se vojáci mýlili, nebo ženě na tom, co se tady dělo, vůbec nezáleželo.

Druhá tisícovka mužů, kterou si odvedl z hlavního voje, dřela tři míle odsud, a to s velkým úspěchem. Dalo se to poznat podle rapidně klesajícího množství vody, ženoucího se ke skalnímu zlomu a řítícího se do hlubin.

Vojevůdce otočil koně a jel zpět.

Muži skončili s výkopy a vytvořili řetěz. Jím si podávali malé dřevěné soudky, zalité vrstvou téru. Jeden soudek za druhým mizel v obrovských jámách, vyhloubených do skal vedle pravého a levého břehu Repolu.

„Tak hodíte sebou, vy zplozenci lenosti?!“ zaslechl Widocka, jak vojáky popohání. „Je nejvyšší čas.“

*

Telisor se s kletbami na rtech zvedal z bláta. Hetrál mu s úšklebkem podal ruku, aby mu pomohl na nohy.

„Jak to děláte, mistře Hetrále?“ vyptával se králův syn.

„Vidíte snad i ve tmě a v mlze? Tu větev mi tam musel nastražit sám Tzulan.“

Větev, o kterou jste zakopl a spadl, tam ležela už hodně dlouho, odpověděl mu Hetrál rukama. Je obrostlá mechem a už se v ní uhnízdili první mravenci. Tzulan ji tam musel hodit před hodně dávnou dobou. Teď buďte zticha.

Telisor se kradl za mistrem střelcem a snažil se nezpůsobit za chůze žádný hluk.

Již před několika hodinami nechali repolské vodopády za zády, potom se skupina s celkem deseti muži rozdělila, aby mohli pátrat několika různými směry.

Hetrál a on si razili cestu na jih, přestože Telisor nepočítal s tím, že by tady, hluboko za vlastními liniemi, narazili na nepřítele. Protivníkův stratég zřejmě rozmístil své dva tisíce mužů někde na východě, aby s nimi mohl zaútočit z boku. Ochranný pás, který Tzulandrijci v Hustrabánu zřídili, navíc nebyl daleko odsud.

Zásoby jim vystačí nejdéle na týden, pokud by se mělo jejich pátrání protáhnout. Nebo kdyby zabloudili, což králův syn rozhodně nevylučoval. Plazit se v noci hustým lesem nepatřilo k dovednostem, jimiž by se musel následník trůnu pyšnit. Pátrat po Vareszovi však považoval za více než nutné.

Mírné mžení přerostlo ve vytrvalý déšť, zalézající do podšívky vojenského kabátce, jenž tak byl stále těžší a těžší.

Telisor zaklel, ale Turîťan mu vysvětlil, že šumění deště překryje hluk, který oni sami způsobí. Muži se domlouvali pomocí znakové řeči, kterou se králův syn u dvora naučil už před několika lety.

„Doufám, že ten déšť přehluší i kašel, který si tady úženu,“ stěžoval si mladý muž.

Mistr střelec se zastavil a ukázal doprava. Telisor se beze slova vydal za ním a zanedlouho stáli vedle sebe na břehu Repolu. V širokém řečišti se klikatil tenoučký pramínek.

Místo strhujícího proudu zde teklo něco, co si nezasloužilo ani označení horský potůček.

„Kam se všechna ta voda poděla, mistře Hetrále?“ zeptal se Telisor s vykulenýma očima. „Při tom, jak prší, musela hladina řeky dokonce stoupnout, a ne aby z ní voda zmizela.“

Nemám potuchy, přiznal se jeho průvodce. Podíval se proti proudu, kde se tyčily obrysy vysoké hory. Co je tam nahoře?

„To je Walgora, jestli si to z mapy správně pamatuju,“

vysvětloval králův syn. „Ale tu horu mám v paměti trochu jinak. Byla větší. A ani tu rokli si nějak nevybavuju.“

Pospěšte si. Turîťan rukama chytil meč a luk, aby mu nepřekážely v běhu, a pustil se rychlým klusem vpřed. Bez ohledu na hluk, který působili, se oba muži prodírali křovím a stále se drželi břehu.

Za několik minut se k hoře přiblížili natolik, že ze svého místa dobře rozeznali důvod, proč řeka vysychá.

Široké koryto, které si řeka ve skalách Walgory vyhloubila a jímž se proud musel valit, bylo zablokované kamením a bahnem, které se uvolnily ve svazích po obou stranách koryta. Vysoko stříkající voda se prodírala pouze několika malými otvory. Na zablokované místo musel působit obrovský tlak.

Hetrál najednou popadl Telisora za rameno a stáhl ho k zemi. Pod krytem z kapradí se plazili vpřed, přestože králův syn pořádně nechápal, proč se musí k místu neštěstí plížit s takovou opatrností.

Potom i on postřehl postavy, které něco dělaly na přední straně přírodní přehrady. Kladly před ni velké nádoby, celá řada sudů už ležela na zemi. Mladík jich napočítal dvacet.

To nebyla náhoda, dával mu Hetrál gesty rozčileně na vědomí. Oni ten sesuv půdy přivolali schválně, aby jim přehradili proud. Jestli se hráz najednou prolomí, dojde v údolí k obrovskému neštěstí.

„Ale jak je to možné?“ divil se Telisor. „Jak je možné donutit horu, aby se tak sesunula?“ Turîťan mu zůstal dlužný odpověď. „Musíme proti tomu něco udělat!“

Je jich příliš moc. A kdybychom na ně zaútočili, možná bychom všechno jenom zhoršili. Musíme se vrátit a varovat ostatní. Hetrálovi sice nebylo toto řešení příliš po chuti, ale žádné jiné nepřipadalo v úvahu.

Rychle se dali na zpáteční cestu. Běželi, co jim nohy stačily, aby včas dorazili do tábora Spojeneckého vojska. A vědomí toho, co spícím vojákům hrozí, jim dodávalo nadlidskou vytrvalost. Necítili škrábance, jimiž je bičovaly větve a trnité šlahouny, žádná překážka je nedokázala přibrzdit.

*

J’Maal vyklouzl z tábora a naslouchal. Něco nebylo v pořádku. Něco bylo jinak než jindy, a proto se probudil ze spánku. Válečné instinkty K’Tar Tura bily na poplach.

V rychlosti si navlékl šupinatou zbroj, popadl meč a štít a vyběhl ven. Bílé vlasy s jedním krvavě rudým pramínkem mu volně padaly na záda.

V časných ranních hodinách zbyla po hustých černých mračnech uplynulé noci pouze přízemní mlha, slabé, sotva postřehnutelné svítání na obloze naznačovalo brzký příchod obou sluncí.

Před ním se v naprostém klidu a míru rozprostíral tábor Spojeneckého vojska, muži odpočívali před bitvou, která je bude zanedlouho čekat. Nic nenaznačovalo, že by odněkud hrozilo nebezpečí.

J’Maal zavřel oči a intenzivně poslouchal. Do uší mu doléhalo opatrné švitoření ptáků, různě hlasité chrápání a ševelení holých větví ve větru. Jemné odstíny, které dosud nikdy nepostřehl. Postrádal neustálé dunění repolských vodopádů.

Prudce se otočil, zvedl víčka a zaklel temnou řečí.

Zřetelně a jasně se před ním rýsovaly nahé skalní útesy, obláčky vodní tříště zcela zmizely a po proudu, který se normálně shora řítil do hloubky čtyř set kroků, nebylo téměř ani stopy.

První strážní se mezi sebou dohadovali, co ten zázrak mohlo způsobit, ale prozatím nevarovali zbytek tábora.

Zdálo se, že vody vyschly teprve teď.

K’Tar Tur se rozběhl k nejbližšímu gongu, jenž se obecně používal místo budíčku, oběma rukama uchopil paličku a chtěl udeřit, když zdáli zaslechl zvuk rohu. Měl pocit, že volání přichází odněkud shora.

Napravo a nalevo podél skal lemujících tok Repolu najednou vystřelily do výšky několika metrů ohnivé jiskry, pak je hned obklopil oblak třpytivého bílého kouře. Zaznělo tupé zadunění, jako by v oblaku zuřila bouře.

Jeden hrom stíhal druhý, až se čtvrtina hory s rachotem uvolnila a s vražedným řevem se zřítila do jezírka u dna vodopádů. Rozbouřené vlny se mírně přehouply přes okraj vodní nádrže, aniž by však způsobily nějaké škody. Zato téměř všichni spáči v táboře byli okamžitě vzhůru.

Zdálo se, že se kamenné koryto Repolu vysoko nad K’Tar Turem podstatně rozšířilo. Hrana skály sklouzla dolů a strhla s sebou velké kusy břehů. Vodní tok však J’Maal stále ještě nikde neviděl.

Místo toho se ozvalo další dunění, jenom mnohem, mnohem slabší. Na rozdíl od předchozího představení se však neobjevily obláčky prachu.

„U Taraley Všemocné, co se to tady děje?“ zakřičel král Tarm, jenž přicválal na koni a upíral zrak do výšky. „Jaké svinstvo se tam chystá?“

„Kdybych to tak věděl, Veličenstvo,“ divil se i Tersionec a lhostejně zahodil paličku od gongu do bláta. „Ale obávám se, že to není nic, co by nám přineslo nějakou výhodu.“

Tarm ukázal na nedaleko stojícího posla. „Ty tam, vyřiď všem velitelům, aby okamžitě stáhli vojáky z údolí. Ať nechají všechno ležet, jenom ať co nejrychleji vypadnou.“

Muž se rozběhl. „To platí i pro vás, Tersionče. Vezměte nohy na ramena.“

J’Maal se nadechl k odpovědi, ale klokotavý zvuk, přicházející z velké výšky, přinutil oba muže, aby se rychle otočili.

Nové, špinavě hnědé vodní masy se řítily kamenným srázem, s hukotem se vrhaly do hlubin a narážely na hladinu jezírka jako boží kladivo. Vlny, které se zrovna uklidnily, se opět rozbouřily a tentokrát se vylily daleko z břehů.

A přívaly vody neustávaly. Repol se vztekle valil do údolí, jako by celá staletí čekal právě na tuto příležitost a celou dobu nijak neztrácel na síle. Neúprosně s sebou trhával celé kmeny a kusy břehů.

Vlny se vylily z jezírka a hrnuly se k táboru Spojeneckého vojska.

*

Hetrál, Telisor a čtyři další zvědové, kteří se k nim cestou připojili, námahou lapali po dechu. Právě vyběhli na pahorek ležící asi míli od tábora, když od vodopádů zaslechli ohlušující dunění a rachot.

Králův syn a jeho společníci strnuli hrůzou. Zděšeně se dívali na divadlo, které se jim naskytlo. Do hlubin se řítily nesmírné masy vody a Repol začal zaplavovat údolí. Obavy mistra střelce se potvrdily.

„Mistře Hetrále! Podívejte se!“ Telisor měl dojem, že nahoře postřehl nějaké lidi, kteří valili ke břehům vodopádu obrovité sudy a něco tam s nimi dělali. Obsah některých z nich nalili do řeky, jiné dřevěné nádoby nechali napospas proudu, aby je strhl. Sudy padaly do hlubin, některé se cestou roztříštily o skalní výběžky, jiné zmizely v oblacích vodní tříště.

„Co tam ti chlapi dělají? To jsou kabcarovi muži?“

Telisor zoufale třásl mistrem střelcem, jenž s kamennou tváří sledoval jejich počínání. „Musíme proti tomu něco dělat.“

Jsou od nás moc daleko, odpověděl Hetrál. Ať už se teď stane cokoliv, modleme se, aby těm lidem v údolí pomohl Ulldrael Spravedlivý.

Když byly sudy prázdné nebo naházené do vody, přistoupil ke břehu jeden osamocený lukostřelec. Zapálil hrot zápalného šípu, který se v temnotě vyjímal jako žhnoucí bod, a vystřelil.

Šíp se vznesl nad vodní kaskády, zanechával za sebou svítící dráhu jako kometa a na závěr svého na pohled nekonečného letu zapadl do vody.

Oheň na hrotu šípu však nezhasl, právě naopak. Na místě, kam dopadl, vystřelily plameny do výšky a celý Repol se ocitl v jednom ohni.

Vodopád se nyní podobal hořícímu závěsu, vysokému čtyři sta kroků. Byla to krása, která brala dech, ale zároveň i přinášela smrt.

Proud, který se vylil z břehů, se proměnil ve žhnoucího hada. Spolkl tábor krále Tarma s jeho více než padesáti tisíci sedláky, vojáky a rytíři, vozy, stany i koňmi, spláchl je a hned je spálil na popel.

*

Z původně početného vojska se jen nepatrná část válečníků dokázala zachránit na okolních pahorcích, Hetrál odhadoval, že jich nezbylo více než pět tisíc. Všechny ostatní strhl ohnivý proud.

Z místa, kde zvědové sledovali zkázu armády, se nabízel děsivý pohled. Lidé i zvířata se zmítali v proudící vodě a bojovali o život nebo se z posledních sil snažili dovléct na nějaké výše položené místo v údolí. Oblohu, která se pomalu začínala jasnit, zatemňovala mračna kouře.

Když se Repol opět uklidnil a oheň na něm pohasl, kráčel Telisor s mistrem střelcem a zbylými společníky mlčky do údolí.

Osamělé stromy, jež odolaly zuřivosti proudu, hořely jako pochodně, všude kolem bylo vidět mrtvoly, zbytky stanů a rozbité vozy, některé byly napolo zasypané blátem, jiné ještě doutnaly. Z mnoha míst se ozýval kašel, k němu se přidružilo tlumené volání o pomoc. Na různých místech vyhrabávali vojáci holýma rukama z bláta zasypané kamarády.

Telisor se poněkud uklidnil, když spatřil otce. Král Tarm patřil ke šťastlivcům, co přežili, a měl plné ruce práce s tím, jak se snažil vnést do zbytků své armády nějaký řád. Při tom mu pomáhala padesátka řádových rytířů. Že se jedná o řádové rytíře, se dalo poznat jenom podle vlasů. Projížděli na koních blátem, ryčeli rozkazy a sháněli přeživší vojáky, aby bylo možno v případě nepřátelského útoku zorganizovat obranu. Válečníci se postupně začínali řadit.

Vedle Hetrála se vynořil J’Maal. Vypadal jako velká hrouda promáčené hlíny na dvou nohách, ale i on unikl zkázonosným vlnám. „To víno, které se včera převrhlo, bylo nešťastné znamení,“ prohodil chmurně. „Naplnilo se.“

Když král spatřil syna, sklopil zahanbeně hlavu.

„Telisore, nechoval jsem se jako král, ale jako blázen. A jako že jsou bohové nade mnou, je pravda, že jsem za to krutě zaplatil.“ Vztekle, bezmocně máchl mečem do

vzduchu. „Který ďábel poradil Vareszovi takový plán? Tolik lidí muselo zemřít.“ Král smutně potřásl hlavou. „Taková hrozná smrt.“

„Promiňte.“ K’Tar Tur ukázal mečem k výšině, odkud právě přijel Telisor s oddílem zvědů. „Veličenstvo, zdá se, že alespoň my dostaneme příležitost umřít v boji.“

*

Lodrik vyjel na malý pahorek, aby měl lepší přehled. Z

jedné strany ho doprovázel Mortva, z druhé Varesz. Za těmito třemi muži postupovalo tzulandrijské vojsko, disciplinované, zformované a mlčící. Před pěšími oddíly kráčela strach nahánějící postava, železem obitou oj měla volně přehozenou přes rameno, krutý obličej se stáhl v úšklebku plném radostného očekávání. Vypadal jako oživlá dobývací věž.

Kabcar se od chvíle, kdy vydal příkaz k provedení připraveného plánu, necítil dobře.

Pořád si ještě nedokázal pořádně představit účinek, jaký měl Vareszův čin na Sjednocené vojsko. Jeho rádce hovořil o několika stovkách obětí nutných k tomu, aby nepřítel před bitvou ztratil odvahu. A protože nové zbraně nebyly dosud vyrobeny, bylo nutné jejich převahu alespoň zčásti zmenšit.

To chápal i Lodrik.

Je pravda, že si přál vyjet proti útočníkům a porazit je v boji. Jenže když ho přešel vztek, s nímž na začátku vydal tento rozkaz, zůstaly v mladíkovi pochyby, zda se rozhodl správně. Tvrdý úder proti Tarmovi a jeho vojákům, při němž by nepřátelé utrpěli značné ztráty, k tomu trocha magie, a protivníci by se možná sami vzdali. Černý kouř, vznášející se nad údolím, nepřispíval právě k tomu, aby se zbavil nejistoty. Jeho neklid dokonce ještě vzrostl.

Ve vzduchu se opět rozléhalo dunění a hukot repolských vodopádů, stejně jako tomu bylo již od nepaměti.

Kabcar dojel na vrcholek kopce a zastavil. Pohled na zcela zničené ležení ho zasáhl až do morku kostí, šokoval ho. Šestapadesát tisíc mužů, zašeptal káravě hlásek v jeho nitru. Spláchnutí jako otravný hmyz. Kolik vdov doma marně vysedává? Kolik synů a dcer zbytečně čeká na své otce?

Lodrik zavřel oči, zhluboka se nadechl a vydechl.

„Vznešený pane, jste s mou prací spokojen?“ zeptal se Varesz napjatě. Mladý muž však strnule seděl v sedle, oči zavřené. „Vznešený pane?“

Mortva na něj kývnul, aby ho uklidnil, a zároveň dal zjizvenému válečníkovi pokyn, aby zahájil přípravy k útoku.

Stratég se uklonil a rozjel se na koni k signalistům.

„Dopadlo to, jak to dopadlo,“ usoudil konzultant po chvíli. „Vodám se ubránilo něco přes pět tisíc válečníků. Ti pro nás nebudou pořádným protivníkem.“

Za zády zaduněly rohy, vztyčovaly se korouhve a k jednotlivým oddílům se začaly hrnout rozkazy. Tzulandrijci se za řinčení zbrojí rozestavovali do bojové formace, objevovaly se blyštivé meče, které se skřípěním vyjížděly z pochev, lukostřelci si připravovali šípy v toulcích, štíty se zvedaly.

Lodrik otevřel oči a pohlédl dolů na hlouček posledních statečných, kteří se skutečně chystali k boji. Povzdechl si. Já si to nepřeji. Vzdejte se, jděte domů.

Rychle se otočil k jednomu muži z tělesné stráže. „Sjeď k nim a zeptej se, jestli se vzdají. Poskytneme jim nerušený odchod, nepoteče žádná další krev. Zemřelo už dost mužů.“

Voják uchopil bílou vlajku, nasadil koni ostruhy a rozjel se dolů.

„To je od vás velice ušlechtilé,“ Mortva zaskřípal zuby a podíval se k obzoru, kde se na jasné, chladné ranní obloze pomalu zjevovala obě nebeská tělesa. Netajil se s názorem, že se mu tento krok vůbec nezamlouvá.

„Říkal jste, že budou mít jenom několik set mrtvých,“

mladý muž tato slova na konzultanta přímo vyplivl. „Jak mi to vysvětlíte?“

„Varesz mě musel špatně pochopit. Nebo byl až příliš důkladný.“ Bratranec zněl uraženě. „Vznešený pane, tím jsme si zajistili vítězství ještě předtím, než boj vůbec začal.

Bez tohoto tahu bychom byli ztraceni.“

„Takže vy to tedy považujete jenom za obyčejný šachový tah, Mortvo?“ pronesl Lodrik tiše. „Ještě nikdy jsem nehrál partii, při níž by se ze šachovnice jedním tahem smetly všechny figurky.“

Přihnal se k nim Varesz, ve tváři měl nevěřícný výraz.

„Co ten chlap tam dole dělá?“

„Jedná na můj rozkaz,“ obořil se na něj kabcar, stratég okamžitě ucouvl. „Alespoň ti by měli dostat příležitost, jak dnešní den přežít.“

Sjednocené vojsko však nejevilo ochotu vzdát se.

Když si mezi sebou vyměnili několik slov, otočil se Lodrikův vyjednavač a vrátil se zpátky. „Odmítají se vzdát, Vaše Veličenstvo kabcare,“ podával panovníkovi zprávu.

„Raději chtějí ve jménu dobra bojovat. A zvítězit.“

„Ve jménu dobra,“ opakoval mladý muž zamyšleně a pohlédl na hlouček nepřátel, skýtající téměř politováníhodný pohled. Objevil mezi nimi Hetrála, v krku se mu vytvořil knedlík. „Stáhneme se zpátky.“

Mortvův obličej se zkroutil do odporné grimasy. „Co si myslíte, že právě děláte, Vznešený pane? Myslíte, že oni vaši velkomyslnost ocení?“

„Nezapomeň, kdo z nás je Vznešený pán,“ odsekl Lodrik ledovým hlasem. Kolem něho se začínala hromadit magie a nabírala směr. „A já jsem nařídil, že se stáhneme. Okamžitě.

Dosáhli jsme vytčeného cíle. Zachránil jsem svoji zemi, nepřítel už ji nedobude.“

*

V prvních nesmělých paprscích vycházejících sluncí se na pahorku objevily kabcarovy oddíly. V jejich čele jel muž, jenž snadno porazil celé Sjednocené vojsko.

Zbroje osmnácti tisíc tzulandrijských válečníků se za ranního rozbřesku třpytily tmavě rudou barvou.

Král Tarm si připomněl větu, kterou K’Tar Tur před několika hodinami pronesl ve stanu a kterou bral jako žert.

„Tady se blíží to tvoje víno,“ zašeptal a sklopil meč. „Tvoje znamení, J’Maale.“

„Proč neútočí?“ divil se K’Tar Tur, pevněji sevřel zbraň a pohledem přelétl řady nepřátel. „Přece jsme se odmítli vzdát.“

Z nějakého důvodu váhají, gestikuloval Hetrál, králův syn překládal. Turîťan snadno rozpoznal kabcarovy světlé vlasy, vedle něhož stál proslulý, obávaný konzultant a vzrušeně se s ním o něčem dohadoval.

Telisora přemohl vztek, který k nepříteli cítili všichni ti, co přežili.

„Tady se zase chystá nějaká zákeřnost. On teď určitě nasadí magii.“ Vytasil čepel. „Chlapi, to si přece nenecháme líbit!“ zaryčel. Řady vojáků se zavlnily. „Pojďte, zaútočíme!“

„Telisore, drž hubu!“ nařídil mu otec a tlačil se s koněm dopředu, aby syna chytil a uklidnil.

Mladý následník aldoreelského trůnu se však ve svém hněvu nechtěl dát zadržet. „Ulldrael Spravedlivý nás zachránil před potopou, abychom kabcara zastavili. On je s námi!“ Telisor vyrazil divoký výkřik a vyrazil vstříc nepřátelské přesile. Hetrálova ruka při pokusu zastavit rozčíleného muže sáhla do prázdna. „Zničíme je!

Spravedlivý je s námi! Za mnou! Za mrtvé a za Ulldart!“

Poslední zbytky Sjednoceného vojska se s vražedným řevem pustily za ním, stržené nenávistí a vírou v božskou pomoc. Začaly stoupat k vrcholu pahorku, kde na ně čekala přesila.

*

„Vznešený pane?“ ozval se tázavě Varesz, vytasil zubatý obouruční meč a zvedl ho do výše. Volnou rukou si utáhl řemínky helmy. Obličej byl plný radostného očekávání.

Lodrik polkl, když spatřil pět tisíc válečníků, jak se řítí k pahorku, na němž stálo jeho vojsko. Co to jenom dělají?

Proč se nerozjeli domů, když ještě mohli?

První nepřátelští jezdci dorazili k úpatí pahorku a ve vyrovnané linii postupovali vzhůru. Sklopili kopí.

„Vznešený pane?“ ozval se opět stratég, tentokrát důrazněji. „Už nemůžeme déle čekat.“

Kabcar beze slova obrátil koně a projížděl řadami vlastních vojáků až dozadu. Nechtěl ten masakr, k němuž mělo za chvíli dojít, ani vidět. „Začněte,“ nařídil téměř neslyšně.

Varesz však jeho slovo zaslechl, obouruční meč zasvištěl a dopadl k zemi. Tím byl dán rozkaz k útoku.

Oblohu okamžitě zatemnil mrak šípů, píky vojáků v první řadě se zvedly a vytvořily z ocelových hrotů smrtelnou zeď, která přinese koním i jezdcům smrt.

Praporky signalistů vířily ve vzduchu, uváděly jeden oddíl Tzulandrijců za druhým do pohybu, až se nakonec vrhl do boje i Sinured.

Jeho nadlidské síly však tentokrát nebylo zapotřebí, Lodrikovy jednotky

měly

snadnou práci. Místo

bezohledných, slepých a vzteklých útoků, které pro ně byly zpočátku typické, se nyní vyznačovaly rozvážným postupem.

Kavalerie, lukostřelci i pěší oddíly postupovali v rozličných formacích vpřed, jednotky se navzájem kryly a nikde nenabídly mezeru, kudy by zbytek nezkušeného Sjednoceného vojska mohl jejich řady prorazit.

Telisor a jeho muži s údivem sledovali, jak se nepřátelské šiky přetvářejí do širokých falang, z vyrovnaných řad se stávají ostré hroty nebo jak se oddíly na křídlech svírají jako lis kolem skupinek vojáků Sjednoceného vojska a nelítostně je nabodávají na kopí.

Krátce po poledni bylo údolí zalito krví posledních statečných vojáků, od okolních svahů se odráželo provolávání slávy Tzulanovi, znělo téměř hlasitěji než dunění repolských vodopádů. Vítězové nechali několik málo uprchlíků běžet, tím, co budou vyprávět, budou široko daleko šířit děs a hrůzu.

Lodrik nic z toho nepostřehl.

Seděl sám ve velké síni a opíjel se, zatímco se mu po tvářích řinuly slzy. Tohleto opravdu nikdy nechtěl. Jeho pohled sklouzl po vypálené rytině. Ulldraeli, měl jsi mi tehdy pomoci. Nyní mi pomáhá někdo jiný.

X.

A tak potají pomáhal mnoha rekům a vždy přitom doufal, že sourozenci si jeho činů nepovšimnou.

Leckomu poskytl pomoc a podporu v nouzi, když se již zdálo všechno ztraceno, jen aby dobro nebylo zcela zničeno.

A zaradoval se, když postřehl, že i mnozí z jeho bratří a sester téměř nepostřehnutelně přikládali ruku k dílu, aby všechno nezaniklo.

Neboť Tzulanův duch sílil každým zabitým, kdo v bojích na kontinentu padl.

A zlo ukázalo na hvězdné obloze svou tvář.

NOUZE BOHŮ

KAPITOLA II

TARPOL, OSTROVNÍ ŘÍŠE ROGOGARD, TŘICET NÁMOŘNÍCH MIL PŘED FERBORGEM,

ZIMA 443 P. S.

Lýkové plachty se nebezpečně nadouvaly pod náporem drsného větru a hnaly Klapok zuřícími vlnami vpřed. Před lodí i před ostatními trojstěžníky, plujícími v nevelké vzdálenosti za ní, se mocně tyčily vodní masy, s řevem se o sebe lámaly, zasypávaly plavidlo vodní tříští a tvrdě pohazovaly vším, co nebylo důkladně přivázané. Přes palubu se přelévala jedna vlna za druhou a po už tak kluzkých prknech paluby se téměř nedalo přejít. Z vrcholku vlny následoval pád do hloubky, a tak se to neustále střídalo, nahoru a zase dolů.

Námořníci, vycepovaní k železné disciplíně, viseli v plachtoví a navzdory bouři, dešti a potácivým pohybům přídě lodi začali klidně a bezpečně skasávat plachty. U

kormidla stála čtveřice mužů, pevně svírala rukojeti kormidelního kola a vzpurně vzdorovala hrubé síle moře.

Dřevo a lana komplikované konstrukce zatím ještě nečasu odolávaly. Klapok plul ve správném kursu.

Varla stála na můstku, vlhkýma rukama svírala mokré zábradlí a nazlobeně se dívala vpřed, kde se na sotva viditelném pozadí oblohy právě zvedala další hora vody.

Vlny se s rachotem a burácením vrhly na loď, zaplavily ji, otočily jí kolem vlastní osy a strhly několik námořníků do rozbouřeného, ledově studeného moře.

Kapitánčina ústa se sevřela do úzké čárky, rty už dávno zmodraly chladem, mořská voda jí stékala z krátkých černých vlasů a štípala v očích. Rychle se ohlédla po ženě, která si koupila její služby. Žena připomínala příslovečný skalní útes v příboji. Nehybně stála kousek od ní, ruce zkřížené na prsou, nohy lehce rozkročené, aby jí skýtaly pevnější oporu. Nevzrušeně pozorovala přírodní živly, řádící všude kolem Klapoku, jako by byla v naprostém bezpečí někde na pevnině.

Dlouhé černé vlasy se jí vzadu přilepily k hlavě, oči měla hluboko zapadlé. Varla netušila, jestli za ženinu nepřirozenou bledost může mořská nemoc, nebo jestli se od doby, kdy válečnice vstoupila v Tularky na palubu lodi, barva její pleti vůbec nezměnila. Vypadala, jako by ji nic nedokázalo vzrušit. Zřejmě ji ani nenapadlo, že pokud by ji nějaká vlna smetla z paluby, stáhla by ji její podivná černá zbroj během několika vteřin hluboko ke dnu. Nezdálo se však, že by toho byla zpěněná voda schopná. Zatímco se kapitánka vší silou držela dřeva, nepohnula se žena s nezvyklým jménem Tipaka ani o píď.

„Odchylujeme se od kursu,“ zakřičela žena chraplavým, hrdelním hlasem do řevu bouře a poklepala na magnetický kompas. „Změňte kurs.“

„Jak to mám udělat?“ zaječela Varla vztekle. „Mám moři nařídit, aby se uklidnilo? Vy to snad dokážete? Tak do toho.

Jestli ta slota ještě nějakou dobu potrvá, přijdu o všechno mužstvo. Kdybych věděla, že je rogogardský moře touhle dobou tak drsný, mohla jste si toho Rudgasse honit sama.“

„Přestaňte skučet!“ obořila se na ni Tipaka. „Raději dávejte mužstvu rozkazy, které k něčemu povedou.“

Varla proklela den, kdy přijala nabídku neznámé ženy.

Její druhá loď se pár dnů po kvapném odplutí z Tularky vrátila pod jejím velením do přístavu, aby nabrala muže, které předtím vysadila na břeh.

Pečlivě naplánovaný a zosnovaný přepad pokladny bohatého města si mohla kvůli bezzubému Rudgassovi strčit za klobouk.

Když se tam pak objevila tahle žena a bezpodmínečně se chtěla zmocnit lodi jménem Grácie, přijala kapitánka její nabídku už proto, aby se Rudgassovi pomstila. Cena, kterou jí mlčenlivá bojovnice zaplatila, její rozhodování navíc výrazně usnadnila. Rogogarďan ji údajně obral o nevinnost.

Ale to jí Varla nevěřila ani na okamžik.

Několik týdnů pátrali po stopách Grácie a jenom šťastnou náhodou se dověděli, kudy by měla plout.

Tarpolskou válečnou kogu, jíž korzár velel, nyní úporně

pronásledovali a teď, když je překvapila bouře, už museli být těsně za ní.

Varla s kletbami na rtech slezla po schůdcích dolů a připojila se k mužům, aby jim byla morální posilou a vzorem.

Tipaka se chovala, jako by ona byla kapitánkou. Stála nad nimi jako královna na trůnu a lhostejně přihlížela, jak další vlna smetla do moře dva muže. Potom se otočila, a aniž by ztratila rovnováhu, přešla k mužům u kormidla a popadla rukojeti. Varla nevěřícně sledovala, jak žena bez námahy otočila kormidlem a přivedla loď opět na požadovaný kurs. Když se pohledem na navigační přístroj ujistila, že plují správným směrem, vrátila se na původní místo. Očima, v nichž se zračil mírný posměch, se dívala přímo na Varlu.

Někdo popadl kapitánku za ramena a zatřásl jí. „Vítr se zklidňuje,“ zaryčel jí jeden z důstojníků do ucha. Varla přikývla, pustila lano, za něž až dosud tahala, a vyběhla na horní palubu. Svítilnou chráněnou kovovou mřížkou dala signály ostatním lodím, aby držely kurs. Všechny lodi utrpěly ztráty, byly však nadále bojeschopné.

„Jsou tamhle před námi,“ vykřikla Tipaka najednou a napřáhla ruku. „Čtyři čárky na levoboku.“

Kapitánka vytáhla dalekohled a zadívala se přes zpěněné vodní masy.

Moře ze svých útrob nadále chrlilo obrovské vlny, vysoké jako hory. Ale skutečně, ve vzdálenosti asi půl míle se na hřbetu další vlny vznášela nějaká koga. Byla téměř dokonale schovaná za vodní tříští a prskajícími obláčky mořské pěny. Varla sama by hledanou loď zcela jistě neobjevila.

„Naberte kurs!“ dožadovala se Tipaka. „Plujte přímo k ní. Zahákujeme Grácii a dobudeme ji.“

„Nikdy,“ odmítla kapitánka. „Při takovém vichru by to lodi polámalo všechny žebra. Nikdo nedokáže předvídat, co voda udělá.“

Oči její zaměstnavatelky rudě zaplály, žena k ní výhružně popošla. „Okamžitě budete ostatním lodím signalizovat, aby kogu obklíčily. Nechci, aby mi unikla hned, jak se bouře uklidní, rozuměla jste?“ Chraplavý hlas dával jednoznačně najevo, že nestrpí odpor. „Jinak půjdete přes palubu, člověče, a já si najdu někoho, kdo bude moje příkazy plnit.“

Varla polekaně ucouvla a sáhla po svítilně, aby vykonala ženin rozkaz. Ostatní trojstěžníky změnily směr a přidaly se k pronásledování.

*

Torben v jednom kuse nadával. Proklínal moře a všechno, co mu právě přišlo na mysl.

Počasí se změnilo příliš rychle, nyní byli na nejlepší cestě doplout až někam do Kalisstronu, vítr a moře si s nimi pohazovaly na vlnách jako s míčem. Manévrování s kogou bylo velice těžké, na kormidlo reagovala spíše líně, ale přesto se Grácie v tomto počasí držela docela dobře.

Pasažéři byli v podpalubí a pravděpodobně se modlili ke všem bohům, na které si vzpomněli. Pouze Valjakov stál vedle něho, aby jim v nebezpečných situacích pomohl nesmírnou silou svých svalů.

Korzár, promočený až na kůži, se ledovým větrem probojovával na záď, aby se podíval, v jakém stavu jsou vzpěry kormidelního kola. Kdyby se zlomily, byla by válečná koga vydána vlnám napospas bez nejmenší naděje na záchranu. Moře by si s nimi pohrávalo jako s kusem dřeva. V chůzi se zachytil lana, kývl na tělesného strážce, aby se k němu přidal, a začal kusem lana omotávat utržené ráhno.

Když práci skončil, částečně se uklidnil a zvedl se. S

úsměvem poklepal Valjakovovi na rameno. Pohled mu přitom padl na stín, který najednou zahlédl v údolí mezi dvěma vzdouvajícími se vlnami.

Pozorně se zadíval na moře za zády, dohola ostříhaný obr ho beze slova napodobil.

„Jsou tam čtyři lodě,“ zakřičel po chvíli Valjakov na Rogogarďana. „Mají podivnou konstrukci, takovou vůbec neznám.“

„A obkličujou nás,“ dodal Torben neméně hlasitě.

„Tuhle konstrukci jsem už jednou viděl. Zdá se, že jsem někomu pořádně zlomil srdce.“

„Ta vaše známá, co vás shodila z paluby?“ jak si okamžitě tělesný strážce správně domyslel. „Urazil jste ji nějak?“

Korzár si vzpomněl na své noční dobrodružství a zasmál se. „Jak se to vezme.“ Společně sešli kolébající se palubou dolů, aby o této novince řekli ostatním.

Když vešli do kajuty, zvedl Matuc ruku na pozdrav a okamžitě se vyzvracel do připraveného kbelíku.

Brojačka napolo otevřela hnědé, horečnaté oči. Norina ležela v divoce se zmítající houpací síti. Bylo vidět, že nemá sil, byla bledá a vyčerpaná. Bolesti v podbřišku byly téměř nesnesitelné, zesláblé tělo stravovala jedna vlna horkosti za druhou. Fatja jí neustále otírala obličej a čelo, byla to však marná námaha. Od chvíle, kdy loď vyplula, se stav nadcházející matky výrazně zhoršil.

Mnich se zvedl a připotácel se k oběma mužům.

„Musíme se co nejrychleji dostat do nějakého přístavu a sehnat medika,“ žádal. „Jestli tu horečku nikdo nesrazí, tak o dítě přijde. Moje léky přinesly jen nepatrnou úlevu.“

„Já teď nemůžu nikde přistát,“ prohlásil Torben zoufale, „protože nikde kolem není žádná zem. Bouře nás zahnala daleko na západ, směrem ke Kalisstronu.“ Vrhl na Norinu ustaraný pohled. „Musí vydržet. Jinak to nejde. Navíc se…“

„… jenom ztěžka probíjíme vpřed,“ skočil mu Valjakov do řeči. Tělesný strážce téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou. „Musíme se vrátit zpátky na palubu.“ Vytáhl zaskočeného korzára za sebou ven.

„Nijak jim nepomůže, když jim přidáme další starosti,“

vysvětloval Rogogarďanovi tiše na chodbě. „Už tak to mají dost těžké. Bude úplně stačit, když do věci zasvětíte jenom mužstvo.“

„Souhlasím,“ odpověděl Torben a znovu položil dlaň na kliku.

„Kam chcete jít?“ divil se Valjakov a chytil ho za ruku.

„Musíte vydávat rozkazy a ne navštěvovat nemocné.“

„Jenom vteřinu,“ požádal ho kapitán. Válečník ho váhavě pustil a ztěžka vyšel po schůdcích na palubu.

Korzár tiše vešel do nevelké kajuty, přistoupil k houpací síti dřímající Noriny a poklekl vedle ní. Opatrně ji chytil za ruku.

Žena ucítila dotek a otevřela oči. „Ach, to je kapitán,“

pronesla slabě a usmála se. „Nemusíte stát u kormidla?“

„To mi Valjakov taky říkal,“ zabručel korzár. „Chtěl jsem vám jenom říct, že se ten nečas uklidňuje.“

„Ale vůbec to není poznat,“ naříkal Matuc a znovu se vyzvracel. „Ulldrael prostě není bůh moře a dává mi to pocítit. A jak to tak vypadá, Kalisstra zřejmě nemá moc ráda lidi, co věří v jiného boha.“

„Já si jenom říkám, co to tam celou dobu plive,“

podotkla Fatja zvědavě. „Vyblil toho víc, než co snědl.“

„Chceš si to prohlédnout?“ nabídl jí mnich, zaúpěl a znovu sklonil hlavu nad kbelík. Děvče jenom pokrčilo nos.

„Možná na to teď není ta pravá chvíle,“ dala se brojačka tiše do řeči. „Ale já nevím, jestli se živá dočkám okamžiku, že se má noha zase dotkne země.“ Sevřela mu ruku v dlaních. „Děkuju vám za všechno, co jste pro nás udělal, Torbene Rudgassi. Získal jste si mé upřímné, hluboké přátelství. Ale svou lásku vám nemůžu věnovat. Na to patří mé srdce až příliš někomu jinému.“ Na okamžik zavřela oči, svaly v obličeji sebou několikrát zaškubaly. Trhané pohyby byly neklamným znamením obrovských bolestí, jimiž trpěla.

Slza jí stékala po tváři a i korzárovi bylo do pláče. Ztratil veškerou naději. Potom se brojačka na něj opět podívala.

„Během celé cesty jste se o mě pečlivě staral, ale já vám na vaše dvoření nemůžu dát kladnou odpověď. Mé city mi to nedovolí. Přeji vám, abyste si našel jinou ženu, jíž budete moci věnovat svou pozornost a náklonnost.“ Stiskla mu ruku. „Navěky přátelé?“

„Navěky přátelé,“ opakoval korzár poněkud hrubším hlasem a vstal, zatímco se brojačce opět zavřely oči.

Matuc si povzdechl, odložil kbelík, chytil Rogogarďana za ramena a odtáhl ho od lože nemocné ženy. „Je mi líto.

Život vám jistě nabídne mnoho dalších příležitostí, abyste své srdce věnoval nějaké jiné ženě.“

„A to mi říká zrovna mnich?“ odsekl Torben ostřeji, než měl v úmyslu.

Starý muž na něj dobrotivě pohlédl. „I já jsem kdysi miloval, mladý muži,“ přiznal se mu duchovní. „A i já jsem se svými city neuspěl, stejně jak vy tady a teď.“

„No a? Dokázal jste na ni někdy zapomenout?“ zeptal se Rogogarďan, když kráčel ke dveřím.

Matuc mlčel. Pohled se mu zastřel, v myšlenkách se vrátil do minulosti. „Zapomeňte, co jsem vám právě řekl,“

prohlásil nakonec rezignovaně. „Stoupněte si na chvíli do bouře, třeba vaši lásku k Norině odvane daleko pryč.“

„Nejste zrovna tím, koho bysem nazval dobrým rádcem,“ utrousil Torben uštěpačně.

Právě v tu chvíli brojačka vytřeštila oči, přitiskla si ruce k břichu a vyrazila téměř zvířecí řev.

Fatja, jež jí zrovna otírala pot, polekaně uskočila dozadu, zakopla o stoličku a spadla.

„Já jsem nic neprovedla, čestně,“ vyhrkla rychle, když se dveře rozevřely a Valjakov se s vražedným výrazem v obličeji vřítil do místnosti. Torben rychle zvedl ruce na znamení, že ani on nenese na ničem vinu.

Matuc okamžitě přiskočil k mladé ženě, která se zahleděla na své břicho a s bolestným zaúpěním zase klesla do polštářů. Dech se jí zrychlil, dýchala prudce a přerývaně.

„Co to má znamenat?“ zeptal se korzár a chtěl rovněž přistoupit k houpací síti. Tělesný strážce mu v tom zabránil, ocelovým stiskem mu sevřel paži.

„Už to začíná,“ vykřikl Matuc rozčíleně, rázem zrudl v obličeji a začal hledat ručníky. „Ulldraeli, buď nám nápomocen! Přitom je na to ještě moc brzo. Já jsem něco takového v životě nedělal.“

„To je úplně jednoduchý,“ utrousila Fatja k údivu všech přítomných. Odhodlaně si vyhrnula rukávy. „Vím, jak se to dělá s krávama. Tak to s ní uděláme podobně.“

„Co se děje?“ zeptal se Torben, jenž stále ještě nic nepochopil a nejistě přeskakoval pohledem z jednoho na druhého. Norina znovu hlasitě zakřičela. Matuc si reflexivně rukama zacpal uši, za což ho čtenářka osudu šťouchla do žeber.

„Chlapi,“ řekla vyčítavě a sáhla po ručníku.

„Porod,“ zavrčel Valjakov. „Jdeme pryč.“

Když se kvapně vyhrnuli z kajuty, běžel jim naproti rozčílený námořník. „Kapitáne, zezadu se k nám blíží nějaký lodě! Jedna už je zatraceně blízko a my nevíme, co chtějí.“

*

Klapok překonával hřbety vln a neustále se blížil ke Grácii, jež v tu chvíli nedělala svému jménu žádnou čest.

Další dva trojstěžníky se k nim rovněž přibližovaly, pouze čtvrtá loď zaostávala, když se jí zlomil stěžeň a popadané lanoví, lýkové plachty a trosky stožáru vytvořily na palubě pořádný zmatek.

Varla nařídila nainstalovat katapulty. Mužstvo rychle sestavilo několik dalekonosných zbraní. „Nemyslím, že bychom je v tomhle počasí dokázali aspoň jednou zasáhnout,“ prohlásila kapitánka skepticky, zatímco sledovala přípravy.

„Tak palte nazdařbůh směrem k lodi,“ odsekla Tipaka.

„Nějaká střela ji určitě zasáhne.“

Varla sesbírala veškerou odvahu. „Co vám ten Rogogarďan ve skutečnosti udělal, že tak prahnete po jeho smrti a na moje lodi se vůbec neohlížíte?“ Hrozivě vypadající žena neodpověděla. „Podívejte, já jsem sice na něho pořádně naštvaná, ale abych se kvůli tomu vydávala do takového nebezpečí, za to mi ten chlap nestojí.“ Polkla.

„Okamžitě útok zastavím. Zdá se mi moc nebezpečný.“

„Už jsem vám řekla, že si v tom případě najdu někoho jiného,“ odvětila Tipaka nevzrušeně. Sevřela pravici v pěst.

„Zde se jedná o něco mnohem většího, důležitějšího, než jsou životy několika vašich lidí. Dostala jste dobře zaplaceno, tak teď splňte úkol, kapitánko. A splňte ho dobře.“

Vlny se nyní nezvedaly do takové výšky, déšť smíšený se sněhem mírně prořídl a i vítr se poněkud ztlumil.

Varla dala napnout dvě malé, pevné plachty, aby k válečné lodi dorazili co nejrychleji. Pronásledovaná loď však právě v tu chvíli vztyčila další plachty.

„Zřejmě si nás právě všimli!“ zachrčela Tipaka. „Brzy budeme na dostřel. Signalizujte jim něco.“

*

„Chtějí, abychom se vzdali a obrátili loď proti větru,“

přeložil Torben Valjakovovi světelné signály. Pohlédl na tělesného strážce, zřetelně se na něm zračilo napětí. „Nebo na nás začnou střílet.“

„Možná by bylo na místě, abyste se té ženě omluvil,“

doporučil obr a setřel si vrstvu slané vody z obličeje. „To by je mohlo upokojit. Co jste jí vlastně provedl?“

„Nic, vůbec nic,“ bránil se korzár vzrušeně. „Možná právě to je tím důvodem. Chtěla, abysem s ní strávil noc, aby si mě otestovala, jestli se osvědčím jako otrok jejího chtíče.“ Valjakov se na něho udiveně zahleděl. „Ne, máte pravdu, to asi nebude ten pravej důvod,“ zamítl Torben po chvíli svoji úvahu. „Ale asi ji pěkně štve, že jsem jí v Tularky překazil plány.“

„Ale proč by nás tak dlouho pronásledovala? Za to přece, se vším respektem, žádné ženské nestojíte.“ Tělesný strážce jasně vyjádřil přesvědčení, že žádné z obou nabídnutých vysvětlení nepovažuje za dostatečný důvod.

„Vsadím ruku na to, že za tím vězí ta stříbrná kštice.“

„Bitva na rozbouřeným moři, no to je úchvatný,“

zamručel Rogogarďan. „Máme výhodu, že tohle moře dobře známe.“ Podíval se dalekohledem a svěsil ramena.

„Báječný. Stavěj katapulty. Měli bysme udělat nějaký opatření.“ Několika pohyby rukou si přesněji nastavil dalekohled. „No jo, to je ona, ta neznámá. U všech mořskejch čertů, vždyť já ani nevím, jak se jmenuje.“

Zarazil se. „A hele! Vedle ní je na palubě ještě jedna dáma a vypadá dost nebezpečně.“

Valjakova se zmocnily zlé předtuchy, sáhl po dalekohledu a zadíval se na cizí loď. Zaklel řečí, kterou Torben neznal, tak hlasitě, že přehlušil dokonce i bouři.

„Musíte nasadit každičký kousek plachet, který máte, Rudgassi,“ zavrčel. Vrátil kapitánovi dalekohled, z ledově šedých očí vycházel ještě větší chlad. „Ona nehoní vás, ale Norinu a mě. Ta žena je jedním z Nesrecových pacholků.“

Otočil se a vykročil. „Bude lepší, když zůstanu v blízkosti brojačky. Od toho zloducha můžeme očekávat to nejhorší.“

„U velrybích sraček.“ Rogogarďan pocítil na jedné straně úlevu, že on není tím, komu jdou nepřátelé po krku.

Ale na druhé straně mu s ohledem na všechno, co se od

svých hostů o kabcarově rádci a jeho pomocnících dozvěděl, ani tato zpráva nepřinesla opravdovou radost.

„Jestli máte pytle s košilema, který už nepotřebujete, rozvěste je na ráhna,“ zaryčel na posádku. „Napněte všechno, co najdete. Jestli nás dostanou, jsme všichni mrtví!“ Námořníci se po této neradostné zvěsti dali do práce s mnohem větším úsilím.

Neměl ty zatracené peníze přijmout. Peníze mu vždycky přinesly jenom smůlu. Už nikdy nevezme na palubu žádné pasažéry. Nejdříve ztratil srdce a brzy ztratí i život.

„Před náma jsou bansborský útesy,“ zahulákal muž na přídi z plných plic a mával vestou, aby na sebe a svůj objev přitáhl pozornost kormidelníka a kapitána.

*

„On úplně zešílel,“ zakřičela Varla na Tipaku. „Vidíte, jak se tam voda pění mnohem víc než jinde? To musí být podmořský útes a vysoký vlny ho zčásti odkryly. Míří přímo k tomu místu. Raději umře, než aby se nám vzdal.“

Válečnice beze slova přešla ke kormidlu, mužstvo před ní ucouvlo. Rukama sevřela rukojeti kormidla. „Budeme je následovat. On se jen tak nesmíří s představou, že by jeho pasažéři měli zemřít. Takže to nemůže být tak těžké.“

„Jeho pasažéři?“ Varla se na ni tázavě zadívala. „Mám pocit, že za tou věcí vězí víc, než co jste mi řekla.“

Druhá žena na kapitánčin dotaz vůbec nereagovala, ale natočila kormidlo, aby loď plula v novém kursu. Klapok se poslušně, i když za hlasitého skřípění a úpění, podvolil síle ovládající kormidlo. „Pošlete ostatním zprávu, aby nás následovali. Loď na pravoboku popluje před námi, abychom věděli, kde číhá nebezpečí, kdyby najela na mělčinu.“

Varla váhavě předala svítilnu jednomu z námořníků, ale naznačila mu, aby s vysláním zprávy počkal.

„Připadá mi to moc nebezpečné,“ řekla tiše, jako by se obávala, že odporem na sebe přivolá hněv neznámé ženy.

„Slyšíte? Loď se může rozlomit.“ Varla se napřímila.

„Okamžitě odejděte od kormidla. Ráda vám vrátím peníze, ale tohle šílenství musí skončit.“ Popošla o krok blíže k Tipace a vytasila šavli, aby rozkazu dodala váhu.

Žena se nepohnula, lehce přimhouřenýma očima se dívala před sebe, aby válečnou kogu neztratila z dohledu. Ta právě proplula těsně mezi dvěma skalisky.

„Neslyšela jste? Táhněte od toho kormidla!“ Kapitánka chtěla sundat pasažérčinu pravou ruku z rukojeti kormidla, ale to se jí nepodařilo. Nezvedla jí ani malíček. Články prstů spočívaly na kormidle, jako by byly ze železa.

„Zkuste to ještě jednou a poletíte přes palubu.“ Tipačin hlas neodrážel žádné emoce.

„A co pak? Vždyť byste se s mužstvem ani neuměla domluvit. Oni by vás neposlechli a hodili by vás do vody za mnou.“ Přiložila jí hrot šavle ke krku. „Tak bude to?“

Jeden rychlý pohyb, krátké škubnutí a Varlina šavle přeletěla zábradlí. Jednou rukou žena uchopila čepel, vytrhla ji kapitánce z ruky a zahodila ji do moře, aniž by přitom utržila sebemenší škrábnutí. Členové posádky honem couvli o kus dál.

„Dejte signál ostatním lodím,“ nařídila záhadná válečnice stejnou řečí, jakou mluvila posádka, a kapitánka strnula hrůzou. Varla chtěla rychle uskočit, když vtom žena natáhla pravici a popadla ji za sponu u opasku. Poté ji Tipaka v mžiku přehodila přes zábradlí s takovou lehkostí a lhostejností, jako když malá holčička zahodí panenku, která se jí znelíbila.

Kapitánka krátce letěla vzduchem, pak dopadla do ledových vod rogogardského moře.

Náhlý nápor chladu jí vyrazil dech, prošívaný kožený vojenský kabátec, posetý černými cvočky, rychle nasál vodu a ztěžoval plavání.

Vyškrábala se na hladinu a vyplivla vodu, která jí vnikla do úst. Drkotaly jí zuby, když lapala po dechu, zatímco se Klapok od ní stále více vzdaloval.

Vlny s čepičkami z mořské pěny si s ní pohrávaly jako s hračkou. Varla se třásla na celém těle a nedokázala déle ovládat svaly, ztuhlé nízkou teplotou. Ještě postřehla, že

ostatní lodi potvrdily rozkaz a dále pronásledovaly válečnou kogu, potom klesla pod hladinu.

*

Grácie si před třemi pronásledovateli udržovala náskok, ten se však neustále zmenšoval. Zvláštní konstrukce cizích lodí jim umožňovala snadnější manévrování.

Vjet do bansborských útesů bylo obrovské riziko, které se prostě muselo vyplatit. Torben počítal s tím, že pronásledovatelé svůj hon na ně nevzdají.

Když šťastně minuli jedno zvlášť nebezpečné místo, na němž válečná koga málem uvízla, nařídil posádce, aby do vody naházela prázdné sudy a síť, kterou se v podpalubí obvykle upevňoval náklad.

Plán mu vyšel. Oka sítě podplula pod přídí nejbližší lodi a zachytila se pod vodou o mechanismus kormidla. Od té chvíle bylo ovládání dotírající lodi nesmírně omezené a neustále spojené s chybami.

Loď byla prakticky neschopná manévrování a příští vlna s ní udělala rázný konec, protože ji vyzvedla na skaliska.

Příď se s rachotem rozlomila a vlny, které dosud nijak neztratily na mohutnosti, udělaly z jejího trupu během několika okamžiků zubožený vrak.

Palubou se rozlehl jásot rogogardských námořníků.

Druhé lodi se však podařilo minout nebezpečné místo bez úhony. K Rogogarďanovu údivu nebylo na palubě po neznámé krásce ani stopy. Zato druhá žena se zřejmě ujala kormidla. Ovládala ho sama, což jí u korzára vyneslo uznalé hvízdnutí.

Zkoumavě pohlédl na své tři muže, kteří s vypětím všech sil udržovali Grácii v kursu. „Bezpodmínečně si musíte vypěstovat větší svaly. Jak je vidět, dokonce i některý ženský jsou silnější než vy.“

Na válečnou kogu směřovaly první rány z katapultů, několik mužů zasáhly nahodilé výstřely a zranily je.

Zatímco Grácie ztěžka bojovala s rozbouřenými vodami, dotahovali se k ní útočníci stále blíž a blíž.

*

„Je to chlapec,“ rozzářil se potem zmáčený Matuc a držel malý uzlíček v rukou. „Norino, podívejte se.“ Z

novorozencových úst se vydral slaboučký křik. Brojačka krátce předtím, než vyčerpáním usnula, přivinula synáčka na prsa. Děťátko okamžitě zmlklo.

Fatja potrestala duchovního vyčítavým pohledem. „To jsme přece věděli, ne? Koneckonců jsem to už dávno předpověděla.“ Vzala mu z rukou mokrý hadřík, omyla si jím zakrvácené ruce a utřela je. „Jenže jsem nepředpovídala,

že mi při porodu nesmí nikdo pomáhat. Třeba ty nebo Valjakov.“

Matuc se zadíval na špičky bot. „Já nejsem žádný medikus.“

„A já snad ano?“ Čtenářka osudů si založila ruce v bok.

„Stejně jsem to zvládla. Neříkala jsem to? Jako u krav. No jo, tak teda trochu podobně.“ Hodila mu hadr. „Můžeš tady uklidit.“

Matka a dítě mezitím vyčerpáním usnuly a mnich se tiše pustil do uklízení. V předklonu zaslechl, jak se k nim blíží kroky tělesného strážce, a mezi nohama zašilhal za sebe.

Pobaveně sledoval, jak se obrovitý muž plaše zadíval na dvojici, která právě šťastně přestála porod.

„Jen Ulldrael ví, jak to s těmi dvěma ještě dopadne,“

prohodil Matuc a přešel na druhou stranu kajuty. „Norina má pořád vysokou horečku a ztratila hodně krve. Chlapec přišel na svět příliš brzy. Je slabý, malý a není ještě úplně vyvinutý.“ Opatrně ženu i dítě přikryl.

„Tak malý,“ prohodil tělesný strážce zamyšleně. „Tak bezmocný.“

„Jako všichni lidé na začátku života.“ Duchovní ukázal ke dveřím. „Dopřejte těm dvěma zasloužený odpočinek. A ty můžeš klidně taky odejít,“ poznamenal směrem k Fatje.

Děvče vyskočilo.

„Trocha čerstvýho vzduchu nemůže uškodit.“

„To není zrovna dobrý nápad,“ odporoval Valjakov až příliš rychle. „Moře je příliš rozbouřené.“

„To mi nevadí,“ zasmála se dívka, popadla plášť a vyběhla ven.

Holohlavý obr se s kletbami na rtech vydal za ní. To by mu tak ještě chybělo, aby ji nějaký oštěp přesekl v půli.

Čtenářka osudů na palubě okamžitě postřehla, že něco není v pořádku. Když na palubě objevila zabodnutou šipku, kterou neznámí po nich vypálili, vyběhla na horní palubu, aby měla lepší přehled.

„To jsou ony!“ vykřikla, zachvácená panickou hrůzou.

„To jsou ty lodi, který jsem viděla ve svý vizi!“

Torbenova hlava se k ní vyplašeně otočila. „Cos viděla?

Co to bylo za vizi?“

„Oni nás potopí!“ Fatja se chytila zábradlí jako klíště a nemohla od černých siluet odtrhnout oči. „Já jsem to viděla.

Já jsem to přece viděla!“

„Buď zticha!“ houkl na ni Valjakov. „Znervózňuješ mužstvo.“ Širokou rukou jí zakryl ústa. Pro jistotu zvolil mechanickou ruku, kdyby se ho pokusila kousnout.

„To máte pravdu,“ poznamenal korzár. „Ona mě opravdu znervóznila. Co měl ten křik znamenat?“

„Byla u porodu a bylo toho na ni moc. Ach ano, matce i dítěti se vede dobře,“ snažil se tělesný strážce rychle zavést hovor na jiné téma a nelítostně vlekl apaticky vypadající čtenářku osudů za sebou pryč. „Kryjte se!“

Přisvištělo několik dalších šípů, které se zabodly do prken paluby, ale nenapáchaly žádné škody. Valjakov zvedl děvče opět na nohy a rozběhl se s ní zpátky ke dveřím do podpalubí, aby Rogogarďanovi neposkytl příležitost k dalšímu vyptávání.

Loď, která je pronásledovala na pravoboku, obratně využila pohybů vln a zkrátila vzdálenost, která ji dělila od Grácie. Torben pouhým okem postřehl, jak se mužstvo připravuje ke vpádu na jeho loď.

Muži však působili nerozhodným dojmem. Jak se jejich loď neustále zvedala a klesala, byl pokus o obsazení Grácie něčím prakticky zcela nemožným. Ale jak se zdálo, útočníci byli odhodlaní dostat Norinu a tělesného strážce do rukou za každou cenu.

„Palte,“ nařídil obsluze katapultů a válečná koga vyslala na cestu spršku šípů. S poněkud větším úspěchem než protivníci.

Torben spokojeně pozoroval, jak se kormidlo nepřátelské lodi po poslední salvě bezvládně otáčí. Trup se poté položil napříč a otevřel se vlnám, a než se někdo z cizinců probojoval ke kormidlu, narazily vodní masy plnou silou do boku lodi. Trup se naklonil o více než sedmdesát stupňů. Rogogarďan si jeden, dva okamžiky myslel, že se loď opět narovná, ale následující vlna ji úplně převrátila. Ve slabém světle hvězd a měsíců se zatřpytil lodní kýl.

Nepoškozená Grácie do znovu ponořila do prohlubně mezi dvěma vlnami.

„Hej hola, zase o jednoho míň! Kde je ten poslední cizinec?“ zakřičel Torben v euforii na hlídku ve strážním koši. Muž beze slova ukázal dozadu.

Nepřátelská loď se nacházela vysoko nad nimi, na vrcholku další vlny. V kalném světle vypadala jako zvláštní démonická bytost, vznášející se ve výšce a připravená vrhnout se na kořist.

Bouře se na zlomek vteřiny utišila, bylo slyšet pouze šumění moře. Potom se vrátila s dvojnásobnou prudkostí, jako by chtěla všechny své síly propůjčit neznámému útočníkovi.

Lýkové plachty se s hlasitým pleskáním vypnuly, poslední pronásledovatel se pod plnými plachtami vznášel na vrcholku vlny. Loď, která se zpočátku zdánlivě nehybně vznášela na vlnách, se začala přídí nořit do vody a postupně zvyšovala rychlost. Příď mírně poupravila směr a mířila rovnou na záď Grácie. Loď se pohybovala stále rychleji, kolem přídě se tříštila voda a stříkala na obě strany.

Chce nás potopit. Torben ztěžka polkl. Ta zatracená ženská nabírá rychlost, aby nás potopila.

„Musíme najít něco, co plave a nepropouští vodu,“

nařizoval Valjakov v kajutě.

„Co byste řekl na nějaký sud nebo bednu?“ navrhla Fatja a seskočila ze židle.

„A já se budu držet své dřevěné nohy, kdybychom měli skutečně skončit ve vodě,“ pokusil se Matuc uvolnit napětí malým žertíkem. Od chvíle, kdy se dověděl, že je někdo pronásleduje, si byl jistý, že se proroctví malé čtenářky osudů naplní.

„Musíme udělat všechno pro to, abychom je zachránili,“

popohánělo děvče duchovního. „Přece jsem říkala, že její osud ještě není pevně stanovenej.“

„Já nic nepřenechám náhodě. Nebo osudu,“ zavrčel tělesný strážce a vyprázdnil jednu z velkých truhel, v nichž měla Norina uložené své věci. Rychle vycpal vnitřek truhly dekami, Fatja na chvíli zmizela a vrátila se se sušeným ovocem, námořnickými suchary, lahví s vodou a několika naloženými rybami. V truhle se ocitly i potraviny.

Norina se dívala, jak se její přátelé činí při práci, a opatrně dítě kolébala. Přitom se jí neustále zavíraly oči.

„Vezměte si nůž, plátno a tyhle tyče, abyste si v případě nouze mohla vyrobit provizorní plachtu a doplula na pobřeží. To jen pro případ, že bychom se rozdělili.“

Brojačka unaveně přikývla. Byla příliš unavená, než aby podlehla obavám nebo panice. Uzlíček, do něhož chlapce sešněrovali, vypadal dokonce i v jejích rukách příliš maličký. „Taky byste si měli něco najít, kdyby…“

Grácií otřásla děsivá rána. Celý trup se zachvěl. Prkna s obrovským rámusem praskala a lámala se. Zadní část kajuty byla úplně zdeformovaná, stěna se roztříštila a polámané

konce prken se prohnuly dovnitř, jako by se do kajuty zvenčí dobývalo nějaké rozzuřené zvíře. Na stropě kajuty se rozlomily trámy, které ji podpíraly. Do kajuty okamžitě začala vnikat kalná mořská voda.

Náraz lidi smetl, popadali jeden přes druhého. Truhla s drahocenným obsahem klouzala po podlaze.

Tělesný strážce se zvedl na nohy jako první a rozhlížel se po Norině.

Z pravého spánku, kde ženu zasáhl padající stropní trám, jí kapala krev. Norina se zmateně podívala nejdříve na dítě, potom se rozhlédla kolem a pokoušela se vylézt z truhly.

Valjakov si okamžitě prohlédl zranění, ale odhadl, že to je pouhé škrábnutí. „Ne, paní, zůstaňte, kde jste. Vyneseme vás na palubu.“ Něžně ji vtlačil dovnitř a zavřel víko.

„Hrozně nerada říkám, že mám pravdu.“ Fatja se vynořila z trosek a pomáhala Matucovi vymotat se z houpací sítě, do níž se zapletl. „Musíme z týhle kocábky honem vypadnout.“

„Proč jsi neviděla, jak všichni lidé spolu žijí v míru a přátelství?“ Matuc se vyprostil a kulhal za Fatjou.

Do zpustošené kajuty přiběhl Torben. „Jste ještě všichni celí? Ta zatracená ženská se na nás vrhla jako pes na nadrženou fenu.“

Na Valjakovův pokyn uchopil jeden konec Norinina provizorně vytvořeného záchranného člunu. Oba muži

supěli námahou, když ho vlekli na palubu. Tam se Valjakovovi naskytl obraz naprosté zkázy.

Útočící loď se polovinou trupu zabořila do Grácie a zaklínila se v ní, její příď prakticky neexistovala. Stržené plachty, cáry plátna, zbytky lan a kusy dřeva tvořily dohromady groteskní les. Prkna paluby byla na mnoha místech zbarvená doruda.

Při nárazu byly zničeny všechny záchranné čluny válečné kogy s výjimkou jediného. Do toho již uprchli poslední členové posádky, kteří ještě zůstali naživu, a čekali, až pasažéři vyjdou na palubu, aby člun spustili na vodu.

Grácie se rychle potápěla, záď se tyčila vysoko nad hladinou.

Fatja popadla Juku, lodní kočku, a skočila do člunu.

Matuc ji opatrně následoval, dřevěná noha mu spolu s bouří ztěžovala chůzi.

„Správně jsem vás měla přivést zpátky,“ zaduněl bouří chraplavý hlas. „Ale já jsem si to rozmyslela.“ Paktai stála za nabitým katapultem na palubě válečné kogy a mířila na oba muže. „Kde je ta těhotná?“

Valjakov se ani o milimetr nehnul a vroucně doufal, že Rogogarďan neztratí nervy a neprozradí, kde se mladá matka ukrývá. Ani neopatrným gestem nebo pohledem.

Korzár však na nepatrný okamžik zabloudil očima do záchranného člunu.

„Tam uvnitř?“ Nesrecova pomocnice mírně sklonila hlavu. „Tomu nevěřím.“

Jeden z námořníků navzdory nebezpečí odvážně vyskočil a zatáhl za lano, jímž byla zajištěná kladka.

Člun padal dolů jako kámen a plácal se ve vlnách.

Naštěstí zůstal celý a neporušený, jenom osazenstvem to pořádně otřáslo. Několik mužů spadlo do vody, ale kamarádi je hned zase vytáhli zpátky.

Paktai zareagovala tím, že natočila hlavně dalekonosné zbraně vzhůru a jedinou salvou zničila již tak značně poškozené ráhno.

Dlouhý, těžký kus dřeva se včetně plachet a lan zřítil na prkna paluby Grácie, povyskočil do výšky a ostrým koncem napřed padal přímo na záchranný člun. Na palubu dolehl vyděšený křik, deroucí se z mnoha úst. Podle rachotu, doléhajícího nahoru na palubu, musel náraz způsobit obrovské škody. Zdola zaznívalo zoufalé volání o pomoc, žena se jen pousmála.

Vlna pozvedla obě do sebe zaklíněné lodi, tím pohybem se zničená příď Klapoku zase částečně uvolnila. Do průrvy mezi oběma vraky se nyní tím silněji drala voda. Z

poškozené kuchyně válečné kogy šlehaly plameny, s největší pravděpodobností v ní něco chytlo od žhavých uhlíků z kamen.

Torben se rychle rozběhl, v tom mu již Valjakov nedokázal zabránit. Korzár v běhu vytasil šavli a máchl jí po ženě.

Paktai se elegantně vyhnula, ocitla se rozvášněnému korzárovi za zády a uštědřila mu takovou ránu do zad, až prudce narazil na stožár. Muž se v bezvědomí zhroutil na prkna paluby.

Z truhly se ozvalo tiché zakňourání.

Paktai okamžitě trhla hlavou, oči jí rudě zaplály. „Takže už není těhotná.“ Vytasila meč a vykročila vpřed.

„Ty je nedostaneš.“ K’Tar Tur si stoupl před truhlu, aby ji chránil. Ledově šedé oči odhodlaně hleděly přímo před sebe. Potom se s odvahou, hraničící s opovrhováním smrtí, pustil do nerovného zápasu mezi nadpozemskou bytostí a člověkem.

Navzdory veškerému šermířskému umění tělesného strážce ho žena převyšovala rychlostí, silou i vytrvalostí a muž zanedlouho krvácel z nesčetných hlubokých ran.

Soupeřka proděravěla jeho zbroj, jako by byla z papíru.

Když chtěl mechanickou rukou odvrátit jeden z jejích útoků, usekla mu Paktaiina zbraň všechny kovové prsty. Články se s cinkotem rozsypaly po palubě, životodárná tekutina tělesného strážce stékala na promáčené dřevo čím dál větším proudem. Muž se přesto nevzdával.

Když ho tvrdý kopanec do prsou poslal na zem vedle truhly, natočil se ztěžka stranou a políbil kůži, kterou byla truhla přepásaná.

„Žijte blaze, paní. A Ulldrael Spravedlivý nechť je s vámi.“ Vší zbývající silou přehodil vodotěsnou truhlu přes zábradlí lodi. Zcela vyčerpaný se opět převalil na záda a čekal na smrtelnou ránu.

Paktai však proběhla kolem něho a nedočkavě natáhla ruku po rukojeti padající truhly.

S divokým výkřikem popadla kovové držadlo a triumfálně táhla improvizovaný záchranný člun zpátky na palubu. Chlapec plakal stále hlasitěji, Norina zevnitř bušila do víka truhly.

„Když už tě nikdo nemůže zabít, tak může aspoň tohle.“

Tělesný strážce zavrčel a vrazil nelidské ženě ostré pahýly prstů mechanické ruky do očí. Když kov vytáhl, měl je polepené slizem.

Mortvova pomocnice opravdu zaječela, pustila rukojeť a zakryla si rukama obličej. Truhla zmizela v rozbouřených hlubinách.

K’Tar Tur se potácivě zvedl na nohy. Oči měl úplně slepé. Slaná voda a krev vytvořily závoj, skrz který neviděl, co jeho soupeřka právě dělá.

S námahou rozeznal obrysy ženy, jejíž silueta se jako černý stín tyčila na pozadí šlehajících plamenů. Oči jí plály

temně rudou barvou. „To tě nezachrání, člověče. Nemůžeš mi nijak ublížit.“

„To mi stačilo,“ pronesl Valjakov unaveně a opřel se o šavli, aby se udržel na nohou. „Říkal jsem ti, že je nedostaneš.“

„Moře splní ten úkol místo mě.“ Paktai k němu popošla blíž. „Protože tě nemůžu vzít s sebou, budu tě muset zabít.“

Kolena holohlavého tělesného strážce se podlomila, ztěžka dopadl na palubu. Kolem něj se rozlévala kaluž krve.

Děsivá žena mu položila nohu na prsa, paže se zvedla k úderu.

Vzduch zaplnil nečekaný svist, Paktai něco strhlo vpřed.

Ryčela vztekem, nenávistí a údivem, když proletěla nad K’Tar Turem a zmizela mu z dohledu. Místo ní se mu před očima zjevil bezzubý škleb Torbena Rudgasse, jenž zvedl raněného na nohy. „S nabíjením jsem skončil právě včas, že jo?“

Natočil tělesného strážce směrem, kudy žena zmizela.

K’Tar Tur nyní konečně pochopil proč.

Tucet oštěpů přišpendlil trup, paže a nohy ryčící Paktai ke stěně dřevěné útočné věže kogy. Paktai nebyla schopná pohybu, pouze se bezmocně zmítala na místě a třásla údy.

Ničeho však tím nedosáhla.

„Možná ji nemůžeme zabít. Ale zdržet, to jo,“

vysvětloval Torben a osahával si nos. „K čertu, je zlomenej.“

Valjakov přitáhl korzára k zábradlí a zoufale upíral zrak do hlubin. „Kde je záchranný člun? Kde je truhla s…“

Přivalila se další vlna a s konečnou platností oba vraky od sebe oddělila. Zničené, děravé trupy se převrátily na bok, Valjakov s Torbenem spadli po hlavě do černých vod. Zbylé poloviny obou lodí se nořily do moře. Voda zaklokotala, kolem vraků se udělalo několik bublin, poté se moře pozvolna uklidnilo.

Slabá, trhaná záře plamenů na palubě Grácie ozařovala Paktai, která bezmocně ryčela, ovládaná bezuzdným vztekem. Nelidský řev ustal až ve chvíli, kdy se její hlava ponořila pod vodu. Poté zavládlo nepřirozené ticho.

A jako by bouře čekala pouze na to, až se na hladině nebude nic hýbat, protože se i ona utišila.

Pouze několik trosek a plovoucích částí nákladu nyní připomínalo osud Grácie a Klapoku.

Moře opět nalezlo klid.

EPILOG

ULLDART, GALLOHÁR,

JIŽNÍ POBŘEŽÍ KRÁLOVSTVÍ KENSUSTRIE,

ZIMA 443 P. S.

Farron, mladý, hladce vyholený učenec s tmavě zelenými vlasy, položil nohu na pedál otočné lafety a poslušně

natočil

osm

metrů

dlouhý

dalekohled

požadovaným směrem.

Učenec si přichystal další list papíru, inkoust a pero a přiložil oči k přístroji, skládajícímu se ze dvaačtyřiceti různě vybroušených čoček, umístěných na třech rotujících kotoučích. Farron hledal celkový pohled na oblohu kolem Arkasu a Tulmu, Tzulanových očí.

Už pět hodin vysedával na úzké židli, velkou, dřevěnou kopuli střechy províval chladný mořský vítr. Farron otevřel

střechu dokořán, aby měl na hvězdy lepší výhled. Teplota v pozorovací komoře výrazně poklesla. Alespoň na kensustriánské poměry.

Ollkas, jeho starší kolega a mistr astronomie, se třásl zimou. Dýchal si do dlaní a stahoval si prošívanou čapku níž a níž, skoro až na uši. Potom zalistoval v podkladech z posledních pozorování. „Najdeš dneska ještě něco, nebo tady umrzneme zaživa?“

„Mistře, zapište si: Betos dvanáct a Ketos jedna-šest-tři, odchylka od poslední konstelace o tři osminy stupně.“

Farron špičkami kostnatých prstů seřídil okulár. „Takže se dále odchylují z dráhy a dělají místo Tzulanovým očím.“

Ollkas pohlédl na kamenné zdi, pokryté nesčetnými mapami hvězd a jejich oběžných drah. Plány, které po celá staletí nezaznamenaly téměř žádné změny, byly v posledním roce pokresleny stále dalšími a dalšími korekturami. Rudé a černé čáry naznačovaly posuny planet a mistr astronomie měl pocit, že se hvězdy najednou vzbouřily. Centrum těch posunů a proudů nepochybně tvořily Tulm a Arkas. „Zase tu budu muset zakreslit další změnu,“ usoudil učenec a zvedl se ze židle. „Potom pro dnešek skončíme. Mám unavené oči, jenom proto teď sedíš u dalekohledu. A já nevím, jestli postřehneš všechny jemnosti.“

Pokud se tato kritika Farrona dotkla, nedal to ničím najevo. Nevzrušeně změnil nastavení dalekohledu a za detailního přiblížení pátral po novinkách. „Mistře,

pamatujete si ještě, že první nepravidelnost jsme objevili už zhruba před rokem?“ Kotouče s čočkami zabzučely a natočily se, mladý učenec změnil způsob nastavení. „Možná teď dozrál čas na další objev, nemyslíte?“

„Taralea, Všemocná bohyně, vyhledala svého syna Tzulana, bojovala s ním a roztrhala ho na maličké kousky, které poházela po všech kontinentech. Tzulanovy žhnoucí oči připevnila k hvězdám na nebeské klenbě a pojmenovala je Arkas a Tulm. Jsou to jediné hvězdy, které se neotáčejí a na věčné časy pevně sedí na obloze,“ citoval Ollkas místo z díla o ulldartské historii, které znal od oné noci nazpaměť.

„A hvězdy se postaraly o pohyb i tady na zemi. A právě jejich vliv asi rozpoutal všechny ty události.“

Jeho žák se poněkud vyčítavě otočil, okulár mu zanechal kolem oka kulatý otisk. „Mistře, my jsme astronomové a ne astrologové. My jsme se zavázali sloužit vědě a ne zabývat se výkladem hvězd.“

„Jen se tak nevzpouzej, mladý muži,“ pohrozil mu mentor. „Nebo tě pošlu ještě dnes v noci vyčistit velkou čočku.“ Ollkas zanesl nejnovější poznatky do hvězdné mapy.

„Zkuste si už konečně vymyslet nějakou novou pohrůžku. Ale co je zase tohle?“ Farron si promnul oko a znovu se zadíval obrovským dalekohledem na oblohu. „Ha!

Já věděl, že se zase něco stane. Kolem Arkasu a Tulmu se

vytvořil věnec. A sice,“ zdálo se, že v duchu počítá, „to byly Balsan třináct až třiadvacet, ty všechny opustily své pozice.“

Mistr beze slova strhl mapu ze zdi a hodil ji na zem. „Ta už stejně k ničemu není.“ Ne zrovna jemným způsobem odstrčil svého učně ze židle a sám se vměstnal na jeho místo. Pohyby rukou prozrazovaly rutinu, byly jistější než Farronovy. Ale i on dospěl ke stejnému výsledku.

Tzulanovy oči se navíc zase zvětšily.

Zamyšleně se zaklonil a přemítal.

Mladý učenec začal číslovat listy s dnešními záznamy a úhledně je spínal k sobě. Poté sklidil ze stolu nádobí. „Já zajdu dolů, mistře, a připravím nám snídani. My…“ Farron se zarazil, pustil talíře i příbory a ukázal nahoru. „Tam! Letí tam kometa.“

Ollkas se probral ze zamyšlení a zadíval se na přírodní divadlo. „Ne, žáku,“ pronesl rozvážně, „to jsou dvě komety.

Dvě nádherné komety, s překrásnými ohony. Vypadá to, jako by se Tzulanovy oči daly do pláče.“ Přitiskl panenky ještě těsněji k vybroušenému sklu. „No ne. Mám dojem, že se Arkas a Tulm na chvíli rozzářily. A teď zase.“ Kotouč s čočkami zabzučel, jak se otáčel. „U všech nebeských bohů, to dvojhvězdí k sobě přitahuje všechny hvězdy, které se nacházejí v blízkosti. Letí rovnou do rudého bodu!“ Mistr přehodil nastavení na celkový záběr a prudce vydechl. „A Tzulanovy oči při každém zásahu zazáří.“

Zdálo se, že se i ostatní hvězdy nově přeskupují.

Vytvářely kolem dvojhvězdí obrysy nějakého obličeje.

„Spálený bůh se na nás dívá,“ zašeptal pobledlý Ollkas.

„Co to má znamenat?“

„Možná se směje,“ usoudil Farron zděšeně.

„Jak prosím?“ Mistr astronom pohlédl na svého žáka.

„Tzulanovy oči nepláčou, ony se smějí, mistře.“ Farron si rozčíleně prohrábl vlasy. „Spálený bůh má z něčeho hroznou radost.“

„Mladý příteli, smím ti připomenout, že jsme astronomové a ne astrologové?“ opáčil Ollkas. „Určitě to bude mít nějaké rozumné vysvětlení. Magnetismus, lom světla nebo…“

„Počátek doby temnoty,“ dokončil mladý Kensustriánec téměř s posvátnou úctou.

„Nesmysl,“ zabručel mentor. Zvolna se vysoukal ze židle.

Dole někdo zaklepal na dveře, Farron se rozběhl po schodech. Ollkas mezitím pomocí kladkostroje zaaretoval dalekohled a spustil mechanismus, zavírající posuvnou střechu.

Jeho mladý kolega znovu vyběhl nahoru do observatoře, funěl a lapal po dechu, v ruce mával dopisem. „Zpráva z historické fakulty, opatřená poznámkou, že je určená pro astronomické oddělení.“

„Že by přišla odpověď na dotaz, který jsem jim před rokem poslal? Dej to sem.“ Mistr popadl obálku, zlomil pečeť a přečetl si obsah. Potom sklopil ruku s dopisem a protáhl ústa. „Myslím, že hvězdy říkají více pravdy, než je nám libo.“

„Mistře.“ Farron přešlapoval na místě. „Jsem hrozně zvědavý. Co říkají?“

Ollkas se posadil a unaveně si rukou podepřel hlavu.

„Potvrdili to, co jsme se domnívali. Jenomže příliš pozdě, než aby nám tím prokázali nějakou službu. Kensustrie měla u Telmaranu zasáhnout a ne se jenom dívat. Ach, ta zatracená kasta válečníků a jejich…“

Mladý učenec to už déle nevydržel a vytrhl mu dopis z ruky. „Chyba ve výpočtech? Chyba ve výpočtu kalendáře, a od roku 301 si toho nikdo nevšiml?“

„Od roku, kdy na Ulldartu skončily velké války. Pouze hvězdy se nenechaly obelhat,“ přikývl mistr na souhlas.

„Podle toho nyní nepíšeme rok 443, ale 444 po Sinuredovi.

Celou dobu jsme žili v roce, který měl přinést rozhodnutí, a nikdo o tom nic netušil. Jak jsem slyšel, teď už je po bitvě.

A za pár dní máme rok 445. Jak to tak vypadá, Spálený bůh zřejmě zvítězil.“

Farron hlasitě polkl a podíval se nahoru, kde se dřevěná střecha s rachotem zavírala a rudé souhvězdí zakrátko zakryje. Komety za sebou stále ještě zanechávaly širokou stopu. „Není divu, že Tzulanovy oči prolévají slzy radosti.“