ULLDART - DOBA TEMNOTY IV.

PŘED ZRAKY

TZULANA

MARKUS HEITZ

DRAMATIS PERSONAE

PROLOG

KONTINENT ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ALDOREEL, PĚT MIL NA SEVER OD TELMARANU, ZIMA 443/444

P. S.

Poloprázdný stříbrný pohár zvolna vyklouzl z ochablé ruky a s tupým bouchnutím dopadl na udusanou hlínu velké haly. Odkutálel se kousek stranou, přičemž se z něho zbytek vína vylil na zem, a zůstal tam ležet. Rudý zkvašený hroznový mok vytvořil malé loužičky, v nichž se slabě odrážela záře pohasínajících plamenů.

Polena z kmenů stromů, která v krbu shořela téměř na popel, vydávala už jen slabou záři, jež ani zdaleka nestačila prosvětlit obrovskou místnost. Černé zbytky se s praskotem a jiskřením rozpadaly na malé kousíčky.

Postava sedící zhrouceně v křesle u krbu na nic nereagovala.

Hlava s blonďatými vlasy byla svěšená na prsa, oči zůstávaly zavřené, pravá ruka sklouzla z opěradla dolů. Levá svírala prázdnou láhev od vína, u mužových nohou ležely vedle nedbale odhozených kusů prsního pancíře další tři láhve.

Spáč něco zamumlal, potom sebou jedna bota najednou škubla. Láhve, do nichž narazila, o sebe zacinkaly, ale ani tento zvuk muže neprobral z nelítostného snu. Snu, který mu znovu a znovu přiváděl před oči zástupy bezejmenných mrtvých, jejichž smrt měl na svědomí. Slyšel výkřiky hořících mužů i těch, co se topili ve vodách, slyšel volání o pomoc a kletby, které jeho jméno proklínaly na věky věků.

Za sloupem v pozadí místnosti se neslyšně vynořila druhá postava, od hlavy až k patě pokrytá blátem.

Opatrně se rozhlédla po potemnělé místnosti a neustále se měla na pozoru před případným příchodem strážného nebo překvapivým útokem.

Bylo zcela zřejmé, že se nehodlá přiblížit k židli, na níž seděl světlovlasý mladík, místo toho vylovila z toulce šíp a přiložila ho k tětivě. Střelec milimetr po milimetru natahoval spletený provázek a mířil šípem na spáčovo srdce. Když si byl naprosto jistý, že hrot nemůže cíl minout, uvolnily jeho prsty tětivu.

Šíp zasvištěl, prolétl vzduchem a necelý metr před nechráněnou hrudí narazil na neviditelnou překážku. Na

okamžik se bez hnutí vznášel ve vzduchu, poté spadl na zem.

V tu chvíli otevřel muž v křesle tmavě modré, alkoholem zakalené oči.

„Měl jste mě zastřelit hned v Granburgu,“ zablábolil Lodrik těžkým jazykem do stínů. „Teď už nebudete mít to štěstí, mistře Hetrále. Moje magie je příliš mocná, dnes už pro mě nějaký ocelový hrot neznamená žádné nebezpečí.“

Přilétl druhý šíp, potkal jej však stejný osud jako první.

Kabcar Tarpolu a Turisu se potácivě zvedl. „Ach, jak by vám dnes byl Ulldart vděčný, kdybyste tehdy přijal Kolského zakázku a zavraždil mě, když jsem byl ještě malý kluk. Guvernér.“ Lodrik se tiše zasmál a hlasitě vydechl.

„Vidíte, co jsem dnes, mistře Hetrále. Vládce, který svůj lid podruhé zachránil před domýšlivými útočníky. A který pravděpodobně přivolal Dobu temnoty včetně Sinureda.“

Vytasil popravčí meč, rytiny na čepeli se zatřpytily. „Tak do toho. Dávám vám možnost postavit se mi v souboji. Jenom vy a já. Přestože si to zrádce jako vy ani nezaslouží.“

Mladý muž se potácel směrem k Turîťanovi, čepel meče klouzala po zemi.

Hetrál odhodil luk stranou a i on vytasil zbraň. Když před několika hodinami spatřil mladého Telisora, jak se řítí proti přesile, bylo mu jasné, že nad spojeneckým vojskem už nikdy slunce nevyjdou. A také postřehl, že se Lodrik stáhl do městečka, kde byli ubytovaní jeho vojáci. Sledoval ho,

aniž by si ho stráže všimly, místo aby se vrhl vstříc jisté, zcela nesmyslné smrti. Možná se mu podaří zabránit dalšímu neštěstí.

Pozorně sledoval pohyby opilého kabcara.

„Vím, co si myslíte, mistře Hetrále,“ blekotal Lodrik a shrnul si rozcuchané vlasy z obličeje. „Myslíte si, že když mě zabijete, ještě než nastane rok 444, Doba temnoty nepřijde. A doufáte, že Ulldrael udělá nějaký zázrak.“

Kabcar se posměšně zasmál. „Ulldrael Spravedlivý, jak mu lidé říkají.“ Upíral ztěžklý pohled do hnědých očí němého mistra střelce. „Nazýváte to, co se odehrává několik mil odsud, spravedlivým činem? A proč vám bůh nepomohl, když jste přece chtěli zvítězit ve jménu dobra?“ Bez míření se rozmáchl po Hetrálovi, prudkost rány ho samotného strhla tak, že rychle musel udělat pár drobných krůčků. „Kde byl váš bůh?“ vyplivl opovržlivě. „Já jsem vás chtěl nechat jít, a vy šílenci vyrazíte proti mým vojákům, kteří jenom čekali na to, kdy konečně poteče krev.“ Kabcar se opřel o sloup. „Já jsem vám daroval život. Jako bůh. A vy jste neměli na práci nic lepšího než ho zahodit.“ V modrých očích se objevil strnulý výraz. „Já jsem dobro. Jinak bych dnes byl tím, kdo prohrál, nemám pravdu?“ Turîťan vyrazil vpřed a udeřil, Lodrik duchapřítomně ránu odvrátil a popadl muže za ruku, v níž svíral meč. „Nemám pravdu?“ zaryčel mu do tváře. „A jestli nehájím dobro, proč jsem nebyl zničen?“

Hetrál vrazil mladému muži ramenem do obličeje.

Lodrik se odpotácel k pilíři, z úst a z nosu mu crčela krev. Hetrál okamžitě pokračoval v útoku, pohánělo ho pomyšlení na lidské oběti v Zakázaném městě a padlé z masakru, který se udál jen před několika málo hodinami. S

ústy rozevřenými v němém výkřiku se oběma rukama rozmáchl a udeřil.

Lodrikova pravá ruka udělala nepatrné gesto. Z konečků prstů vylétly tmavomodré paprsky energie a zasáhly Turîťana rovnou do hrudi. Magická síla muže nadzvedla a odmrštila ho dvacet stop daleko, než ztěžka dopadl na zem.

Tělo mu obklopily droboučké blesky, které se postupně vybíjely do udusané země. Z Hetrálova těla se na místech, kde ho energie zasáhla, ještě chvíli kouřilo, šaty měl ožehnuté, kůže pod nimi byla posetá puchýři.

„Jestli ve mně Ulldrael spatřuje zlo, proč v bojích se mnou prohráváte?“ zeptal se kabcar zamračeně. „Vytáhli jste proti nesprávnému muži. Podlehli jste našeptávání falešného boha.“ V záplavě vzteku a zoufalství zahodil popravčí meč. „Ulldrael Spravedlivý, že ano? To si přece právě myslíte, je to tak?“

Hetrál se vyškrábal na nohy, tvář měl zkroucenou bolestí. Kabcara nedokáže porazit, uvědomil si rezignovaně a hledal místo, kudy by se dostal ven. Takhle nad ním nezvítězí, teď rozhodně ne.

Spáleniny mu působily takové utrpení, že nebyl schopen jediné kloudné myšlenky. Měl pocit, že se mu paprsky zažírají stále hlouběji do těla. Mistr střelec potřásl hlavou a odvrávoral k oknu.

„Chcete se dát na útěk, mistře Hetrále?“ zavolal za ním Lodrik posměšně. „Pochopil jste, že jste udělal chybu? Tak se přidejte na moji stranu.“ Mladý panovník se k němu kolébal, ve tváři se mu zračilo něco jako naděje. „Prosím, mistře Hetrále. Já jsem přece ten, kdo je v právu, ne ti druzí.

Můžu vám prominout, co jste spáchal v Zakázaném městě.

Zůstaňte u mě a pomozte mi přesvědčit ostatní.“ Lodrik natáhl ruku, oči protkané rudými žilkami se na Hetrála prosebně zahleděly.

Turîťan vymáčkl okno, aby stačil z velké haly uniknout dříve, než dorazí kabcarova tělesná stráž. Plivl Lodrikovi pod nohy a vyběhl ven, hledal záchranu v noční temnotě.

Kabcar zaryčel, vytrhl pistole od opasku a zmáčkl spouště. Zadunělo to, střelný prach se vznítil a vyslal za Hetrálem olověné kulky. V tu chvíli vtrhly do sálu stráže a na panovníkův pokyn se pustily do pronásledování atentátníka. V místnosti se vznášely obláčky kouře, připomínající velké chumáče vaty, dokud je noční vánek postupně nerozehnal.

Do obrovského sálu vstoupili sluhové přinášející zapálené pochodně, zatímco se kabcar potácel zpátky do křesla. Obě střelné zbraně opatrně uložil do polštářů.

Ve dveřích se objevil Mortva Nesreca s Osbinem Leodem Vareszem, bratranec oděný v neposkvrněné uniformě, jeho stratég s rozseknutým spodním rtem v plné zbroji a novými, ještě krvavými trofejemi zavěšenými na helmě. Následoval je zástup bojovníků a tucet zajatců, mezi nimi i vyčerpaní válečníci v našňořených, drahých šatech.

„Vznešený pane.“ Konzultant se uklonil na pozdrav. Při tom padl jeho pohled na čtyři prázdné láhve od vína.

„Neslyšel jsem právě výstřely?“

„To není důležité,“ uklidňoval ho kabcar. Loket mu sklouzl z opěradla, ale muž se hned zase narovnal, i když působil poněkud neohrabaným dojmem. Uklouzlo mu hlasité říhnutí. „Jeden starý známý, který mě chtěl zabít. Ale já jsem ho zahnal na útěk. A kdo je to tady?“ zeptal se znuděným hlasem.

„Zvítězil jste. Přivádíme vám poslední zbytky Sjednoceného vojska. Několik důstojníků, velmistra Vysokých mečů a pár dalších zajatců.“ Vojáci vyvlekli dopředu tři muže různého věku. „Ale tihle jsou nejdůležitější. Smím vás seznámit s králem Tarmem z Aldoreelu, jeho synem Telisorem a tersionským vojevůdcem J’Maalem?“ Mortva mírně ustoupil stranou, aby panovníkovi nepřekážel ve výhledu.

„Ach ano, ta bitva.“ Lodrik se zvedl z křesla a pravou rukou uchopil popravčí meč, který mu podal jeden ze sluhů.

Chladně si změřil špinavé, zčásti těžce raněné muže. Rychle,

přerývaně dýchal, bylo mu hrozně zle. V krku mu nebezpečně bublalo. „Vy falešní hrdinové mě vůbec nezajímáte,“ prohlásil po chvíli pomalu a potřásl hlavou. „Já bych chtěl jen žít v míru a zapomenout. A vy mi překážíte.“

„Proto nás teď chcete zabít?“ řekl Telisor opovržlivě.

„Jste opravdu pěkný kabcar. Nechal jste zákeřně zavraždit tisíce lidí, kteří nechtěli nic než zastavit Zvíře.“

Lodrik přimhouřil oči. „Já vás znám. Vy jste ten pitomec, který hnal Sjednocené vojsko na smrt.“ Kabcar se krátce odmlčel, poté udeřil králova syna dlaní do obličeje.

„Já Zvíře ovládám. A vy jste měli se mnou jednat.

Mnohokrát jsem vám k tomu dal příležitost. Jenže jste místo toho povraždili moje posly. Dokonce i na bitevním poli jste ode mne odmítli přijmout milost. Není divu, že Ulldrael Spravedlivý neudělal nic, ale vůbec nic pro to, aby vás zachránil. Jste zkažení, domýšliví lidé.“ Bolestně pohlédl na Mortvu. „Je mi zle, bratranče. Vyřiď to místo mě.“ Málem upadl, ale nepříliš jistým úkrokem stranou se mu podařilo tomu zabránit.

„My jsme vaše posly ne…“ odporoval mu udiveně Tarm, jemuž úder mohutným kyjem roztříštil rameno, přestože je měl chráněné kroužkovou košilí.

Lodrik si rukama zacpal uši a přerušil ho. „Buďte zticha, lháři!“ vykřikl. „Mám už těch vašich intrik a lží po krk.

Všichni vládci na tomhle kontinentu jsou prolhaní.“ Mladý

muž se vypotácel ven, přičemž odstrčil pomocné ruce, které mu sluhové podávali.

„Je na čase, aby začal jednat někdo, kdo je opravdu čestný,“ přizvukoval kabcarovi Mortva, „a to jménem všech lidí na Ulldartu. Aby všechny lži skončily.“

„Vy jste za to odpovědný,“ řekl mu Tarm přímo do očí.

Aldoreelský král pohlédl na konzultanta. „Musíte být sám Tzulan.“

„Ale to přece ne, Veličenstvo.“ Muž se stříbrnými vlasy se na něj neproniknutelně usmál, v obou očích, šedém i zeleném, se zablesklo. „To by pro mne byla příliš velká čest.

Já jsem jen skromný služebník, nic víc.“

„Sloužíte opravdu dobře.“ Aldoreelský král sklonil hlavu. „Co se s námi stane?“

Konzultant si založil ruce za záda a pomalým krokem zajatce obešel. Telisorova levá tvář rudě žhnula, jak ji zasáhla kabcarova ruka. „Budete dopraveni na místo, kde o vás bude postaráno. Oficiálně jste samozřejmě padli v bitvě.“ Ťukl prstem na krev, která králi zmáčela rameno, nabral jí trochu mezi palec a ukazováček a zkoumal ji. „Ale za několik málo týdnů se vrátíte ke svým lidem, kteří z toho budou mít obrovskou radost. Oznámíte jim, že vaše dosavadní jednání nebylo správné. A protože jste si to uvědomili, vzdáte se trůnu.“

„Nikdy!“ vykřikl Telisor a skočil vpřed, aby se na králova rádce mohl vrhnout.

Varesz ho vší silou kopl do rozkroku. Mladík zaúpěl a zhroutil se na zem.

Mortva podřepl. „A vy, Telisore, pomůžete otci zvládnout těžký úkol, totiž přesvědčit lid o tom, že když jste vytáhli do boje proti kabcarovi Tarpolu a Turisu, podlehli jste bludu. Budete se divit, s jakou horlivostí se již brzy tohoto poslání ujmete. Pokorně budete v oděvu kajícníka táhnout zemí a kázat, zatímco se kabcar bude kochat nečekaným převzetím dalšího trůnu.“ Konzultant si otřel o cáry princových šatů z prstů Tarmovu krev, vstal a obrátil se k J’Maalovi. „A pak tu ještě máme K’Tar Tura z Tersionu.“ Zatvářil se zamyšleně. „Přiznávám, že je pro mne dost obtížné přijít na něco, čím byste mi byl užitečný.

Nemůžu vás poslat zpátky se stejným posláním jako krále a jeho následníka. Váš lid má v současnosti příliš špatnou pověst. Ale kdo ví.“ Bez dalšího vysvětlení dal znamení strážím.

Králův rádce a jeho stratég mlčky přihlíželi, jak vojáci vyvádějí zajatce ven. Telisora, jenž se ještě nezotavil z úderu do slabin, museli vléct po zemi.

„Přestože to Vznešený pán momentálně ještě není ochotný přiznat, práce, kterou jste odvedli u vodopádů, byla naprosto excelentní,“ pochválil Mortva Sinuredova vojevůdce. „Bez vás by to bylo mnohem těžší. Rozhodnutí padlo právě včas. Ani jsme nemuseli využít magických

schopností Vznešeného pána. A počet smrtelných obětí byl mnohem vyšší. Tzulan bude spokojený.“

„Spálený bůh již ukázal svou tvář,“ prohlásil Varesz a ušklíbl se, jizva na spodním rtu se mu široce rozevřela.

„Děje se to, co se musí stát. Jenom Vznešený pán mi připadá ještě trochu… moc citlivý.“

„To se poddá. Je na nejlepší cestě.“ Muž se stříbrnými vlasy se zadíval oknem ven. „Ať si muži odpočinou. Řekl bych, že kontinent bude výsledkem bitvy tak překvapený, že se Tarpolu a Turisu nikdo nepostaví. Lidé budou příliš zaměstnaní pochybnostmi o svém bohu. A mezitím dorazí posily z Tzulandrie.“

„Jak vypadají další plány?“ vyptával se stratég se zájmem a setřel si z obličeje trošku krve, odkapávající z čerstvé trofeje na helmě.

Mortva se na válečníka zadíval s odporem. „Měl byste si tento druh sbírání trofejí odvyknout. Až budete jednoho dne muset přijet do Ulsaru a obyvatelé vás takhle spatří, nejspíš před vámi utečou.“ Zahlédl v křesle kabcarovy pistole a vzal je k sobě. „V nejbližší době znovu začnou diplomatická jednání. Zároveň, tak zní moje prosba, vyberte z oddílů dva tisíce nejlepších jezdců a rozdělte je do skupin po padesáti lidech. Už brzy na ně zase přijde řada, aby urychlili vyjednávání.“

Varesz na něho zvědavě pohlédl.

„V zemi, která se nemá jak chránit, se bandité a lupiči můžou stát hotovou pohromou,“ vysvětloval Mortva. „Kdo jim v Hustrabánu, Aldoreelu nebo v Serusii učiní přítrž, když většina vojáků padla v bitvě?“

„Řekl bych, že kabcar.“ Stratég se od plic zasmál.

„Přesně tak, vážený,“ souhlasil konzultant. „A jakmile se dosáhne dohody, budou ‚lupičské bandy‘ rázně zničeny. To znamená, že se vaši lidé stáhnou zpátky, cestou ještě tu a tam něco vyplení. A kabcar tím znovu získá na oblibě.“

Osbina Leoda Varesze najednou opustila dobrá nálada.

„Opravdu máte na Vznešeného pána takový vliv, že neudělá nic, co by se příčilo našim záměrům, Nesreco? Takovou příležitost už nikdy nebudeme mít, nezapomínejte na to.“

„Vy vedete válku na bitevním poli, já u jednacího stolu,“

poučil Mortva Sinuredova vojevůdce přátelsky, ale zároveň i chladně. „Nelamte si hlavu mými starostmi. Vím velice dobře, co je ve hře, kdyby Vznešený pán nechtěl udělat to, co po něm chceme. Ale v této záležitosti nám nesmírně pomáhá jeho sestřenice.“

„Potom vám přeji hodně štěstí a veškerou zlobu a zlomyslnost, již budete potřebovat.“ Stratég se s ním rozloučil.

„Mockrát děkuju,“ zavolal za ním Mortva. „Štěstí nepotřebuji. A zlomyslnosti mám k dispozici víc než dost.“

Pomalu popošel k oknu a ve skvělé náladě pozoroval noční oblohu, na níž v plném lesku zářily a třpytily se dvě

hvězdy: Arkas a Tulm. Těsně pod tímto souhvězdím kroužily dvě komety a na pohled se zdálo, že okolní hvězdy vytvářejí kolem nich obrysy výrazného obličeje. Tolik radosti, Tzulane. Brzy, už brzy budeš opět moci kráčet po zemi. Měj ještě chvíli trpělivost, Spálený bohu. Ten den není daleko a už to všechno začalo.

I.

„ Věštkyně vyrůstala v chmurném Borasgotánu, jemuž vládl tvrdou rukou šílený Arrulschán. V nejranějším dětství táhla s kočovnou výpravou zeměmi Ulldartu. Od prvního okamžiku, kdy dokázala myslet a mluvit, byla schopná vyčíst osud ostatních lidí z jediného pohledu do jejich očí, zrcadla duše každého smrtelníka. Její dar byl vysoce ceněn a lidé ji měli ve velké vážnosti.

Přihodilo se, že ji cesty zavedly do Tarpolu, do provincie Granburg.

Tam se během jedné slavnosti setkala s mužem, jehož se později bude obávat všechen lid celého Ulldartu.

A ona poznala, co je jeho předurčením.“

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA I.

…ZIMA 443/444 P. S.

Matucovi drkotaly zuby tak hlasitě, až ho ten zvuk probudil. Byla mu příšerná zima, v ústech mu skřípal písek, levou nohu mu zalévala studená voda. Ve vzduchu byl cítit pach moře, soli a řas. Ptáci bez ustání halasili, jednou se ozývali z větší, podruhé z menší dálky, moře šumělo v monotónním, stále stejném rytmu. Něco lehkého mu poskakovalo po těle.

Opatrně zvedl hlavu a zadíval se na nevelkou, plochou pláž, nad níž se vznášely cáry ranní mlhy. Několik metrů od něj se tyčily do výše černé skalní útesy, z místa, kde ležel, neviděl nahoru na hrany.

S povzdechem opět složil hlavu do chladného písku.

„Ulldraeli Spravedlivý, děkuji ti, žes mě zachránil. Postarej se ve své dobrotivosti, aby to zvládli a přežili i všichni ostatní.“

Mnich se otočil na záda a posadil se. Dva racci, kteří na něm seděli, se s nářkem zvedli.

„Zmizte odsud! Já nejsem mrtvý,“ vykoktal nezřetelně, jak jen mu to rychle cvakající čelisti dovolily. Všiml si, že mu někdo zakryl tělo suchými ženskými šaty, aby neumrzl.

To jsou Norininy věci, blesklo mu hlavou a chtěl vstát. V

rychlosti a netrpělivosti si nevšiml, že ztratil dřevěnou protézu, a okamžitě se opět zřítil do písku. Vedle sebe spatřil otisky bot, podle velikosti mohly patřit brojačce.

Zalovil rukou a nahmatal kus prkna, zapřel si ho pod rameno a s jeho pomocí rychle kulhal po pláži. V nevelké vzdálenosti objevil truhlu, do níž oné bouřlivé noci uložili Norinu i jejího maličkého synka. Víko truhly bylo zvednuté.

Matuc nevěděl, co se přesně na palubě Grácie přihodilo.

Pamatoval si, jak záchranný člun dosedl na hladinu a padající ráhno udělalo v trupu člunu širokou díru, jako by samotná bouře nestačila na rozbití maličké skořápky. Během několika okamžiků se všichni ocitli v ledově studené vodě.

Ve vší té vodní tříšti a pěně, v bouři a mezi vlnami ztratil Fatju z očí, a pokud si ony události dokázal aspoň zčásti oživit v paměti, držel se jako klíště jedné z trosek záchranného člunu.

Zatímco se blížil k truhle, díval se vzhůru ke strmým skalním útesům a neustále v sobě živil naději, že tam spatří nějaké lidi nebo část rogogardské ostrovní pevnosti. Pláž s tmavým pískem, posetá troskami a kousky vraků, se táhla jako úzký pruh zdánlivě do nekonečna, až daleko od něj

ostře zahnula doleva. Skřehotající ptáci, kteří se nad ním vznášeli, však byli široko daleko jedinými živými tvory.

Když poklekl vedle truhly, lapal námahou po dechu a třásl se zimou, od úst mu stoupala pára v podobě bílých obláčků. Truhla byla na první pohled prázdná.

Opatrně osahával její obsah, až narazil na slabý odpor.

Opatrně odsunul stranou dámskou spodničku. Pod ní leželo Norinino dítě a spalo, zabalené do několika vrstev šatů, aby bylo chráněné před nízkými teplotami. Pouze po matce chyběla jakákoliv stopa. Matuc objevil otisky jejích bot, vedoucí od velké truhly někam pryč.

Když je očima sledoval, ulpěl jeho pohled na něčem, co zpočátku považoval za kus dřeva. Ten se však hýbal.

„Norino!“ zakřičel, jeho hlas se dutě odrážel od holých stěn bedny.

Dítě se okamžitě probudilo a polekaně se dalo do pláče.

To jsem udělal skvěle, pomyslel si mnich a spěšně začal chlapečka uklidňovat. Přitom sledoval útlou postavu, která se namáhavě zvedla na nohy a zamířila jeho směrem. A čím více se blížila, tím si byl bývalý představený kláštera Ulldraelova řádu jistější, že se jedná o malou čtenářku lidských osudů.

Skutečně, byla to Fatja, promočená od hlavy až k patě, zuby jí drkotaly téměř stejně rychle jako mnichovi. Dívka za sebou táhla nějaký vak.

„To bylo o fous,“ vykoktala, ruce si tiskla k tělu. „Mám hroznou radost, že tě vidím, Matuci.“ S úlevou mu padla kolem krku. „Kde je Norina?“

Mnich bezradně pokrčil rameny, což s ohledem na to, jak se třásl zimou, téměř nebylo poznat. „Já jsem ji vůbec neviděl. Ale musela mě přikrýt a potom někam odešla po břehu. Možná hledá pomoc.“

„A syna nechala tady?“ Nezdálo se, že by dívku jeho úvaha nějak přesvědčila. Vtiskla muži dítě do rukou a začala se přehrabovat v truhle a hledat nějaké šaty, které by jim v nynější situaci přišly vhod. Duchovní působil bezradným dojmem, nevěděl, co si počít. Plačícího kojence držel jako kousek tenoučkého, křehkého skla.

„Otoč se,“ požádala Matuce dívka, zatímco si svlékala první části promočeného šatstva. Přehodila přes sebe brojaččiny šaty, přestože jí byly příliš velké. Matuc bez váhání uposlechl její výzvy. „Taky by ses měl převlíknout,“

doporučila mu Fatja. „Jinak si uženeš smrt. Ulldrael nás musel chránit, jinak by z nás byly rampouchy.“ Poklepala mu na záda na znamení, že se k ní smí opět otočit, a podala mu suchou sukni.

„Já si mám…“ snažil se mnich protestovat.

Fatja opatrně uchopila novorozeně do náruče a něžně ho kolébala. Křik se brzy ztišil. „Buď rozumný. Nijak nám nepomůže, když se nachladíš.“

„Ulldrael se bude otřásat smíchy,“ zabručel Matuc, ale i on se začal převlékat. Většina šatů mu sice byla příliš úzká, ale když se je nesnažil dopnout, mohl se v nich pohybovat.

Z několika šál a přehozů vytvořil pro sebe i pro dívku hřejivý svrchník.

„Doufám, že Norina najde někoho z ostatních,“

prohodila Fatja po chvíli a láskyplně se zadívala na spící dítě. „Podívej, jak se mu u starší sestřičky líbí.“ Zvedla hlavu. Po tváři se jí rozprostřel široký úšklebek, dokonce i v hnědých očích jí pohrával smích. „Matuci, vypadáš úchvatně. Piráti tě budou milovat. Jenom to strniště na tváři…“

„Buď zticha,“ procedil mnich mrzutě. Přesto byl dívce vděčný, že ho donutila převléci se. Pocit chladu ho zvolna opouštěl. Rozhlédl se, ale na pobřeží se v obou směrech nic nezměnilo. Stejně jako předtím tam bylo tolik života jako na hřbitově. „Z celé duše doufám, že se Rudgass a Valjakov zachránili a dostali se z moře.“

„Vsadím se, že pirát už dávno sedí v domě svýho bratra a zahřívá se kořeněným vínem,“ odvětila Fatja s předstíranou důvěrou. Při pohledu na polámané kusy dřeva všude kolem bylo zřejmé, že se snaží popřít nejpravděpodobnější odpověď. Když jí stekla po tváři první slza, prolomily se v mladé čtenářce osudů všechny hráze.

Plakala, dítě si přitiskla k tělu. Matuc ji vzal do náruče a přehodil přes ni kousky šatstva, aby se trochu zahřála.

Dlouhou dobu tak mlčky seděli.

Na obzoru vyšla slunce a stoupala vzhůru, mírně se oteplilo. Mlha se rozptýlila a nad hlavami se jim zjevila šedivá zimní obloha. Nad neklidným mořem pronikl skrz mraky jeden sluneční paprsek, v jeho záři se zatřpytily vlny.

Matuc si to vyložil jako povzbudivé znamení Spravedlivého. Přestože jejich situace nevypadala dvakrát růžově, nadále pevně věřil, že si je Ulldrael vyvolil k nějakému vyššímu poslání a nenechá je jen tak skonat na opuštěném rogogardském pobřeží.

Dívka po chvíli už jen trochu popotahovala, pak se hlasitě vysmrkala. „Budeme opravdu tady čekat tak dlouho, až se Norina vrátí s nějakýma pomocníkama?“ zeptala se.

„Možná se k ní Rogogarďani nechovají moc přátelsky. Nebo co když je nejbližší rybářská osada úplně jiným směrem?“

„Nesmysl,“ prohodil Matuc, jenž se děsil představy dlouhého pochodu měkkým pískem.

„Můj bratříček bude mít brzo hlad, my taky budeme muset něco sníst. V pytli je několik mizernejch sladkejch hlíz a troška, ani nevím čeho, jinak nemáme na jídlo a pití vůbec nic, a to mluvím jenom o tom nejdůležitějším.“ Fatja se nenechala odbýt, utřela si cípem rukávu oči. „Na moje vize se nemůžeš moc spoléhat. Přece jsem říkala, že všecko nemusí být bezpodmínečně daný předem. Možná vidím jenom jednu z možností, jak to všechno může dopadnout.

Ale co když…“

Mnich si povzdechl. „No dobrá. Máš pravdu. Pro jistotu taky vyrazíme.“

Děvče mu pomohlo na nohy, zasunulo mu pod ruku kus prkna z vyplavených trosek a pomocí šálu si přivázala bratra k břichu, aby ho hřejivý přehoz chránil před zimou.

Vpřed postupovali velice pomalu, Matuc musel spíše poskakovat, než že by kráčel, a když konečně dorazili k prvnímu ohybu, perlil se muži navzdory panujícímu chladu na čele pot. Norininy stopy nebyly nikde vidět.

„To přece nemá smysl,“ uvědomil si mnich a usedl na kámen. „Beze mne jsi mnohem rychlejší.“

Fatja sevřela koutky úst. Starý muž jí viděl na očích, že se dívce nijak nezamlouvá představa, že by ho tu měla nechat samotného. „Kde vlastně jsou ti piráti? Když je člověk potřebuje, nikde nejsou,“ procedila zlostně. „Celej sever z nich má strach, ale nikde je není vidět. Řeknu Rudgassovi pěkně od plic, co si o nich myslím.“

Matuc ji popadl za šos šatů a ukázal na moře. „To je přece nějaká plachta, nebo se mýlím?“ Hekticky začal máchat ve vzduchu prknem. Dívka položila chlapečka na zem, poskakovala na břehu sem a tam a mávala žlutým šálem.

Jak se však zdálo, nikdo z posádky jednostěžníku se jejich směrem nedíval. Loď nerušeně pokračovala v plavbě, mnich ani děvče se neubránili zklamání. Také Norinin syn se opět rozplakal.

„Má hlad,“ usoudila Fatja a zase si to malé stvořeníčko přivázala k tělu. Poškrábala se na hlavě. „Asi bude nejlepší, když půjdu dál bez tebe, Matuci. Však vím, kde tě najdu. A protože Rogogarďani nejspíš znají svoje pobřeží líp než já, určitě pro tebe budeme moct brzo přijít.“ Opatrně se k němu přitiskla, aby zároveň neublížila dítěti. „Nedovolím, abys tady vedle hloupejch racků umřel hlady.“

Mnich pohladil dívku po černých vlasech. „Odevzdávám se do rukou Ulldraela Spravedlivého. Nedopustil, abychom se utopili, tak nás určitě dále ochrání před příkořím.“

Otcovsky ji políbil na čelo a naznačil, ať jde.

Sotva Fatja zmizela za skalním ohybem, hned zase přiběhla zpátky.

„Hned za tím rohem je břeh plnej lidí,“ vykřikla radostně a zvedla zaskočeného muže na nohy. „Prohledávají trosky vraku. Honem pojď.“

Matuc namáhavě poskakoval vpřed, a i když se to příliš nehodilo, maně mu vytanul na mysli chromý racek.

Děvče se nemýlilo. Od místa, kde si právě chtěl odpočinout, nemuseli jít nijak daleko, sotva kam by člověk dvakrát kamenem dohodil. V písku se hemžilo plno mužů i žen. Většina z nich se chránila proti chladu kožichy a hrubými koženými kabáty, několik málo mužů mělo na nich navlečenou kroužkovou košili a v ruce svíralo oštěpy.

Ozbrojenci dávali pozor na všechny strany, jestli jsou v bezpečí, zatímco ostatní ve spěchu prohrabávali trosky

vraku. Na kraj písečného pobřeží bylo vytaženo několik veslic, jimiž lidé nejspíš připluli na místo.

„Fatjo,“ přivolal mnich k sobě čtenářku osudů. „Zůstaň u mě. Nejsem si jistý, koho to vlastně máme před sebou.“

Lidé na břehu si jich všimli. Nejbližší hlídač se otočil dozadu a zakřičel krátké varování. Uchopil oštěp oběma rukama a namířil ho na nově příchozí.

„No to tedy mají Rogogarďani krásný mravy,“ utrousila Fatja rozladěně.

K prvnímu hlídači se připojili další dva muži a začali se mezi sebou radit. Potom jeden z nich předstoupil.

Hlídač byl stejně jako všichni, co se hemžili na břehu, poněkud menší než Matuc. Shodil z hlavy kapuci a ve větru zavlály dlouhé černé vlasy. Obličej měl cizokrajné rysy, byl mírně hranatější než mnichův, připomínal spíše Jengoriánce.

Pleť vypadala od přírody bledá, pár pronikavých zelených očí si cizince pozorně měřil. Ulldraelovu sluhovi připadalo zvlášť nápadné, že muž má vyholenou bradu, ale pod nosem výrazné, umně zakroucené kníry, do nichž byl zapracován podivný vzor.

To nebyl žádný Rogogarďan. Jeho podezření se potvrdilo, když se na ně cizinec obrátil prvními nesrozumitelnými slovy.

Fatja pohlédla na neznámého velkýma očima. „Co říkal?“

„Jak to mám vědět?“ opáčil mnich poněkud bezradně.

„Ty seš přece z nás dvou ten učenej.“ Čtenářka osudů se na muže s oštěpem pro jistotu usmála a pokusila se ho tím získat. „Tak přece něco udělej,“ zasyčela skrz zuby.

Hlídač něco zaryčel směrem dozadu, aniž by z nich spustil oči. Přiběhl k nim druhý muž, jenž se postavou od prvního téměř nelišil, pokud se to dalo přes hrubé šaty odhadnout. Také on měl nezvykle, zvláštně upravený knír.

„Rozumíš nám?“ pronesla dívka pomalu a hlasitě.

Zvědavě čekala na odpověď.

Druhý ozbrojenec se musel dát do smíchu. „Nejsem hluchý. Ale na rozdíl od ostatních umím ulldartsky.“

„A co děláš na Rogogardu? Piráti nebudou mít moc velkou radost z toho, že jim cizinci rabujou pobřeží,“ plácla Fatja, co jí přišlo na jazyk, a přiměla tím muže k dalšímu výbuchu bujarého veselí.

„Děvče, tady nejseš u mořských lapků. Jsi v Kalisstronu.“ Čtenářce osudů spadla čelist, Matuc zaúpěl.

„Proto můžeme prohledávat pobřeží v naprostém klidu. Já se jmenuju Blafjoll, jsem hlídač nebo lovec velryb, podle toho, co je zapotřebí. Domnívám se, že to asi byla vaše loď, že ano?“

„Já jsem Matuc, to je Fatja,“ představil se duchovní spěšně. Poněkud zmateně ukázal na novorozence. „A to je…

dítě. Našli jste ještě někoho, kdo přežil ztroskotání? Je to moc důležité. Hledáme jednu mladou ženu, matku toho

dítěte.“ Popsal muži Norinu a pak i Torbena Rudgasse a Valjakova.

Blafjoll se kalisstronsky něco zeptal souseda, ten jenom potřásl hlavou. „Ne, nikoho jsme nenašli. Ani žádné mrtvoly, které by se jim podobaly. Je však možné, že je odvlekli jiní.“ Udělal rukou gesto, jímž je zval ke člunům.

„Nechcete se nejdříve trochu posílit? Potom bys mi mohl vysvětlit, proč máš jako muž na sobě ženské šaty.“

Matucovi se nahrnula do hlavy krev. Rudý jako rajče poskakoval po písečné pláži, zatímco se muži i ženy chichotali a více či méně otevřeně dávali najevo, jak je tento podivný muž pobavil. Blafjoll zůstal u nových známých, ostatní hlídači se vrátili na původní stanoviště.

„My jsme občané Bardhasdrondy,“ vysvětloval velrybář.

Fatja a Matuc se mezitím hladově vrhli na chléb připomínající suchary, nakládané ryby a marmeládu. „To je malé rybářské městečko. Než jsme sem doveslovali, trvalo nám to několik hodin. Naše hlídka spatřila vraky, a tak jsme vyrazili, abychom si vzali něco z toho, co moře zatím nespolklo.“

„Co jste předtím myslel tím, jak jste říkal, že je mohl někdo odvléct pryč?“ vyptával se mnich s plnými ústy.

„Mimochodem, Ulldrael nechť vám požehná za vaše dary a přátelské chování.“

„My dáváme přednost Kalisstrině požehnání, pokud vám to nevadí,“ odvětil Blafjoll poněkud chladněji. „Jiné bohy u nás nevidíme rádi.“

Matuc polkl.

„Co se týká tvojí otázky: my nejsme jediní, kteří se vydávají pátrat po věcech, jež moře vyvrhne. Jsou tady i jiní lidé, podobní Rogogarďanům, kteří si taky bez rozpaků berou všechno, co najdou. Včetně těch, co přežili. A ty pak prodávají za slušné peníze nebo je vymění za jiné věci.“

Fatja vypadala, jako by měla každou chvíli chuť vyskočit a utéct. Blafjoll však její reakci postřehl. „Neměj strach. My nic takového neděláme. Ale Lijoki jsou nebezpeční, a proto si dáváme pozor na všechno, co se kolem nás děje.“ Přehodil si oštěp přes rameno. „Rádi vás vezmeme k nám do městečka. Možná tam někdo bude vědět víc.“

Mnich si vzpomněl na plachetnici, kterou předtím zahlédl. „A kde ti lidé žijí?“

„Myslíš, že by mohli ženu odvézt?“ Velrybáři se ve tváři usadil zamyšlený výraz. „Potom bude těžké nalézt je. Oni obvykle kořist neprodávají na tomto pobřeží, ale plují s ní dále na jih.“

Mnich přivřel oči. „Zatraceně!“

„No, nikde není řečeno, že tu ženu našli,“ pokusil se Blafjoll utlumit Matucovy nejhorší obavy. „Vezmeme vás s sebou, aby dítě dostalo co nejrychleji mléko. Už jsme stejně všechno prohledali. Kalisstra tentokrát nebyla příliš štědrá.“

Muži a ženy se skutečně pozvolna chystali nasednout do člunů. Na palubách bylo jen málo nalezených předmětů a Matuc ani nebyl schopen říct, kterou z obou ztroskotavších lodí proudy vyplavily na kalisstronské pobřeží.

„Až budeme v Bardhasdrondě, zavedu vás k našemu starostovi. Ten musí rozhodnout, jestli u nás můžete zůstat, nebo ne.“ Velrybář mnicha zvedl a usadil ho do člunu.

„Bude nám rozumět?“ vyptávala se Fatja, která právě opatrně nasedala do člunu, spícího chlapce měla pevně přivázaného k břichu.

„Kalfaffel hovoří mnoha jazyky. Já jsem byl jednu dobu námořníkem na palestánské lodi, dokud ji piráti nepotopili, proto vám rozumím. Ale jinak u nás jenom málokdo hovoří ulldartsky Takže se budete muset naučit naši řeč.“

„A co když u vás vůbec nebudeme chtít zůstat?“ zeptala se malá čtenářka osudů s mírným vzdorem v hlase.

Blafjoll se opět zasmál. „Jestli najdete loď, která vás přepraví na Ulldart, tak jen do toho. Ale teď v době zimních bouří nenarazíte na nikoho, kdo by kvůli cizincům dal v sázku vlastní život. A do Rogogardu stejně nikdo nepluje.

Nemáme piráty zrovna v lásce. Promluvíme si později, teď musím pomáhat.“

Do člunu nyní nastoupily i ženy, které stále ještě prskaly smíchy pokaždé, když se na Mamce podívaly. Mnich si demonstrativně přitáhl šálu pevněji kolem prošedivělé hlavy a upravil si lem sukně.

Ženy spojenými silami vytahovaly z člunů masivní dřevěná kola, velká jako malé dítě, která muži závlačkami připevňovali jedno za druhým k úchytům na trupu člunů.

„Co je zase tohle?“ podivila se Fatja, vyklonila se přes bok loďky a dívala se, co tam muži provádějí.

„Máme příznivý vítr, takže si můžeme ušetřit veslování,“

vysvětloval velrybář, zatímco se v člunech najednou zvedly stěžně, vytvořené z několika do sebe zaklíněných vesel.

Pomocníci upevnili na přídi řiditelnou otočnou nápravu, ovládanou dvěma lany. „Všichni na palubu, jedeme!“

Blafjoll skočil do člunu, na stěžni vylétlo vzhůru ráhno s nasazenou plachtou a vozidlo se dalo do pohybu. Nejdříve se rozjíždělo pomalu, ale vítr postupně nabíral na síle a člun předělaný na vozidlo se řítil písečnou pláží stále větší rychlostí.

Čtenářka osudů zavýskla, když se jí vítr začal prohánět kolem nosu. Matuc si pevněji přitáhl provizorní čepici kolem hlavy. Ani on nedokázal potlačit úšklebek, na to měl z jízdy až příliš velké potěšení.

„Jak jste na tenhle praktický nápad přišli?“ vyptával se mnich Blafjolla a musel zvýšit hlas, aby přehlušil zvuky vydávané plátnem třepetajícím se ve větru.

„To, co funguje na moři, může fungovat i na souši, když si trochu upravíte věci, co k tomu potřebujete,“ odpovídal velrybář neméně hlasitě. „Princip plachtění je všude stejný.

Máme tyhle čluny v různých velikostech, používá je i naše

milice, aby se po pláži dostala rychleji na místo. Existují i vozidla, která nevypadají jako člun, je to jenom pár navzájem stlučených dřevěných vzpěr, tažených draky. Ale to je jenom pro šílence. Jsou hrozně rychlé. Při závodech se vždycky někdo zabije nebo zraní.“ Blafjoll ukázal dopředu, kde se rýsovaly obrysy nějakého města. „To je Bardhasdronda.“

Čím více se k městu blížili, tím zřetelněji si Matuc uvědomoval, že nemá nejmenší tušení o kalisstronské kultuře. Samozřejmě, svého času tu měli Palestánci a Agarsijci kanceláře, ale mnich se o tento kontinent nikdy pořádně nezajímal. Dokonce ani nevěděl, jestli tu lidem vládnou králové, nebo někdo jiný, jak tomu občas ve světě bylo.

Okamžitě se začal velrybáře vyptávat, ale zdálo se, že tomu se úloha průvodce cizinců začíná zajídat, a pouze ho odkázal na starostu. S tím se Matuc musel spokojit.

Muži spustili před branami vedoucími do přístavu ráhna s plachtami a rychlost jízdy okamžitě klesla. Ti, co ovládali lana, manévrovali jimi tak obratně, že vozy zůstaly stát v řadě za sebou těsně před širokou bránou.

Blafjoll vyskočil z člunu, rozběhl se ke strážím postávajícím u brány a vysvětlil jim situaci. Potom Matucovi a Fatje mávnutím naznačil, aby vstoupili. Muži a ženy jim pomohli vysednout z vozidla.

Když Matuc postřehl, jak se strážní při pohledu na jeho ženské šaty škodolibě pošklebují, znovu zrudl jako uvařený rak. „Copak mi tady nikdo nemůže půjčit příhodnější oblečení?“ zeptal se tiše a tázavě pohlédl na velrybáře.

Blafjoll však jeho prosbu nevyslyšel.

Mladík zmizel v davu a zanedlouho se vrátil s vozíkem.

Matuce do něj posadil, aby se nemusel celou cestu ke starostovu domu belhat s prknem pod paží a zbytečně se namáhat. Kromě toho přinesl i kožený měch s kozím mlékem. Fatja tak bude moci cestou nakrmit malého bratříčka tou pravou tekutinou, kterou potřebuje k životu.

Novorozeně se na nabídnutou stravu žádostivě vrhlo.

Kalisstroňan budil neobvyklým nákladem v uličkách Bardhasdrondy značnou pozornost. Matuc si po čase zakryl obličej šálou, aby se vyhnul zvědavým pohledům.

Tím zájem lidí pohasl, protože nyní ho považovali za obyčejnou prostou ženu. Čtenářka osudů se i tak neustále smála a ne a ne přestat a také Blafjoll hlasitě uvažoval nad tím, co si brzy budou lidé v městě o něm a jeho nové, jednonohé ženě vyprávět.

Duchovní využil pohodlného způsobu cestování a začal si vytvářet první dojem o cizím městě a jeho obyvatelích.

Všichni lidé si byli postavou a držením těla hodně podobní, mnich všude viděl pouze černé vlasy, také zelené oči výrazně dominovaly, jen tu a tam objevil hnědé nebo šedé.

Styl, jímž se lidé oblékali, se velice lišil, zřejmě souvisel se

společenským postavením nositele nebo s jeho povoláním.

Zdálo se, že muži přikládají velký význam umně propracovanému zastřižení vousů, přičemž si Matuc nedokázal představit, jak toho mohou obyčejnou holičskou břitvou dosáhnout. Ženy si vlasy různě zaplétaly, paruky zde podle všeho byly zcela neznámou věcí. Nikde neobjevil známky toho, že by zde pobývali Palestánci nebo Agarsijci.

Vícepatrové domy, postavené z hrázděného zdiva a šedých kamenů, stály natěsnané jeden na druhém, nejširší ulice umožnila akorát tak to, aby se na ní minuly dva povozy. Pak ovšem už museli lidé na pravé i levé straně žulové dlažby uskočit stranou, aby je vozy nerozmačkaly.

Trámy hrázděného zdiva byly zdobené překrásnými řezbami, někde na nich byly ojediněle použity i různé barvy, které tak narušovaly bezútěšnou šeď kamenů. Uličkami vanul ledový vítr, ze šedé oblohy se sypaly něžné sněhové vločky. Dívka jich několik chytila do úst a radostně se přitom ušklíbla.

Stísněné prostory se rozšířily až ve chvíli, kdy se zřejmě blížili k centru. Směrem k tržištím a branám vedoucím ven z města bylo dostatek místa. I domy byly okázalejší, pestřejší a dražší. Zde bydleli bardhasdrondští kupci a boháči, kteří si mohli dovolit použít v hrázděném zdivu vedle dřevěných trámů i velrybí kosti. Matuc nepřehlédl svatostánky bohyně Kalisstry v podobě malých kostelíků i modliteben, byly téměř na každém rohu. Všude byly oběmi dary a mnich tak

dospěl k přesvědčení, že náboženství a víra hrají v životě zdejších obyvatel značnou roli. Cestou museli projet půltuctem bran. Podle toho, co kolem sebe viděl, bylo zřejmé, že se obyvatelé snaží případným útočníkům co nejvíce ztížit možnost proniknout do středu města. Vnitřní hradby se tyčily vysoko nad střechy okolních domů.

Ještě jedné věci si Ulldarťan povšiml: Kalisstroňané vypadali velice vážně. Hlasitý smích zaslechl cestou ke starostovi spíše jen zřídka, nikde neobjevil vývěsní štíty nebo symboly hospůdek či hostinců.

Velrybář se zastavil před jedním docela nenápadným domem v centru města. „Jsme na místě. Tady bydlí Kalfaffel. Jestli budete mít štěstí, bude doma.“ Pomohl mnichovi vystoupit a zaklepal na železem obité dveře.

K Matucovu údivu jim otevřela cerelka s krátkými, šedivými kudrnatými vlasy. Že to je cerelka, dalo se snadno poznat podle drobného vzrůstu a neúměrně velké hlavy.

Blafjoll se okamžitě uctivě uklonil. „Paní Tjalpali, přivádím Kalfaffelovi tři nešťastníky ze ztroskotané lodi, kteří by chtěli pobýt nějakou dobu v našem městě. Mají se představit starostovi. Je doma?“

Drobná žena si změřila cizince vlídným pohledem. „Můj muž je doma. A má chvilku času, již rád věnuje lidem, kteří ztroskotali na moři.“ Hovořila bezchybnou ulldartštinou.

„Já jsem Fatja,“ řekla čtenářka osudů rychle a udělala pukrle, zatímco kolébala chlapce v náručí. „To je Matuc. Je to muž, i když momentálně vypadá jako ženská.“

Mnichovi opět vystřelila do tváře červeň. „Můžu vám to vysvětlit.“

Tjalpali přikývla a ustoupila o krok dozadu. „To určitě můžeš. Vstupte dovnitř a posaďte se. Řeknu o vás starostovi.

Takovou změnu nepochybně rád přivítá.“

Ulldraelův sluha vkulhal dovnitř. Ve srovnání s tarpolským starostou nebo radním nebyl byt zařízený s takovou pompou, jakou by člověk očekával. Borasgotánská dívka a velrybář vešli dovnitř hned za ním. Mlčky se všichni posadili na židle a čekali.

Netrvalo dlouho a Kalfaffel, starosta Bardhasdrondy, se objevil ve dveřích. I on byl cerel, drobné tělo mu halily hřejivé kožešiny, nikoliv nepodobné Matucovým šatům.

Léčiteli se v obličeji zračila zvědavost.

„Aha,“ prohodil okamžitě. „Ulldarťané, pokud se nemýlím.“ Podal každému ruku, Blafjoll se znovu uklonil, tentokrát ještě uctivěji a oddaněji než poprvé. „Tak mi povyprávějte svůj příběh.“ Zapálil si dýmku, žena všem nalila z podivně vypadající konvice šálek horkého nápoje.

To, co mnichovi plavalo v šálku, vonělo sladce a zároveň silně. Matuc opatrně usrkl a údivem rozšířil oči.

„Je to vývar z bylinek, které jsem si sám vypěstoval,“

pochlubil se Kalfaffel. „Dodávají unavenému tělu sílu. A samozřejmě i duchu.“

Matuc ochutnal nápoj podruhé a cítil, jak se mu v ústech rozlévá intenzivní chuť čaje. Cestou ke starostovi se rozhodl, že neprozradí celou pravdu. Měl strach, zda by jim místní

neodmítli

pomoc.

Tak

vysvětlil

pozorně

naslouchajícímu cerelovi pouze to, že měli namířeno do Ulldartu, přitom se odchýlili od kursu a neznámí piráti je pronásledovali tak úporně, až v bouři ztroskotali.

„Ještě nám chybějí tři milí přátelé, mezi nimi i matka tohoto dítěte,“ uzavřel vyprávění. „Obáváme se, že ji unesli ti… Lijoki. Našli jsme v písku její stopy, které pak najednou zmizely. Abychom zjistili, co se s ní stalo, budeme muset s vaším svolením zůstat v Bardhasdrondě delší dobu. Přitom však budeme odkázaní na vaši pomoc. Kromě pytlíku sladkých hlíz s sebou nic nemáme.“

Kalfaffel vyslal ke stropu kroužek dýmu. „S tím by neměly být žádné potíže. Bardhasdronda sice není bohaté město, ale můžeme si dovolit ujmout se cizinců, kteří se ocitli v nouzi.“ Starosta zamrkal očima. „Když už vás tři Kalisstra nechala přežít, což je zázrak, budete v naší zemi i městě vítáni.“

„Myslím, že nás zachránila Ulldraelova přízeň,“

oponoval Matuc přátelsky.

Cerelův obličej se okamžitě zachmuřil. „Já vím, že jste si zvolili za ochránce a patrona Ulldraela Spravedlivého.

Naproti tomu tuto zemi stvořila Bledá bohyně a já vás prosím, abyste to respektovali.“

„Uctívám všechny bohy, kteří se podíleli na stvoření našeho světa.“ Mnich zůstával neústupný. „Jenže já jsem, abyste věděl, muž víry. Po dlouhé době svárů a pochybností mě Ulldrael přivedl zpátky na správnou cestu, když mi svým zásahem zachránil život. Jistě pochopíte, že jako praktikující mnich ho nemohu jen tak odložit stranou.“

„Matuci, co to má znamenat?“ zasyčela Fatja nazlobeně a zatahala ho za sukni. „Když budeš pořád takhle mluvit, ještě nás vyhodí.“

Ovšem zdálo se, že se Kalfaffel neurazil. Starosta se mírně předklonil. „Matuci, budeš mít velké potíže, jestli budeš takhle lpět na Ulldraelovi. Viděl jsi ty nesčetné svatostánky bohyně Kalisstry? Bohyně se o nás stará, posílá nám hejna ryb, nedovolí, aby přišla příliš krutá zima, a přivádí k nám spoustu zvěře, kterou potřebujeme, abychom přežili. Ulldrael nedovolil ani to, aby na polích vzešla pšenice. Musíme si zrní za drahé peníze kupovat.

Spravedlivý tady má malou váhu. Neuctívat Kalisstru si mnozí lidé vykládají jako potupu Bledé bohyně.“ Pohlédl na Borasgotánku, aby ji uklidnil. „Já vás zcela jistě z města nevyženu. Ale vždycky mějte na paměti, že Kalisstroňané obecně nejsou příliš tolerantní.“

Mnich se podíval na sebe. „Rád bych ty ženské šaty vyměnil za róbu, kterou bych si chtěl nechat ušít.“

„To bych vám opravdu neradila,“ pronesla Tlapali přátelsky. „Mnozí by si to vykládali jako provokaci.“

Kalfaffel se zahleděl z okna. Z nebe se hrnuly sněhové vločky a rychle pokrývaly střechy domů a ulice. „U vnějších hradeb stojí malý domek, který často pronajímáme nádeníkům. Tam bych vás tři zpočátku chtěl ubytovat. Není to nic velkého, ale domek je čistý. Jestli ovšem budete chtít zůstat v Bardhasdrondě delší dobu, budete si muset najít práci. A naučit se naši řeč. Jenom málokdo tady umí ulldartsky. Nemáme s obchodníky dobré zkušenosti, proto se nedivte, když na vás zpočátku nebudou všichni občané reagovat přátelsky.“

„Já vás můžu učit,“ pronesla Tlapali nadšeně.

„Kalisstronština není zvlášť těžká a během několika týdnů budete umět říct aspoň to nejdůležitější. K psaní se dostaneme později.“ Dolila jim šálky. „Konečně budu i já mít zase jednou úkol,“ rozzářila se. „A vysvětlím vám o naší zemi všechno, co budete chtít vědět.“

„Co budete muset vědět,“ opravil ji manžel. „Vládnou zde zásady, které ještě neznáte. Pokud je budete dodržovat, usnadníte si život ve městě.“

„Vycházíte z předpokladu, že tu zůstaneme delší dobu, nemýlím se?“ vyptával se Matuc.

„Nic jiného vám nezbude.“ Starosta potáhl z násadky dýmky, ale ta mezitím vyhasla. Mnich mu z krbu podal žhavou třísku. „Na moře nebude možné vyjet.

V následujících čtyřech měsících se žádná loď nevypraví na nějakou delší trasu. Proto vám doporučuji, abyste v Bardhasdrondě zůstali. Ale samozřejmě se můžete i vydat jinam.“

„S novorozenětem?“ Fatja potřásla hlavou. „V žádném případě. Můj malej bratříček by se mohl nachladit. Už tak je moc slabej.“

„Smím se na dítě podívat?“ Cerelka natáhla paže.

„Trocha léčivé síly ještě žádnému kojenci neuškodila.“

Dívka Tjalpali váhavě podala spícího, právě nasyceného chlapečka.

Ze ženiných rukou vyšla slaboučká nazelenalá záře a novorozeně opatrně zahalila. Potom se paprsky změnily, zaplápolaly a částečně zmodraly. Cerelský třpyt se rozprskl, jako by ho něco vylekalo, a pohasl.

Všichni se mlčky zahleděli na spokojeně dřímajícího chlapce, který ten zázrak zřejmě způsobil.

„Co,“ vysoukala ze sebe po chvíli Tjalpali zaraženě a podala dítě zpátky Fatji, „co to bylo? Co to udělal?“

Její muž vypadal zamyšleně a i on se na chlapce zadíval.

Borasgotánka si přitiskla dítě k tělu, jako by ho chtěla chránit a bála se, že by mu Kalfaffel mohl něco provést.

„Ať to bylo, co to bylo,“ dal se starosta zanedlouho opět do řeči, „zůstane to naším tajemstvím. Blafjolle, ty budeš také mlčet. Ale říkám ti, Matuci, dávej na dítě dobrý pozor.

Zdá se, že je výjimečné. A já zatím nevím, jestli to je dobré, nebo špatné.“ Rychle potáhl z dýmky, aby se nadechl tabákového kouře.

„Mám je zavést do toho domku?“ zeptal se velrybář poněkud nejistě. Pohledem zelených očí přeskakoval z jednoho na druhého. „Myslím, ještě než sněžení více zhoustne.“

„Ano, zaveď je tam.“ Starostu nebylo přes obláčky kouře téměř vidět. „Během dne za vámi pošlu krejčího. Přinese nějaké věci, aby ses konečně mohl zbavit ženských šatů. A nyní mne omluvte, musím si ještě projít několik dokumentů.“

Kalfaffel vstal a typickým krokem všech cerelů se vykolébal z místnosti. Jeho žena vrhla na novorozeně podrážděný pohled, potom kývla přítomným na rozloučenou a i ona vyšla ven. Zanedlouho všichni tři zaslechli tichou rozmluvu, vedenou v kalisstronštině. Matuc tušil, že se baví o události, k níž právě došlo.

Blafjoll si přetáhl kapuci přes hlavu a zamířil ke dveřím.

„Pojďme, abych vám cestou ještě mohl koupit pár věcí a rychle rozdělat oheň v kamnech. Sněžení tak brzy nepřestane. A noci jsou zde chladné.“

Znovu procházeli branami a uličkami s Matucem sedícím na vozíku, zatímco Fatja rozpustile poskakovala v zimním nečase. Jak se zdálo, dítěti, které měla přivázané u břicha, to nijak nevadilo.

S velrybářovou pomocí si pořídili berli, pleny, mléko a další potraviny, aby první večer v cizí zemi nemuseli jít do postele o hladu.

Domek, před nímž Blafjoll káru zastavil, nebyl zamčený a skýtal dostatek místa. Ve spodní části byla jedna velká místnost s kuchyní. Fatja vyšplhala po úzkém schodišti nahoru do patra, kde byly ložnice. Velrybář posadil mnicha před kamna a rozdělal v nich hřejivý oheň.

Matuc ho pozoroval. „Děkuji vám za to, jak o nás pečujete, Blafjolle.“ Poněkud nešťastně složil ruce do klína.

„Doufám, že vám to jednoho dne budeme moci oplatit.“

Kalisstroňan se ušklíbl a prohrábl si vousy. „Jsem si jistý, že to uděláte. I kdyby to byly jenom historky z Ulldartu. My milujeme pohádky a vyprávění.“

„V tom jsem opravdu dobrá,“ zakřičela Borasgotánka seshora. „Znám tolik legend, že nám na ně nebude stačit ani celá zima, než je všecky povyprávím.“

Blafjoll si otřel ruce o kazajku a vykročil ke dveřím.

„Zítra ráno zajdu za starostou a pak se u vás tří hned stavím, abych věděl, jestli je všechno v pořádku. Kalisstra nechť vás provází.“ Velrybář vyšel ven, několik všetečných sněhových

vloček vlétlo do domečku a roztálo, když se dostaly příliš blízko kamen.

Čtenářka osudů se vrátila s košíkem, který zřejmě našla nahoře v ložnicích. Pečlivě ho vyložila látkou a uložila chlapce dovnitř. „Ten můj bratříček je tak maličkej,“

vydechla něžně, když se hošíkovy prsty sevřely kolem jejího ukazováčku. „A taky ještě nemá jméno.“

Matuc na ni zmateně pohlédl. „U Ulldraela Spravedlivého. To mi v celém tom zmatku úplně uniklo.“

Opatrně nahlédl do improvizovaně vytvořené kolébky. „Co bys říkala na jméno… Lorin?“

Fatja držela měch s kozím mlékem, kojenec dával prvními zvuky najevo, že má opět žízeň. „Jak jsi na to přišel?“

„Je to směsice jmen obou rodičů,“ vysvětloval duchovní.

„Mně se docela zamlouvá,“ usoudilo děvče. „To si dáme líbit, je to tak, bratříčku?“

Matuc uchopil berli a odbelhal s ní k oknu. Spárami ve tmelu pronikaly dovnitř závany ledového větru, venku bez ustání vířily bílé vločky a padaly na zem. Sníh už pokrýval dlažbu až po kotníky, lidé si přes hlavy přehodili kapuce kabátů a kazajek, aby se lépe chránili proti ledové nádheře.

Nikdo si nevšiml, že za oknem domku svítí světlo.

Povzdechl si. Jak asi dopadli ostatní? Ulldrael nechť nad nimi drží ochrannou ruku, aby si vlny nepohazovaly s jejich

mrtvolami. Jestli chtějí zachránit Ulldart, budou je všechny potřebovat.

„Jak dlouho zůstaneme v Kalisstronu?“ dorážela na něj za zády dívka, jako by vyčetla mnichovy myšlenky.

Duchovní se zhluboka nadechl. „Já nevím,“ přiznal.

„Spravedlivý nám pomůže. Tady jsme v bezpečí, to je velká výhoda. A já bych odsud nechtěl odejít dříve, než zjistíme, co se stalo s Norinou. Chlapec potřebuje matku a i ve tvojí vizi hrála Norina důležitou roli. Ulldrael by možná chtěl, abych na tomto kontinentě šířil jeho učení.“

„A aby nás za to místní vyhnali holemi z města?“

přerušila ho čtenářka osudů. „Ty pěkně zůstaneš tady. Kam bysme taky jinak šli?“

Matuc mlčel, ruce si překřížil na prsou. Chyběl jen vlásek a byl by ztratil rovnováhu, rychle se chytil okenního rámu. „Neměj strach, Fatjo. Já nechci Kalisstroňany rozhněvat. Není nic špatného na tom, když v místech, kde budeme pátrat po našich přátelích, budu šířit jméno Spravedlivého. A božské pomoci budeme mít na každém kroku opravdu zapotřebí.“

„Možná by mělo větší smysl, kdybysme se obrátili na Kalisstru,

nemyslíš?“

nadhodila

dívka

opatrně.

„Koneckonců jsme na kontinentě, kterej sama stvořila.“

„Já to neudělám,“ odsekl mnich tvrdě. „Ty můžeš Bledou bohyni klidně uctívat, ale já zachovám věrnost

Ulldraelovi, stejně jako ji on zachoval mně a zachová ji i v budoucnu.“

„Dobrá, dobrá,“ upokojovala ho dívka. „Bude stačit, když se já budu chodit modlit do Kalisstřinejch kostelů. A bratříček aspoň bude mít někoho, kdo se o něj postará, až tě lidi ve vzteku hodí zpátky do moře. A teď pojď sem. Ukážu ti, jak se mění plínky.“

Muž se k ní poslušně vrátil, byl rád, že se nyní konečně budou bavit o něčem jiném.

„Co to předtím mělo znamenat? Ten modrej třpyt?“ Fatja začala maličkého převlékat. „Pche, to ale smrdí. Člověk by se z toho pozvracel!“ Vtiskla ušpiněné prádlo mnichovi do ruky.

Matuc natáhl ruku se zbytky strávené potravy co nejdále od sebe a rozhlížel se, kam by obsah látky vysypal. „Nemám tušení,“ zalhal. Domníval se, že to mělo něco společného s magickými schopnostmi otce novorozeněte. „Ale to by nás nemělo dále zneklidňovat. Byla to pouhá náhoda, nic jiného.“

Borasgotánka na něj káravě pohlédla, mnich se pohledu dívčiných hnědých očí raději vyhnul. „Tomu přece sám nevěříš. Copak duchovní můžou lhát?“

Matuc zvedl ruku s plenou. „Přísahám při tomto zápachu, že nevím, co se přesně ve starostově domě odehrálo. Ale dobrá, Lorin asi bude mít magické nadání.

Předpokládám, že v sobě nosí dědictví po otci.“

Měl dojem, že se tím Fatja uklidnila. „Můj malej bratříček má asi pěkně naditou hlavu, když dokáže zatočit s léčivýma silama zkušenýho cerela.“

„Tak tomu má být,“ odvětil mnich. „Jestli je Ulldraelovou vůlí, aby jednoho dne porazil temnotu, musí zřejmě být hodně silný.“

„A skrývá v sobě stejný síly jako ta temnota,“

zamumlala Borasgotánka, která si vizi z hostince pamatovala do nejmenších podrobností.

Oba se zadívali na polonahého chlapce a chvíli neřekli jediné slovo.

„Mám pocit, že se ještě můžeme lecčeho dočkat,“

usoudila Fatja, domyla dítě a s pomocí několika uzlů ho zabalila do nové plenky. „Uděláme to takhle: ty se budeš modlit k Ulldraelovi a já se pro jistotu budu modlit ke Kalisstře.“ Zvedla chlapce a změřila si ho přísným pohledem. „A ty, malej bratříčku, se postaráš o to, aby dobro zvítězilo.“

Nová, ale příliš volně uvázaná látka sklouzla Lorinovi po nohách dolů a přistála na dřevěném stole.

„Je to přece jen těžší, než by člověk řekl,“ prohodil Matuc pobaveně.

Dívka ho obdařila nevrlým pohledem a pustila se do druhého pokusu, jak plenku správně zavázat. Pyšně mnichovi předvedla výsledek své práce.

Matuc se sklonil a zkoumavě k dítěti přičichl. „Dobrá práce. Ale hned s tím můžeš začít znovu. Tvůj malý bratříček se právě vyprázdnil.“

Fatja s předstíraným hněvem pošimrala kojence. „Ty malej smraďochu. Jen počkej, až budeš velkej, budeš dělat poslíčka a všude budeš chodit místo mě.“

Zdálo se, že se Lorin pousmál.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ALDOREEL, TELMARAN, ZIMA 443/444 P. S.

Nerestro seděl na pařezu, nohy si natáhl před sebe, rukama se opíral o jílec aldoreelské čepele, kterou zarazil do země, a nepřítomně civěl do plamenů táborového ohně.

Oblečený byl pouze do spodního prádla a prošívaného vojenského kabátce, od krátkých hnědých vlasů na hlavě až k patám byl celý pokrytý zaschlým blátem. Před několika hodinami se probudil a od té doby dřepěl kdesi v lese.

Neměl nejmenší potuchy, kde právě je. Nad plameny viselo několik malých, stažených zvířat, která se pozvolna opékala v žáru a šířila kolem sebe příjemnou vůni. Všude kolem spustila noční zvěř hlučný koncert.

Řádový rytíř se v myšlenkách vrátil k bitvě, která se odehrála bez jeho přičinění. Po podivné události u vodopádu ho stejně jako mnoho dalších příslušníků Sjednoceného vojska strhla záplava rozbouřené vody a odnesla ho jako jiný odpad daleko pryč. Přitom narazil do vozu, který se stejně jako on zmítal ve vodách, a zlomil si pravou nohu.

Někdy později uvízl v mokré špíně, ale jakým způsobem se ocitl mezi kmeny mohutných dubů a kdo mu ošetřil ránu, na to si vůbec nepamatoval. Do hlavy se mu však vplížilo temné tušení.

Vědomí, že nemá ani zdání, jak se události onoho dne dále vyvíjely, ho přivádělo k vzteku. Byl si jistý, že nevyhnutelně muselo dojít k bitvě. Opatrně si osahal nohu a okamžitě pochopil, že s takhle polámanou kostí daleko nedojde. A kromě toho: kdyby kabcarovy oddíly zvítězily, bylo by hotovou sebevraždou, pokud by se jim v tomhle stavu snažil postavit. Což také neměl v úmyslu.

Nerestro stále více dospíval k přesvědčení, že bylo chybou postavit se mladému panovníkovi na odpor. V době, kdy následovali Matuce a naskytlo se jim hned několik příležitostí mladíka zabít, vždy je buď promeškali, nebo místo toho panovníka dokonce zachránili. Vizi boha Angora, jenž mu nařídil kabcara zabít, pokud by se měl stát hrozbou, považoval za dílo bohyně Lakastry, které ho mělo pouze zaslepit.

Podle jeho názoru tomu nasvědčovala především skutečnost, že se Angor vměšoval do Ulldraelových záležitostí. Což bylo velice nepravděpodobné. A vědomí, že mu právě ta žena, která ho celou dobu podváděla a klamala, s největší pravděpodobností zachránila život, ho ještě více rozčilovalo.

K tomu všemu přistupovala zničující porážka u repolských vodopádů. Angor je potrestal. Jinak by je před takovou nedůstojnou smrtí zcela jistě zachránil.

Rytířovy pochybnosti, zda je mladík skutečně skrz naskrz zkažený, přiživovala ještě jedna okolnost. Považoval se za oběť falešného našeptávání. Našeptávání, jehož se mu dostávalo od bytosti, kterou kdysi z celého srdce miloval a pro niž by udělal cokoliv.

Rytíř si povzdechl, obrátil pohled ke třpytícím se hvězdám, prosvítajícím mezi holými vrcholky stromů.

Zvířata v okolí najednou oněměla. Noční ptáci se polekaně vznesli do vzduchu. Něco si s rámusem a praskotem razilo cestu podrostem.

U táborového ohně se objevila Belkala, přes rameno měla obrovskou hromadu bláta, z níž vyčuhovaly ruce a nohy. Žena i její náklad byly stejně zablácené jako Nerestro.

Opatrně složila to lidské něco na zem, aniž by uznala rytíře za hodna jediného pohledu.

Nerestro rozpoznal rysy muže, jehož obličej byl pokrytý vrstvou zaschlé mazlavé břečky a krve. Kensustriánka

zachránila nejen jeho, ale i jeho nejbližšího spolubojovníka, Herodina z Batastoie.

„Je ti lépe?“ Belkala se narovnala a poprvé se podívala na bývalého druha. „Měl bys něco pojíst. Potřebuješ co nejvíce síly, aby se ti kosti zase uzdravily.“ Vzala do ruky rožeň a podala ho rytíři.

Nerestro z něj neochotně odtrhl kousek masa a vsunul si ho do úst. „Jak to dopadlo?“

Žena mírně naklonila hlavu. „Prohráli jste. Kabcarovy oddíly měly s těmi posledními, co přežili, asi takovou práci jako smečka vlků s odvážným králíkem.“ Belkala zavěsila maso opět nad oheň. „Kabcar chtěl Sjednocené vojsko dokonce i ušetřit a začal vyjednávat. Ale jeden horkokrevný mladík z Aldoreelu je rozkazem k útoku vehnal všechny na smrt. Našla jsem tam hodně potravy.“

Nerestro se v bolestech zvedl a odkulhal k podřízenému, aby zjistil, jak na tom Herodin je. Zdálo se, že kromě zející rány na spánku je celkem v pořádku.

Rytíř se uklidnil, hrstí listí setřel muži špínu z tváře a opláchl mu obličej vodou. Při tom se Herodin probral a ruka mu okamžitě sjela k meči. Když ale poznal pána, rychle se uvolnil.

„Nikdo jiný z vašeho řádu nepřežil,“ pokračovala kněžka pomalu. „Kabcarovi muži uskutečnili u vodopádu hotový zázrak, i když jím v tom žádný svatý rozhodně nepomáhal.

Několik rytířů, kteří přežili řeku plamenů, vyrazilo společně

s ostatními blázny vstříc zániku. Mimochodem, jako jediní kladli pořádný odpor a postarali se protivníkovi o největší ztráty, pokud to vás dva aspoň trochu utěší.“

„Je to jisté?“ vyptával se rytíř, aniž by se otočil. „Nikdo jiný?“

Belkala pokrčila rameny. „Možná že řeka ještě někoho vyplavila na břeh někde níže po proudu, ale tak daleko se nepustím. Všechno, co potřebuji, mám tady, můj milý.“

Nerestro sevřel víčka a ovládl se. Pomalu a obezřeme se zvedl, aby si příliš nezatížil zraněnou nohu. „Už jsem ti to jednou řekl i napsal. Herodin ti to několikrát zopakoval a na tom se nic nezměnilo,“ prohlásil. „Už s tebou nechci mít nic společného.“

„Ale válka s Kensustriánci skončila. Říše uzavřely příměří,“ oponovala kněžka úpěnlivě. „Milý, zase můžeme být spolu.“ Zvedla ruku, bylo zřejmé, že se chystá k němu popojít, ale Nerestro couvl. Belkala smutně svěsila hlavu, v jantarových očích se zatřpytily slzy. „Řekla jsem, že navždy zůstanu ve tvé blízkosti. Byla jsem zde.“

„Tys mě očarovala,“ skočil jí rytíř stroze do řeči. „Nic z toho, co cítím, není pravda. Všechno je to jenom klam jedné Kensustriánky, kterou její vlastní lidé vyhnali ze země.

Kvůli rouhačství. A já si s někým takovým něco začal.“ V

očích se mu zračil odpor. „Divím se, že mě Angor ještě nechal žít…“

„Ne,“ přerušila ho kněžka vzdorně. „Tvůj hrdinný bůh tě nezachránil. To já jsem se vnořila do vln a vytáhla tě z bahna stejně jako jeho.“ Bylo vidět, že nyní se žena opravdu hluboce urazila a zlobí se. „Váš bůh by vás oba klidně nechal pojit v bahně, když vody Repolu strhly celé Sjednocené vojsko. A kdyby nebylo té vyvržené, byli byste oba mrtví.“ Popošla o krok blíž k rytíři. „Mně vděčíš za život, jenom mně. Jenže já za to nic nechci. Protože bych tě vždycky zachránila, znovu a znovu, kdybych musela. I pokud bych kvůli tomu měla přijít o život.“

Nerestro se zasmál. „Ty jsi přece mrtvá, nebo jsi na to snad zapomněla? Jsi nestvůra, co žere lidi.“

„Ale po mém boku ti nebylo špatně, že ne?“ odsekla žena posměšně. „Odkud se v tobě berou takové myšlenky, Nerestro? Proč zpochybňuješ naše štěstí?“

„Protože to není možné!“ rytíř se na ni téměř rozkřikl.

„A možná jsem měl skončit na dně řeky. Třeba si to Angor přál, protože jsem ho svými činy rozhněval a zhřešil jsem ve všem, co by mělo být řádovému rytíři svaté. Jdi pryč!

Zmiz!“

Belkala si ho změřila něžným pohledem. „Milovaný, mluví z tebe šílenství.“

Válečník rozhodně potřásl hlavou. „Ó ne. Už dlouho jsem neměl tak jasnou hlavu jako právě teď, v těchto okamžicích.“ Hnědé oči na ni tvrdě pohlédly. „Když ti

řeknu, že už tě nemiluji a mé srdce k tobě necítí nic než hněv a opovržení, odejdeš, jak jsi slíbila?“

Belkala znejistěla. Ruce jí klesly, pod tíhou rytířových slov se přikrčila jako malé dítě. „Já nevím…“ vykoktala.

„Přísahala jsi včera v noci, že mě navždy necháš na pokoji,“ pokračoval Nerestro nemilosrdně. „Od onoho dne v Patamanze mé city k tobě odumřely, nezůstalo z nich nic než smutné zbytky. Vztek, hněv, zklamání.“ Otočil se k Herodinovi, jenž s obtížemi vykašlával ze žaludku spolykanou vodu. „Nyní jdi svou cestou, Kensustriánko. Už spolu nemáme nic společného.“

Válečník vroucně doufal, že si kněžka nevšimne, s jakou námahou se k těmto větám musel nutit. Nejraději by ji sevřel v náručí a vnímal její tělo. Jenže hlubokému citu se stavěly na odpor věci, které se doslechl, a také to, co zažil, i jeho povinnosti uctívače boha Angora, jimž musel dát přednost.

Rozpolcenost, která mu pronikla až do hloubi duše, připomínala rokli, kterou nedokázal nijak přemostit.

„Jestli půjdete tři dny směrem na západ, narazíte na malé selské stavení. Tam vám pomůžou.“ Kensustriánčin hlas zněl klidně a vyrovnaně. „Já odejdu, můj milý. Ale nijak nezabráníš tomu, abych tě nadále nosila v srdci. Takovou moc nemají ani všichni bohové tohoto světa dohromady.“ V

hlase jí probleskoval nekonečný smutek. „Není dobré, že se rozcházíme v hněvu.“

Rytíř cítil, jak mu položila ruku na rameno. Pohlédl na její rozleptané prsty. Belkale to způsobila cerelská magie, když o něj pečovala. Nerestro stáhl ústa do uzoučké čárky, city, které mu bouřily v duši, mu málem zlomily srdce.

Navenek však seděl před svým společníkem chladně jako kámen, zůstal ke kněžce natočený zády.

„Tak tedy odejdu,“ řekla Belkala tiše. Její kroky se vzdalovaly, tu a tam bylo slyšet zapraskání v nedalekém houští.

Nerestro seděl bez hnutí tak dlouho, dokud zvuky jejích kroků nezanikly a lesní zvěř, která před Kensustriánkou uprchla, nezačala znovu koncertovat. Potom zasténal, svalil se na záda a zaryl prsty do hlíny.

„Jednal jste správně,“ pronesl Herodin a trochu se vzpřímil. „Může nám být dokonce ještě vděčná za vaše milosrdenství, za to, že má pořád ještě hlavu na krku…“

Když uviděl pohled, jímž ho Nerestro obdařil, zahanbeně se odmlčel a sáhl po rožni.

„Zachránila nám život, Herodine,“ řekl rytíř po chvíli a vší silou sevřel hlínu mezi prsty.

„Jenom jestli je pravda všechno to, co nám navyprávěla o tom, jak bitva dopadla,“ poznamenal tázavě nižší velitel polohlasem. „Podle toho, co říkala, kabcarovi muži zařídili, aby Repol zaplavil celé údolí, že ano? To je krajně nečestné.“

„Neměla důvod, aby nám v tomto ohledu vyprávěla nějaké pohádky,“ podotkl Nerestro zahořkle. Momentálně mu byl zcela lhostejný dokonce i osud ostatních řádových bratří. „Byla to vynikající válečná lest. O tom, jestli byla čestná, nebo nikoliv, můžeme samozřejmě vést spory.“

Herodin na zkoušku zahýbal údy, zaschlé bláto se z něj začalo odlupovat a padalo na zem. „Zdá se, že jsem z toho vyvázl vcelku bez úhony,“ konstatoval poté. „Takže vás můžu nést nebo podpírat.“ Opatrně prozkoumal dlahu na noze svého pána. „Ta je udělaná moc dobře,“ potěšeně kývl na zamyšleného rytíře. „To, co vám nyní řeknu, mi nemějte za zlé. Jak to tak vypadá, najednou zase dokážete jasně myslet. Byly celé hodiny, kdy jsem měl velké pochybnosti, jestli vás ještě někdy spatřím v boji s čistou hlavou.“

Nerestro se opřel o lokty. „Nevím, jak k tomu došlo.

Možná jsem v Repolu skoro zemřel a část mé duše, která se dostala mezi mrtvé, se ke mně zase vrátila. Prostě nemám tušení.“

Po loktech se doplazil k aldoreelské čepeli, opřel se o pařez a posadil se na něj. Ladným pohybem vytáhl ostří ze země, políbil drážku a zasunul zbraň do pochvy. „Přemýšlel jsem, Herodine,“ dal se do vysvětlování. „My jsme…“

krátce se zarazil, „já jsem podlehl čárům té čarodějnice a strhl vás s sebou. Angor si nikdy nepřál, abychom toho mnicha Matuce podporovali v jeho záměrech. A také nebylo

Angorovou vůlí, abychom se postavili proti kabcarovi. Nebo si snad ty události umíte vysvětlit jinak?“

Druhý rytíř žvýkal sousto z králíka. „Ale Sinured se přece vrátil. A ten kabcarův rádce…“

Nerestro okamžitě zvedl ruku. „Ponechte na chvíli stranou všechno, co jste se dověděl od Kensustriánky. Co se pak v Ulsaru vlastně událo? Z vašeho pohledu?“

Herodin se krátce odmlčel. „Vyzval jste Nesrecu na souboj, ten výzvu delegoval na jednoho ze svých bojovníků.

A ten vás pak málem zabil.“

„Za to si toho Echomera ještě podám. Ale objevil jste něco, co by svědčilo o Nesrecově zradě?“ dorážel řádový rytíř další otázkou.

Jeho podvelitel zapřemýšlel. „Mám-li být upřímný, pane,“ doznal po chvíli, „nic takového jsem nepostřehl. Já vím jenom to, co mi vyprávěla Kensustriánka.“ S chutí se zakousl do propečeného masa. „Jenže si myslím, že návrat Zvířete přece hovoří sám o sobě velice jasnou a zřetelnou řečí.“

„Zvíře se postaralo o to, aby despota Arrulschánova typu neshrábl do klína tarpolské království,“ oponoval Nesreca.

Potom nahmatal nevelký klacík a poškrábal se jím ve vousech. Vypadly z nich maličké kousky bláta. „Ale o politiku se už nebudu starat. Spolu s vámi zajedu za kabcarem, požádám ho o prominutí za to, co jsem v zaslepení učinil, a pak si vezmu na paškál Nesrecu. Až s tím

budu hotov, vrátím se na svůj hrad a budu se starat už jenom o turnaje pořádané naším řádem.“

„Pokud ještě někdo další přežil,“ podotkl Herodin.

Nesdílel sice názor svého pána, ale neodvážil se mu odporovat. Navíc řada Nerestrových argumentů dávala i jemu smysl.

Rytíř hodil do plamenů suchou větvičku a pozoroval, jak začíná hořet. „Jestli nás je už jenom hrstka, budeme mít nové poslání. Někdo se musí postarat o to, aby se náš řád opět zvedl. A já toho Angorovi dlužím opravdu hodně, pokud mám napravit chyby, které jsem ve své hlouposti napáchal.“

„Doufejme, že kabcar bude mít shovívavou náladu.“

Herodin si opatrně osahal ránu na hlavě. „Kdyby se chtěl přesně držet zemských zákonů, nejspíš by nás mohl nechat popravit za velezradu.“

Řádový rytíř potřásl hlavou. „To on neudělá. Má dobré srdce. A to je taky důvod, proč jsme proti němu nikdy neměli vytáhnout do boje. A taky už to nikdy neuděláme, to přísahám při Angorovi!“ Pohlédl na řádového bratra. „Ještě jedna věc. Jméno osoby, která mne zneužila pro vlastní účely a svými schopnostmi mi zmátla hlavu, už ode dneška nikdo nevysloví.“ Herodin přikývl na souhlas.

Mlčky seděli u ohně. Druhý rytíř zanedlouho usnul.

Nerestro si na zkoušku přejel prsty po zátylku a objevil stopy na místech, kde ho kněžka poškrábala. Tiše vytasil

dýku a rozehřál ostří v ohni. Bez váhání přiložil čepel na místo, kde nahmatal jizvy. Zaskřípal zuby, tkáň zasyčela, jak se vypalovala, z rány se šířil pach. Rytíři však přes rty nepronikl jediný výkřik. Celou proceduru opakoval tak dlouho, až si byl jistý, že se zbavil i posledních zbytků jizev.

Tiše zasténal, upustil dýku a nalil si za krk trochu chladné vody.

Tím jsem zlomil moc, kterou nade mnou měla, pomyslel si zachmuřeně, zatímco bolest v zátylku ne a ne přestat.

Nebo jsem si raději měl vytrhnout srdce z těla?

Když se začínalo rozednívat a na zem padala rosa, přemohl i jeho spánek.

*

Kolem poledne se oba rytíři vydali na cestu k selské chalupě, jak jim ji Belkala popsala. Jeden ze sedlákových synů je tam ochotně pohostil, aby nabrali sílu, a poté je zavezl na povoze až do Telmaranu.

Tam se dozvěděli, že nejsou jediní ze Sjednoceného vojska, kteří vyvázli životem. V narychlo vybudovaném lazaretu v největším hostinci ve městě ležel tucet zraněných, mezi nimi ale nebyl nikdo, koho by Angorovi rytíři znali.

Nerestro a Herodin se důkladně omyli a dostali nové oblečení, které však dle jejich názoru nijak neodpovídalo

rytířským nárokům. V šatech, v nichž obvykle chodili aldoreelští měšťané, vyrazili do města, vybavení několika mincemi, které jim věnovali místní občané.

Když Herodin vypátral, že se kabcarovy jednotky nadále zdržují poblíž hranic, dospěl Nerestro k rozhodnutí, že si musí s mladým panovníkem co nejdříve promluvit. Čím dříve to bude mít za sebou, tím lépe.

Herodin podle všeho nebyl touto myšlenkou příliš nadšený, jako vždy však pánovi zachoval věrnost a vydal se s ním na sever. Protože měl Nerestro zlomenou nohu, nepřicházelo v úvahu, že by za kabcarem došli pěšky, a tak přemluvili sedlákova syna, aby jim prokázal ještě jednu službu. K večeru dosáhli hranic velkobaronie, bojiště se rozkládalo po jejich levici. Tam v záři zapadajících sluncí stále panoval čilý, děsivý ruch.

Nerestro ani jeho podřízený se tím směrem schválně nedívali, zato sedlákův syn nebyl schopen odvrátit zrak od té spousty mrtvých. Část tzulandrijských jednotek byla nadále v plné práci. Vojáci házeli více než pět tisíc padlých bojovníků na menší hromady, obkládali je roštím a dřívím, pocházejícím zřejmě ze stanových konstrukcí, a pak hranice zapalovali.

Na jiných místech se do výšky kupily haldy výzbroje a jejích částí, meče, kopí, štíty a další příslušenství jako sedla, uzdy nebo kuchyňské náčiní.

Než pomocníci na rudě zbarveném, bahnitém bojišti předali mrtvé plamenům, zbavili je všech zbraní a brnění a ty pak pečlivě roztřídili podle jednotlivých druhů. Ani když měli z probodnutých těl vytahovat šípy a oštěpy, nepřišlo jim to zatěžko, pokud se nalezené zbraně daly znovu použít.

Tu a tam dolehl k vozu hrubý smích nebo zařinčení, když nějaký štít letěl na hromadu a přidal se k ostatním.

Nerestro mimoděk sevřel ruce v pěst, očima se však strnule díval přímo před sebe.

K malému povozu dojela hlídka tvořená deseti jezdci a přinutila mladíka zastavit. Všichni muži byli vybaveni železem pobitou koženou zbrojí a helmou, v rukou měli oštěpy a štíty, na bocích se jim houpaly zakřivené šavle.

Pokud skutečně pocházeli z Tzulandrie, nebylo to poznat, nepůsobili cizáckým dojmem.

„Kampak?“ zeptal se velitel hlídky stroze špatnou ulldartštinou a pohledem si pečlivě oba muže změřil. Zrak mu ulpěl na drahokamech na jílci aldoreelské čepele. „A co je to za zbraň?“

„Řekni kabcarovi Tarpolu a Turisu,“ pozvedl řádový rytíř hlas, „že Nerestro z Kurašky a Herodin z Batastoie s ním chtějí mluvit a požádat ho o odpuštění.“

„A kdo to má bejt?“ vyptával se voják nevrle.

„Jenom to vyřiď a uvidíš, co se stane. Jsme z Řádu vysokých mečů a kabcar nás oba dobře zná.“

„Vysoký meče?“ prohodil muž pobaveně a zaklonil se v sedle, aby ho společníci dobře slyšeli. Potom ukázal na bojiště. „Pak bys měl co nejrychleji odjet za svejma kamarádama. Už na tebe čekají.“ Přiložil hrot oštěpu k rytířově hrudi. „Já vás oba na místě pošlu k Angorovi, co na to říkáš? Tvůj meč se mi totiž moc líbí. Že by to byla jedna z těch cennejch aldoreelskejch čepelí?“

„Ano, je to ona,“ potvrdil Nerestro klidně. „A projede ti tělem, jestli okamžitě neuděláš to, co jsem ti uložil, vojáku.“

Hnědé oči se upřeně zahleděly na velitele hlídky. „Já už nemám ze smrti nejmenší strach, jestli mě snad tím chceš vylekat. A co ty?“

Herodin nepozorovaně sáhl po dýce, zatímco sedlákův syn byl na kozlíku stále menší a menší.

„Mohli bychom to zkusit,“ pronesl jeho protějšek pomalu, v obličeji byla patrná nerozhodnost. „Já jsem rychlejší než…“

Nerestrova ruka bleskurychle sjela k jílci, čepel opsala v záři zapadajících sluncí třpytivou dráhu a přetnula ratiště oštěpu jako stéblo slámy. Hrot s rachotem spadl dovnitř do vozu, několik koní ustrašeně couvlo. Mladík si rukama zakryl tvář a spustil nářek.

Rytíř seděl na voze a nehybně vyčkával, zbraň držel s naprostým klidem v pravici, nohu v dlaze měl nataženou před sebe. „Nuže, vojáku, neděkuj mi za milosrdenství.

Rozjeď se ke kabcarovi a řekni mu, že bych s ním chtěl mluvit.“

Muž něco vykřikl neznámou řečí, vojáci sklopili oštěpy a chystali se patami pobídnout zvířata do slabin, když k nim z bojiště dolehl zvučný hlas, říkající něco v tzulandrijštině.

Hroty oštěpů se okamžitě zvedly vzhůru.

Přicválal k nim jezdec v černé plátkové zbroji, na zádech měl obrovský zubatý obouruční meč, u opasku byla přivázaná helma s chumáči lidských vlasů. Lebku mu zakrývaly krátké černé vlasy, spodní ret měl rozpůlený a značně zjizvený.

Mezi mužem a najednou téměř neslyšně hovořícím velitelem hlídky došlo ke krátké výměně slov, která skončila tím, že jezdec, jenž právě dorazil, vytáhl od opasku devítiocasou kočku a druhého muže, s největší pravděpodobností svého podřízeného, prudce přetáhl přes obličej. Potom se neznámý obrátil k rytířům.

„Stává se jen málokdy, že ti, co přežili bitvu, se dobrovolně vydávají do zajetí,“ prohodil muž zvědavě. „Co vás k tomu přimělo?“

„Alespoň jeden z celé té smečky ví, co se sluší a patří.

Nikdo tu nic neříkal o tom, že se vzdáváme,“ opravil ho Nerestro. „Promluvíme si s kabcarem a potom potáhneme po svých.“ Představil sebe i společníka.

„Slyšel jsem o vás,“ pravil muž s obouručním mečem a uznale pokýval hlavou. „Tehdy u Dujuleva jste velel

Vysokým mečům a v jednom dni jste dosáhl proti Borasgotánu velkého vítězství. Já jsem Osbin Leod Varesz, kabcarův stratég. Zavedu vás k panovníkovi a potom uvidíme, jestli někam půjdete, a pokud ano, tak kam.“

Naznačil mladíkovi, aby se s povozem rozjel, a jel hned vedle obou rytířů. Hlídka zůstala na místě. Její velitel si stíral z tváře krev a s vražedným pohledem se za nimi díval.

„Doslechl jsem se, že zázrak u repolského vodopádu způsobili vaši muži, je to tak?“ zeptal se Nerestro a zasunul čepel do pochvy. „Myslíte si, že to bylo nějak zvlášť čestné, že jste těm mužům přivodil smrt a zkázu? Měli zemřít v boji.“

Varesz si odfrkl. „Ve válce nikdy nezáleží na cti. Jde o to, abyste zničil nepřítele. A čím dříve se tak stane, tím líp.

Využil jsem při tom všech možností, které jsem měl k dispozici.“ Krátce se zadíval na rudě zbarvenou bahnitou rovinu. „A měl jsem úspěch. Váš řád se skládá ze samých snílků, kteří velebí boj. Jak jste právě viděl, vaše turnaje, se vší úctou k vašim nesporným dovednostem v zacházení se zbraněmi, mají s průběhem opravdové bitvy společného jen málo. Dujulev byl proti tomu hračka. Protože jsme stáli proti převaze, museli jsme to vyrovnat. Na jednom místě jsme trošku hrabali do země, na jiném pustili vodu, a hned jsme měli vyhlídky na úspěch vysoké.“ Varesz pohlédl na rytíře.

„Ve válce jde jenom o vítězství. Je mi od srdce jedno, jak ho dosáhnu. A když se při tom i trochu pobavím, tím líp.“

Nerestro nevěděl, co na to odpovědět. Tomuto nekompromisnímu názoru neměl jak čelit. Nehodlal sice přijmout výčitky dotýkající se jeho řádu, ale zatím ještě marně hledal správné argumenty. Něco mu však říkalo, že Varesz má v mnohém z toho, co právě řekl, skutečně pravdu.

Projeli bránou do kabcarova vojenského městečka, vystavěného v řadách v podobě velkého čtyřúhelníku.

Herodin pána upozornil na vypálená místa nad vchody do domů, tu a tam byly patrné zbytky symbolů klasů. „Ulldrael už tady asi nemá žádné slovo,“ usuzoval Nerestro pochmurně.

Kabcarův stratég nasměroval povoz s vyděšeným mladíkem před bránu obrovitého dřevěného domu.

Přispěchaly k nim stráže, aby pomohly zraněnému rytíři vystoupit.

Varesz, jehož helma kolem sebe šířila odporný puch, kráčel jako první, oba rytíři ho následovali, přičemž Herodin chytil pána pod paží a podpíral ho. Velitel kabcarových jednotek je zavedl do velké haly s otevřeným krbem a ukázal na židle. Stráže se rozestoupily kolem a nespouštěly návštěvníky ani na okamžik z očí.

„Oznámím Vznešenému pánovi, že jste se tu objevili,“

řekl stratég. „Doufám, že se ještě uvidíme. Buďto na bojišti, nebo při nějaké jiné příležitosti.“

Netrvalo dlouho a do haly vešel Lodrik, v obličeji měl výraz nesmírné zvědavosti. Po jeho boku kráčel nedůvěřivě se tvářící Mortva Nesreca.

Rytíř se nemohl ubránit pocitu, že mladý muž od jejich posledního setkání vyrostl. Postava působila bezchybným dojmem, šedá uniforma s nákladnými stříbrnými výšivkami mu dokonale seděla na těle. Jako vždy měl u sebe popravčí meč, za opaskem vězely dvě věci, které si Nerestro nedokázal nikam zařadit, ale tušil, že to zřejmě budou zbraně. Světlé vlasy byly svázané do ohonu, blonďatý vous měl krátce zastřižený. Oči barvy hlubokého moře se na rytíře pátravě zadívaly.

„Vy jste tedy přišel, abyste se mi vydal do zajetí?“

zahájil Lodrik rozhovor. „Jistě prominete, že vás za těchto okolností nebudu vítat s radostí. Bojoval jste na straně nepřítele.“

Konzultant, oblečený jako vždy v podobných šatech jako jeho bratranec, i když ne tak nákladných, přiložil ukazováček k bradě a pro začátek zaujal roli pozorovatele.

„To chápu, Vaše Veličenstvo kabcare,“ odvětil Nerestro.

„Jsem zde, abych vám vysvětlil své počínání.“

Lodrik zvedl ruku. „Než budete dále hovořit: kde jste nechal družku? Je to mimořádně nebezpečná vražedkyně, která spíše než na svobodu patří za mříže.“

„Zabil jsem ji,“ prohlásil rytíř bez nejmenší známky citů.

„Poznal jsem její pravou povahu. Svými schopnostmi mi

zmátla rozum, donutila mě vidět a dělat věci, jichž nyní z celého srdce lituji.“

Herodinovy oči sebou krátce škubly, neřekl však nic, co by svědčilo o tom, že jeho pán právě zalhal.

„Kde jste ji zabil?“ zamíchal se přátelsky do hovoru Mortva. „O zázračných schopnostech toho stvoření se i nám doneslo leccos k uším.“

„V Serusii jsme se setkali se dvěma Kensustriánci a ti nám prozradili, jak je možné zavrženou zabít,“ vysvětloval Nerestro unaveně. „Musí se jí srazit hlava a tělo spálit.“

„Tak, tak, ona tedy byla zavržená. A vy jste jí usekl hlavu?“ vyptával se konzultant číhavě. „Krvácela při tom?“

Rytíř přimhouřil oči. „Zdá se, že jste se toho dověděl ještě více než já. Je možné, že velice dobře víte, o jaké stvoření se vlastně jednalo?“

Mortva mírně sklonil hlavu, v záři pochodní se zaleskly stříbrné vlasy. „Poté co vešly ve známost svědecké výpovědi o záhadných vraždách v Ulsaru, jsem se poinformoval. Bylo sice

nesmírně

obtížné

dozvědět

se

podrobnosti

o kensustriánské mytologii, ale údajně by se prý mělo jednat o něco nemrtvého.“

„To je kletba, kterou na ni seslal Lakastra, protože se řádně nedržela jeho učení,“ souhlasil Nerestro. „Ano, ona zemřela, ale po smrti dále žila a od té doby se musela živit lidským masem. Svými kouzly mě omámila. To jsem poznal skoro příliš pozdě.“

Lodrik si založil ruce za zády. „A tím zřejmě chcete omluvit, proč jste se připojil ke Sjednocenému vojsku.“

„Kněžka mi to poradila, ale soudím, že bych se k těm zaslepencům připojil i tak.“ Řádovému rytíři činilo viditelné potíže otevřeně vyložit své počínání. „Je tu mnoho věcí, které neumím vysvětlit. Zato zcela přesně vím, že vy jste nezapříčinil události, jež pár mil odsud vyústily v onu bitvu.

Říše udělaly chybu.“

„Byl byste ochoten říct to před všemi?“ nepřestával dorážet kabcarův bratranec. „V nadcházejících týdnech a měsících bude naším úkolem přesvědčit ostatní země, že se nechaly zlákat na falešnou víru a Sinured pro ně rozhodně nepředstavuje hrozbu. Je krotký jako jehňátko.“

Nerestro potřásl hlavou, tenké pramínky vousů mu poskakovaly z jedné strany na druhou. „Já se už nikdy nehodlám zamíchat do politických záležitostí. Byla to ta největší chyba, jakou jsem kdy udělal, a Angor mě za to jednoho dne potrestá, tím jsem si jistý.“ Prosebně pohlédl na mladého muže. „Jestli chcete, Vaše Veličenstvo kabcare, strčte mě do vězení, uvrhněte mě do řetězů a ať krysy ohlodávají moje kosti. Ale ušetřete náš řád a nečiňte mu v budoucnu příkoří. Nesmí trpět za něco, k čemu jsem ho svým způsobem já sám ponoukal. Já se tak jako tak cítím vinen.“

Lodrik naznačil rytíři a jeho společníkovi, aby se posadili. I on usedl do křesla, jednu ruku volně položil na

opěradlo, druhou si podepřel hlavu. Zamyšleně pozoroval oba válečníky.

Mortva se pousmál.

„Nerestro, v posledních týdnech jsem musel znovu a znovu konstatovat, že se z mých přátel stávají zrádci,“ dal se Lodrik do řeči. „Lidé, jimž jsem v minulosti svěřil život, se spolčili s těmi, co mému lidu i mně osobně chtěli jít pod průhlednými záminkami po krku. Ukázalo se však, že bohové byli na mé straně. Což ale neznamená, že zapomenu na činy odpadlíků a budu předstírat, že se nic nestalo.“

Vzpřímil se v křesle. „Vojáci, kteří se zde shromáždili, za nic nemohli. Mám v úmyslu udělit amnestii všem, co bitvu u Telmaranu přežili. Falešní vůdci je zavedli rovnou do zkázy, proto by neměli být dodatečně trestáni za hloupost druhých.

To platí i pro vás a váš řád.“

„Obávám se však, že z Vysokých mečů, a jak se všechny ty vaše řády jmenují, jich naživu moc nezbylo,“ nadhodil konzultant lítostivě. „Velmistr Vysokých mečů, kterého jsme zajali, podlehl zraněním. V poslední vůli vás navrhl jako nástupce. Co kdybyste převzal velmistrovy úkoly?“

„To je vynikající návrh,“ souhlasil kabcar. „Ukážu Ulldarťanům, že nejsem pomstychtivý, a vy jako pokání zase vybudujete to, co bylo vaší vinou téměř úplně zničeno.“

Rozevřel dlaně. „Mohl by existovat lepší důkaz toho, že jsem vám odpustil chyby, jichž jste se pod vlivem té nestvůry dopustil?“

Nerestro byl uchvácen. Počítal s lecčím, co se mu při setkání s kabcarem může přihodit, ale že z místnosti odejde jako designovaný velmistr Vysokých mečů, na to mu nestačily ani nejbujnější představy.

„Ovšemže,“ dodal Mortva jakoby mimochodem, „byste musel stejně jako všichni, co vás budou následovat, přísahat kabcarovi Tarpolu a Turisu naprostou věrnost. Samozřejmě jen pro formu, abyste tím symbolicky podtrhl soulad s korunou, která umožnila další existenci vašeho řádu. Měl byste s tím nějakou potíž?“

„Ne,“ odvětil Nerestro a z obličeje se mu dala vyčíst neskonalá radost. Plácl bratra v řádu po rameni. „A vy budete mým senešálem, Herodine z Batastoie. Jak se vám to líbí?“

„Je to nádherné,“ rozzářil se jeho zástupce.

„Tomu starému rekovi vystrojíme důstojný pohřeb.“

Rytíř rázem opět zvážněl, pohled hnědých očí spočinul na konzultantovi. „S vámi, Nesreco, si však ještě musím vyříkat pár věcí. Ať už jste kabcarův bratranec čtvrtého stupně, nebo bůhvíco jiného. Jednu věc bych potřeboval objasnit.“

V Mortvově vlídném obličeji se neobjevil nejmenší náznak nejistoty. „Prosím, vážený rytíři, jen se ptejte. Já ovšem tuším, o co se jedná.“

„Ten váš bojovník, kterého jste tehdy nechal nastoupit proti mně do souboje, co je na něm zvláštního? A jakou

podlost jste přitom plánoval?“ Beze strachu mu pohlédl do odlišně zbarvených očí. „Požaduji vysvětlení, proč muž, jehož jsem dvakrát zasáhl, nekrvácel a proč ho aldoreelská čepel nerozsekla? Co jste to proti mně postavil do boje?“

„Já jsem se hned po souboji omluvil vaší družce za to, že se můj bojovník nedokázal ovládnout. Starý dobrý Echomer je prostě příliš horkokrevný a rozhněvalo ho, že jste sáhl po tom svém neobvyklém meči, i když to bylo zakázané. Jeho zbroj byla vytvořená z ryzího iurda, proto vaše čepel nemohla toho chudáka rozseknout na dvě půlky.“ Mortva budil dojem opravdové lítosti. „Mrzí mne, že vás tak zřídil.

Chtěl jsem vám zajistit léčení a přivolat nejlepšího cerela, ale vaše tehdejší družka mi to znemožnila a opustila Ulsar, aby spolu s vámi odcestovala do Kensustrie. Ať už k tomu měla jakékoliv důvody.“

„Vyhýbáte se mé otázce,“ konstatoval Nerestro.

„Odpovězte mi.“

Mortva si povzdechl a předstíral, že ho rytíř dostal. „Nu dobrá, doznávám, chtěl jsem si být jistý, že má čest bude obhájena. Jako kabcarovu bratranci a rádci mi to muselo ležet na srdci. Jen si pomyslete, jak bych asi před Ulsařany vypadal? Před velvyslanci a všemi ostatními význačnými osobnostmi? Samozřejmě jste Echomera zasáhl. Ale můj bojovník trpí jevem zvaným albiotum.“ Postřehl rytířův tázavý pohled. „Má průhlednou krev, průzračnou jako dešťová voda. Když vytéká, není ji vidět. To je také důvod,

proč má oči zakryté maskou. Bezbarvá krev způsobuje, že má zorničky jasné jako sklo, každý paprsek světla mu působí bolesti. Nehoda v kovárně byla jen předstíraná, protože prostý lid by nechápal vysvětlení, že taková zřídkavá nemoc vůbec existuje.“ Usmál se na Nerestru. „Na rozdíl od vás, vzdělaného a moudrého muže.“

Designovaný velmistr Vysokých mečů zmateně pohlédl na Herodina. „Potom je mi všechno jasné. Zvítězil jsem.“

Bylo vidět, že se mu ulevilo. „No, ale jen tak z toho nevyvázne, Nesreco. Váš bojovník mi dluží druhý tanec v boji o vaši čest, pokud proti tomu nic nenamítáte. Chci zahladit ostudu, kterou mi způsobil.“

„Nechť se tak stane,“ souhlasil konzultant. „Ale budete si muset počkat, až se Echomer zase postaví na nohy.

Chyběl jen vlásek a váš úder aldoreelskou čepelí by ho poslal na onen svět.“

Nerestro se zasmál. „To si taky zasloužil.“

„Vznešený pane, co byste říkal na to, kdybychom novému velmistrovi věnovali přiměřený dar?“ Mortva se jednou ze štíhlých, pěstěných rukou opřel o opěradlo křesla.

„Zachránili jsme několik zbrojí a zbraní nešťastných řádových rytířů. Co kdyby si je vzal? Bude je pro začátek potřebovat, pokud chce ten svůj řád znovu vybudovat.“

„Přijal byste to?“ zeptal se Lodrik a netajil se s pochybnostmi. „Neukradli jsme je mrtvým, ale našli je v

blátě. Většina vašich bratrů zemřela v kroužkových košilích nebo ve vojenských kabátcích.“

„Nuže, pokud je tomu tak, s radostí dary přijmu,“

prohlásil velmistr, i když přitom působil značně zkroušeně.

„Dám kov roztavit a udělat z něj nové zbroje. Nic nesmí připomínat předchozí majitele. Ušetříme jenom štíty se znaky, abychom si na ně uchovali památku.“

Lodrik se zvedl a podal statnému muži ruku. „Nyní mi přísahejte na pečetní prsten Bardriců, že panovnickému rodu navždy zachováte věrnost bez ohledu na to, co se v budoucnu stane.“ Nerestro učinil, co po něm kabcar požadoval, a políbil prsten. Herodin následoval jeho příkladu. „Mám radost, že alespoň vy, Nerestro z Kurašky, nepatříte k mým nepřátelům. Odpouštím vám všechno, čeho jste se proti mně dopustil, protože znám příčinu, proč jste tak jednal,“ vyhlásil kabcar slavnostně. „Ta zelenovlasá nestvůra již neexistuje, jste volný. Propouštím vás na svobodu. Jděte a nově vybudujte Vysoké meče. Ale neustále si připomínejte milosrdenství, kterého se vám výjimečně dostalo.“ Toto malé šťouchnutí si nedokázal odpustit.

„Zařídím, aby vám sestavili družinu, která vás doprovodí na hrad,“ nabídl konzultant ochotně. „Nepochybuji o tom, že díky vašemu působení v nové funkci vrátíte řád do života a Vysoké meče budou ještě blyštivější a nádhernější než kdykoliv v minulosti.“

Lodrik dal kývnutím najevo souhlas. „Kromě toho vám dám na cestu listinu, v níž nařídím, aby vám mí správci a guvernéři ve všem poskytli pomoc. Nic vám nesmí stát v cestě, Nerestro z Kurašky. Nohu vám okamžitě ošetří jeden cerel, abyste nemusel déle trpět.“

„U Angora!“ vyklouzlo novému velmistrovi, jenž stále nemohl pochopit štěstí, které ho potkalo. „Od začátku jsem věděl, že nezpůsobíte návrat Doby temnoty. Kdybyste někdy potřeboval proti Sinuredovi mé válečníky, pokud by se vám Zvíře pokusilo dělat těžkosti, dejte mi vědět.“

Kabcar se přátelsky pousmál. „Dobrá, milý Nerestro.

Uchovám si vaši nabídku v povědomí.“ Mávnutím ruky přivolal několik sloužících a nařídil jim, aby oba rytíře zavedli do místností, které jim vykázal. Muži vyšli z velké haly bez eskorty a bez dohledu ozbrojených stráží.

Lodrik se na bratrance ušklíbl, ten opětoval panovníkovu bezhlesou bujarost zlomyslným úsměvem a povytažením levého obočí.

„Začátek bychom měli za sebou,“ usoudil mladý muž s důvěrou v hlase a zatleskal. „Přesvědčit ho bylo velice snadné. Ale je to signál, kterého si ostatní povšimnou a vyloží si ho, jak potřebujeme.“ Vypadal nesmírně šťastně, téměř euforicky. „Kam na takové nápady chodíte?“

„To je mým úkolem,“ odpověděl konzultant a neztrácel dobrou náladu. „Tím bychom měli toho rytíře a všechny, co se k němu připojí, na naší straně. Bude to signál, jak jste

krásně řekl. Také král Tarm se synem se brzy vrátí a přiznají svou chybu. Král dokonce poznamenal, že by chtěl abdikovat.“ Předklonil se. „Ve váš prospěch, protože si uvědomuje, že vám křivdil.“

Lodrik se na bratrance zadíval široce rozevřenýma očima. „Z prokletého člověka se stane král další země,“

zamumlal překvapeně. Potom se zasmál. „Má ty dobroto, Mortvo, po všech těch ranách a zklamáních mě osud najednou přímo hýčká.“

„Osud ne, Vznešený pane,“ odporoval konzultant jemně.

„Jeden bůh. Jediný, který stál při vás, jak jste tak trefně podotkl. A na tom se také nic nezmění.“

„Kdy Tarm oznámí abdikaci?“ Lodrikovi se ve tváři najednou rýsovala bezradnost. „A koho tam dosadím jako regenta? Aldoreel je velký. Jestli mě většina tamních šlechticů vůbec uzná za krále?“

„Všichni šlechtici pravděpodobně nebudou sdílet Tarmův postoj,“ dal mu Mortva za pravdu. „Ale navrhuji, abychom počkali na první reakce a teprve pak případně zasáhli. Možná máme více přátel, než jsme si mysleli.“

„V každém případě musíme do všech říší rozhlásit, že útok zahájilo Sjednocené vojsko a všem, co přežili, jsem milosrdně nabídl, že je ušetřím,“ podtrhl Lodrik, jenž postupně opět zvážněl. „Napíšeme tuto pravdu a vyšleme na cesty všechny vyvolávače, zpěváky, bardy a vypravěče.

Musí dosáhnout toho, aby lidé na Ulldartu pochopili, že

nestojím na straně Doby temnoty. Nechť všude vládne mír a blahobyt.“ Vzal si skleničku s pálenkou. „Přinejmenším tam, kde mě respektují a vzdávají mi úctu. Ostatním nakopu zadek tak, že z mého kontinentu poletí pryč.“ Mortva se krátce pousmál, když zaslechl, jak se král vyjádřil.

Tmavý alkohol vtékal panovníkovi do úst, kabcar s požitkem přimhouřil oči. „Zima nám dopřeje období klidu.

V hostincích i ve světničkách budou slyšet především mí zpěváci, a až se přiblíží jaro, vzejde setba, kterou jim ty písně vpraví do uší.“

„A co budeme dělat, až se přiblíží léto, Vznešený pane?“

vyptával se konzultant.

„Potom,“ Lodrik vychrstl zbytek nápoje do plamenů, jež okamžitě vystřelily do výše, „se postaráme o Borasgotán. Já tu zem dobudu. Má v zemi poklady, které dokážu snadno upotřebit. Zdůvodním to tím, že výnosy z dolů nestačí na pokrytí válečných škod. Když lidi zbavím šíleného Arrulschána, prokážu jim tím jedině dobro.“ Spokojeně se zadíval do rudého, prskajícího ohně. „Pak mi bude patřit Turis, Tarpol, Borasgotán a Aldoreel. Baronie náleží mé okouzlující choti a polovinu Serusie zabírá bezpečnostní pás.“ Zdálo se, že Lodrika něco napadlo. „Víte, milý bratranče, co mě celou dobu trápilo?“ Mortva na něj zvědavě pohlédl. „Ontariánci. Ti kramáři a jejich monopol.

Mám v úmyslu zabrat jejich obchodní stanice a sám

zorganizovat obchod. To je jenom správné, nemám pravdu?“

„To je nebezpečný záměr.“ Konzultant pokýval hlavou.

„Ale u všech lidí, co se věnují obchodu, tím získáte na oblibě. Jestli všechny výsady Ontariánců padnou, otevřou se tím zcela nové možnosti. Jenže úder proti nim musí být dokonale připravený. Jinak by blokádami přivedli vaši říši během několika týdnů na pokraj hladomoru.“

„Proto my dva strávíme celou zimu pečlivým plánováním, Mortvo. Nebo snad máte v plánu něco jiného?“

Lodrik se na něj podmanivě usmál.

„Samozřejmě že ne, Vznešený pane.“ Konzultant naznačil úklonu. „A nyní zařídím, aby se oběma rytířům dostalo pomoci. Omluvte mě a užívejte si dvojnásobného triumfu.“

Muž se stříbrnými vlasy vyšel z haly a chvátal chodbami.

Ve svém pokoji se pustil do sepisování dokumentů pro řádové rytíře. Pracoval však nesoustředěně, v podvědomí ho něco neustále zaměstnávalo. Vnitřní neklid zanedlouho narostl do takové míry, že vyskočil ze židle a pobíhal po místnosti sem tam. Najednou se zastavil, jako by narazil do zdi.

„Paktai,“ zašeptal. Nic se nestalo. Opakoval příkaz, tentokrát hlasitěji a energičtěji.

Druhá bohyně se však neobjevila.

Ze rtů se mu vydralo dlouhé, vzteklé zaklení. Bez ní nemohl navázat kontakt se svým druhým pomocníkem.

Hemeroc se stále musel léčit ze zranění, jež mu způsobila aldoreelská čepel, a místo, kde pobýval, bylo daleko mimo ulldartský prostor a čas. On sám se tam v nynější podobě nemohl dostat, a tak ani nevěděl, nakolik Hemerocova léčba pokročila.

„Kde vězí?“ zeptal se polohlasně okolního prostoru. „Že by stále byla na moři?“

Od doby, co byla na cestách, se u něj v pravidelných intervalech hlásila a podávala zprávy, kdykoli lodě přirazily k pevnině. Od její poslední návštěvy však uplynula tak dlouhá doba, že si musel dělat starosti.

„Nechci ani pomyslet, co by se stalo, kdyby se jí něco přihodilo.“ Zlobil se. Přitom mu ani tak nešlo o onoho tvora jako o uskutečňování vlastních plánů. Některé věci bude muset odsunout. Ale zároveň musí vyřídit něco, co nesnese odklad.

Mortva se dal do sepisování dalšího dokumentu a poté si nechal k sobě povolat Osbina Leoda Varesze.

„Musíme prokázat laskavost novému velmistrovi Vysokých mečů,“ obrátil se na stratéga, přičemž odložil pero. „Nerestro z Kurašky potřebuje naši pomoc.“ Opatrně pofoukal vlhký inkoust.

Vojevůdce oblečený do fialových šatů vypadal podrážděně. „A co bude s tím starým? Pokud vím, moji lidi ho chytili. Sedí v poutech ve vězení.“

Konzultant k sobě přiložil bříška prstů a pouze se na stratéga mlčky zadíval.

„Já to zařídím,“ okamžitě pochopil Varesz.

Koutky Mortvových úst se zvedly. „Ale v naprosté tajnosti. Kabcarovi jsem řekl, že velmistr podlehl zraněním.“

„Taky jim podlehne,“ slíbil vojevůdce lhostejně, vyhodil dýku do vzduchu a opět ji chytil. „Stejně jsem se nestačil divit, že všechny ty bodné rány přežil.“

Konzultant mu podal dokument. „To je jeho poslední vůle. Správně ji zapečeť a donuť ho, aby ji podepsal.“

Varesz uchopil listinu a vyšel z místnosti.

Konzultant se opřel v křesle a položil nohy na stůl.

II.

„ Mužovy oči prozradily, co se v něm skrývá, a to ji naplnilo strachem.

Přesto mu prozradila část jeho osudu.

‚Stanete se nástupcem nesmírně velkého, obávaného panovníka a budete vládnout velkému množství poddaných,‘

pronesla. ‚Budete mít hodně dětí. Jedno se ženou, která vás miluje. Tři se ženou, která vámi opovrhuje, a jedno, o němž ani nebudete vědět, že je vaše vlastní. ‘

Spatřila také dalšího, velice zvláštního chlapce, jenž vzejde z mužových slabin. Hochovu existenci mu však zamlčela.“

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA II.

KONTINENT ULLDART, OSTROVNÍ KRÁLOVSTVÍ

ROGOGARD,

TŘI MÍLE OD ULVLANDU, ZIMA 444 P. S.

„Nikdy by mě ani nenapadlo, že se s touhle kocábkou dostaneme až do Ulvlandu,“ vykřikl Torben Rudgass a rozesmál se. S úlevou poplácal kormidelníka po zádech.

Muž s mírně zešikmenýma očima mocně přikývl a nepříliš přesvědčivě se připojil k Torbenovu bujarému veselí, přestože nerozuměl jedinému slovu z toho, co korzár povídal.

Lerrán se probojovávala vířícím sněhem a vlnu za vlnou se přibližovala k prvnímu z rogogardských ostrovů na západním okraji ostrovní říše. Trup oharky byl hluboko ponořený do moře, spodní prostory lodi byly zalité vodou od okamžiku, kdy najela na podmořský útes. Loď z toho naštěstí vyvázla jen s nevelkou újmou. Bez rogogardského korzára, kterého neznámí námořníci vylovili z ledově chladných vod, by byli cizinci zcela ztraceni.

Torben přimhouřil oči a pokusil se dohlédnout vířícími vločkami až k pevnině. Jestli všechno dobře dopadne, měli by zanedlouho spatřit maják přístavu, který jim ukáže cestu.

„To by mi tak ještě scházelo,“ prohodil Rogogarďan spíš sám pro sebe. „Utopit se na posledních metrech jenom proto, že jsme přehlídli nějakou skálu.“

Seskočil na palubu, aby se podíval na provizorně sbitý a svázaný hlavní stěžeň. Muži ho pod jeho velením ze šesti stran podepřeli a zajistili dalšími vzpěrami, aby se pod tlakem plachet znovu nezlomil. Kdyby přesto praskl, museli by zbytek cesty zvládnout na záchranných člunech. To by nebylo nejhorší, Torben se však nehodlal Lerrán vzdát.

Lerrán byla poslední ze čtyř lodí, které je předtím pronásledovaly, a na vlnách se držela jenom proto, že v bouři ztratila hlavní stěžeň a zpozdila se. Naštěstí, alespoň pro Torbena, protože cizinci ho vytáhli z vody na místě, kde se Klapok a Grácie ponořily do hlubin. Stihli to právě včas, než úplně zmrzl a stačily ho sežrat mořské nestvůry.

Střídavě ho strkali do horké vody a balili do teplých kožešin, než překonal následky pobytu v téměř zamrzlém rogogardském moři. Po ostatních pasažérech však nebylo ani stopy. Kromě zbytků vraků nic nenašli.

Zatímco tam tak postával s rukou přiloženou k hrubému dřevu stěžně, zaměstnávaly ho úvahy o osudu Valjakova, Noriny i všech ostatních. Nepočítal s tím, že by měli nějakou naději na přežití. Kromě cizinců nebyl tou dobou na

moři zcela jistě nikdo, kdo by je vzal na palubu. Torben ztěžka vydechl. Zoufale se však držel aspoň špetky naděje, přestože to bylo více než nepravděpodobné.

„Zasloužíš si pochvalu a uznání,“ ozval se mu za zády ženský hlas. Korzár se otočil k Varle a vytřásl neradostné myšlenky z hlavy. Žena měla na sobě hrubý kožich, rukavice a vysoké boty vyložené kožešinou, aby se chránila proti štiplavému větru a chladu. U opasku se jí houpal kord a dlouhá dýka. „Jak se zdá, tak jsme to opravdu zvládli.“

„Teď si představ, že bys mi tehdy skutečně podřízla hrdlo, když jsem se vkradl do tvojí kajuty,“ poznamenal Torben. „Nikdo by tebe a tvoje lidi sem bezpečně nedovedl.“

„Děkuju Všemocné bohyni.“ Kapitánka lodi mu podala sklenici grogu, kterou korzár vděčně přijal. „Kdybychom byli na vodě ještě o týden dýl, dosáhla by hladina skoro až na palubu. Tu zatracenou díru nejde nijak ucpat.“

„Na zemi se o to postaráme.“ Torben usrkl horkého nápoje a skrz páru, stoupající z poháru, si ženu změřil zkoumavým pohledem. Uzavřeli něco jako příměří. Sice měl stejně jako dřív vinu na tom, že se ženě v Tularky nezdařila plánovaná loupež, přesto jemu a jeho navigačnímu umění vděčila za to, že Lerrán dorazí do přístavu. „Jednu věc mi ale ještě musíš říct: opravdu bys mi podřízla krk jako nějakýmu kuřeti?“

Varla našpulila ústa, v obličeji se jí objevil mírně posměšný výraz. „Možná. A možná taky ne.“

Korzár se nechtěl nechat odbýt. „A co s tou nocí lásky. S

otrokem tvejch vášní?“

Varla se rozesmála. „Nech to být. Chtěla jsem tě tehdy trochu vyděsit, než tě hodím přes palubu.“

Torben měl pocit, že její odpověď není zcela upřímná, v danou chvíli se s tím však spokojil. Přinejmenším on se cítil v ženině společnosti opravdu dobře, navíc se oba věnovali stejné „práci“.

„Myslíš, že tvoji lidé budou schopní opravit loď přesně podle mých pokynů?“ Jak se zdálo, Varla neoplývala přílišným optimismem. „Její konstrukce se značně liší od vašich pomalých kog. Doufám, že najdeme správný materiál.“

„To zcela určitě ne.“ Torben jí nedával zbytečné naděje.

„Stromy, který jste použili doma v Tarvinu, v Rogogardu nerostou. Můžeme bejt rádi, jestli narychlo vůbec něco najdem. Touhle dobou jsou v docích opravy skoro na denním pořádku. Opravujou škody, který způsobí ledová tříšť a kry. Když si člověk nedá pozor, hned se něco stane.“

„No to je báječné,“ povzdechla si kapitánka. „Nechtěla jsem strávit zimu u vousáčů.“ Postřehla mužův vyčítavý pohled. „Ach, takhle nazýváme všechny národy, které si nechávají na obličeji chlupy. Naši muži se holí od hlavy až k patě.“

„Od hlavy až k patě?“ Torben málem vyplivl grog na prkna paluby. „Všude?“

„Všude,“ potvrdila Varla. „Kromě hlavy.“

„Podělaný baby,“ zabručel Rogogarďan. „Jaký máte v Tarvinu zimy?“

„Teplé, příjemně teplé.“ V ženiných očích se objevil toužebný výraz, ruce pevněji sevřely šálek. „U nás vůbec nemrzne, nemusíme se starat o kožichy a kožešiny.“

„To je odporný,“ komentoval její slova Torben. „Je vidět, že ležíte hned vedle Angoru.“ Pro jistotu pohlédl koutkem oka dopředu. „Řekni tomu chlapovi u kormidla, aby loď natočil o tři čárky k pravoboku. Chtěl bysem objet tu písečnou mělčinu. Normálně s ní za přílivu nejsou potíže, ale když máme tolik vody v trupu, zdá se mi nebezpečný projet rovnou skrz.“

Varla zaryčela cizí řečí rozkaz směrem ke kormidelníkovi, který okamžitě uposlechl. Do plachet se opřel závan větru, stožár povážlivě zaskřípal, vzpěry zakolísaly, ale vydržely. Lerrán nabrala na rychlosti.

„Myslíš, že bych se měl do Tarvinu zajet podívat?“

vyptával se korzár ženy na její názor.

„Chtěl bys ode mě vyzvědět, jestli by se ti to vyplatilo a jestli bys tam našel kořist,“ přeložila si kapitánka s úsměvem jeho dotaz. „Vyplatit by se ti to vyplatilo, ale s jednou z těch nepohyblivých kog se tam vůbec nemusíš obtěžovat. Poslali by tě k rybám dříve, než by ses stačil otočit. To je taky

důvod, proč pro nás ulldartské lodi nepředstavují skutečné nebezpečí. Až bude moje dharka zase v pořádku, můžeme si klidně dát závod, abys viděl, co mám na mysli.“

„Souhlasím. O co se vsadíme?“

Varla si slízla ze rtů kapku grogu. „Ne, takhle ne. Musí to být něco zvláštního.“

Rogogarďan cosi zabručel a pozvedl sklenici. „No dobrá.

Řekněme, že ten, kdo prohraje, musí vítězi splnit jedno přání. Ať je to, co chce.“

Žena si s ním přiťukla. „Ať je to, co chce.“ Zdálo se, že přemýšlí. „Mohla bych tě prodat Palestáncům a za peníze, co bych od nich dostala, bych si nechala postavit krásnou loď. Slyšela jsem, že tě zrovna nemají moc v lásce. Určitě by měli radost, kdyby ses stal jejich otrokem. Stáli by nad tebou s bičem tak dlouho, dokud by ses neudřel k smrti.“

„Jenom proto, že tě Tersionci v dětství prodali do Tarvinu jako otroka, by mě měl potkat stejnej osud? Ne, děkuju,“ bránil se Torben. „Ti kramáři by mě na místě zabili.“

„To by byl spravedlivý trest za to, cos mi zkazil v Tularky.“

„Já to věděl,“ vykřikl korzár a strčil jí ukazováček pod nos. „Seš pomstychtivá.“

„Co jsi čekal?“ bránila se žena, část jejího pobouření nebyla hraná. „Všechno bylo přesně naplánované. Moji lidé by v naprostém klidu obsadili nejdůležitější místa, a

shrábnout všechno, co měli v pokladnách, by bylo stejně snadné jako chytání ryb v plné síti.“ Opustila ji dobrá nálada. „Jsem ti vděčná za to, žes nás bezpečně dovedl do Rogogardu. Ale ten závod se mnou prohraješ. A můžeš se těšit, jak se ti pomstím za ten podraz v Rundopâlu.“ Odfrkla si.

„Ty seš opravdu pořádně navztekaná,“ usoudil Torben pobaveně a ještě více tím Varlu vyprovokoval.

„Samozřejmě jsem vzteklá, protože mi jeden uražený pirát…“

„Korzár,“ opravil ji Rogogarďan s bezzubým úšklebkem a v povznesené náladě se opět trochu napil.

„…to je fuk,“ vyprskla žena, „mě z čiré zlomyslnosti, protože na cizích lodích nenašel nic, co by mohl ukrást, připravil o obrovskou kořist.“

„Ty bys něco takovýho samozřejmě nikdy neudělala,“

prohodil korzár klidně.

„Ne,“ zaprskala Varla. „Já bych tě potopila ještě v přístavu.“

Uraženě se otočila, demonstrativně vyšla na horní palubu a dala se do řeči s kormidelníkem. Torben se šklebil od ucha k uchu a zvolna se šoural na příď, aby měl lepší výhled.

Z Lerránu již bylo na ulvlandské pobřeží dobře vidět a korzár postřehl slabé světlo majáku, které se jen s obtížemi probojovávalo množstvím tančících sněžných krystalků.

Vířící běloba pohltila téměř veškeré světlo jasného paprsku,

ale záblesky, které k nim pronikly, Rogogarďanovi stačily a několika strohými gesty udal kormidelníkovi další směr. Při takovém tempu již museli mít písečnou mělčinu za sebou.

Zanedlouho a s několika dalšími litry mořské vody v břichu lodi dorazila dharka dosti neohrabaně do přírodního přístavu malé vesničky, kterou si Torben podle jména pamatoval z mapy. V něm se se svými čtyřmi palubami tyčila mezi menšími šalupami a škunery jako obr. A Ulvlanďanům připadala přinejmenším stejně nebezpečná.

Všichni na palubě slyšeli, jak z majáku neustále zaznívá temné houkání rohu. Uličkami pobíhali lidé s pochodněmi v rukou, ozývalo se řinčení kovu. Bylo zřejmé, že se obyvatelé připravují odpovídajícím způsobem přivítat domnělého útočníka, blížícího se na neznámé lodi. První oddíl ozbrojenců se mezitím již shromáždil u přístavní hráze, štíty natažené před sebou, luky připravené ke střelbě.

Torben přiměl Varlu, aby posádce přeložila, že se nikdo z nich neukáže na palubě, dokud se s místními obyvateli nedohodne. Pro jistotu popadl jeden štít a skryl se za ním.

Zavládlo ticho.

„Já se jmenuju Torben Rudgass,“ zakřičel hlasitě a zřetelně. „Jsem Rogogarďan stejně jako vy a přicházím bez zlých úmyslů.“ Déšť šípů nedorazil. „Já teď vstanu. Ale ať nikoho ani nenapadne, že by mě prošpikoval.“ Opatrně se vztyčil a pohlédl do nedůvěřivých tváří tuctu ozbrojenců.

Korzár na znamení mírumilovnosti zvolna rozpřáhl ruce.

„Smím vystoupit se svými přáteli na zem? Je tu nějakej dok, kde bysme mohli naši loď opravit?“

„Co je to za skořápka?“ ozval se někdo z davu. „Něco takového jsme ještě nikdy neviděli. Ale jestli se nám vaše nosy nebudou líbit, bude dobře hořet.“ Několik strážných se dalo do smíchu.

Torbenovi neuniklo, že katapulty na majáku byly nabité a namířené na Lerrán. „Slibuju vám jako Rogogarďan, že se budeme chovat slušně. Měli jsme malou nehodu, při který jsme si udělali v břiše díru. Jestli nás necháte dlouho čekat, skončí loď na dně.“

„Tvoje jméno je pro nás pojmem,“ prohlásil jeden rozložitý muž, vybavený sekerou a štítem. „Já jsem Kallsgar, starosta Ulvsgrundu. Jestli tu chcete zůstat, ať vyjdou všichni, co jsou na palubě, beze zbraní ven a seřadí se tady na hrázi. Až prohledáme vaši loď, rozhodneme, jestli vám povolíme, že tu můžete zůstat. Nepotřebujeme žádné cizince, kteří sem přijdou jenom loupit.“

Varla stála na schůdcích do podpalubí a krátce kývla na souhlas. Postupně posílala své lidi ven, a když se téměř čtyři sta mužů seřadilo těsně vedle sebe na břehu, hrstka Rogogarďanů povážlivě znejistěla.

Torben postával na palubě dharky, jednou nohou se opíral o zábradlí a široce se šklebil. Když viděl, jak jeho krajané najednou dostali strach, měl z toho radost jako malý kluk.

„To je v pořádku,“ prohlásil Kallsgar, aniž by se opravdu cítil v bezpečí. „Netrváme na prohlídce lodi. I beze zbraní byste nad námi měli obrovskou převahu.“

„Děkuju ti za pohostinnost, starosto. Máte v tom svým krásným Ulvsgrundu nějakej dok?“ Torben se spustil po volně visícím laně na zem.

Pružně přistál před Kallsgarem, zatímco se za ním ozývaly poděšené výkřiky. Napnuté lano, po němž se korzár vychloubačně spustil, bylo oklikou spojeno s jednou vzpěrou. Ta se pod nečekanou zátěží uvolnila a vyvolala řetězovou reakci. Jedna vzpěra za druhou praskaly, napnutá lana se trhala, hlavní stěžeň, který ztratil oporu, se zlomil pod tíží zbytku plachtoví a ráhen a udělal v trupu další díru.

Varla, která právě došla ke hrázi, pouze zamlaskala, když se Lerrán ponořila ještě hlouběji a s tupým zaduněním dosedla na dno přístavu. Beze slova pohlédla na korzára, zkřížila ruce na prsou a povytáhla obočí.

Torben stále ještě držel v ruce lano a nevěděl, co má říct.

Jásavé volání a posměšky vesničanů, kteří se otřásali smíchy tak, že skoro neudrželi zbraně v rukou, mu nijak nezlepšily náladu.

„Ano, máme tady dok,“ zaduněl Kallsgarův hlas. „A jak to tak vypadá, opravdu ho moc potřebujete.“ Pohlédl na cizince. „Odkud vlastně přicházejí? Rozumí nám?“

„To je dlouhý vyprávění,“ povzdechl si korzár. Opatrně položil lano na kamennou zídku přístavního opevnění, jako

by bylo spletené z porézního, křehkého materiálu. „Můžeme si to říct někde v teple?“

„Jistě, chlapče.“ Starosta ukázal na velkou halu. „To je loděnice, tam můžou vaši lidé přespávat. A my si nejdříve zajdeme na horký grog. Při něm mi všechno povyprávíš.“

Přiložil ústa těsně k Torbenovu uchu. „To je tvoje žena?“

„Ne,“ odsekla Varla jedovatě. „Já jsem kapitánka toho vraku. A taky vás doprovodím, aby vám nenavykládal nějaké nesmysly.“ Když se na korzára podívala, v očích se jí zle zablýsklo. „Tos udělal jenom proto, abys se mnou nemusel závodit. Ale já svoji loď znovu postavím. Bože, jak já se těším na to přání, které mi budeš muset splnit, panáčku.“

Udělila pokyny mužstvu, které poté, co se dharka potopila, bezradně postávalo na hrázi. Muži poslušně zamířili k nové ubikaci.

Starosta se spolu s oběma hosty a zástupem zvědavých spoluobčanů vydal do hostince, kde jim šenkýř předložil grog a tmavé, kořeněné sladké pivo.

Torben si dopřál několik doušků a pak hned začal Ulvsgrunďanům vysvětlovat, jak ho cizinci zachránili, když mu na moři šlo o život, zato se však sami dostali do potíží.

Neustále místním znovu a znovu zdůrazňoval, že na palubě oharky není žádné zboží. To proto, aby příležitostné lupiče ani nenapadlo Lerrán někdy v noci navštívit.

„Až bude loď zase schopná plavby, poplujeme dál. Já obstarám peníze, který budeme na opravu potřebovat,“

vysvětloval korzár plány. „Bydlím nedaleko od Jaronssundu.

Při dobrým větru by dharka měla tuhle trasu urazit za několik málo dní.“

Tímto způsobem obratně navedl Kallsgara k tomu, aby z Varly začal dolovat informace o původu a konstrukci její lodi, a starosta se tohoto úkolu s nadšením ujal. Přitom se mu dostalo značné podpory od hloučku vědychtivých mužů, kteří kolem nich postávali. Takže se Tarviňanka nestačila téměř ani nadechnout. Dvě sklenice grogu a džbánek kořeněného piva jí rozvázaly jazyk. Žena měla zarudlé tváře, když se pustila do podrobného líčení konstrukce dharky, rozplývala se nad prosluněným Tarvinem a přednostmi oholených mužů, což povzbudilo k dalším dotazům především ženy, které je do hostince doprovodily.

Torben využil příležitosti, vyklouzl od obleženého stolu a odšoural se k výčepu. Chtěl se na chvíli vyhnout vřavě, v klidu si dopřát další džbánek piva a podrobně si prohlédnout přesnou námořní mapu, kterou objevil na zdi. Korzár si vděčně pochutnával na rogogardských specialitách, zatímco si prohlížel nákres, na němž vedle ostrovní říše rozpoznal i náznak kalisstronského pobřeží.

Znovu a znovu přeskakoval očima z místa na místo a snažil se zhruba odhadnout vzdálenosti. Po chvíli, zatímco Varla nadále vyprávěla, si od hostinského vyžádal pravítko a

kružítko. Něco ho zarazilo, a tak si chtěl změřit, zda se v úvahách nemýlí. Jestli správně propočetl kurs a vzdálenost, kterou absolvoval na palubě Lerrán, tak muselo místo, kde se na ni nalodil, ležet nepříliš daleko od kalisstronského pobřeží.

Deset mil. Poškrábal se pravítkem na temeni. Udělali by lépe, kdyby se plavili do Kalisstronu, než aby se s námahou prodírali až do Ulsgardu. Protože však na palubě cizí lodi chyběly správné mapy, zůstal před ním tento poznatek zpočátku utajen. Jak velká byla možnost, že by vodotěsná truhla tuto vzdálenost zvládla? V Torbenovi vzklíčila nová naděje, že snad alespoň Norina přežila zánik Grácie. A možná se i ostatní ve veslici probojovali až k pobřeží. Třeba našli i Valjakova a vzali ho s sebou.

Z tenoučké čáry, symbolizující kalisstronské pobřeží, se mu vnitřním zrakem vynořil před očima skutečný břeh, na němž se brojačka a všichni ostatní pasažéři vyčerpaně složili do spásného písku. Na tváři se mu objevil letmý úsměv.

Beze slova ukázal na prázdný džbán, do něhož hostinský načepoval další várku kořeněného piva. On je najde a nezastaví ho žádné klacky, které by mu Kalisstroňané chtěli házet pod nohy.

Rogogardský původ mu bude dělat celou řadu potíží, protože obyvatelé kontinentu Bledé bohyně neměli Rogogarďany dvakrát v lásce. Korzáry, kteří se tam v minulosti často a rádi ukazovali, bez pardonu pobíjeli. A

Kalisstroňané byli dobří námořníci. Až příliš dobří, jak musel Torben mrzutě uznat.

Ve vzpomínkách zabrouzdal k posledním událostem na palubě Grácie, které Varle z opatrnosti zamlčel. Vybavil si ryčící, rozzuřenou ženu, kterou vrhačem oštěpů přišpendlil ke stěně bojové věže. Proč ji nezabily zásahy samotných oštěpů? Jak je to vůbec možné? Tyto otázky přesahovaly hranice jeho chápání. Neznal jedinou bytost, která by takové zranění dokázala přežít. Doufal, že se utopila. Zvolna odložil džbánek. Ale co když se neutopila, co pak asi udělala? Vyrazila je hledat?

Při této představě korzár znervózněl, protože si ani v nejmenším nedokázal představit, jak by mohli konzultantově pomocnici čelit. Jedině přibít ji oštěpy k dřevěné stěně.

Torben se opřel o pult, protože mu poznenáhlu ztěžkly nohy. Pil příliš rychle a měl už toho v sobě moc. Otočil se k tarvinské kapitánce, která stále mluvila a mluvila a mluvila.

Jednou jí ty podivuhodné události vylíčí. Varla možná bude mít pro odolnost té děsivé, nadlidsky silné ženy s rudě žhnoucíma očima vysvětlení. Teď však nechtěl nic než dostat se do postele. Do opravdové postele se slaměnou matrací, tlustými peřinami a báječně měkkým polštářem, ne do houpací sítě, páchnoucí potem a jinými výpary nějakého Tarviňana.

Po několika pokusech se mu konečně podařilo vysoukat ze sebe větu, kterou hostinský dokázal pochopit.

Se smíchem odvedl opilého Rogogarďana do pokoje pro hosty.

Že mu té noci strčili do postele další osobu, která nebyla o nic méně opilá než on, to v alkoholovém opojení vůbec nepostřehl.

*

Torben se probudil někdy po ránu a cítil, že postel je zcela jednoznačně příliš malá. Pod přikrývkami sice panovalo příjemné teplo a ještě v polospánku postřehl i známou voňavku, neměl ale v posteli dost místa ani na to, aby se otočil.

Aniž by otevřel oči, nahmatal druhé tělo a vystrčil je z postele, hned poté se ozvala rána a polekaný výkřik. Výkřik nějaké ženy.

Teď už korzár konečně otevřel víčka a rozespale zamžoural přes okraj postele, kde se Varla s hlasitým sténáním vyhrabávala z peřin. Když uviděla Rogogarďana, ztuhla údivem a zůstala sedět na prknech podlahy.

Torbenův pohled byl stejně přihlouplý jako její, potom mu zrak sklouzl po těle skromně oděné Tarviňanky. Žena rychle zvedla prostěradlo do výšky, aby jím zakryla případná nahá místa. Torben si pak prohlédl i sám sebe a musel konstatovat, že ani on na sobě skoro nic nemá.

„Jak můžeš jenom tak vlízt ke mně do postele?“ začala kapitánka nadávat.

„Já jsem v ní byl první.“ Korzár se zmateně poškrábal ve spletených vousech. „Aspoň si to myslím.“ Grog a pěkná řádka džbánků kořeněného piva ze včerejšího večera měly za následek, že ho pořádně bolela hlava. A obraly ho o paměť. „Dělalas se mnou něco?“

Varla otázku a náznak toho, co se v ní skrývalo, zpočátku nepochopila, potom přimhouřila oči. „To by se ti tak líbilo!“ Vyskočila a posbírala si oděv, což Torbenovi poskytlo krásný pohled na ženinu postavu. Prádlo všechno nezahalilo.

Ušklíbl se, podepřel si rukou hlavu a v naprostém klidu se díval na Tarviňanku, která na sebe vztekle házela šaty.

Žena postřehla jeho pohled a výhružně vytasila dlouhou dýku. „Já ti tu tvoji pýchu ufiknu, jestli se po mně budeš pořád dívat.“

Korzár v mžiku zmizel pod peřinou a rozesmál se.

„Potom bys mě nemohla využít jako otroka svejch vášní.

Alespoň ne kvůli vášním.“

„Ti zatracení vousáči,“ zuřila žena. „Museli se hrozně bavit, když mi provedli takový kousek.“

„Tak měli jsme spolu něco, nebo ne?“ vyptával se Torben, peřiny ztlumily jeho hlas. „Já už si to nepamatuju.“

Varla z něho prudce strhla deku, ostří dýky se mu zabořilo do polštáře vedle hlavy, před mužem se objevil

rozvzteklený obličej mladé Tarviňanky. „Kdybych s tebou něco měla, ty piráte, tak by sis to pamatoval, na to můžeš vzít jed.“

Korzár předstíral hotovou nevinnost. „Nemohli bysme si to třeba zopakovat?“

Žena si odfoukla a vytáhla dýku z polštáře. S ledovým klidem zasunula kov mezi mužovy nohy a Torben se musel značně ovládat, aby ji nevyprovokoval k nechtěnému říznutí.

„Tady nemáme co opakovat. Měla jsem ti tehdy podřezat krk.“ Čepel zůstala na místě, kde byla. „Zapamatuj si to.

Dnes v noci se nic, ale opravdu vůbec nic nestalo. A kdybys chtěl tvrdit něco jiného, budeš brzy zpívat v chlapeckém sboru, Torbene Rudgassi.“

Korzár přikývl a Varla zasunula dýku do pochvy. V

rychlosti si přes sebe přehodila kožešinový kabát, levou rukou popadla kord a dýku a seběhla po schodech dolů.

„A pak má člověk ženským rozumět.“ Torben vstal a i on se oblékl.

Když sešel do výčepu, hostinský právě utíral velký stůl a odstraňoval poslední zbytky včerejšího popíjení. Před okny neustále padal sníh a halil krajinu, škunery a šalupy, dokonce i dharku pokryla bílá vrstva. Korzárovi přeběhl po zádech mráz.

„Dej mi snídani a něco proti bolení hlavy,“ požádal hostinského, zatímco se pohodlně uvelebil vedle krbu poblíž

ostatních Ulvsgrunďanů. Pohlédl ven, a když spatřil Varlu, jak dlouhými kroky chvátá sněhem k loděnici, musel se ušklíbnout.

Hostinský mu postavil před nos kus masa, pečenou rybu a vajíčka, po nich následoval džbán kořeněného piva. „To je nejlepší lék proti bolení hlavy,“ prohodil stroze a stejně jako ostatní muži se díval za kapitánkou. „Jaký to bylo dnes v noci?“

Torben si na vidličku napíchl krajíc chleba a velký kus ryby a začal se ládovat. „Báječný,“ poznamenal poté.

„Ta ryba, nebo ženská?“ vyptával se hostinský.

„Ta ženská i ryba,“ zasmál se korzár a ostatní Rogogarďané se k němu připojili typickým mužským smíchem, který člověk zaslechne vždycky, když se mluví o něčem lechtivém. „Ale vaše fantazie na to nestačí, to mi věřte.“ Zakroužil před sebou vidličkou. „Nic víc vám nepovím, vy nadržený štiky. Jinak se na místě rozběhnete za svýma ženskýma a budete si to chtít s nima zopakovat.“

„Tak se nám ta parádička povedla, že jo?“ zasmál se jeden z Ulvsgrunďanů a zvesela si s Torbenem přiťukl.

„Dá se říct,“ potvrdil korzár. Tajuplně ztlumil hlas. „Ale jestli se na to budete Varly vyptávat, všecko popře. Asi je jí trapný, že se v alkoholovým opojení tak ohnivě rozvášnila.

Můžu vám říct…“ zůstal u náznaku, ve tváři se mu objevil zasněný výraz.

Všichni muži se jako na povel opět zadívali z okna, aby ještě jednou zahlédli Tarviňanku, jejíž kabát právě mizel v loděnici. Tu a tam bylo slyšet tlumené povzdechy.

„Měli jste ji položit do mojí postele,“ zabručel hostinský.

„Aby tam umřela nudou?“ zaryčel ode dveří pobaveně Kallsgar, jenž zaslechl poslední slova, a rozpoutal tak bouři veselí. Hostinský pouze mrzutě mávnul rukou a odporoučel se do kuchyně.

Starosta ze sebe shodil kožešinový kabát a volným krokem došel ke korzárovu stolu. „Musíte loď rychle odtáhnout z přístavu, než tam zamrzne. Ostatní rybáři zrovna vytahují čluny na břeh. Jak víš, teploty tady rychle padají dolů.“

„Mám pro vás jeden návrh,“ spustil Torben a spláchl pivem zbytky vajíček v ústech. „Moji Tarviňani vám pomůžou vytáhnout lodě a obrátit je, a vaše šikovný ruce nám pomůžou opravit dharku.“ Plivl si do dlaně a podal Kallsgarovi ruku. „Mám na to tvý slovo? Ty vaše skořápky budou za jedinej den na souši.“

Starosta si s ním plácl, až se slina rozstříkla kolem.

„Dohodnuto. Kdy můžou začít?“

Korzár se zvedl. „Hned jak se o týhle dohodě dovědí.“

„Jestli jsi ji dnes v noci přesvědčil, bude s radostí souhlasit,“ vykřikl jeden z Ulvsgrunďanů a rukou udělal několik neslušných gest.

Torben se krátce ušklíbl, oblékl si kabát a rozběhl se k loděnici, která se proměnila v jednu velkou noclehárnu.

Cizinci seděli nebo leželi v každém volném koutku a ve velkých kádích, které normálně sloužily k ohřívání téru, si vařili čaj. Korzár udiveně sledoval, jak do horké tekutiny přidávají hroudy másla a špetku soli. Když mu Varla podala naběračku, aby nápoj ochutnal, odporem zkřivil tvář. „Je v tom všechno, co tělo potřebuje. Sůl, tuk i voda.“

„Jenom chuť to nemá žádnou, že jo? Nechci, děkuju.“

„Tys už časně zrána zase popíjel.“ Přičichla k mužovu dechu, ztěžklému alkoholem. Zlost ji stále zcela neopustila, ale aspoň se trochu uklidnila. „Jak to teď bude pokračovat?

Budeme tady trčet až do jara?“

Torben si navzdory všem dobrým předsevzetím dopřál doušek jejich čaje a moc nechybělo k tomu, aby se hned pozvracel. „Budeme muset vytáhnout Lerrán ze zálivu.

Jinak zamrzne a led by ji nejspíš rozdrtil.“ Ukázal ven.

„Postavíme širokou rampu, abysme dovlekli loď až do loděnice, nebo aspoň co nejblíž k ní. Potom začneme s opravami.“ Rozzářeně na ni pohlédl. „Vesničani nám určitě pomůžou.“

Žena nedůvěřivě přimhouřila oči, až z nich zbyly jen úzké škvíry.

„No jo, musíme jim ale jít trochu na ruku a pomoct vytáhnout jejich vlastní čluny na břeh,“ vyrukoval s

dohodou, kterou mezitím uzavřel. Pro jistotu předběžně raději zamlčel, že už je dávno ruka v rukávu.

Kapitánka se krátce poradila se svými lidmi a i ona souhlasila.

„Já teda hned všechno domluvím se starostou.“ Torben se otočil ke vchodu a zavolal na vesničany, že je všechno v pořádku. Kallsgar, jenž se právě prodíral závějemi, sahajícími mu po kolena, a mířil k přístavu, zvedl ruku na pozdrav a pokračoval v chůzi. „Dobrá. Taky souhlasí.“

Varla se na něho nevěřícně zahleděla. „To v Rogogardu vždycky vyjednáváte takhle rychle?“

„Ovšem,“ prohlásil korzár. „Kdo by taky odolal nejšarmantnějšímu muži na celým kontinentu? A když někoho nemůžu přesvědčit laskavým způsobem, dám mu jednu přes uši. Takhle je to jednoduchý.“ Rozhlížel se po hale. „A teď řekni svojim lidem, že potřebujeme jejich svaly.“

V Tarviňance klíčilo stále větší podezření, přesto vydala příslušné rozkazy a posádka Lerrán se dala do pohybu. U

mola jim Ulvsgrunďané znakovou řečí, rukama i nohama naznačili, které provazy a lana mají táhnout, a čtyři stovky cizinců se krátce na to daly do práce.

Torben se omezil na pozorování a povzbuzování, koneckonců nepatřil ani k obyvatelům vesnice, ani k lidem z Tarvinu. Někdo mu svěřil dozor nad malými kamínky, v nichž se u mola udržoval grog ve správné teplotě. To byla

práce, které se s radostí ujal, vždyť přece musel neustále kontrolovat kvalitu nápoje.

Jeden z Tarviňanů uprostřed práce něco náhle vykřikl, což bylo pro ostatní znamení, aby se dali do zpěvu.

Pobřežím se rozezněla mnohohlasá píseň, která korzárovi zčásti připomněla borasgotánské nápěvy, byla jen trochu svižnější a ne tak zatraceně smutná. Na Rogogardu tak poprvé zazněla píseň z jižní části světa, ze zcela jiného kontinentu. Po poslední sloce zaburácel mohutný potlesk.

„Je to moc hezký, ale opravdický korzárský písničce se to nevyrovná,“ usoudil Torben. Krátce usrkl z hrnce s grogem, odkašlal si a z břehu zaduněl hlas Torbena Rudgasse. Netrvalo dlouho a ostatní Ulvsgrunďané si začali pobrukovat spolu s ním.

Přestože zhruba stovka mužů nemohla plně soutěžit s mohutným mnohohlasým sborem cizinců, Tarviňany serenáda velice potěšila a i oni dali hlasitým potleskem najevo uznání.

Když Rogogarďané přinesli na břeh hudební nástroje, byli z toho Tarviňané celí bez sebe a práce ubíhala tak snadno a rychle, jak tomu v Ulvsgrundu již dlouho nebylo.

Časně zvečera ležely všechny místní čluny na souši, byly vytažené daleko od břehu, aby jim zimní bouře, které s určitostí nastanou, nemohly nijak ublížit. A Torben si v duchu říkal, že kdyby hudebníci, kteří zkřehlými prsty již

téměř nemohli hýbat, hráli ještě déle, odtáhli by cizinci šalupy a škunery možná až na opačný konec ostrova.

Hostinec tentokrát zůstal zavřený, vesničané se shromáždili v loděnici a přinesli s sebou dárky a proviant. Z

opatrné zdrženlivosti se vyvinul opravdový zájem o poznání jiné kultury.

Protože jazyk představoval značnou překážku a Varla nemohla být všude najednou, pomáhali si lidé šermováním rukama, korzár tu a tam zaslechl první nesmělé pokusy naučit se slova z řeči těch druhých.

Tarviňanka se po čase vymanila ze spleti hlasů a přistoupila k Torbenovi.

„To by mě nikdy ani nenapadlo,“ prohlásila spokojeně.

„Rogogard a Tarvin, nová aliance.“

„Zdá se, že si tyhle národy moc dobře rozumějí,“ usoudil Torben. „To je u korzárů běžný.“ Posadil se na trám a přitáhl ženu k sobě. „Chci ti povyprávět, co se stalo na palubě Klapoku a Grácie, protože potřebuju, abys mi poradila. Ale nemusí to zrovna slyšet každej, a protože teď všichni dělaj něco jinýho, přišel ten správnej okamžik.“

Vylíčil události na obou lodích tak podrobně, jak si je zachoval v paměti, a nevynechal ani nejmenší podrobnost.

Potom Varle přiblížil to nejdůležitější z tehdejšího Valjakovova vyprávění o mladém kabcarovi a že ona bytost na palubě zřejmě pomáhala panovníkovi v jeho plánech.

Když korzár dohovořil, pustila se Varla do úvah. „Toho, že se ženou, která si mě najala, není něco v pořádku, jsem si všimla teprve tehdy, když jsme vás v bouři museli honit,“

prohodila hořce. „Obětovala vlnám více než tisíc lidí jenom kvůli tomu, aby vás polapila. Až když se prozradila tím, že se zmínila o tvojí pasažérce, uvědomila jsem si, že se nejedná pouze o ztracenou nevinnost, jak mi ze začátku namluvila. A dokonce mi bylo jedno, jestli se ti pomstím za tu věc v Tularky.“ Vypadala sklíčeně. „Byli to dobří námořníci, kteří si takovou smrt nezasloužili. Vlastně bych se za ně měla pomstít.“

„Takže ty taky nevíš, co to mohlo být za bytost?“

Rogogarďan na ni vyčkávavě pohlédl.

„Ne, při nejlepší vůli nevím,“ zalitovala Varla. „Doufám, že umřela ve vlnách. Přestože o tom nejsem úplně přesvědčená, po tom všem, co jsem od tebe uslyšela.“

Podívala se do prázdného poháru. „Co bude následovat?“

„V nejbližších dnech vytáhneme dharku z přístaviště, necháme z ní vytýct vodu a začneme opravovat poškozený místa,“ vysvětloval korzár. „Nebude to zrovna jednoduchý.

Než se nám podaří jenom rozšířit rampu natolik, aby na ni ten trojstěžník vlezl, pořádně se zapotíme. Ale my to zvládneme. Náklady uhradím já.“

Varla stáhla obočí. „Je možné, že právě sedím vedle jistého velice bohatého muže?“

„Ne, nejsem opravdu bohatej. Budu muset prodat svůj domek,“ bědoval korzár, až člověku srdce usedalo. „Ale tak jako tak je to moje vina, že Lerrán skončila na dně moře.

Proto je jenom správný, když sáhnu do kapsy. Ale vážně, Rogogarďani jsou korzáři. A Ulvsgrunďani mi to jako krajanovi napočítaj levněji, tím jsem si jistej. Když bude dharka schopná plavby, neměli bysme mít žádný těžkosti prorazit si cestu prvním ledem.“ Ukázal na záď. „Možná ji zesílíme nějakým kovem. A za několik málo dní budeme v Jaronssundu.“

„A co pak? Poplujeme zase každý vlastní cestou, předpokládám.“ Při těchto slovech zněl ženin hlas naprosto lhostejně. „Každý sám za sebe.“

Torben si na okamžik namlouval, že v jejím hlase zaslechl kapku lítosti, ale v ženině obličeji neobjevil nic zrádného, z čeho by mohl usoudit, že by Varle mělo být zatěžko se s ním rozloučit.

„Pravděpodobně,“ odpověděl po chvíli. „Já budu hledat Norinu, Valjakova a všechny ostatní. Jejich osud je pro další budoucnost Ulldartu příliš důležitej. K tomu si nejdříve musím sehnat loď. Uvidíme, kdo bude ochotnej vydat se se mnou do Kalisstronu.“

„Že by to činilo statečným pirátům nějaké potíže?“ Její hlas opět nabral posměšný tón. Zespodu na něj pohlédla a podala mu pohár. „Buď tak šarmantní, jak bys rád byl, a přines mi ještě jednu sklenici grogu.“

Torben její výzvě poslušně vyhověl. Žena mu kývnutím poděkovala, oběma rukama uchopila pohár a usrkla.

„Řekněme, že Kalisstroňani toho museli v minulosti od Rogogarďanů dost vytrpět.“ Pirát vylovil z piva kousíček koření a ocumlal ho, než ho Širokým obloukem vyplivl. „Od doby, kdy před dávnejma, dávnejma rokama pobořili některý z našich ostrovních pevností, což se kromě nich ještě nikomu nepodařilo, vyhlásili nám na věčný časy válku.

Jakmile se někde objeví rogogardská vlajka nebo zaslechnou náznak rogogardskýho dialektu, stávají se z Kalisstroňanů nelítostní protivníci.“

„Nebudeš mít snadný úkol,“ usoudila Varla. „Musel by ses nějak zamaskovat.“ Podívala se na něj, jako by na něco čekala. Rogogarďan však nepochopil, kam tím směřuje. Poté žena pokrčila rameny a zvedla se. „Budu spát u svých lidí.

Loděnice je dost velká.“

„Jenom běž. Já si najdu nějakou jinou ženskou, se kterou se podělím o lůžko,“ prohodil korzár lhostejně a přiložil k ústům pohár. Ulvsgrunďané postávající nedaleko od něj se dali do smíchu.

Tarviňančinu pěst postřehl jako pouhý rychlý stín, potom mu na pravém oku bolestivě přistála zaťatá pěst. Spadl z trámu na záda, horké pivo se mu vylilo za límec a zasažené oko začalo okamžitě slzet.

Úder Torbena zaskočil, opřel se o lokty a díval se za Varlou, která si za potlesku svých lidí hledala lože v zadní části haly.

Rogogarďané házeli po korzárovi zbytky jídla a sněhovými koulemi, materiál na jejich výrobu našli v kádi na vaření čaje. Přitom se otřásali smíchy a povykovali na něj, že je pěkná baba, když se nechá porazit ženskou.

„To jsem předtím myslel tou ohnivou vášní,“ prohodil korzár ke svým krajanům a vyškrábal se na nohy. Usmál se směrem, kam kapitánka zmizela, ta ho však potrestala pohrdáním a nevšímavostí. Vyzývavě přes sebe přehodila deku tak, aby to všichni viděli, a otočila se k němu zády.

„Vidíte, úplně se do mě zbláznila,“ prohlásil korzár a rozpřáhl ruce. „Jenom to nechce přiznat.“

Tentokrát ho jak Rogogarďané, tak Tarviňané zasypávali sněhovými koulemi tak dlouho, až se Torben se smíchem dal na ústup. Pod širým nebem si vytřásl bílý sníh zpod límce a z vlasů, drobné krystalky mu zalezly dokonce i do uší.

Obloha nad Ulvlandem byla posetá hvězdami. Bylo tak chladno, až měl pocit, že mu při dýchání umrzne nos.

Uplácal rukou maličkou sněhovou kouli a přitiskl si ji na rozpálené oko. Varla ho zasáhla opravdu dobře.

Co se asi tak minulé noci stalo? Nejspíš chrápal tak hlasitě, až usnula. Přitom by z nich byl dokonalý pár.

Postrach moří, nejobávanější lupiči, bič na Palestánce. Tato

představa se mu zalíbila. Příležitostně jí nabídne obchod.

Možná se s ním dá dokupy. Tarvin a Rogogard, to znělo velice slibně.

Spokojeně se vydal na cestu do hostince, kde v pokoji rychle zalezl pod peřinu, aby nemusel příliš dlouho postávat v chladné místnosti.

Jakmile skládal hlavu na polštář, poprvé po dlouhé době na Norinu téměř ani nepomyslel. V posledních myšlenkách se zabýval, samozřejmě ryze obchodně, jinou ženou.

KONTINENT ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, ZIMA 444 P. S.

Místnost v hlubinách obrovského Ulldraelova chrámu znalo jen několik málo lidí. Na rozdíl od přepychu a nádhery panující v ostatních částech budovy nezdobily mramorové stěny síně žádné ozdoby. Pouze silueta boha Ulldraela, umístěná v jednom rohu sálu, připomínala, kde se člověk právě nachází. Svícny šířily teplé světlo, pomaličku hořící bylinky přidané do nádob se žhavým uhlím vytvářely kořeněnou pryskyřičnou vůni.

V této odlehlé jednací místnosti, v níž se za normálních okolností rozhodovalo o obsahu nových písní a modliteb na

počest Spravedlivého, se účastníci setkání ve večerních hodinách radili o naléhavé, chmurné záležitosti, daleko se vymykající běžným zásadám Ulldraelova učení.

Tajná rada se shromáždila v plném počtu. Proti mužům ve zlatých róbách, jejichž tváře se pod kapucemi daly jen stěží rozeznat, seděl muž s krátkými, tmavě hnědými vlasy a hnědýma očima. Měl na sobě šat prostého sedláka, zahalený z větší části širokým pláštěm. Nic nenaznačovalo, jak je tento muž, jemuž představení všech Ulldraelových věřících v Tarpolu i v Turisu poskytli ve svých zdech nocleh, ve skutečnosti nebezpečný.

„Všichni vyznáváme stejnou víru, bratře Bransko,“

promluvil nejvyšší představený přátelským tónem. „Takže bychom měli spolupracovat.“

„Chceš spolupracovat s řádem, který ve skutečnosti neexistuje? To mne udivuje.“ Návštěvník se pousmál.

„Pokud vím, Tajná rada vždycky tvrdila, že neexistujeme.“

„U prostého lidu by nepůsobilo dobrým dojmem, kdybychom vás uznali,“ vysvětloval nejvyšší představený zpod kapuce. „Také to nikdy neuděláme. Věřící mají na polích odvádět práci, která jim byla uložená. Nechci domýšlet, co by se stalo, kdyby měli pocit, že jsou vyvolení stát se bojovníky.“ Zasunul ruce do širokých rukávů róby.

„To raději přenecháme rytířským řádům. A navíc jsme viděli, jak to s nimi dopadlo.“

„My nejsme odkázaní na to vaše uznání. Takhle je to dokonce i lepší. Je však opravdu nejvyšší čas, aby se něco stalo,“ pravil host. „Především nyní je zřetelněji než kdykoliv předtím vidět, že je nutné konat. Po porážce Sjednoceného vojska připadl ten úkol nám. Musíme se postarat o odstranění kabcara, abychom zabránili horším věcem.“

„Tajná rada to vidí podobně.“ Nejvyšší představený sklonil hlavu. „Ale vaše skutky vedly pouze k tomu, že je panovník nedůvěřivější, než býval. Jeho podezřívavost dosahuje rozměrů stihomamu. Propašovat do jeho blízkosti někoho, koho nezná, je prakticky zcela nemožné.“ Uchopil štíhlou dýku, kterou nejspíš uchovával v rukávu, a položil ji na stůl. „Jed, kterým byla tato čepel ošetřena, je podle našich poznatků nejsmrtelnější, jaký kdy existoval. Je mnohem účinnější než všechny ostatní. Jeden z našich mnichů ho s největší pravděpodobností měl u sebe, když dostal za úkol kabcara zabít. Je mrzuté, že selhal. Mladíka zachránil před smrtí během korunovace sám Tzulan.“

Ukázal na zbraň se skleněným hrotem. „Vidíš, bratře Bransko, že ani my jsme nebyli nečinní.“

„Ale stejně neúspěšní jako my. Zdá se, že Tzulan je vždy na místě, a to přesně ve chvíli, kdy ho kabcar potřebuje.“

Muž se zadíval na dýku obsahující průhlednou kapalinu.

„Neobvyklá práce. Dosud jsem nic podobného neviděl. A to

jsem spatřil nejeden z nástrojů, jimiž je možno prosadit Ulldraelovu vůli.“

„A zde jsi proto, abys jeho vůli konečně uskutečnil,“

prohlásil nejvyšší představený. Dva méně významní mniši jakoby mimochodem posunuli nádoby s uhlím a vykuřovadly směrem k hostovi a ten se dal do smíchu.

„To si můžeš odpustit. Já na kouř pravdy nijak nereaguji.

Než by tyhle substance začaly účinkovat, dávno byste všichni spadli ze židlí.“ Bransko se ušklíbl. „Patří k mému vzdělání, abych se v těchto rostlinách vyznal.“

„Já jsem pouze chtěl, abys více cítil tuto vybranou vůni,“

zalhal nejvyšší představený a opětoval falešný úsměv. „V

našich zahradách pěstujeme jen nejlepší rostliny.“ Opřel se v křesle. „Nuže, poraďme se, jak můžeme tomuto atentátu napomoci k úspěchu.“

„Musím se nenápadně dostat do kabcarovy blízkosti.

Potom s ním bude amen. S touhle dýkou zcela jistě.“

„Jediní, kteří se smějí kabcarovi přiblížit, jsou konzultant, tělesní strážci a stratég,“ vypočítával nejvyšší představený Ulldraelova řádu. „A jejich tváře panovník dokonale zná. A samozřejmě také palácoví sluhové.“

„Je mi některý z nich podobný?“ přemýšlel Bransko.

„Nebo navštěvuje kabcar pravidelně některá místa jako například chrám? Nebo budovu rady?“ Nejvyšší představený potřásl odmítavě hlavou. „Potom nám zbývá jediná možnost, zaskočit místo některého sluhy, který je mi

víceméně podobný. Musím tenhle výhonek zla zastihnout tam, kde nebude počítat se žádným útokem.“

„Slyšel jsem, že si rád dopřává parní lázeň,“ napadlo muže ve zlaté róbě. „Mezi všemi obláčky horké páry by snad mělo být možné, aby ses dostal až k němu. Necháme to prověřit. Samozřejmě s krajní obezřetností. Jestli se někde objeví nejmenší náznak podezření, bude náš plán odsouzený k neúspěchu.“

„Dobrá,“ odvětil muž s důvěrou v hlase. „Ulldrael Spravedlivý mě bude chránit a pomůže, aby se můj plán zdařil. Ale co se stane, až panovníka zabijeme? Těch třicet tisíc cizinců, které máme v zemi, mi působí starosti. A ani Sinureda zatím nikdo neporazil.“

„Pokud zničíme ohnisko, skrz které sesílá Spálený bůh na zem zlo, bude se Sinured muset obejít bez cizí pomoci.

Rozhodující skutky, jež nenávratně povedou k návratu Doby temnoty, musí dle našeho názoru vykonat ten mladík.“

Nejvyšší představený položil ruce na desku stolu. „Jsme připraveni. Víc nemusíš vědět. Mohlo by se však stát, že bůh uskuteční zázrak, a až srdce zla padne poraženo k zemi, povstanou bojovníci, kteří doposud zůstávali ve skrytu.

Bojovníci, které k nám vyslal Ulldrael Spravedlivý.“

„Skrytí bojovníci?“ zdálo se, že Branska neurčité, záhadné náznaky ze strany jeho partnera příliš nepřesvědčily.

Muž ve zlaté róbě zpočátku mlčel. Potom se podle všeho rozhodl, že svůj záměr přece jen vysvětlí blíže. „Co myslíš, proč se kabcarovy tzulandrijské jednotky tak rychle vypořádaly s Borasgotánci?“ V hlase mu zazníval pobavený podtón. „Nuže, dříve než nám dáš nesprávnou odpověď, prozradím ti to, bratře Bransko. Naši bratři poskytli Arrulschánovým vojákům přístřeší a ukryli je v budovách Ulldraelova

řádu.

tyto

budovy

Tzulandrijci

neprohledávali, Ulldraelovi budiž za to vzdán dík. Nikdo se nepodivil nad tím, že počet mnichů najednou tak nesmírně narostl. A nyní jsou připraveni, až dostanou povel, rázem se zvednout a překvapivě se na Zvíře vrhnout. Také na hranicích s Rundopâlem se leccos událo. Zatímco si kabcar razil cestu na jih, trestuhodně zanedbával sever. Zjistí, že pokud byl přesvědčen o Arrulschánově porážce, byla to velká chyba.“

„Vy věříte slovu nějakého šílence?“ Bransko si pohrával se štíhlou dýkou, znovu se na ni zadíval a přitom dopřával myšlenkám naprostou volnost.

„Až zlo v podobě Sinureda a toho konzultanta vypudíme z kontinentu pryč, zbude nám dost času postarat se o další záležitosti. Možná přenecháme Arrulschánovi za odměnu půlku Tarpolu. Tato věc však má jednoznačně přednost.“

„Takže Ulldraelův řád z toho tak jako tak vyjde jako vítěz,“ shrnul host své úvahy. „S atentátem nebude mít nic společného, a až bude Zvíře poraženo, bude se moci

prezentovat jako hrdina. Lidé budou do chrámů z vděčnosti přinášet mnohem větší dávky než dříve. Nemám pravdu?“

Bransko velice dobře pochopil plány Tajné rady. „A soudím, že se postaráš o to, aby tentokrát usedl na trůn takový kabcar, s nímž nebudou problémy. Kabcar, který bude řádu činit jenom samé dobro. Kabcara?“

„Ne. Ta je příliš arogantní, příliš málo oddaná Spravedlivému. Kabcara zmizí. Jestli si to Spravedlivý přeje, tak se to i stane.“ Nejvyšší představený vytvořil z rukou kouli na znamení Ulldraelovy neskonalé moci. „A Tajná rada si je naprosto jistá, že se tak stane. Právě proto, že na Ulldraelově kontinentu došlo k tolika krutostem, potřebuje bůh naši skromnou pomoc. Pomoc všech, kdo ho uctívají. I Božského srpu, bratře.“

„Přispějeme svým dílem a zabijeme kabcara, aby se jeho prostřednictvím nemohla dále šířit Doba temnoty. Vaším úkolem poté bude, abyste zemi uchránili před zmatky a neklidem.“ Muž si přítomné změřil ledovým pohledem. „A jestli se vám to nepodaří, může se stát, že pokud Ulldrael nebude se služebníky spokojený, přiměje nás k tomu, abychom vyztužili klasy, které by mohly být uvnitř prohnilé.“ Opatrně odložil úzkou dýku. „Myslím, žes mě pochopil, nejvyšší představený.“

Pokud nestydatá výhrůžka muže ve zlaté róbě zneklidnila, velice dobře to zamaskoval. „Spravedlivý nebude mít nejmenší důvod k nespokojenosti se svými

skromnými služebníky. Nebude nutné prořezávat klasy. Jsou zlaté a dobře rostlé, zdravé a plně se řídí Ulldraelovou vůlí.“

Dveře do místnosti se otevřely a dovnitř se vpotácel jeden z méně významných mnichů. Z obličeje čišelo zděšení, levé obočí měl roztržené, na hnědou róbu kapala krev. Tajná rada vyskočila, Bransko sáhl pod plášť, kde měl uschované skryté zbraně.

„Je mi to líto, nejvyšší,“ zasípal muž a zhroutil se.

První ozbrojenci s kabcarovými odznaky na uniformách se vřítili do místnosti, kde na ně Bransko okamžitě zaútočil.

V každé ruce držel srp, vířil jimi a se smrtelnou přesností zasahoval nechráněná místa zbrojí kabcarových vojáků.

Když však poslal k zemi čtvrtého útočníka, přemohla ho stále narůstající přesila vojáků a skončil v poutech.

Velitel vojáků pospíchal ven a zakrátko se vrátil. Spolu s ním se objevil nejdříve přátelsky se usmívající Mortva Nesreca a po něm i podmračený kabcar.

„Musím vám poděkovat za zásah, Vaše Veličenstvo kabcare,“ řekl nejvyšší představený a uklonil se mladému panovníkovi. „Sice nevím, jak jste se dověděl, že se má Tajná rada stát obětí fanatika z řad Božského srpu, ale jsme vašimi velkými dlužníky. Ulldrael Spravedlivý vám dopřeje dlouhý život.“

„Ušetřete si své lži, představený,“ odsekl Lodrik lhostejně. „Ani vy, ani Ulldrael mi nepřejete dlouhý život.“

Z manžety pravé rukavice vytáhl nějaký dokument a

zamával jím muži ve zlaté róbě před očima. „Poznáváte to?

Poslal jste to svého času mému otci. Ale protože ten zemřel příliš brzy a zřejmě o tom nestačil nikomu říct, našel jsem ten dopis až nyní.“ Udeřil papírem o stůl, těsně vedle dýky.

„Nemusíte nic říkat. Vaši vinu dokazuje pečeť a podpis.

Zákon o velezradě se nezastaví ani před Ulldraelovým řádem. Podepsal jste vlastní rozsudek smrti, nejvyšší představený.“ Kabcar se rozhlédl po kruhu mlčících mužů v róbách. „Bude mi potěšením zjistit, kdo z vás všech se na tom spiknutí ještě podílí. Smiřte se s tím svým takzvaným Spravedlivým.“ Podíval se na spoutaného muže v selském šatu. „Jak se jmenuješ?“

„Bransko, ty zplozenče zla,“ odsekl muž jedovatě.

Lodrik poklepal špičkami bot na zakrvácené srpy. „Už zase Božský srp?“ S předstíranou výčitkou pohlédl na nejvyššího představeného. „Nyní se dokonce spolčujete s vrahy, kteří se při svých činech neprávem odvolávají na Ulldraela. Jak hluboko jste klesli?“ Panovník se opět obrátil ke spoutanému muži. „Je jedno, cos tady dole hledal. Jsi obžalován z vraždy čtyř mých strážných a jsi vinen. K tomu nepotřebujeme žádný soud. Rozsudek bude vykonán na tržišti.“

Jeden z členů Tajné rady se vymrštil vpřed a sáhl po štíhlé dýce. Další se vrhl mezi tělesné strážce, aby ozbrojenému bratrovi odstranil z cesty překážky. První mnich dýkou okamžitě zaútočil, s triumfálním výkřikem

zabořil kabcarovi čepel do paže a prudkým pootočením dýky ulomil skleněný hrot. Jeho život hned poté ukončila pozdě vedená rána mečem dalšího tělesného strážce. Muž se zhroutil na stůl a zemřel.

Nyní se i Bransko probral ze strnulosti, mocnými údery pěstí přemohl oba strážné, kteří mu na okamžik nevěnovali dost pozornosti, popadl jeden srp a rozběhl se k Lodrikovi.

Mladý muž v naprostém klidu vytáhl jednu z pistolí od opasku a střelil muže, který se na něj řítil, rovnou do obličeje. Nijak neskrýval, že z nechutné, děsivé kaše, kterou kulka udělala z tváře a lebky zasaženého protivníka, má nesmírnou radost.

Zeď za Branskovými zády se zbarvila do ruda a muž padl mrtvý na mramorovou podlahu, zatímco se členové Tajné rady seběhli do houfu a vyděšeně se tísnili v koutě místnosti. Pouze nejvyšší představený se ani nehnul.

„Zdá se, že doba, po kterou setrváte ve funkci, se blíží ke konci, Vaše Veličenstvo kabcare,“ pronesl se škodolibou radostí. „Vůli Ulldraela Spravedlivého nemůže nikdo vzdorovat.“

Lodrik si prohlédl ránu, z níž prosakovala krev a nějaká jiná tekutina. Působil obdivuhodně klidným dojmem. Zavřel oči, aby se lépe koncentroval. Nyní mohl používat pouze jednu ruku, neboť mu zasažená paže mezitím zcela zmrtvěla. Proto se musel při tvorbě správných gest velice namáhat, jeho úsilí však přineslo úspěch.

Panovníka obklopila tmavomodrá záře, seskupila se kolem zasaženého místa a jemně tepala. Čím víc okraje rány srůstaly, čím menší byl otvor, který po ní zůstal, tím více jedu z ní prosakovalo. Zanedlouho již jen ušpiněný rukáv připomínal místo, kde před několika okamžiky zela rána.

Lodrik se zhluboka nadechl a otevřel sytě modré oči. „Je možné, že nikdo nedokáže vzdorovat vůli Ulldraela Spravedlivého, naproti tomu té vaší vzdorovat lze.“

Nejvyšší představený na něj zíral s vytřeštěnýma očima.

„O tom, že jste se spolčil s Tzulanem, nemůže být lepší důkaz než to, co jste právě předvedl.“ Kabcar neodpověděl, pouze pokynem ruky nařídil strážím, aby odvedly všechny členy Tajné rady. „Místo normálního soudu požaduji boží soud,“ zvolal muž ve zlaté róbě. „To bude spravedlivější než to, co bych mohl čekat od vás.“

Mortva, který se po celou dobu záměrně zdržoval v pozadí, se naklonil ke svému chráněnci. „Vznešený pane, to není dobrý nápad. Mohl by nám být na škodu. Spolehněte se raději na soudní projednání. Důkazy, které máme, z toho dělají jednoznačnou záležitost.“

Lodrik na chviličku zapřemýšlel. „Dobrá, nejvyšší.

Budete mít svůj boží soud. Pokud Ulldrael usoudí, že si zasloužíte, aby vás zachránil, pustím vás na svobodu a budete moci odejít, kam se vám zachce. Ale nejdříve musím Tajnou radu podrobit výslechu. Jedině kdyby někdo chtěl hned teď doznat vinu a postavit se po vašem boku.“

Kromě muže, který se předtím vrhl na panovníkovy tělesné stráže, se nikdo z grémia nepohnul.

„Zdá se, že k Ulldraelovi nechováte příliš velkou důvěru,“ okomentoval vzniklou situaci konzultant, jemuž se bratrancovo rozhodnutí zrovna moc nehodilo.

„Požadoval jste boží soud, já si už něco vymyslím,“

prohlásil mladý panovník. Bylo zřejmé, že se mu v hlavě zrodil nápad. Beze slova zamířil ke dveřím.

Průvod procházel chodbami a síněmi, míjel sloupy a stěny osázené lístkovým zlatem, kráčel kolem mohutných soch Spravedlivého, jejichž klasy tvořilo ryzí zlato. Všude kolem postávali v údivu mniši a s vyděšeným výrazem ve tváři sledovali, co se děje. Na ně se kabcar nezlobil, přestože v duchu již přemítal o budoucnosti celého řádu.

Když Lodrik vyšel se zajatci a zástupem vojáků před velký chrámový portál, podivil se, jakmile uviděl, kolik lidí se tam mezitím shromáždilo.

Zřejmě se po Ulsaru rychle rozneslo, že panovník napochodoval se třemi stovkami vojáků do hlavního sídla řádu. Jak se zdálo, lidé chtěli znát důvod podivného chování svého kabcara. V davu to hlasitě šumělo, bylo vidět, že prosté lidi událost velice rozrušila.

„Měl jste mě poslechnout, když jsem vám radil, abyste tuto věc vyřídil v co největší tichosti,“ zašeptal konzultant nervózně. „To se Ulsařanům nebude líbit.“

„Ale ano, milý bratranče,“ odporoval Lodrik tiše. „Bude se jim to líbit.“ Zvedl ruce do výše a na náměstí okamžitě zavládlo ticho. „Ulsařané, budete si klást otázku, co já, váš kabcar, pohledávám s vojáky v domě Ulldraela Spravedlivého. A to právem. Důvodem je něco neslýchaného.“ Jeho hlas se rozléhal nad hlavami shromážděného davu. Mladý muž ukázal na nejvyššího představeného řádu. „Tento muž zradil svého boha a ze zákeřných důvodů mi již v Granburgu usiloval o život.“

Zvedl nad hlavu dopis. „Zde je důkaz, dopis adresovaný mému otci, plný lží, které ho s konečnou platností usvědčují.“ Lidé se mezi sebou dali tiše do řeči, to, co jim mladý panovník právě vykládal, bylo neuvěřitelné.

„Nevěřte mu!“ vykřikl nejvyšší představený a začal se prodírat dopředu. „On je zlo. Pouhá jeho existence přivolá Dobu temnoty. Jestli kabcara nezabijeme, zavládne na našem krásném kontinentu temnota.“ Mužova naléhavá slova působila na Ulsařany jako úder blesku.

Lodrik se zasmál. „Tady vidíte! Mluví jako Tzulánec! Já jsem vás zachránil před Borasgotánci, a nyní jsem od vás u Telmaranu odvrátil nové dobyvatele. Více než padesát tisíc vojáků bylo připraveno napochodovat do Tarpolu. A to všechno jenom proto, že se mne bojí, mne, jenž dosud svému lidu nepřinášel nic než dobro. A já mám být hrozbou pro ostatní země?!“ Oči mladého muže odrážely vášnivé zaujetí, jímž byly prosyceny věty, kterými se na lid obracel.

Jeho postoj byl ztělesněním opravdového panovníka, žádná nerozhodnost nezarazila proud mladíkovy výřečnosti. „Ve skutečnosti chtěli jenom vniknout do mé říše a přivlastnit si ji. Chamtivci, byli jako psi, když měli pocit převahy, ale zachovali se jako zbabělci, když byli nuceni postavit se vám jednotlivě. Já jsem se nebál té smečce postavit. A chtěl jsem je ušetřit. V zaslepení proti mně vyrazili a Ulldrael Spravedlivý je za domýšlivost tvrdě potrestal.“ Opět ukázal na muže ve zlaté róbě. „On se spolčil s těmi, kteří chtěli vás a vaše rodiny uvrhnout do nemilosrdného poddanství. Ale i jeho jsem ochoten ušetřit, pokud…“ teatrálně zvedl ukazováček, „…pokud mu Spravedlivý odpustí hanebnost a zradu. Požadoval místo řádného soudu boží soud. A před vašima očima, mí milovaní poddaní, bude muset přijmout boží rozsudek. Ve městě je jedno místo, kde se boží vůle již jednou v minulosti projevila.“

Lodrik bez dalšího vysvětlování seběhl po chrámových schodech dolů, lidé se před ním uctivě rozestoupili a utvořili mu uličku. Stráže, zajatci a obyvatelé Ulsaru mu kráčeli v patách.

K průvodu, v jehož čele odhodlaně kráčel kabcar, se připojovalo stále víc a víc obyvatel města, až jich nakonec bylo několik tisíc. Všichni chtěli zažít boží soud.

„Co máte v úmyslu, Vznešený pane?“ zeptal se tiše Mortva, držící se Lodrikovi po boku. „Hořím zvědavostí.

Jestli váš záměr nevyjde, pak se trůn, na němž sedíte, nesmírně zachvěje. Pomyslel jste na to?“

„Nechejte se překvapit.“ Jeho chráněnec zůstal neústupný.

Prošli nejkratší cestou hlavním tržištěm. Kabcar mířil k plošině, na níž vyrůstala nová Ulldraelova katedrála, kolem prvních úseků zdí se rozkládalo mohutné lešení.

Panovník zavedl davy do přední části nově vznikajícího božího svatostánku a naznačil jim, aby zůstali stát.

Spolu s nejvyšším představeným a členem Tajné rady, který na něj předtím zaútočil, pokračoval obklopený strážemi střední chrámovou lodí. Zastavil se až v čele, přímo na místě, na němž se v minulosti nacházela Ulldraelova socha, která měla velikostí budit v lidech úctu. Zde se zdi tyčily nejvýše, byl již dokončený náznak kopule, zajištěný proti případnému zřícení podpěrami, trámy, výztužemi a lany.

„Ulsařané!“ zvolal Lodrik a kamenné stěny odrážely jeho hlas k lidem jako obrovský trychtýř. „Bůh zde již jednou promluvil, při mé korunovaci. Existuje lepší místo, chceme-li znát boží soud? Nejvyššího představeného a mnicha, který se k vině již přiznal, předám do péče Spravedlivého. Nechť bůh sám rozhodne, co se s nimi stane.“ Pohybem ruky odeslal stráže i konzultanta pryč.

„A vám,“ dodal tiše k oběma mužům, „přeji, aby vám Ulldrael poskytl více pomoci než mně.“

„Ulldrael Spravedlivý bude nad námi držet ochrannou ruku bez ohledu na to, co se nyní stane.“ Nejvyšší představený působil naprosto sebejistým dojmem.

Lodrik se zlomyslným výrazem v obličeji vytasil popravčí meč. „Ukažte mi, jestli váš bůh skutečně existuje.“

Ostří meče sjelo k zemi a přetnulo jedno z tlustých lan.

Dlouhý konec zasvištěl a vymrštil se vzhůru k tmavé kopuli.

Kabcar pokračoval v práci, stále rychleji přesekával jednotlivá lana, námahou mu na čele vyrazil pot. Ulsařané s napětím sledovali každé seknutí. Potom rozohněný panovník rozdrtil klíny a výztuže a povalil vzpěry, aby se lešení mohlo snadno zřítit.

Konečně byl hotov. Vyčerpaný Lodrik zůstal stát zhruba dvacet metrů od obou mužů, nad nimiž se hrozivě tyčily masy kamene.

Nic se nestalo. Sice bylo odněkud slyšet skřípění, tu a tam se odlomil kousíček vápence, ale zdi se nezřítily.

Nejvyšší představený obdařil Lodrika pohledem, zasypávajícím mladíka absolutním pohrdáním a jistotou vítězství. Potom muž padl na kolena a nadechl se k hlasitému chvalozpěvu na počest Ulldraela Spravedlivého.

Druhý člen rady, stojící vedle něj, učinil totéž.

Při prvním tónu, který jim vyšel ze rtů, se to stalo.

Země se rozechvěla, shora dolehlo tupé dunění. V

mramorové podlaze kolem zpívajících mužů se objevily vlasové trhliny. Nejvyšší představený zůstal v klidu,

přestože chvalozpěv nestačil dokončit, druhý člen Tajné rady však vyskočil, v obličeji se mu zračilo holé zděšení.

Chtěl se dostat co nejdále z nyní již nesporně nebezpečné zóny, ale daleko nedoběhl.

Trhliny v kameni se rozšířily, pláty mramoru připomínající ledové kry se naklonily, každý kus se propadal do jiné hloubky.

Podlaha se zcela zhroutila, kusy trosek staré katedrály, tvořící pod mramorovou deskou podstavec nového svatostánku, spadly do černé díry a strhly s sebou do hlubin vše, co se nacházelo v kruhu o průměru téměř dvaceti kroků.

Muži stojící uprostřed zmizeli za hlasitého řevu v temnotě.

Poté zavládlo ticho, pouze ojedinělé kousky kamene dále padaly do bezedné černé díry, která se v chrámu otevřela.

Lodrik, jehož nohy se nacházely jen těsně od okraje kráteru, zaslechl ze tmy pod sebou hlasité syčení. Nejvyšší představený ještě jednou vykřikl, z nesmírné dálky nahoru dolehl nelidský, táhlý výkřik, naplněný bolestí.

Kabcar velice dobře věděl, komu vděčí za to, že boží soud dopadl v jeho prospěch. Ve skutečnosti s tím dokonce i počítal. Ve tváři se mu objevil spokojený úsměv. Děkuji ti, Tzulane.

Zvedl ruce a obrátil se k udivenému davu, tísnícímu se u vchodu do nově vznikající katedrály. Dříve než však stačil něco říct, zřítila se nad ním celá kopule.

Mladý panovník si rychle zakryl hlavu rukama a zmizel v oblaku šedého prachu, který lidem znemožnil dále sledovat, co se uvnitř chrámu děje.

Ulsařané strnuli údivem. Nehybně stáli u vchodu a zírali na stěnu ze šedého prachu v naději, že v ní zahlédnou jakékoli známky života.

Mortva společně s vojáky vyběhl k místu neštěstí, aby se pokusili najít kabcara někde pod hromadou trosek. Lidé rovněž zamířili do chrámu, chtěli vidět, jestli panovník přežil pod nesčetnými tunami kamení. Než pomocníci stačili doběhnout na místo, šedý závoj prachu a špíny prořídl a umožnil jim pohlédnout dovnitř.

Lodrik stál uprostřed kruhu o průměru tri metrů, v němž neležel jediný kámen. Zato všude kolem něj se kupily masivní kvádry, z nichž předtím dělníci postavili kopuli.

Kabcar neměl na těle žádnou známku zranění, jako by ho před ničivým kamenným deštěm chránila neviditelná bariéra. Dokonce i jeho uniforma se zdála být v naprostém pořádku, jako kdyby se nenacházel uprostřed hromad sutin a kamenné moučky.

Mladíkovy oči modře zářily jako smaragdy, nebylo možné přehlédnout, že mu tělo sálá žárem, jenž v podobě horké páry prostupoval oděvem, až dorazil na chladný vzduch. Lodrik měl hlavu zakloněnou dozadu, jako by se díval na hvězdy, ruce svěšené podél těla, rozevřené dlaně

směřovaly vzhůru. Jako v transu sklonil hlavu, a jak se zdálo, začínal si pozvolna uvědomovat, kde se nachází.

„Ulldrael,“ pronesl poněkud nepřítomně, „potrestal zrádce dvojnásobně. Zařídil, aby je spolkla zem, a zároveň, aby se nad nimi zbortily zdi. Mne však nechal naživu.“

Pomalu přelétl pohledem doprava i doleva, kde se kamenné kvádry tyčily jako poházené kostky obrovské stavebnice do výše několika metrů. Opatrně se jich dotkl, aby pochopil, že ho pod sebou nepohřbily. „Mne nechal naživu,“ zaryčel v návalu citů a dal průchod svému zadostiučinění. „Já nejsem zlo!“

Lidé padli na kolena.

Jako by sám živý Ulldrael sestoupil z nebes a zjevil se jim. Konzultant měl radost, že to takhle dopadlo, a zoufale hledal místo, kde by nebylo tolik špíny, aby i on vzdal poklekem panovníkovi čest. Protože žádné takové nikde nenašel, zůstal u pokorné úklony. Kdyby teď někdo chtěl proti kabcarovi cokoli říct, rovnalo by se to rouhání.

„Ulldrael Spravedlivý ke mně promluvil,“ zvolal Lodrik.

„Sdělil mi, že se mám ujmout funkce nejvyššího představeného, a to do doby, než se najdou důstojnější lidé, kteří nastoupí na mé místo. Od této chvíle neexistuje Tajná rada. Ode dneška povedu Ulldraelův kult, jak mi Spravedlivý právě uložil. A jak mi nařídil, já ho opět přivedu zpět k čistotě.“ Stále ještě mírně nejistým krokem došel k davu Ulsařanů. „Ulldrael mi rovněž sdělil, že

netouží po tom, aby se v jeho chrámu hromadilo bohatství.

Skromnost a práce na polích, to mají opět být úkoly jeho mnichů a bratří, a ne leštění zlata a stříbra.“ Modrá magická záře v očích ustoupila panovníkovu vlastnímu, přirozenému ohni. „Ulsařané a Tarpolané, všechno zlato, které ta bezbožná Tajná rada a nejvyšší představený neprávem nashromáždili, vám teď věnuji!“

V davu se nevěřícně zvedla řada hlav. Lidé chtěli vidět, jestli kabcar nepřišel o rozum nebo se nezbláznil.

„Všichni potřební nechť se ode dneška za týden dostaví k branám chrámu, kde dostanou svůj díl. Tak si to přeji. K

čemu je všechna okázalá krása, když nejchudší musejí házet i to poslední, co jim ještě zbývá, do chřtánu rozhazovačů?

Vy všichni, jak tu přede mnou stojíte a klečíte, budete bohatí. Celý Tarpol bude bohatý, až vyčistíme chrámy a řádové příbytky od lesklých, třpytivých šperků.“ Zvedl ruce, lidé vyskočili a spustili ohlušující jásot.

Tři stovky strážných nebyly schopné chránit panovníka před lidmi, jichž se zmocnila naprostá euforie. Museli se dívat, jak nesčetné ruce Lodrika popadly a vyzvedly na dřevěnou plošinu lešení. Mohli proti Ulsařanům zakročit se zbraněmi v ruce, ale kabcar jim dal z vyvýšené pozice rukou pokyn, aby nezasahovali. Výjimečně se cítil bezpečněji než kdykoliv předtím.

Na improvizovaném trůnu nesly lidské davy panovníka hlavní ulicí, pěly na něj chvalozpěvy a vyvolávaly kabcarovo jméno.

Vzal jim nejvyšší hlavu náboženství, a oni ho oslavovali.

Lodrik to nedokázal pochopit, přes rty se mu prodral hlasitý, šťastný smích, zatímco se shora dotýkal rukou, které se k němu natahovaly. Kamkoliv Lodrik pohlédl, viděl jen jásající davy, jež mu vzdávaly úctu. Tak by se k němu měly chovat všechny národy na celém Ulldartu. A začne Borasgotánem.

Až dorazí do paláce, první, co učiní, bude, že k sobě přivolá modraky. Musí okamžitě roznést jeho rozkazy do všech posádek v zemi a prohledat sídla řádu, aby někteří představení nestačili ukrýt nahromaděné bohatství.

Nyní si však hodlal plnými doušky užívat tento nepopsatelný pocit, oddanost vlastních poddaných, kterou mohl téměř hmatatelně cítit a osahat si ji. Nasával ten pocit jako houba a nejraději by v tom stavu duševní extáze zůstal navěky. Kdyby chtěl, mohl by najednou obejmout celou tu obrovskou masu lidí.

Tisícihlavý dav se po čase opět zastavil před velkým chrámem. Lodrik vyšel po schodech nahoru a postavil se tak, aby ho všichni viděli. Okamžitě zavládl naprostý klid.

„Ulldrael mi řekl, že novým božím příbytkem se má stát katedrála. Tento chrám,“ ukázal na mohutnou stavbu za svými zády, „teď bude sloužit pouze potřebným a slabým.“

Rozpřáhl ruce. „Má se z něj stát dům pro nemocné, ve kterém bude medikus zadarmo léčit lidské neduhy. Masti a kapky se tu budou rozdávat bez poplatků. V celé mé říši vzniknou lázně, v nichž si Ulsařané a Tarpolané budou moci po tvrdé práci zaslouženě odpočinout. To je má vůle a tak se i stane, jako že jsem kabcar Tarpolu a Turisu!“

Konzultantovy oči putovaly davem, jenž se tísnil před chrámem a nyní oslavoval jednoho jediného muže, stojícího na schodech nahoře. Krátce si připomněl díru v katedrále a dávnou historii budovy. Protože staré obětní místo začalo zřejmě opět fungovat, budou se nyní moci brzy vrátit ke starým dobrým zvykům. Ulldrael se zanedlouho nebude stačit divit vlastnímu učení.

Poslední slova kabcara, jehož ze všech stran obklopovaly jásající davy, právě doznívala nad hlavami lidí, když Lodrik nasedal do kočáru. Konzultant jej okamžitě následoval.

Několik rozradostněných Ulsařanů ještě dlouho běželo vedle vozu, až nakonec hrazení před palácem zadrželo i nejtvrdohlavější.

Mladý muž se opíral do polštářů a blaženě se usmíval.

Sundal si kabát a navzdory nízké teplotě si rozepnul uniformu.

„Magie člověku důkladně zahřeje kosti,“ vysvětloval konzultantovi, který pouze zvědavě přihlížel. „To, co se v katedrále odehrálo, bylo skutečně podivuhodné. Poprvé jsem

ovládl proudy magie, aniž bych se musel dlouze koncentrovat. Jako kdyby tušily, co všechno je ve hře.“

„Váš život,“ podotkl Mortva ledabyle. „Nic víc a nic míň. Zůstává vzrušující otázka, zda má zřícení zdí na svědomí Ulldrael Spravedlivý, nebo jestli to byl důsledek vašeho konání, když jste odstranil všechny vzpěry.“

„Za to, že se země rozevřela, zřejmě může někdo jiný,“

domýšlel se kabcar a prohrábl si vousy. „Shodím je. Vadí mi.“ Poškrábal se v krátkých vlasech. „Tak či onak, ta věc se neminula účinkem a dala mi příležitost, abych se stal nejen kabcarem, ale i nejvyšším představeným Ulldraelova řádu.

Okamžitě rozešlete dopisy všem převorům, aby se o důležitých změnách dověděli i na tom nejzapadlejším statku.

Protože jednáme tak, jak si lidé přejí, a k tomu ještě za sebou máme jednoznačné stanovisko jejich boha, nepočítám se žádným odporem.“

„Vidím to stejně jako vy, Vznešený pane,“ souhlasil s ním konzultant a rychlým pohybem si urovnal stříbrné vlasy. „To, co jste před chrámem předvedl, byla vynikající práce. Rád přiznávám, na okamžik jsem si myslel, že nás davy roztrhají na kusy, když se nejvyšší představený snažil ovlivnit lidi svými slovy. Ale vy jste z toho udělal něco, co se nedá ani popsat. Teď vám nikdo nesahá ani po kotníky.

Až se zpráva o zázraku rozšíří po celé zemi i za hranicemi, mnoho lidí na vás změní názor.“

„My samozřejmě jako vždy nic neponecháme náhodě,“

rozhodl Lodrik. „Hodně Ulsařanů o tom sice bude vyprávět, ale chci, aby ty události opěvovali i bardi. Taky chci, aby písaři vyhotovili letáky a vyhlášky. Přeji si, aby o tom všichni slyšeli a těm podlým králům na kontinentu uvízlo jídlo v krku.“

„Spousta dobrodiní, které lidem prokazujete, vás staví…“ Mortva se zamyslel a v duchu pátral po případném slově, „na úroveň boha? Má se z vás stát člověk, který si zaslouží zbožňování?“

„Přesně tak jsem se cítil,“ prohodil Lodrik.

„Potom bychom se měli postarat o to, abyste brzy nastoupil na Ulldraelovo místo, nemyslíte?“ nadhodil bratranec. „Když se tak na to dívám, nemají Tarpolané kromě starostí o obilí na polích téměř žádný důvod, aby dále lpěli na Spravedlivém.“

„Tak daleko ještě nejsme. Ale pokud jsem vás správně pochopil, už na tom pracujeme, že ano?“ Mladý muž se na konzultanta usmál. Pustil se do nabíjení pistole, což nyní ovládal málem i ve spánku. Nová technika ho nadchla. „Jak dlouho bude trvat, než budou slíbené zbraně připravené k použití?“ vyptával se jakoby mimochodem. „Myslím ty velké.“

„Protože do jara stejně nemůžeme zahájit žádné vojenské aktivity, zatím to nijak nespěchá,“ snažil se Mortva ukonejšit netrpělivost svého chráněnce. „Konstruktéři

objevili u největších typů zbraní ještě nějaké slabiny, které by chtěli odstranit, než vám je předvedou.“ Mávl rukou ke střelné zbrani. „Ale udělají na vás obrovský dojem, nedají se srovnávat s hračkou, kterou právě držíte v ruce. Až se z nich vystřelí, budou si nepřátelé myslet, že vytáhli do boje proti nějaké bouřce. A nové zbraně mají nesmírný dostřel.“

„Nemohu říct, že by vaše náznaky zrovna uspokojily moji zvědavost,“ stěžoval si panovník. „Jaký?“

Konzultant si vychutnával napětí. „Jednu verstu.“

„Děláte si ze mě legraci? Považujete panovníka za hlupáka, Mortvo? To nebude mít na vaši kariéru u dvora příznivý vliv,“ pokáral ho Lodrik, přestože to nemyslel vážně. „Jaký kalibr má ta zbraň?“ Vytáhl jednu z olověných kulek, asi dvakrát větší než hrášek. „Trojnásobně větší?“

Rádce však nepůsobil dojmem, jako by si chtěl dovolit nemístné žerty. „Ne, Vznešený pane. Zbraň má dostřel jednu verstu. A na místě, kam kamenná koule o váze dvanácti set liber dopadne, už žádná tráva neporoste.“ Mortva se zadíval do stropu. „Vlastně tam už vůbec nic neporoste, když to tak uvážím.“

Kabcar zamžikal očima. „Dvanáct set liber? Kamenná koule?“

„Abych to řekl zcela přesně, musí se obepnout železnými pásy, aby se prudkostí exploze střelného prachu neroztrhala na tisíc kusů. Ostřelovat hradby malými kroupami nedává smysl. Koulemi, které váží dvanáct set liber, už ano.“

Přitiskl k sobě bříška prstů obou rukou. „Slíbil jsem vám, že s těmi zbraněmi budete neporazitelný. Nuže, neznám nic, co by se takové síle mohlo postavit do cesty. Možná jednou, ale víckrát ne.“

„Potřebujeme takovou sílu?“ vyptával se Lodrik a ovíval se čerstvým vzduchem.

Mortva zamyšleně sklonil hlavu. „Je lepší, když tu zbraň budeme mít v záloze. V Borasgotánu i v jiných říších stále stojí pozůstatky z dob, kdy se na Ulldartu často a tvrdě bojovalo. Tu a tam se tyčí mohutné pevnosti, podobající se Sinuredovu sídlu v Turisu. Poté co skončila bitva u Telmaranu, se do nich leckterý král rád bude chtít stáhnout.

Arrulschán prý má ve své zemi bohatý výběr podobných hradeb a bašt. A my k nim naštěstí vlastníme klíč, jakkoli je velice hlasitý, když se strká do zámku.“

„Myslíte hodně dopředu,“ usoudil Lodrik. Kočár zpomalil jízdu a za chviličku zastavil.

Konzultant přikývl, jako by to byla lichotka, a ne pouhé konstatování. „Děkuji, Vznešený pane. Plním jenom to, co jste mi uložil.“

Dveře se prudce rozevřely a do kočáru strčil hlavu rozrušený sluha. „Vaše Veličenstvo kabcare, rychle!

Pojďte!“

„Vadilo by ti, kdybys mi vysvětlil, proč se chováš tak neomaleně?“ Lodrik vyskočil na dvůr a vtiskl sluhovi do

rukou kabát a svrchní část uniformy. „Co je příčinou takového spěchu?“

Livrejovaný sluha běžel předem a neustále se ohlížel přes rameno, jestli ho panstvo skutečně následuje. „Kabcara, Vaše Veličenstvo kabcare! Právě se chystá věnovat zemi následníka trůnu,“ vykoktal.

Mortva s Lodrikem na sebe pohlédli se směsicí úžasu a radosti.

„To je přece moc brzo, zatraceně!“ uklouzlo kabcarovi.

„Kde je? Je u ní nějaký cerel?“

Sluha horlivě přikyvoval a rychle vedl panovníka s konzultantem do pokojů Lodrikovy sestřenice a manželky.

Když kabcar váhavě položil ruku na kliku, zazněl zevnitř ženin bolestný výkřik. Polekaně opět stáhl prsty a pohlédl na rádce.

„Myslím, že raději počkám venku,“ prohlásil. „Nejsem ve své kůži. A taky si nemyslím, že by mě zrovna teď chtěla vidět.“

„Určitě má práce dost,“ usuzoval Mortva. „Je to zřetelně slyšet až sem.“

Mladý panovník popadl sluhu za rameno. „Běž dovnitř a zeptej se cerela, jak dlouho to bude trvat.“ Muž okamžitě zmizel uvnitř. „A chci vědět, co to je,“ zahulákal Lodrik skrz zavřené dveře. „Chlapec, nebo děvče?“

Dveře se otevřely a služebná vynesla mísu s rudou tekutinou. Před kabcarem rychle udělala pukrle a běžela dále.

„To byla krev?“ Lodrik se nechápavě díval za služtičkou.

„Snad ne krev mé manželky? Co tam ten fušer s ní dělá?“

„Možná je to cerelova krev, třeba mu kabcara vyškrábala oči,“ zažertoval konzultant. „Nebo ho pokousala.“

„Nemám náladu na žerty,“ zavrčel Lodrik nahněvaně.

„Zdá se, že tam moje žena krvácí, a já nemůžu nic dělat.“

„No, no, Vznešený pane,“ uklidňoval ho bratranec. „Vy o tom zázraku, když se lidé rodí, vůbec nic nevíte, že ne? Je úplně normální, že při tom žena ztratí něco ze své životodárné tekutiny. Je to tak řečeno oběť, kterou přináší Ulldraelovi, bohu plodnosti, jemuž děkujeme za nový život.“

„K šípku s bohem plodnosti,“ zaklel mladík, založil ruce za zády a začal přecházet přede dveřmi sem a tam. „Je to moc brzo. Může to děcko přežít? Pokud léčitel navíc udělá chybu, uvidíme, jestli magií dokáže vyléčit i sám sebe.“

Kabcar chrlil jednu nadávku za druhou a nepřestávat kroužit po chodbě. Hodiny chodil sem a zase tam, euforie ho již dávno opustila. Samotného ho udivilo, že si dělá o manželku větší starosti, než by si kdy dokázal představit.

Zdálo se, že cit, který ho k ní poutal, možná láska, nabyl v posledních týdnech na intenzitě.

Konzultant si dal přinést židli a udělal si pohodlí.

Konečně, Lodrikovi to připadalo jako celá věčnost, se dveře otevřely a z místnosti se vysunula postava dvorního cerela Chose Jamosara. Bylo jasně vidět, že drobný léčitel je úplně vyčerpaný, potem zmáčené šaty mu zplihle visely na těle, ruce se chvěly. Když mu konzultant nabídl židli, Jamosar se na ni vděčně vyšplhal.

„Vaše Veličenstvo kabcare,“ pronesl se zavřenýma očima, „dovolte mi, abych vám poblahopřál k nádhernému chlapci.“

„Ano!“ Lodrik dal volný průchod radosti. Napětí už by déle nevydržel ani na okamžik.

Cerel zvedl ruku. „Přišel na svět několik okamžiků před svou sestrou. Oba jsou zdraví, jenom velice slabí a malí.

Dalo mi velkou práci, než jsem jim dodal sílu.“ Jamosar se zhluboka nadechl. Raději zamlčel, že měl při porodu pocit, jako by obě novorozeňata se zelenou magií spíše bojovala, než aby ji vděčně přijala.

„Dvojčata,“ vykřikl kabcar a nedokázal plně pochopit své štěstí. „Jak se vede mé choti? Je na tom kabcara stejně dobře jako potomci? Jak se jenom mohlo stát, že porod přišel tak brzy?“

„Přivolali mě před několika málo hodinami. Jak mi sluhové sdělili, vy jste právě byl u Ulldraelova chrámu,“

vysvětloval drobounký mužík. „Řekli mi, že kabcara najednou dostala prudké křeče. Abych pravdu řekl, já jsem

se více zabýval samotným porodem, než abych pátral po jeho příčinách. Musel jsem zachránit, co se zachránit dalo.“

Tato formulace se Lodrikovi vůbec nezamlouvala. „Co mi zatajuješ? Mluv!“

Jamosar pohlédl mladému muži do očí. Bylo patrné, že se v léčiteli mísí lítost se strachem. „Jsou to trojčata, Vaše Veličenstvo kabcare. Nakonec přišel na svět ještě jeden chlapec. Ale,“ muž se zarazil, a až když jím panovník zatřásl, hovořil dále. „Ale objevily se tam potíže. Dítě uvízlo v matčiných útrobách. Ani schopnosti, jimiž mne Kalisstra obdařila, toho zde moc nesvedly. Což vůbec nechápu.“ Z

výrazu léčitelova obličeje se dalo jasně vyčíst, že hovoří pravdivě a upřímně.

„Co to znamená?“ chtěl vědět kabcar, hlas mu potemněl a nabral výhružný tón. „Znamená to, že chlapec umřel?“

Cerel si povzdechl. „Ne, Vaše Veličenstvo kabcare, ale možná by to tak bylo lepší. Chlapec byl ve tváři úplně modrý, dlouho se mu nedostávalo vzduchu. A i jeho údy působí, jak to mám říct, groteskně. Jsou silné, silnější než u obou jeho sourozenců, ale znetvořené.“

„Je to mrzák?“ vyrazil Lodrik vyděšeně a odpotácel se několik kroků dozadu. „Můj nejmladší syn je mrzák? A tys proti tomu nemohl nic dělat? Proč se vám pak říká léčitelé, když dopustíte, aby děti přišly na svět tak, že budou všem na posměch?“ Pohlédl ke dveřím. „Na to se sám podívám. A

bůh s tebou, jestli tady budeš ještě sedět, až se vrátím, cerele.“

Bez dalšího slova se rozrušený mladý otec vřítil do předsíně plné zakrvácených prostěradel, hadrů a kbelíků s čerstvou a použitou vodou, rychle jí prošel a došel až k manželce.

Aljaša ležela v posteli, její obličej vypadal mezi všemi prostěradly a rudými kadeřemi pobledlejší než kdykoliv předtím. Pokusila se o náznak úsměvu, což se jí nepodařilo.

Místo toho se dala do pláče.

„Je mi to líto,“ zašeptala v slzách a natáhla k Lodrikovi ruku.

Kabcar jí vtiskl polibek na čelo a prohlížel si potomky, jednoho po druhém.

Obě první děti mu připadaly malé, ale nijak se nelišily od jiných. Na třetí uzlíček, který sestřenice držela v náručí, se panovník zadíval s neskrývaným odporem. Zpočátku se neodvažoval odhrnout z novorozence šátek a zblízka si prohlédnout drobné tělíčko.

Nakonec sesbíral odvahu, podíval se na něj a vyděsil se.

Nejmladší syn před ním ležel a vypadal, jako by nějaký šílený sochař vytesal karikaturu novorozeněte. Chlapeček byl větší než sourozenci, vypadal silněji, ale ručičky i nožičky byly zkřivené a pokroucené, hlava nepřirozeně velká a zdeformovaná.

To byla Ulldraelova pomsta za to, že mu zabil nejvyššího představeného. Ale ten prokletý se u něj zadostiučinění nedočká.

Aniž by nad tím dále přemýšlel, vytasil Lodrik popravčí meč z pochvy a napřáhl ruku k ráně určené potomku z vlastní krve.

Aljaša vyděšeně vykřikla, popadla ho za paži a zabránila tomu, aby meč dopadl.

Najednou se v místnosti objevil i konzultant a začal zcela zmateného kabcara konejšit. Lodrik se zarazil a upřeně zíral na mrzáka. Pořádně mentora neposlouchal, pak se ztěžka svalil do křesla vedle postele, zakryl si oběma rukama obličej a rozplakal se. Meč s rachotem dopadl na zem.

Aljaša k sobě přitiskla všechny děti a prosebně pohlédla na muže se stříbrnými vlasy. Mortva ji nenápadným gestem uklidnil a kývl na ni, aby ji povzbudil. Uvědomil si, že každé slovo, kterým by se teď na kabcara obrátil, by bylo marným plýtváním.

„Ty za to nemůžeš, Aljašo,“ procedil Lodrik tupě skrz prsty. „To nám udělal Ulldrael. Vybil si vztek na bezbranném tvorovi, protože mně nemůže nijak ublížit.“

Spustil ruce, slzy se mu řinuly po tvářích a zmáčely mu košili. „Ale já budu to dítě milovat stejně jako jeho sourozence. Neudělám Ulldraelovi takovou radost, že bych kvůli tomu potomka méně ctil.“

Pomalu se zvedl a zmrzačené dítě, které mu Aljaša po krátkém váhání podala, vzal do náruče. „Co jsem to v prvním návalu vzteku málem udělal? Přísahám, že tě nikdy nebudu znevažovat. My dva Ulldraelovi ukážeme, že se s námi nesmí pouštět do křížku.“ Opatrně kolébal nejmladšího syna. „Nikdo se s námi nesmí pouštět do křížku. Ani bůh.“

„Bude to dobrý bojovník,“ prohodil Mortva tiše. „Jen se podívejte. Jestli tohle nejsou silné kosti, tak nevím, Vznešený pane.“

„Ano, jsou to kosti válečníka. Jeho meči nic neodolá, není to tak?“ Lodrik pohladil dítě po hlavičce, ale nemohl zabránit tomu, aby mu po zádech nepřejel mráz. Vrátil novorozeně manželce a sevřel ji v náručí. „To je v pořádku, Aljašo. My dva za to nemůžeme.“

Opět ji políbil a pomalu zamířil ke dveřím. Ve veřejích se otočil. „Zítra dám rozhlásit, že se nám narodily děti. Ulsar i Tarpol budou oslavovat.“

Aljaša přikývla na souhlas. „Budou mít radost. Byl tvůj zákrok proti nejvyššímu představenému úspěšný?“

Panovník prudce vydechl a kývl hlavou směrem k novorozenci. „To je přece vidět. Tohle je Ulldraelův dík za to, že jsem se zasloužil o to, aby se jeden zákeřný muž víry dočkal spravedlivého trestu.“ Smutně se pousmál. „Takže už se dál netrap.“

S Mortvou v patách odešel panovník do čajovny, kde, jak toužebně doufal, nalezne láhev plnou bramborové

pálenky. Nyní se s konečnou platností zřekl patrona tohoto kontinentu. Poslední zázrak byl na něj příliš.

Konzultantovi, jenž dokonale předstíral soucit a účast, bylo po chuti, že chráněnec svaluje vinu na Spravedlivého.

Nikdy se nepřizná, že díky tomu, jak před několika měsíci pozměnil nápoj, který kabcara popíjela proti početí, nese vinu za zmrzačené dítě on sám. Jeho magie zřejmě zanechala na cerelově elixíru stopy. Takhle si to sice nepředstavoval, ale trojčata jsou trojčata, na ničem jiném nezáleželo.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, VÉVODSTVÍ SČRŔLY, ZIMA 444 P. S.

„Kdy ukáže lidu svou pravou tvář?“ Perdór si rukou masíroval čelo a tvářil se při tom nešťastně. „Nemáme nic, co bychom mohli prostým lidem předvést a co by ukázalo, že on i ten jeho rádce jsou opravdová monstra.“ Smutně si vložil do úst sušenku, zamíchal do kakaa cukr a labužnicky olízl lžičku. „Vypadá to, že se s ním spojil sám Ulldrael.“

Fiorell seděl na polici s knihami, v ruce držel šaškovskou čapku a nepřítomně si ji prohlížel. Přejel rukou po prknech police a sfoukl z prstů hustý obláček prachu. „Sluhové v

tomhle letohrádku jsou pořádní lajdáci. To, že sem přijíždíte jenom jednou za pár týdnů, není důvod, aby tady přestali uklízet.“

„Přestaň mě rozptylovat a vymysli si laskavě něco, co bychom mohli proti kabcarovi podniknout,“ odkázal ho vládce Ilfarisu do patřičných mezí a rozehnal šedé vločky, které se vznášely v místnosti jako ve vzduchoprázdnu a tančily mu před nosem. „To, co se přihodilo u Telmaranu, byla naprostá katastrofa. Teď se tomu mládenci otevřely všechny dveře.“

„Není až tak hloupý,“ podotkl dvorní šašek a rozezvučil zvonečky na pokrývce hlavy. „On si něco vymyslí, aby nás vychytralým způsobem všechny nacpal do jednoho pytle.

To, že porazil Sjednocené vojsko, inu, nad tím si teď prostý člověk láme hlavu.“ Fiorell sklouzl po žebříku dolů a přešel k pánovi. „Abych pravdu řekl, i já si nad tím lámu hlavu.

Kdyby v něm Ulldrael Spravedlivý spatřoval nebezpečí, tak by nám přece musel přijít na pomoc, nebo ne? Jako tehdy, když byl poražen Sinured.“

„Možná k bitvě došlo příliš brzy?“ zamumlal Perdór do vousů. „Možná ještě není takovým nebezpečím, jaké by si nevyhnutelně vyžádalo zákrok Spravedlivého. Nebo že by to bylo nesprávné místo? Měli jsme se s ním utkat na krvavém poli.“

„A proto Spravedlivý dopustil, aby zemřelo více než padesát tisíc lidí?“ zeptal se dvorní šprýmař nevěřícně.

„Jestli je to skutečně jeho vůle, nebezpečně by se tím blížil Tzulanovi.“

„Pomalu nabývám dojmu, že každý na tomto kontinentu má lepší zprávy než já,“ prohodil Perdór lítostivě. „Kabcar ukradne zelenovlasým jejich plány na výrobu bomb, Palestánci stahují oddíly těsně předtím, než bitva skončí zničující porážkou, a ta věc s nejvyšším představeným Ulldraelova řádu v Tarpolu, to je prostě vrchol. U kabcara se nikdy nedá nic předvídat, a to mi působí starosti.“

Zadíval se na dvorního šaška, který si ze dvou sušenek a lžičky sestavil malou houpačku, na plytkou misku příboru položil pralinku a potom pěstí udeřil do rukojeti. Pralinka vylétla skoro až ke stropu a vrátila se téměř na stejné místo, odkud vzlétla. Fiorell chytil sladkost do úst a uklonil se.

„Ano, to je ten správný způsob, jak se řeší problémy,“

poznamenal Perdór sarkasticky a přitáhl tác s pralinkami blíže k sobě, aby muži v kostýmu zdobeném velkými kosočtverci zabránil v dalších experimentech.

„Proč jsme se vlastně přestěhovali do téhle nuzné chajdy a nezůstali v paláci? Tady přece skoro všecko chybí.

Přiznávám, musíte se více hýbat, protože sluhové nepřiběhnou hned na první zazvonění.“ Dvorní šašek udeřil hlavou do stolu, až to zadrnčelo a pralinky na tácu poskočily. „Už se mi nedaří ani žádné žerty,“ zvolal v předstíraném zoufalství. „Ten kabcar mě obírá dokonce i o vrozenou radost ze života. Možná by mě povzbudila jedna

pralinka.“ Šaškova ruka se plížila k tácu se sladkostmi, ale král jen nevrle zabručel a položil si tác do klína.

„Nejdříve musíš něco rozumného vykonat, jestli chceš, abych tvé chtivé, neuctivé hubě obětoval třeba jeden jediný ze svých pokladů, ty bezedný sude.“

„Kdo sedí v parní lázni, neměl by si tam s sebou brát čokoládu,“ opáčil Fiorell a ušklíbl se na velitele. „V této místnosti je jediný člověk, jehož postava se zhruba podobá sudu, a to nejsem já.“

„Odešli jsme do Seraly, protože kensustriánské hranice se nacházejí jenom několik málo mil odsud,“ vysvětloval Perdór znechuceně a nevšímal si vtipálkova popichování. „V

blízkosti zelenovlasých se cítím nějak bezpečněji. Dorazili už naši zvědové, které slíbili propustit?“

„Zčásti ano,“ odpověděl Fiorell, překřížil nohy a usadil se na židli v tureckém posedu. „Písaři právě zaznamenávají jejich výpovědi o všem, co se o našich sousedech dověděli.

Jsou to ale v první řadě zprávy o vybavení kensustriánských věznic, průměrném jídle a karetních hrách, kterým se příslušníci kasty válečníků rádi věnují. Obávám se, že tam nalezneme jen málo použitelných informací.“

„A náš další host? Zotavil se ze zranění?“

„Cerelovi se podařilo zmírnit nejhorší rány.“ Zdálo se, že si šašek poněkud oddechl. „Už brzy by měl být zase na nohou. Infekce, která se mu v těle rozšířila, musela být hrozná. Je nepochopitelné, že zvládl celou cestu až k nám.“

„On je momentálně jediný, kdo nám může vysvětlit, co se u Telmaranu ve skutečnosti stalo. Já na rozdíl od prostých lidí nevěřím skoro nic oslavným poslům, které kabcar vyslal do všech zemí.“ Perdór hodil pralinkou po Fiorellovi, jenž duchapřítomně otevřel ústa a chytil ji. „To si zaslouží úctu, můj milý,“ pochválil ho král pobaveně.

„Když už po mně házíte sladkostmi, byl bych hloupý, kdybych vaší štědrosti nevyužil.“ Šašek pokrčil rameny a rozžvýkal sladkou pochutinu, která k němu přilétla. „Mhm, nový druh, Veličenstvo?“

Panovník chtěl právě odpovědět, když se otevřely dveře a do místnosti vstoupil sluha. Po jeho boku kráčel Hetrál, jenž se na rozdíl od svého obvyklého držení těla pohyboval velice ztuha. I jindy dokonalá dvorní úklona dopadla spíš špatně než dobře.

„Ne, ne. Nechte toho.“ Perdór se k němu rozběhl, šedé kudrny na hlavě poskakovaly sem tam, knír se rozvinu.

Potěšeně poklepal mistru střelci na rameno. „Pojďte, jen pojďte, milý příteli. Uzdravujete se rychleji, než je zlu milé, že ano?“

Zatímco král nabízel Turîťanovi pralinky, šuškal si Fiorell něco se sluhou, jenž pak s pobaveným úšklebkem vyšel z knihovny. Šašek se s nevinným výrazem v obličeji vrátil k oběma mužům, podal jim nápoje a posadil se na kraj stolu. Jeho pán se příliš soustředil na nově příchozího a krátké slovní výměny mezi oběma muži si vůbec nevšiml.

„Mistře Hetrále, ani nedokážu vyslovit, jakou mám radost, že se vaše rány hojí.“ Perdór zářil štěstím.

Jde to, gestikuloval muž. Šašek i král Turîťanově posunkové řeči dokonale rozuměli, neboť Hetrál v minulosti králův dvůr často navštěvoval. Po tom magickém útoku mi na těle zůstaly popáleniny, které zranily i vnitřní orgány, přestože paprsek, nebo co to vlastně bylo, nepronikl až dovnitř. Byl to zvláštní pocit. Promiňte mi moji neohrabanost, ale tělo mi svírají obvazy a ani bolesti dosud úplně nezmizely. Váš léčitel se domnívá, že za pár týdnů zase budu moci dělat všechno, co jsem dělal předtím. Opatrně sáhl po koženém váčku a vytáhl z něj kousek zdeformovaného kovu, který původně mohl vypadat jako kulička. To mi vyndali z paže. Ta věc uvízla v kosti a zanítila se.

„Olovo, že ano?“ Perdór poklepal na šedý materiál. „To není hrot šípu.“

Já nevím, co to je. Když jsem pochopil, že kabcara nedokážu zabít, dal jsem se na útěk. Smrt, která nedává smysl, nemá podle mě význam. Člověk obvykle nepřežije hned tu první. Němý muž se pousmál a i oba zbývající se pobaveně ušklíbli.

„To je náš mistr Hetrál,“ prohlásil ilfaritský panovník vesele. „Je vtipnější a duchapřítomnější než ty, Fiorelli.

Kdybyste někdy nemohl nikde sehnat práci, budete u mě srdečně vítán.“

Žertéř uraženě protáhl obličej a zkřížil ruce na prsou. „A kdybyste někdy chtěl vládnout nějaké zemi, vyhoďte prostě odtamtud všechny pralinky. Budete mít moji podporu.“

Začnu o tom přemýšlet, odvětil Hetrál. Když jsem tehdy utíkal temnotou, zaslechl jsem za zády hlasitou ránu a téměř v tom samém okamžiku jsem v paži ucítil bolest.

„Ha!“ zvolal Perdór. „Potom vím, co to bylo.“ Rychle povyprávěl o příhodě, která se Stojkovi stala, když stál za nástěnným kobercem.

Domnívám se, pravily prsty mistrovského střelce, že to byly ty věci, které měl za opaskem. Něco jako malé samostříly, jenom neměly napínací třmínek a hlaveň byla zakrytá i shora. Ale co to bylo za ránu? Znělo to, jako kdyby praskl kotel.

Perdór vysvětlil Hetrálovi, co se dověděl od Kensustriánců a jaké nebezpečí pochází z prášku, jehož recepturu si kabcar dal ukrást z archivů kasty válečníků.

„Jsem pevně přesvědčený o tom, že pokud dokáže vyrobit tyhle malé věci, nebude pro něho problém zhotovit i mnohem větší verze,“ řekl rozrušeně. „K tomu určitě potřebuje obrovské množství rudy, již získává z borasgotánských dolů.“

„Po tom, co vyprávěl mistr Hetrál, je nám asi jasné, co se u repolských vodopádů přihodilo.“ Fiorell držel před sebou jednu z pralinek. „Pamatujete si na tu bombu, Veličenstvo?

Právě to bylo v sudech. Všechny byly plné černého prachu a

Varesz tím nejdříve přehradil řeku, rozšířil místo, kam vodopád dopadá, a poté vyhodil hráz do vzduchu. To, co jste slyšel, nebyl hrom, mistře Hetrále. Byly to exploze bomb. A nic z toho, co se u Telmaranu stalo, nebylo z boží vůle. Byla to prostě jen lepší strategie, smíchaná se značnou dávkou nelítostné bezohlednosti.“

A boží lhostejnosti, dodal Turîťan nabroušeně.

„Hrozně rád bych se od nejvyššího představeného dozvěděl, proč Ulldrael nezasáhl ve prospěch našich lidí,“

poznamenal dvorní šašek a nehezky se přitom ušklíbl. „Ale tuhle otázku si určitě kladl i on sám, když se pod ním rozevřela země.“

„Přestaňte si dělat legraci, ze všeho nejdříve nyní musíme objasnit, proč nám Spravedlivý odmítl pomoct,“

vložil se do rozhovoru Perdór. „Nepomůže nám, jestli budeme znovu a znovu povolávat do boje dobrovolníky, kteří se navíc budou shánět stále obtížněji, když je pak kabcarův stratég rozdrtí na kaši. A jestli kabcar někdy použije i své magické schopnosti, budeme beztak bezmocní.

Někdo přece musí tu sílu prozkoumat a vysvětlit.“ Natočil si dlouhý pramínek vousů kolem prstu. „Požádáme cerely, aby se tou věcí zabývali. Oni jsou jediní, jimž se rovněž dostalo božího požehnání. Musí přece vědět, co je ta síla zač a co se s ní dělá.“ Fiorell souhlasně přikývl.

Zjistili jste, co ostatní představení Ulldraelova řádu říkali na to, jak skončil jejich bratr? vyptával se němý muž.

„Všech se zmocnila hrozná nejistota,“ odvětil ilfaritský král. „Což je přesně to, co měl kabcar v úmyslu. Nemůžou si dovolit říct proti mladíkovi jediné slovo, boží soud dopadl příliš jasně v neprospěch nejvyššího představeného. Navíc před očima tisíců lidí. Máme zprávy, že novinky, které Bardric zavedl, se u prostých mnichů setkaly s nadšením.

Už dávno nebyli všichni příslušníci řádu spokojeni s počínáním Tajné rady.“ Perdór si pohrával s pramínky vousů. „Abych mluvil zcela upřímně, kdybychom neznali pravdu a neodhalili aspoň zčásti Nesrecovy ničemné kousky, nemysleli bychom si všichni, že mladý kabcar je panovník, jakému není na kontinentu rovno?“ Mlčení obou ostatních mužů si vyložil jako souhlas. „Ale kdo dnes ještě zná pravý důvod zničení města Worlacu? Kdo ví o tom, co se děje v Zakázaném městě?“

Král působil zoufalým dojmem, jako by byl pod tíhou událostí ještě menší než ve skutečnosti. Aniž by změnil polohu, natáhl se po šálku s kakaem, rukou však k němu nedosáhl. Prosebně pohlédl na Fiorella, ten ale na znamení nesouhlasu našpulil rty.

Perdór zaúpěl, probojoval se vpřed a uchopil ouško.

Chuť nápoje ho částečně utěšila, usrkl kakaa a povzdechl si.

Zimní vítr, naštěstí ne tak chladný a mrazivý jako na severu kontinentu, se proháněl kolem zdí zámečku, bouchal okenicemi a přinášel mračna obtěžkaná deštěm. Holé, nahé stromy se téměř strašidelně rýsovaly v zahradě na pozadí

šedé oblohy. Perdórovi připadaly jako naprosto dokonalý obraz bezútěšnosti.

„No dobrá, přátelé,“ pronesl po chvíli. „Vymyslíme něco nového. Fiorelli, přečti nám nahlas, do čeho všeho bychom se chtěli pustit.“

„Prozkoumat magii, hledat vysvětlení, proč bůh odmítl pomoct, navázat kontakty s dalšími představenými, vyzvědět podrobnosti o nových zbraních,“ přečetl šašek seznam s takovou samozřejmostí, jako kdyby dával kuchaři soupis věcí, které má nakoupit na trhu. „Všeobecné shánění informací jsem pro tentokrát vynechal. To je ilfaritský standard.“

Král počítal spolu s ním a zvedl odpovídající počet prstů.

„Zbývá nám ještě ‚najít Stojka‘ a ‚vypátrat osud zmizelé brojačky‘,“ dodal. Šedá kudrnatá hlava se pozvolna natočila k mistru střelci.

Pochopil jsem, Veličenstvo. Toho se ujmu já, gestikuloval Hetrál. Odejdu do Tarpolu a potají se tam opatrně porozhlédnu. Mám tam ještě pár přátel, kteří by mi mohli pomoct.

Perdór na něj pohlédl, v očích se mu zračily obavy.

„Musíte si ale dávat velký pozor. Znají vás jako falešný pětník, a jestli vás kabcar uvidí, s potěšením vás i podruhé použije jako cíl pro své zbraně.“

Nehodlám dopustit, aby to došlo tak daleko, vysvětloval Turîťan. Stejně si bude myslet, že jsem někde jinde. A kde je člověk bezpečnější než v jámě lvové?

„Jestli se na to ptáte mne, řekl bych, že pokud stojíte za třemi zkušenými lovci,“ zapojil se do řeči Fiorell. „Ještě lepší je, když jste sám lvem.“

„Což by takový strašpytel jako ty dokázal jen velmi těžko,“ opáčil panovník. „Velice mi leží na srdci, abyste byl zdravý, mistře Hetrále. Ale musíme za každou cenu vypátrat, kde se nacházejí Stojko Gijuška a Norina Miklanovo. Nikdo nezná kabcara a Nesrecu tak dobře jako panovníkův bývalý rádce. Obávám se, že bez jeho rad a vědomostí je naše věc od začátku odsouzena k neúspěchu.

Ale nenechte se k ničemu strhnout. Nesnažte se zabít kabcara nebo jeho konzultanta. Vaše šípy létají přímo, ale proti zlu, které v jejich podobě pobíhá po světě, nic nesvedou.“ Naléhavě se na Hetrála podíval. „Zjistěte, kde se Gijuška nachází, a podejte nám zprávu. Podle toho, co budete k jeho osvobození potřebovat, vám potom pošlu na pomoc odborníky. Nepouštějte se do krkolomných kousků, slyšíte? Jste příliš důležitý, než abychom vaši hlavu lehkomyslně vystavovali nebezpečí.“

Postarám se, abyste dostali zprávu, kdybych se o těch dvou něco doslechl. I kdyby to byl jen bezvýznamný klep, vyjádřil gesty mistr střelec. Příležitostně byste mi mohli

sestavit soupis míst, na nichž je údajně někdo spatřil nebo kam je snad dopravili. Stejně nebudu moci hned vyrazit.

„Samozřejmě,“ souhlasil okamžitě panovník a přitom pohlédl ke dveřím, v nichž se právě objevil jeden ze sluhů.

Osoba stojící vedle lokaje, kterou zpočátku považoval za malé dítě, byla ve skutečnosti cerelka, která plaše čekala na vyzvání, aby směla vstoupit. K nově příchozí ženě, jíž dal král pokynem najevo, aby se k nim připojila, se zvědavě natočili i oba zbylí muži.

Byla velká asi jako desetileté dítě, měla dlouhé tmavé vlasy a hnědozelené oči, v nichž se zřetelně odrážela dobrosrdečná mysl. Oděv působil na první pohled prostým dojmem, naproti tomu zvolené látky v zelených, hnědých a černých tónech nepatřily k nejlevnějším.

„Jmenuji se Lakesia, Veličenstvo, a jsem zde, protože jsem se doslechla o vaší slávě,“ vysvětlovala droboučká žena stydlivě. „Předem se omlouvám, kdybych se provinila proti dvorní etiketě, ale normálně se stýkám spíše s vesničany.“

„To je v pořádku, Lakesie,“ řekl Fiorell. „Pokud necháte na pokoji komoru se zásobami pralinek, můžete téměř všechno.“

Cerelka vypadala po těchto slovech ještě nejistěji než předtím, očima přeskakovala z krále na němého muže a zase zpátky k vtipálkovi. „Jestli je tomu tak…“

„Posaďte se, vážená Lakesio,“ nabídl jí panovník a uvolnil jí své místo. „Možná nám budete schopná v něčem pomoci.“ Zatímco se léčitelka s trochou námahy soukala na židli, našel si Perdór jinou a laskavě jí nabídl pralinky.

„Pozor!“ vykřikl Fiorell, když po nich chtěla Lakesia sáhnout. Žena vyděšeně strnula a podívala se na šaška. „Král kouše.“

„Fiorelli, zatraceně, nechej na chvíli žertíků,“ vynadal mu král Ilfarisu. „Samozřejmě že nekoušu.“

„Jedině kdyby cerelka měla ruku z čokolády,“ dodal vtipálek se smíchem a seskočil ze stolu, aby se co nejrychleji odklidil z dosahu svého pána. Okamžitě za ním letěl polštář. Hetrál si povzdechl.

„Toho blázna si dále nevšímejte,“ doporučil léčitelce Perdór, pramínky vousů mu poskakovaly nahoru a dolů jako péra pružiny. „Stejně ho za úsvitu dám popravit.“

Fiorell zkřivil obličej, oběma rukama se chytil za krk.

Zachrčel a padl jak dlouhý, tak široký na koberec.

Lakesia chtěla vyskočit, aby muži pomohla, jenže panovník jí naznačil, aby zůstala sedět. „Jak jsem řekl, přestaňte si ho všímat.“ Král zůstal v klidu. „Abych vám vysvětlil situaci, proč jsem vás dal povolat, musím vám to zpočátku krátce vysvětlit. Ale to, co uslyšíte, musí za všech okolností zůstat tajemstvím. Přísahejte mi to při Kalisstře.“

Když Lakesia udělala, co po ní vládce požadoval, povyprávěl jí Perdór o kabcarových magických

schopnostech, jak mu je Stojko Gijuška popsal. „Můžete mi to nějak vysvětlit? Všimla jste si někdy něčeho podobného i u jiných lidí?“

Lakesia zapřemýšlela. „Inu, Veličenstvo, my cerelové máme v sobě magii. Ale vycítit ji u druhých lidí, to skutečně neumíme. Magii můžeme vidět v okamžiku, kdy opouští naše tělo, a poznáte ji podle zelenkavé záře. Ale domnívám se, že nikdo z nás magii ve skutečnosti pořádně nerozumí.“

„Ale jak jste potom schopni vyvolat magii na povel přesně ve chvíli, kdy ji potřebujete?“ dorážel na ni král se zájmem.

„Má to něco společného s koncentrací,“ pokoušela se léčitelka o vysvětlení. „Myslím na ránu nebo na nemoc a představuji si, jak se hojí. Tím celý proces začne.“

„Aha,“ řekl Perdór nepříliš duchaplně.

„Tak přece nepředstírejte, že jste tomu porozuměl.“

Fiorell se probudil k životu a zvedl hlavu. Tělem mu projelo škubnutí a hned poté stál opět na nohou.

„Pochopit to je více než těžké,“ přiznala Lakesia. „Já jsem se dosud nikdy nepotkala s ne-cerely, kteří by byli schopni vyvolat podobné magické efekty. To, že kabcar ovládá toto umění, jímž ho zcela jistě neobdařila Kalisstra, je na pováženou.“

„Že by se tedy magie dala poznat podle barev?“ Perdór zvedl hlavu, obličej se mu rozzářil poznáním. „Zelená barva by signalizovala Kalisstru. U mladého panovníka Tarpolu

lidé hovořili o oranžové a modré. Ale ty barvy se střídaly.

Co by to mohlo znamenat?“

„U nás k takovým výkyvům nedochází,“ podotkla léčitelka. „Ještě nikdy se nestalo, aby nějaký cerel použil dar k léčení, a při tom se objevila jiná barva než zelená.“ Žena se zarazila. „Ale jedna nezvyklá věc se již vyskytla. Nebyla jsem při tom, pouze jsem se doslechla, že se jeden cerel v Aldoreelu pokusil před několika lety vyléčit bahenní bestii, která si zlomila nohu. Pokud vím, pokus se nezdařil.

Tzulanovo dědictví nebo prostě to, co jim proudí v žilách, má za následek, že léčení je buď velice obtížné, nebo dokonce skončí naprostým neúspěchem.“

Ilfaritský král potřásl hlavou. „To je událost, která nám momentálně sice nijak nepomůže, ale je dost zajímavá a zaslouží si, abychom si ji zapsali. Myslíte si, vážená Lakesie, že by bylo možné, abyste spolu s několika vědci prozkoumala svůj dar? Možná narazíme na postup, který nám umožní zviditelnit magické nadání.“

Léčitelka si vzala další pralinku. „Veličenstvo, potíž, kterou zde spatřuji, spočívá v tom, že se nám možná podaří prozkoumat magický dar, jímž nás Kalisstra obdařila. Jenže umožní to vyvodit závěry vůči dalším bohům? Vezměte si kabcara: pokud se nemýlím, říkal jste oranžová a modrá, že ano? Nyní by bylo důležité zjistit, ke kterému bohu…“

„…nebo ke kterým božským bytostem…“ doplnil ji Fiorell.

„…lze tuto barvu přiřadit,“ dokončila Lakesia větu.

To ale nemusí bezpodmínečně znamenat, že samotná barva magie umožňuje jednoznačně určit, o kterého boha nebo bohyni se jedná, nemyslíte? zapojil se Hetrál do úvah.

Perdór přeložil jeho poznámku cerelce. Barva možná naznačuje účinky magie. Zelená symbolizuje léčení, to je jisté. Kabcar proti mně vyslal paprsek tmavomodré energie a tím mě zranil.

„Tehdy v Granburgu ho zasáhl oranžovo-červený paprsek,“ vzpomněl si král na zprávy z tarpolské provincie.

„A on sám prý také využívá magii téže barvy.“ Perdór rozrušeně vyskočil ze židle a pochodoval místností sem a tam. „To znamená, že kabcar ovládá nejméně dva různé druhy těchto sil.“

To nemusí být jednoznačným důkazem, že jedno s druhým přímo souvisí, gestikuloval mistr střelec. Ale předtím, než po mně vrhl paprskem, udělal rukama nějaké nenápadné znamení. Pokusil se napodobit pohyb, který ve velké hale postřehl. Šíp, jímž jsem po něm střelil, se zastavil ve vzduchu a nic mu neudělal. Všichni muži napjatě pohlédli na Lakesii.

„Je mi líto, ale nevím, co si s tím mám počít,“ přiznala se léčitelka. Když na ni všichni upřeně hleděli, necítila se ve své kůži. „Nikdo z nás nemusí používat ruce, když chce vyvolat magii. My ji pouze spouštíme.“

„Tím je jisté, že kabcar využívá jiný druh magie než cerelové,“ uzavřel Perdór nadšeně dohadování, v následujícím okamžiku se však zhroutil jako hromádka bídy a utrpení. „Ale co nám to přinese?“

„Přesvědčení, že děláme správnou věc, když se kabcarovi postavíme,“ pronesl Fiorell vážně. „I když bude naše konání v přímém rozporu s míněním tarpolského i turîtského lidu.“

„Nejpozději od Telmaranu je nám všem jasné, že to nebude lehké.“ Perdór se rozhlédl po přítomných. „Vážená Lakesio, jste spolu s několika dalšími, kteří mají obdobné schopnosti jako vy, ochotná přijít na kloub tajemstvím magie? Za služby vás všechny královsky odměním.“

Léčitelka bez váhání přikývla na souhlas. „Jestli to nezvládneme, čekají náš kontinent hodně černé chvilky. Ale bude to nějakou dobu trvat. Nikoho zatím nenapadlo pustit se do zkoumání Kalisstřina daru a netušíme, kde začít.“

Cerelka se pousmála. „Ale jestli Bledé bohyni záleží na osudu vlastních dětí, otevře nám oči.“

Doufejme, že smýšlí jinak než její bratr Ulldrael, gestikuloval Hetrál rychle králi, když se Lakesia dívala jiným směrem. Jinak se z černých chvilek spíše stanou nekonečné dny Doby temnoty.

Sluha přinesl tác s jedinou pralinkou a podal ji udivenému Perdórovi. „To vám mám přinést, Veličenstvo. S

doporučením šéfkuchaře.“

„Tak to je příjemné překvapení. Tímto využívám práva prvního kousnutí.“ Slavnostně si vložil sladkost na jazyk a zavřel ústa, zároveň s tím se mu přivřela víčka.

Labužnicky nechal rozpouštět čokoládový obal nové kreace, aby se tím déle mohl těšit na náplň pralinky.

Najednou prudce rozevřel oči, z úst mu vyklouzlo nevěřícné zaúpění. Hbitě sáhl po kakau a vhodil ho do sebe. Obličej měl rudý jako rajče, do očí mu vhrkly slzy.

„Chutná?“ Fiorell se dunivě rozesmál a lehl si na záda, pěstmi bušil do koberce, se smíchem se převaloval zleva doprava a zase zpátky.

Král vztekle vyskočil na nohy, šašek však rychle prchnul z místnosti, než ho Perdór stačil chytit.

„Ten zatracený vtipálek,“ zaskřehotal ilfaritský vládce téměř jako smyslů zbavený a trhal zvonkem na služebnictvo, aby mu honem přinesli další kakao. „Nechal dovnitř udělat náplň z křenu, hořčice a pepřové omáčky!“

Ale i tak jste ty suroviny okamžitě rozpoznal, uklidňoval ho Hetrál pobaveně. To hovoří ve prospěch vašich chuťových buněk.

„O které od nynějška navždy přijdu.“ Perdór ztěžka popadal dech, rozevřel ústa a rukou si jako vějířem naháněl do krku vzduch. „Vůbec se to nelepší,“ zaúpěl, zatímco si otíral z tváří slzy. „To mi zapla…“

V tom okamžiku ho hlas dokonale zradil. Bez ohledu na to, jak se malý zavalitý panovník snažil a jaké prapodivné grimasy při tom vytvářel, hlas se mu nechtěl vrátit.

Po čase rezignovaně svěsil ramena a naznačil úklonu na znamení, že odchází. Lakesia a Hetrál se rovněž uklonili, poté Perdór vyšel ven.

Turîťan na cerelku přátelsky pohlédl a mnohomluvně pokrčil rameny.

„Nyní chápu, proč se říká, že dvorní šašek a král mají mezi sebou velice podivný vztah,“ zněl ženin strohý komentář. „Ilfaris je opravdu hodně zvláštní.“

Zvenčí bylo slyšet šaškovo vyděšené zaječení, rachot a řinčení kovových předmětů a spěšné kroky, doprovázené Fiorellovým voláním a žadoněním o milost. Bylo jasné, že v chodbách královského letohrádku se rozpoutala divoká honička.

III.

„ Tak pokračovala ve vyprávění, aniž by tušila, kdo ve skutečnosti před ní stojí.

‚Budete velkým panovníkem, který se bude umět úspěšně bránit svým sousedům a odrazí jejich výboje,‘ pravila věštkyně. ‚Dostane se vám nečekané pomoci, která podpoří vaše plány. ‘

Nechtěla mu však zamlčet ani stín, jenž nad ním výhružně číhal. ‚Vidím však i jakousi neustálou hrozbu, která vás obklopuje a usiluje vám o život. Kdyby se jí podařilo zabít vás, tak je všechno, co jsem vám říkala o dětech a celé budoucnosti, neplatné. ‘“

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA III.

KONTINENT KALISSTRON, BARDHASDRONDA,

JARO 444 P. S.

Matuc, Fatja a Lorin přečkali zimu v maličké chatrči a místní obyvatelé je víceméně po celou dobu krmili, o čemž se mnichovi v minulosti ani nesnilo. S takovou ochotou pomáhat nikdo ze ztroskotanců nepočítal a vyznavač boha Ulldraela z toho vyvozoval, že vážné, ustarané tváře obyvatel městečka, které zřejmě převládaly na celém východním pobřeží kontinentu Bledé bohyně, nejsou výrazem nepřátelského chování. Všeobecně převládající, zcela jistě však nikoliv zle míněná rezervovanost místních lidí vůči těm, co k nim přišli „z druhé strany“, však převládala nadále.

Ovšem několik výjimek se našlo.

Z Blafjolla, vojáka a lovce velryb, se v průběhu dlouhých, mrazivých večerů a ledově chladných nocí stal někdo jako kmotr malého Lorina. Blafjoll byl rovněž tím, kdo je nejméně jednou týdně v maličké chatrči navštěvoval a přinášel jim jídlo a dříví na otop: dary obyvatel městečka, aby se cizinci nestali obětí kalisstronské zimy. Maličkému

Lorinovi vyřezal z kosti sépie malé hýbátko, které se při každém závanu větru roztančilo a roztočilo. Chlapec měl stejně jako matka černé vlasy a po otci zdědil oči zářící tmavě modrou barvou. Přestože se narodil předčasně, zdál se být dost silný a bez potíží vzdoroval tuhé zimě.

V těsném závěsu za velrybářem a starostovou ženou Tjalpali následovali další dva lidé, kteří rovněž překonali kalisstronský stín zdrženlivosti.

K nim patřila stará Stápa, nejstarší obyvatelka Bardhasdrondy, která dle vlastního vyprávění již dávno překročila osmdesátku. Jiní, jako například Blafjoll, zastávali názor, že z ješitnosti raději zamlčuje skutečný věk, jenž nepochybně ležel daleko za hranicí devadesáti let, pokud měl člověk věřit listinám, uchovávaným na radnici.

Stápa se jevila jako pravá Kalisstroňanka, měla dlouhé černé vlasy, mírně hranatý obličej a zelené oči. Věk ji ohnul v kříži, zpravidla se za chůze musela opírat o hůlku, v zorničkách jí však nadále probleskovalo čtveráctví.

Patřila jí velká část půdy ve městě, kterou její manžel svého času koupil od jednoho Palestánce v domnění, že dělá dobrý obchod. Jenže z „dobré zemědělské půdy“ se nevyklubalo nic než neúrodná poušť, kde nic nechtělo růst.

Když došlo na zemědělství v Kalisstronu, Ulldrael téměř nikdy neprojevil dobrou vůli. Stápa a její muž investovali do bezcenné hlíny.

Nejstarší obyvatelka městečka přicházela do chatrče ztroskotanců z čiré zvědavosti a nikdy s tím nedělala tajnosti. Chtěla zjistit, co si má myslet o nátuře lidí, kteří sice přišli z Ulldartu, ale nepatřili k cechu obchodníků.

Přiložila ruce k dílu, když se Fatja lopotila s vyměňováním plenek, podávala hadičku s dětskou výživou nebo dávala pozor, aby na plotně nepřekypělo kozí mléko. V batůžku vždycky měla sáček keksů, které se Matuc a Borasgotánka nejdříve museli naučit vychutnávat. Na rozdíl od tarpolských zvyklostí totiž měly slanou chuť a bylo v nich koření, které si nikdo z nich nedokázal zařadit.

Pečivo se brzy stalo nedílnou součástí jejích každotýdenních návštěv stejně jako čaj okjelpe, který Kalisstroňané popíjeli v neuvěřitelném množství. Sloužil jako všelék při lehkých onemocněních. Podle toho, jak byl připravený, přinášel únavu, nebo udržoval člověka v bdělosti, a vždy dokázal zahřát. Ulldarťané se nedokázali sžít se zvykem přidávat do nápoje špetku soli a trochu tuku, jenž nebyl chuti dvakrát ku prospěchu.

Druhým, kdo rovněž často strkal hlavu do dveří, byl mladý učenec, přesně o tři roky starší než Fatja. Byl na nejlepší cestě stát se vynikajícím vypravěčem příběhů z historie Bardhasdrondy, pokud ho v pozdějším věku neopustí píle a nadání. Arnarvaten, tak se mladý Kalisstroňan jmenoval, se v chýši objevoval skoro každý den a nikdy ho neunavilo klást pomalou ulldartštinou další a

další otázky. Dosud z něho slova vycházela spíše nedokonale, velice pomalu a někdy i nesrozumitelně, ale mladičký učenec byl nevyčerpatelnou studnicí trpělivosti.

Matuc se ovšem domníval, že mladíka pohání do přístřešku ztroskotanců něco mnohem silnějšího než vědychtivost a touha poznat historky, ságy a legendy, které si pilně zaznamenával do sešitu. Pomalu, zato nepřehlédnutelně dospívající Borasgotánka si jeho zájmu zatím buď nevšimla, nebo úspěšně předstírala, že nic nepostřehla. Mladík měl stejně jako všichni zdejší muži zvláštně upravené černé vousy. To, že se teprve učil pořádně oholit, bylo na jeho obličeji jasně vidět, mnohokrát se pořezal a rány se nesnažil maskovat.

Arnarvatenovy stálé a Stápiny pravidelné návštěvy vedly především k tomu, že se obyvatelé domečku rychle naučili rozumět nejdůležitějším slovům cizího jazyka a mohli je používat. Čím více se zima blížila ke konci, tím si byli oba Ulldarťané jistější, přestože se v kalisstronštině nedokázali zbavit tarpolského, respektive borasgotánského přízvuku.

Na svérázné zvláštnosti a zvyky zdejších obyvatel si ztroskotanci museli teprve zvykat.

Kalisstroňané se nikdy hlasitě nesmáli. Hlasitý smích se považoval za stejně nezdvořilý jako hlasité volání nebo křik.

Usmívali se na sebe, chichotali se, a i když je něco rozveselilo, vždy se ovládali, což činilo především Fatje značné problémy. Ta stále nepochopila, že by bylo mnohem

lepší, kdyby se chovala více diplomaticky a veselou borasgotánskou náturu poněkud utlumila. Až dosud se místní chovali k dívce ohleduplně, zřejmě proto, že když se čtenářka osudů zrovna nesmála, vypadal její obličej překvapivě dospěle.

Na Fatju tak jako tak byla přichystaná tvrdá zkouška.

Očekávalo se od ní, stejně jako od všech mladších lidí, že dá vždy a ve všem přednost starším. Jedno kde, zda při nákupu na tržišti, nebo v úzkých místech v uličkách, všude byli postarší lidé první na řadě. Kde věkový rozdíl nehrál roli, tam si byli dotyční rovni.

Matuc vypátral, že kontinentu, tedy alespoň na východě, nevládne žádný král nebo jiný panovník.

Moc spočívala v rukou velkých měst, která prostřednictvím starosty a volené městské rady řídila život i v okolních vesnicích a vesničkách. Některá města se občas spojovala, jakmile bylo zapotřebí čelit nebezpečí, jako například před mnoha a mnoha lety, když je ohrožovali piráti z Rogogardu. I zde se tu a tam vedly války, jakmile se tyto městské státy cítily omezeny ve své suverenitě nebo když někdo napadl jejich území. K těmto sporům však docházelo velice zřídka. Nikdo neměl chuť vsázet do hry život obyvatel, kteří všichni sloužili v milici. Vždyť lidé byli důležitým faktorem další existence každého města.

Kalisstroňané byli v první řadě lovci a rybáři. Moře jim dodávalo vše, co potřebovali, v okolí si nalovili srstnatou

zvěř a s drahocennými kožešinami úspěšně obchodovali.

Palestánci a Agarsijci, kteří měli v blízkosti měst dokonce vlastní obchodní stanice, objížděli jednou nebo dvakrát za rok pobřeží a uzavírali obchody.

Jinak se Kalisstroňané kontaktu s „cizozemci“ vyhýbali.

Bylo zřejmé, že se obyvatelům nepodařilo úspěšně rozvinout zemědělství. Vesnice dále ve vnitrozemí převážně chovaly na pastvinách dobytek a pár sukovitých ovocných stromů zatrpkle bojovalo s nehostinnými podmínkami, jinak byly všude samé lesy a množství travnatých luk. Jak jim Blafjoll již dříve prozradil, potřebné obilí museli dovážet za drahé peníze z jihu. V Bardhasdrondě byli čtyři obchodníci, kteří obilí přepravovali, pochopitelně patřili k nejbohatším občanům: míra zisku byla v tomto podnikání nesmírně vysoká.

Země však měla ve srovnání s Ulldartem jednu velkou přednost: žilo zde mnohem více cerelů, což zřejmě souviselo s historií vzniku Kalisstronu.

Cerelové, o nichž se říkalo, že se jich dotkla sama Kalisstra, stáli zpravidla v čele měst. Zároveň se cítili být povinováni věnovat zdarma lidem magické schopnosti, neboť byli jediní, které Chladná bohyně tímto darem obdařila. Proto Matuc s Fatjou neobjevili na příležitostných vycházkách žádné skutečně vážně nemocné lidi, jen několik mírně nachlazených, kteří se dokázali vyléčit sami.

Závažných nemocí a ran se na místě ujímali léčitelé hned,

jakmile se o nich dozvěděli. Na Ulldartu si tento luxus chránící lidské životy mohla dovolit pouze knížata. Ta si cerely zpravidla najímala do služeb a žárlivě střežila, aby si nikdo jiný nečinil na jejich magii nárok. Poskytnout služby léčitelů prostému lidu, to téměř nikoho nenapadlo. Několik chvályhodných výjimek jen potvrzovalo pravidlo.

Matucovi nečinila kalisstronská vážnost potíže. K tomu, aby si bezstarostně a zvesela užíval života, neměl důvod.

Při příležitostných procházkách, na něž se vydával s pomocí dvou berlí, rychle vypátral, že v Bardhasdrondě neexistuje jediné místo, které by odkazovalo na uctívání jiných božstev. Obyvatelé se nerušeně modlili a přinášeli oběti pouze na počest Bledé bohyně.

Lidé žili v přesvědčení, že Kalisstra ráda vidí syté barvy, takže Kalisstroňané například zasypávali svatostánky celými vědry obzvláště drahocenných barevných prášků, přičemž upřednostňovali zelenou, červenou a žlutou barvu. Jiní lepili na sošky bohyně malé plátky zlata, aby tak Bledou bohyni patřičně uctili. V každém svatostánku stály navíc oběmi misky se zvláštním uhlím, které při hoření vydávalo dvakrát silnější žár než běžné topivo. Jeho účelem bylo zahřát Kalisstřino srdce a naladit ji k laskavosti a milosrdenství.

Na jedné z těchto procházek se koncem zimy přihodilo něco, co silně zmrazilo ochotu místních obyvatel dále pomáhat trojici ztroskotanců.

Matuc kulhal uličkami, přičemž míjel maličké skříňky se svátostmi, k nimž obyvatelé městečka pokládali dary.

Mnich, jenž si nechal ze zbytků látky vyrobit róbu z tlumené hnědé barvy, zamyšleně postával v téměř liduprázdné postranní uličce před sochou Bledé bohyně.

Rameny se opíral o berle, ruce zastrčil do kapes, na hlavě měl hrubou vlněnou čepici.

Za ním si odkašlala nějaká žena. Duchovní neobratně natočil ke Kalisstroňance hlavu.

Žena se na pohled nijak nelišila od ostatních, pouze její oči se třpytily zeleněji než oči ostatních obyvatel, jako by z nich zevnitř vyvěrala zvláštní záře.

Ve stařičkém muži se okamžitě probudily nepříjemné vzpomínky na Belkalu a její schopnosti. Zářivé jantarové oči Lakastrovy kněžky mu snadno dokázaly obloudit rozum.

Žena měla na sobě dlouhý bílý kožený kabát, na rukávech, límci i na spodním lemu pošitý bílou kožešinou.

Kolem krku měla hned čtyři řetízky, na nichž visely stylizované ledové krystaly zhotovené ze stříbra a diamantů.

Ulldarťan věděl, že led je symbolem Chladné bohyně. V

pravici držela hůlku, její horní třetina byla obložená stříbrem a zdobená pečlivě vypracovanými rytinami. Drahokamy se nápadně třpytily a leskly.

„Já jsem Kiurikka, cizozemče,“ představila se žena nepříliš zdvořile. „Už jsi o mně slyšel?“

Matuc poskakoval ve sněhu jako jednonohý havran, aby se mohl k ženě pořádně otočit. Ta bez hnutí pozorovala jeho snažení.

„Ne,“ zasupěl Matuc, když se konečně otočil, aniž by přitom spadl do špinavé bílé pokrývky ulice. „Já vám neznat. Ale to my právě honit, správně? A mluvíš prosím pomalu. Já teprve cvičit.“ Usmál se na ni, zapřel si berlu pod rameno a podal jí ruku. Ta několik okamžiků visela ve vzduchu, než ji duchovní opět stáhl. „Urazila jsem ji?“

ukázal za sebe. „Urazila jsem Kalisstra? Možná jsem před jejím svatostánky špatně chovat? Jestli to tak, prosím mi říct.“

„Ne, dosud jste ani ty, ani to dítě stvořitelku, živitelku našeho kontinentu, ničím neurazili,“ odvětila žena po chvíli.

„Já jsem velekněžka Kalisstry v Bardhasdrondě. Dbám na to, aby byl její kult řádně dodržován a věřící se správně chovali, aby Chladná bohyně neuzavřela před svými dětmi srdce a neseslala na nás tuhou zimu. Nebo aby neodvedla hejna ryb jinam.“ Zelené oči se na mnicha upřeně dívaly.

„Říká se, že prý jsi taky kněz. Ale ne Kalisstřin.“

„Ne, Kiurikko,“ vysvětloval mnich přátelsky. „Já sloužit Ulldraeli Spravedlivý. On nás zachránit a vyrvat z vrn. Chtít říct z vln.“

Kiurikka jemně pozvedla hůlku na znamení, aby mnich zmlkl. Autoritě, jež z ní vycházela, se Matuc nedokázal bránit a skutečně zavřel ústa. „Ulldrael je možná jeden ze

sourozenců, ale zde nemá žádné slovo. První lidé doufali, že jim v tomto prostředí přispěje pomocí, že zařídí, aby se obilí dobře dařilo, a přivede přírodu k rozkvětu. Ale on je zradil.

Neudělal vůbec nic a lidé v Kalisstronu byli vystaveni děsivé smrti hladem.“

„Spravedlivý je všudebyl,“ řekl Matuc a snažil se zachovat přátelský tón. Z nejzapadlejších koutků vzpomínek se mu vkrádaly do paměti obrázky prvního setkání s Kensustriánkou v hospůdce u řeky. „On by lidi v nouzi nikdy nenechat na poličkách.“

„Na holičkách,“ opravila ho žena. „Ulldrael nechal zaniknout čtyři města,“ vyprávěla velekněžka s ledovým výrazem v očích. „Odepřel jim sklizeň, přestože se k němu hlásili, a tak v zimě žalostně pomřeli, navzájem pojídali jeden druhého, než je dostihla smrt.“ Popošla k duchovnímu o krok blíž. „Jedním z těch měst byla Bardhasdronda. Trvalo čtyři generace, než se někdo odvážil do těchto zdí opět vkročit. Pouze ochrana a milosrdenství Bledé bohyně umožnily, aby se zde opět žilo. To ona nám poskytla nadbytek ryb a lovné zvěře. Od počátku. Dodnes.“

Mnich velice dobře pochopil, proč poslední slova tak zdůraznila. „A váš nyní mít hrůza, že můj objevit se tu a možná způsobit, že bohyně svoje milosrdenství si rozmyslet?“ Jedna z berlí mu sklouzla po šatech, když si chtěl lépe podepřít rameno, a spadla do sněhu. „Byl by ona

tak dotěrný a udělat starýmu muži lásku? Já na ni nedostihnout.“

Kiurikka lhostejně pohlédla na mužovu pomůcku.

„Nemyslím si, že by příchod jednoho mrzáka a malé holky přiměl Bledou bohyni k tomu, aby od nás odvrátila přízeň.“

Zelené oči spočinuly na Matucovi. „Ale kdybych se měla dovědět, že se snažíš hrát si na posla Spravedlivého, zjistíš, co to znamená stát se najednou nemilým hostem.“ Strčila mu konec hůlky pod nos a duchovní nevěděl, jestli to je hrozba, nebo výzva, aby si zblízka prohlédl rytiny.

„Bardhasdronda už jednou příšerným způsobem zanikla, a to se nebude opakovat, pochopils mě, cizozemče?“

Matucovi vzkypěl v duši odpor proti této neskrývané hrozbě, měl pocit, že ho velekněžka neprávem napadla, navíc když vůbec neznal historické pozadí městských dějin.

„Vy bylo tak málo přesvědčit o svůj vliv na důvěřivce, že skutečně se strachovat, že já, přiběhlý Ulldraelův mnich, který váš řeč nedobře převládal, může vám lidi odvedla od svoje starobylá zbožnost?“ Druhou berlou se snažil dosáhnout na pomůcku, která stále ještě ležela na zemi.

Kiurikka zapíchla špičku hole za příčku upadlé berle a odsunula ji dále od Mamce. „Abychom si rozuměli: nemám strach ani z tebe, ani z tvého boha. Chtěla bych však hned v zárodku udusit jakoukoliv možnost, že by se tato děsivá, hrůzná událost mohla opakovat.“

Duchovní se vší silou snažil získat berlu zpět. Přitom zčásti ztratil rovnováhu a málem upadl. „Byla by to nechala?

Já mu nic nepodělala.“

„Potom bych chtěla, abys mi složil přísahu, že se nepokusíš šířit své učení ani v Bardhasdrondě, ani v okolí města,“ požádala ho velekněžka řezavým hlasem.

„To tvojemu určitě nedat,“ odporoval mnich na místě.

Špička hole se mu poté zapřela do prsou a tlačila ho dozadu.

Matuc spadl do sněhové břečky a zoufale máchal rukama. Vztekle se zbylou berlí ohnal po ženině drahocenné holi, přestože nevěřil, že by ji mohl zasáhnout.

Rána však sedla. Spodní konec hole vystřelil vzhůru, horní, těžká část obložená stříbrnými ozdobami se přetočila dozadu a zasáhla překvapenou Kalisstroňanku do prsou. To však ani zdaleka nebylo všechno. Hůl se od překážky odrazila a spadla do sněhu, řetízky, které se zachytily o konec hole, se s cinkotem přetrhly a stylizované stříbrné a diamantové krystaly zmizely ve sněhu na cestě. Bylo ho tam po kotníky.

Matuc a Kiurikka se zadívali do sněhu, kam všechny vzácné a nesmírně cenné věci zapadly. Oba vypadali vyděšeně, bylo zřejmé, že se s nimi jen těžko opět setkají.

„To je mi smutno. To jsem nechtěla. Ty teď neříct, že to byl špatná znamení.“ Duchovní vleže zvedl ruce, aby se bránil výčitkám, a energicky potřásl hlavou. „Kdyby vy mi

dala moje berle a byla aspoň trocha přátelský, věšela by váš šperk kolem klku.“

„Ten šperk,“ žena se jen s námahou ovládala, „se předává od velekněžky k velekněžce a je vnějším znakem nesmírné odpovědnosti, která tomuto úřadu přináleží. Já ho obvykle nosím bez ustání.“ Z oblaků se na ně vířivě snášely husté, chladné vločky. „Dokonce i v noci.“

Matuc se ušklíbl a zamrkal na ni. „Jak to tak vypadlo, Kalisstra asi není zájem, aby vy tvoje insignie co rychleji zase nalézala. Nic v nedobré. Já pomoct vám raději, Kiurikko.“ Už byl opět smířlivě naladěn a začal holýma rukama prohrabávat špinavou sněhovou břečku. „Připustila, to nebýt lehká, až nám všechno zase nalézala. My udělali obstarat si cedítko.“ Jako na důkaz zvedl do výše jeden z diamantových krystalů, který právě nahmatal. „Vidí vy, Kalisstra dokonce dovolit, že jeden důvěřivec Ulldraela tvojím…“ Duchovní si až nyní povšiml, že hovoří ke sněhovým vločkám. Velekněžka odešla, zahlédl její postavu, jak kráčí uličkou, hůlka přitom slyšitelně klapala po žulové dlažbě.

Mnich pokrčil rameny. Proč Ulldrael dopouští, že každé jeho setkání se služebníky jiného boha končí naprostým fiaskem? Vcelku bezradně se prohrabával ve sněhu. Zase jeden začátek, na jaké byl už pomalu zvyklý.

Po několika pokusech se mu podařilo doplazit ke zdi úzké uličky, vyškrábat se s její pomocí na nohy a posbírat

berle. Spolu s Fatjou zorganizuje prosívání a v nejhorším případě vytrhá třeba všechny dlažební kostky, aby získal ztracené cennosti zpátky.

Když velekněžce všechno kompletně vrátí, možná se mu tím podaří ukonejšit její hněv.

Vedle starostí s náhle nejistou budoucností uprchlíků v Bardhasdrondě ho ale zároveň naplňovalo jemné zadostiučinění, že mu Ulldrael přišel proti Kiurikce na pomoc. Přestože pomoc vypadala spíše jako náhodné vyklouznutí hůlky, Matuc si to tak vykládal.

A ve chvíli, kdy měl zadek zabořený ve studeném sněhu, ho přepadla myšlenka, že by Ulldrael Spravedlivý mohl i zde pomoci, aby se úrodě dařilo.

Jakmile ze země zmizí bělostná pokrývka, důkladně si obhlédne půdu v okolí městečka. Veškeré požehnání Spravedlivého bylo k ničemu, pokud měšťané a sedláci neovládali základní principy zemědělství nebo se proti nim nevědomky prohřešili.

Bylo by přece k smíchu, kdyby tady v Kalisstronu nic nerostlo a ničemu se nedařilo. A pokud se mu to podaří změnit, mohl by zde šířit své učení, protože by všichni viděli, že bůh je s nimi. Na kontinentu je dost místa i pro dva bohy.

*

V Kalisstronu bylo zcela jistě dost místa pro dva i více bohů.

Obyvatelé města však na událost, kterou buď sama velekněžka, nebo nějaký náhodný svědek rozšířili po celé Bardhasdrondě, zareagovali s podrážděním. To se projevilo tím, že ochoty pomáhat jim náhle ubylo a Blafjoll nejednou musel požádat Tjalpali o další dary.

Fatja mnichovi důkladně umyla hlavu a zasypala ho výčitkami, které bez odporu přijal. Zčásti si ten incident sám kladl vinu, zároveň však při líčení události neopomněl připomenout, jak ho velekněžka provokovala. Což mu ovšem u malé Borasgotánky nepomohlo. Ta kvůli němu čtyři hodiny klečela v ledovém chladu na dlažbě uličky, vyzbrojená kbelíky, svítilnami a třemi sítky. Málem umrzla, když zkřehlými prsty pátrala po ztracených špercích. Lorin zůstal po tu dobu v péči velrybáře a Stápy.

S výjimkou jednoho řetízku a jednoho krystalu se všechno našlo. Matuc přiměl Fatju, aby věci zanesla do Kalisstřina svatostánku.

Zůstávalo nejasné, co se stalo se zbylými třemi ztroskotanci z Ulldartu. Přestože velrybář, Arnarvaten a Stápa špicovali uši, kde se jenom dalo, nikdo v Bardhasdrondě, ani lovci, ani méně odvážní rybáři, a dokonce ani návštěvníci z jiných měst, nebyl schopen přinést informace o osudu tří lidí, které Matuc s Fatjou tak bolestně postrádali.

Nikde se neobjevilo nic, co by naznačovalo, kde Valjakov, Norina a Torben pobývají, přesto se Matuc s dívkou nechtěli vzdát naděje. Duchovní se celé noci modlil k Ulldraelovi, aby je zachránil.

Borasgotánka se naproti tomu veřejně stále víc obracela ke Kalisstře a přinášela jí malé obětní dary, aby si získala milost Chladné bohyně. A samozřejmě i všech obyvatel Bardhasdrondy, kteří si jejího chování pečlivě všímali a brali je s potěšením a radostným pousmáním na vědomí.

*

Na jaře malý Lorin náhle onemocněl zápalem plic a rozrušený Matuc požádal Tjalpali, aby chlapci pomohla trochou magie. Žádné tinktury ani jiné prostředky, které zpočátku použili, nepřinesly nejmenší užitek. Protože se k mnichově žádosti přidala i Stápa a naléhala na cerelku, aby chlapci pomohla, Tjalpali nakonec ustoupila. Ale až příliš dobře jí uvízla v paměti událost, k níž došlo hned po příchodu cizinců do Bardhasdrondy.

Starostova manželka se objevila jednou večer a chystala se poskytnout malému chlapci magickou péči. Lorin, zabalený do tlustých přikrývek, se v kolébce tvářil nesmírně ztrápeně, bez ustání kňoural a plakal. Horečka a kašel dávaly dítěti co proto.

Tjalpali rozepnula chlapci šaty a nejdříve pouze položila konečky prstů pravé ruky na hošíkův útloučký hrudník, jako by chtěla zkusit, jestli se nebude opakovat dřívější divadlo.

Nejstarší obyvatelka města, Blafjoll, Matuc a Fatja postávali kolem a pozorně s napětím sledovali, co se stane.

Zdálo se, že se cerelka uklidnila. Nyní jemně přiložila dlaň k tělu, zavřela oči a nabírala síly.

Lorin zmlkl, jako kdyby cítil blížící se magii. Otočil hlavu k droboučké ženě, v modrých očích se objevilo něco jako údiv. Kolem cerelčiny ruky se vytvořila dobře známá zelenkavá záře a tlačila se póry v kůži do útrob těla, aby tam rozvinula své účinky.

„No a?“ zeptala se Borasgotánka. „Tentokrát to funguje?“

„Proč by to nemělo působit?“ zabručela Stápa. Velrybář vrhl na Fatju přísný pohled, aby jí zabránil v dalších řečech.

Duchovní se modlil, ale pro jistotu pouze v duchu, aby nikoho z Kalisstroňanů ničím nevyprovokoval.

Zelená záře nabírala na intenzitě a Tjalpali najednou prudce vytřeštila oči. Lorin klidně ležel v postýlce a zničehonic se rozesmál. Potom nastal proces, který byl všem přítomným v chaloupce dobře znám.

Světélkující záře změnila podobu a přešla do modré barvy. Pravá ruka starostovy ženy ležela jako přilepená na chlapcově tělíčku a nehýbala se, když se po ní modrý třpyt začal plazit vzhůru.

„To dělá schválně?“ vyptávala se Stápa se zájmem. „To je poprvé, kdy vidím modrého cerela.“

Matuc, Blafjoll a Fatja se na sebe podívali. Nikdo nevěděl, co dělat.

Tjalpalina ústa se sevřela do tenké čárky, vyklouzlo z nich tlumené zasténání, ženin dech se zrychlil. Maličký cizozemec naproti tomu doslova rozkvétal, výskal a šermoval rukama, jako by se mu něco velice líbilo. Kontakt mezi drobnou ženou a dítětem se ani na okamžik nepřerušil.

Cerelka byla ještě bledší než obvykle. Třásla se jí kolena a modrá záře mezitím dostoupila až k ramenu.

„Neměli bychom něco udělat?“ zeptal se Matuc, fascinovaný pohledem, který se mu naskýtal. „Nejsem si jistý, jestli to, co se nyní děje, je v úplně pořádku.“

„Jsem pro, abychom ty dva od sebe oddělili,“ usoudil velrybář a uchopil starostovu ženu za ruku. S překvapeným výkřikem ji ovšem hned zase pustil. „Něco mě právě kouslo.

Nebo udělalo něco podobného.“

Modrá záře mezitím zalila celý trup léčitelky. Tjalpali strnule stála, zuby jí drkotaly a najednou něco zaskřípělo. Z

úst jí začal vytékat tenoučký pramínek krve.

„Odstrč ji pryč!“ zakřičela Stápa na Blafjolla. „Tady je něco moc špatně.“

Statný Kalisstroňan se prudce vrhl na starostovu ženu a povalil ji na zem. Teprve pak se její ruka odpojila od Lorinova těla a modrá záře v mžiku pohasla.

Cerelka ležela na prknech podlahy chatrče, podivně sebou cukala, oči měla nepřítomně obrácené ke stropu, všechny údy strnulé jako kus dřeva.

Blafjoll opatrně odnesl drobounkou ženu na Matucovo lůžko. „Jdu pro starostu. Dávejte na ni pozor,“ nařídil a vyběhl ven.

Fatja stála před chlapcovou kolébkou a potřásala hlavou.

„Bratříčku! Cos to zase vyvedl?“ Přiložila ucho chlapci ke hrudi, potom ho zase přikryla. „Už nehvízdá jako kotel s vodou,“ podivila se. „Léčitelčina magie zabrala, ať už se stalo, co se stalo.“

Duchovní odkulhal ke starostově ženě a bezradně usedl vedle ní. „Připadá mi to jako záchvat padoucnice,“ usuzoval, přestože si v duchu myslel něco zcela jiného. „Určitě jste přecenila svoje síly,“ dodal kalisstronsky.

„Tak, tak. Přecenila své síly,“ souhlasila nejstarší obyvatelka městečka. „Už jsem toho viděla hodně, ale že by se nějaký cerel natolik vydal při léčení jednoho jediného dítěte ze svých sil, to se v Bardhasdrondě ještě nikdy nestalo. Normálně jim nevadí, když mají zbavit nemocí třeba celý tucet prosebníků, a tady by měl mít obyčejný zápal plic takové důsledky?“ Opatrně se přišourala ke kolébce a pohlédla dovnitř. „Jsem možná stará, ale ne hloupá. Ne, ne, maličký Lorine. S tebou není něco v pořádku.“

Mlčky čekali na návrat velrybáře, jenž se za pár okamžiků objevil spolu s Kalfaffelem. Muž beze slova chvátal k loži, na němž ležela jeho žena, položil jí ruce na čelo a dopřál své blahodárné magii volnost.

„Cestou jsem mu vysvětlil, co se stalo,“ poznamenal Blafjoll, podíval se oknem ven a zatáhl prosté závěsy.

„Venku stojí pár zvědavců, kteří nás viděli, když jsme sem běželi. Není bezpodmínečně nutné, aby se dozvěděli, co se zde odehrává.“

Fatja mu pomohla se závěsy, potom velrybář vyšel před dveře a několika tvrdými, ne však příliš hlasitými slovy se pokoušel zahnat zvědavce pryč, což se mu příliš nedařilo.

Po chvíli se cerelčino tělo uvolnilo. Žena omámeně vyplivla kousky zubů, které se roztříštily nesmírným tlakem čelistí. Manželský pár se mezi sebou na něčem tiše domlouval.

Kalfaffel vstal. „Nevím přesně, co se stalo. Zdá se, že to dítě má v sobě něco, co se podobá Kalisstřině daru, jenomže to působí jinak.“

Matuc si povzdechl. „Jsme vám vděční, že jste Lorina přesto vyléčili.“

Cerel potřásl hlavou. „Moje žena nic takového neudělala.

Nedostala se k tomu. Když se chlapce dotkla a aktivovala své schopnosti, něco, co zřejmě vycházelo přímo z Lorina, se spojilo s jejím nitrem.“

„Já tomu nerozumím,“ vyhrkl duchovní zmateně.

„Vždyť je mu přece líp.“

Kalfaffel si stoupl vedle kolébky a zamyšleně pozoroval smějícího se chlapce. „Vzal si, co potřeboval, a potom se zřejmě sám uzdravil. Napojil se na Kalisstřin magický dar a obsloužil se jím. Zdá se, že tuto schopnost zatím moc dobře neovládá.“ S vážným výrazem ve tváři se otočil a pohlédl na Matuce a Fatju. „Kdyby s ní zůstal spojený déle, byl bych ji ztratil. Obral by ji o veškerou magii, co v sobě nosí, přestože by to nemyslel špatně. Zřejmě to byl nějaký druh dětského reflexu, stejně jako když dítě saje mateřské mléko. Přestane, když má dost, ale ani o chvíli dříve.“

„Jenže proč se to nestalo už předtím?“ divil se mnich.

„Nechápejte mě špatně, nepřeji vaší manželce nic zlého. Ale varovalo by nás to před těžkými následky, které dnes pocítila.“

„Ten malý asi tehdy nebyl nemocný, že ne?“ domníval se Kalfaffel.

„A co se stane, když nějaký cerel ztratí… božskej dar?“

vyptávala se Borasgotánka.

Starosta pokrčil rameny. „To se ještě nikdy nestalo. Jak také? Ale podle všeho, co se zde přihodilo, a když se podívám, v jakém stavu je nyní moje žena, řekl bych, že cerel zemře.“

Všichni se zaraženě podívali na chlapce, jenž nyní ležel v přikrývkách a spokojeně podřimoval.

„Je velice nezdvořilé hovořit řečí, kterou někteří, co jsou v místnosti přítomni, neovládají zvlášť dobře,“ postěžovala si Stápa. „Moje poslední rozmluva s Palestáncem se uskutečnila někdy před padesáti lety. Já jsem teď skoro ničemu nerozuměla.“

„To je dobře,“ zamumlal Kalfaffel a dále pokračoval v ulldartštině. „Já vím, že to dítě samo o sobě nemůže za to, co se zde v chaloupce přihodilo. Ale občané městečka to budou vnímat jinak. Tjalpali i já o všem pomlčíme, abychom nevyvolali zlou krev. Roztržené řetízky naší velekněžky stačí, abyste nebyli ve městě příliš v oblibě.“

„Děkuji vám, starosto,“ řekl Matuc a uklonil se.

„Nemám nejmenší tušení, jak vám to budu moci splatit.“

„Neradujte se předčasně,“ varoval ho cerel. „Bylo zde dost zvědavců, co postávali přede dveřmi, a oknem sem jistě zalétl nejeden pohled. Tomu, že se opět dostanete do řečí, nebude možné zabránit. Ale pravdu o chlapci, jehož schopnosti jsou pro mne hádankou, bychom neměli prozradit nikomu.“

„Vysvětlil byste to prosím i Stápě?“ požádal ho duchovní. „Obávám se, že moje znalosti kalisstronštiny nestačí na to, abych jí zřetelně objasnil možný dopad.“

„Zajisté.“ Kalfaffel si odkašlal. Zřejmě mu ještě něco leželo na srdci. „Jenže ten chlapec vzbudil můj zájem.

Copak na Ulldartu existuje magie?“ zeptal se váhavě.

„Ne,“ odpověděl mnich téměř po pravdě, aby nemusel vysvětlovat chlapcův původ. „Jsme stejně zděšeni a ohromeni jako vy.“

„Prozkoumáme tu záležitost později, až hoch povyroste.

Chtěl bych, abyste si zaznamenali všechny zvláštní jevy, které chlapec způsobí. Možná se tím dobereme k vysvětlení, co se v něm skrývá.“ Přišoural se k lůžku, z něhož se jeho žena zrovna nejistě zvedala. „Ach ano, ještě jedna věc.

Důstojné dary Kalisstře by byly více než na místě.“

Dříve než Matuce mohla napadnout nějaká hloupost, skočila do odmlky v rozhovoru Fatja a zdvořile přikývla. „Já Chladnou bohyni důstojně uctím, starosto, na to se můžete spolehnout.“

Přitom šťouchla krajana loktem do žeber.

Kalfaffel se pustil do zdlouhavého rozhovoru se Stápou, která přitom stále přikyvovala, tu a tam kulila oči, pak nasadila v obličeji spiklenecký výraz a vědoucně kývla na oba ztroskotance.

„Ode mě se nikdo nic nedoví,“ ujišťovala je. „To tajemství je u mě v dobrých rukou. A já jsem tak stará, že by mi stejně nikdo nevěřil. Když budu mít smůlu, hned na všechno zapomenu.“ Otevřela ústa v bezzubém úsměvu, Fatja si mimoděk vzpomněla na rogogardského piráta.

Do chatrče vešel Blafjoll a vytřepával si z dlouhých černých vlasů sníh, v zelených očích se mu zle blýskalo.

Rychle si vyměnil pár slov se starostou. Léčitel přikývl a

spolu se stále velice zesláblou Tjalpali vyšel z domku.

Zvenčí dovnitř okamžitě dolehly vzrušené hlasy. Zdálo se, že se před dveřmi cizozemců shromáždila polovina Bardhasdrondy.

Duchovní s povzdechem ulehl na lože. Malá Borasgotánka začala Lorina krmit a nejstarší obyvatelka městečka jí ochotně pomáhala.

Velrybář se opřel o dveře a snažil se postřehnout, o čem se za nimi hovoří. „Chtějí vědět, co se stalo,“ předával dále, co se dověděl. „Chtějí vědět, jestli nesete vinu na tom, že je Tjalpali tak špatně.“ Krátce se odmlčel. „A taky chtějí vědět, jestli vás mají vyhnat z města.“ Matuc s Fatjou na sebe zděšeně pohlédli. „Ale on je právě od toho plánu odradil a posílaje domů.“ Opatrně vyhlédl trhlinou v závěsu na okně ven. „Opravdu odcházejí,“ pronesl s úlevou. „Já bych je naučil, co to znamená pošlapat pohostinnost.“ Silné pěsti se pevně sevřely.

Fatja se rozběhla k velrybáři a objala ho. „Děkuju, děkuju, milý Blafjolle, že při nás stojíš. Bez tebe bysme byli všichni ztracení.“

Stápa udeřila holí o zem. „Už jsem jednou řekla, že je nezdvořilé…“

Borasgotánka se zasmála a objala i stařičkou ženu. „My jsme rádi, že nám taky pomáháš. Ty jsi ten nejlepší hlídač dětí, jaký ve městě je!“

„Jo, jo, když přivedeš na svět deset capartů, tak už nějakou tu zkušenost nasbíráš,“ zasmála se žena šťastně.

„Mám radost, že vám můžu pomáhat. Jste skoro jako opravdová rodina.“

„Ano,“ potvrdil Blafjoll tiše. „Chladná bohyně musela mít něco za lubem, když nás takhle svedla dohromady. A teď mě omluvte. Musím jít. Kalisstra nechť vás chrání.“

Vzal nejstarší obyvatelku města s sebou, aby ji bezpečně dovedl temnotou až domů.

Ulldrael Spravedlivý nechť tě provází, jemu patří všechna úcta, odvětil Matuc v duchu a vytvořil rukama kouli jako symbol svého boha. Jednou uslyší tuto větu z úst mnoha Kalisstroňanů, jako že mu Ulldrael zachránil život.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL,

HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, JARO 444 P. S.

Co jenom udělal špatně? Lodrik se jednou rukou opřel o malý pultík a druhou listoval v knize sem a tam. To přece muselo vyjít. Proč se nic nestalo?

Zkrabatil čelo, zvedl hlavu a rozhlížel se po místnosti.

Jenže „zvláštního jevu“, popsaného na stránkách knihy, si nikde nevšiml. Studovna v útrobách paláce se nezměnila. On

ovšem nevěděl, na co si má dávat pozor, popisky v knize byly příliš neurčité a děravé.

Mladý, nyní bezvousý muž dumal s rozhalenou košilí nad zaříkadly, která dle vlastního názoru použil naprosto správně. Na stole kousek před pultíkem stálo několik svící, přesně rozmístěných podle stanoveného vzorce. Mezi zdroji světla byly vyznačené linie a nakreslené symboly, v jejichž středu spočívala hromádka popela.

Lodrik se bezradně poškrábal na hlavě, přistoupil k podivně působící struktuře, již se pokusil vytvořit, a pozorněji se na prášek zahleděl, jako by čekal, že se z vločkovité substance každou chvíli něco vynoří.

„Zatraceně, otče!“ zaklel a zabořil ukazováček do hromádky popela. „Ukážou se. Chtěl bych jim předvést syna, jakého si vždycky přáli. Lodrik Dobyvatel, zářivý Bardric, jenž vede dynastii ke slavnější budoucnosti než všichni předkové.“ Mladý panovník vytáhl prst z popela a přiložil si jeho částečky těsně před tmavomodré oči.

„Slyšeli, otče? Slavnější než oni! Lid už na nich skoro zapomněl.“ Odfoukl popel do vzduchu. „Jsem kabcar Tarpolanů, na trůnu i v chrámu. A co vykonali oni?“ Lodrik sledoval let šedých vloček, které se rozptýlily po studovně.

„Oni jsou prach ve větru.“

Dokonce ani po této urážce nepovažoval duch Grengora Bardrice za nutné synovi se zjevit, což měl podle učebnice rozložené na pultě právě udělat. Spis tvrdil, že se „esence

mrtvého“ přihlásí „sténáním a úpěním“ a tělo zesnulého se zjeví v podobě třpytivých, průhledných obrysů.

Ve studovně však nadále vládly klid a temnota.

Lodrik apaticky dopadl na židli, přitáhl k sobě láhev vína, kterou si vzal s sebou, a dopřál si dlouhý doušek.

Vzal knihu z pultu, a aniž by se do ní díval, obracel rukou jednu stránku za druhou. Letmo přelétl řádky, nikde však nenašel náznak, že by předtím náhodou něco opomněl.

Sklíčeně pokračoval ve vyprazdňování láhve a dal si další doušek.

Velice rád by si s otcem promluvil a trochu ho zostudil.

Nemilovaný syn se najednou stal hrdinou.

Ztěžka se zvedl a lhostejně odhodil vázanou knihu do kouta. Její autor sliboval, že při přesném použití symbolů a zaříkadel je možné přivolat mrtvé a využít je k vlastním účelům. Ty sahaly od pouhé rozmluvy až k službám, které bylo možno po mrtvých vyžadovat. Charakter zesnulých rozhodoval o tom, čeho bylo možné s nimi dosáhnout.

Teorie zněla: čím zchátralejší nebožtík, tím snadněji ho lze použít ke splnění vlastních přání. Předpokladem bylo mít buď „korpus“ samotný, nebo aspoň nějakou část těla.

Možná byla chyba v tom, že má pouze popel starého muže. Takže raději by měl experiment vyzkoušet s opravdovou mrtvolou. Nebo snad byl vůči tomuto umění příliš nedůvěřivý?

Hrdlo láhve putovalo stále častěji k panovníkovu krku, až víno došlo. Mladý kabcar se přesto nedopracoval k vyřešení problému. Nevěděl, jak přesně nekromancie funguje. Zřejmě neměla nic společného s magií, již normálně používal.

Kniha vycházela z předpokladu, že na místě, kde zesnulí během života často pobývali, esence mrtvého jasně slyší, když se o ní někdo baví nebo když ji přivolává.

Nekromancie byla schopná donutit esenci, aby se zjevila.

Buď se materializovala jako roztěkaná silueta, nebo nekromant donutil esenci vstoupit do mrtvého těla, vlastního, ale třeba i cizího.

Právě to měly vykonat všechny symboly, zaříkadla a vzorce, ale Lodrikovi se nedařilo dosáhnout cíle. Měl podezření, že kniha není nic než povídačky nějakého šarlatána, které mohou udělat dojem nanejvýš na mimořádně prostoduché povahy. Proč mu Mortva tenhle brak vnutil, to mu nebylo jasné. A nadmíru ho rozlítilo, že plýtval drahocenným časem a učil se ty nesmysly nazpaměť. Znovu usedl na židli, cítil na sobě účinky těžkého vína.

Hrozně rád by věděl, kolik Tarpolanů si už něco takového osobně vyzkoušelo a bylo zklamáno. V duchu spatřil bohaté a mocné občany Tarpolu, jak stejně jako on sedí před stoly se svícemi a zklamaně protahují tváře, což ho značně pobavilo. Smích mu klokotal v hrdle, když se posunul na židli, zaklonil hlavu do týla a zavřel oči. Lehká

závrať, již cítil v hlavě, mu prozradila, že alkohol na něj působí stále silněji.

Pomaličku se zvedl, uhladil si světlé vlasy dozadu a znovu si je převázal koženým páskem. Přitom mu pohled padl na popravčí meč, který si odložil vedle kabátce uniformy. Jako bleskem dostal vnuknutí.

Sáhl po jílci a na pohled vznešeným pohybem vytasil čepel z pochvy. Rytiny na zbrani se slabě zatřpytily. Na čepeli se objevila zaklínadla, jež měla chránit nositele meče před pomstou mrtvých, odeslaných mocným úderem ostří na onen svět, a scény znázorňující popravy. Co když zbraň vstřebala duše obětí, jak se mezi lidmi tradovalo?

Lodrik opatrně přejel konečky prstů po rytinách a výsledcích kovářské práce. Jsi polykač duší? Kov byl na omak chladný, chladný a příjemný. Uvidíme.

Mocným úderem zarazil čepel do desky stolu, přesně do průsečíku narýsovaných linií, mezi svíce. Aniž by příliš přemýšlel, co vlastně dělá, drmolil jedno zaklínadlo za druhým, nejdříve pomalu, potom stále rychleji, až nakonec téměř upadl do transu.

První kouzelný znak, vykovaný těsně pod jílcem, se rozzářil třpytivou rudou barvou. Lodrik měl pocit, že zaslechl něco jako zaúpění, těžké dýchání, jež se odráželo od stěn místnosti a začalo ho ze všech stran obklopovat.

Vlasy v zátylku se mu naježily, rty však nadále vytvářely další a další slova a zaklínadla, až se na čepeli rozzářil jiný symbol.

Tentokrát svíce zaplápolaly, místností, v níž nebylo jediné okno a kde nemohl nastat průvan, se prohnal šepotavý vánek. Hlasitý povzdech uhasil tančící, trhavé plamínky, pouze zářící znaky na popravčím meči vydávaly neskutečné světlo.

V tuto chvíli skončil kabcar s litaniemi. Zrovna jeho, nejpodivnějšího člověka a tvora na kontinentu, se zmocnil děs.

Třetí zaklínadlo vzplálo.

„U Tzulana, co to…“ vykoktal udiveně. Rychle sáhl po jílci, aby čepel vytáhl ze stolu a přerušil proces, který sám započal.

Meč se nepohnul ani o milimetr, jako by kov srostl s dřevem.

Oběma rukama uchopil hrušku jílce, vyskočil na stůl a tahal, seč mu síly stačily. Lodrikova nyní již zdaleka ne bezvýrazná svalová hmota mocně naběhla, sténání, vzdechy a úpění kolem něj se stávaly stále hlasitějšími a naháněly strach.

Zdálo se mu, že se ho dotýkají neviditelné postavy, jemně ho tahají za košili nebo ho hladí po vlasech. Dotyky byly stále odvážnější, nabývaly na intenzitě, až začal cítit

bolest. Bylo zřejmé, že duchové, které osvobodil, si nepřáli, aby se do věci vměšoval.

Mladého panovníka zaléval pot, jak se snažil vší silou tahat jílec meče nahoru, ale ani to se mu nepovedlo. Prudká rána do ledvin ho poslala do kolen, mocný šťouchanec do hrudi ho vysokým obloukem smetl ze stolu. Mladík tvrdě dopadl na mramorovou podlahu.

Z hrdla se mu vydralo temné zachrčení. „Co si myslíte, že jste?“ vykřikl vztekle a sesbíral v sobě magickou energii.

„Já jsem Vznešený pán! Budete mi sloužit, stejně jako mi slouží ostatní!“

Aniž by mířil na konkrétní cíl, zaplavil místnost modrými blesky, jeden výboj střídal druhý. Jemné předivo paprsků olizovalo kamenné zdi, potom energii nasměroval na stůl, který pod silou magie explodoval, třísky a malé neforemné úlomky dřeva se rozlétly na všechny strany.

Popravčí meč dopadl se zařinčením na kamennou podlahu, zaklínadla okamžitě pozbyla třpytu. V téže chvíli odumřel i všudypřítomný šepot, sténání a volání.

„Světlo,“ nařídil Lodrik. Knoty svící se rozzářily a osvětlily chaos vládnoucí ve studovně. Kabcar zaklel, vstal, uspořádal si světlé vlasy opět do copu a uchopil zbraň.

Působila stejně neškodně, jak jen kus železa mohl vypadat.

Zasunul meč do pochvy, zvedl knížečku a přehodil si přes sebe kabátec uniformy. „Až pochopím, jak vás zvládnu, naučím vás úctě,“ zaryčel do prázdného prostoru. „Přesně

vím, že mě tam na místě, kde se esence shromažďují, můžete slyšet. Těšte se, až ten den přijde.“

Vykročil ke dveřím a zamířil do svých komnat, aby se osvěžil a převlékl si šaty. Navzdory neúspěchu však získal důkaz, i když nepříliš uspokojivý, že zapřísahání duší není výplodem chorého mozku.

Lodrik si umínil, že si dá z granburských soudních spisů vypsat, kdo všechno padl za oběť této záhadné, tajuplné čepeli. Ušklíbl se a poklepal na pochvu. „Nuže, Jukolenko, ještě se oba dva náramně pobavíme.“

Ve spěchu se převlékl, nechal si na šedou uniformu připnout prsní zbroj a navlékl si bílé rukavice. Naposledy si přetřel nablýskané holínky, až byl se svým vzhledem plně spokojen. Jeho poddaní musí spatřit kabcara, který na ně udělá patřičný dojem. „Konej dobro a všude o tom mluv,“

připomněl obrazu v zrcadle.

Mortva strčil hlavu do dveří. „Vznešený pane, měl byste na okamžik čas na skromného rádce?“

„Vy skutečně nemáte jediný důvod, proč být skromný.“

Kabcar se otočil. „Při vzpomínce na všechny vaše úspěchy.“

„Přesto je lepší, když se člověk odívá skromností než vychloubačností,“ podotkl konzultant a vstoupil dovnitř. V

levé ruce držel velkou ruličku pergamenu, kterou s trhnutím rozprostřel. „Tady jsou plány nové katedrály.“

Lodrik si s pobaveným úsměvem prohlížel nákresy. „A vy mi chcete něco vyprávět o skromnosti, bratranče? Tady to,“ poklepal na plány, „je více než vychloubání.“

„Bůh rád přihlíží, když se mu vzdává úcta. A to bude takové vzdání úcty, jaké mu právem náleží,“ oponoval muž se stříbrnými vlasy.

„lnu, ano, v poslední době toho pro mě udělal hodně,“

pronesl mladý panovník chápavě. „Opravdu si nemůžu stěžovat. Jak dlouho bude stavba trvat a kolik bude stát?“

„Zhruba deset let práce pro kameníky, možná osm, pokud nedojde k neplánovanému přerušení prací. Materiál většinou leží na místě,“ pousmál se Mortva. „Tím se náklady stavby sníží na minimum. Dvě stě tisíc vasleců.“

„Dohodnuto,“ dal Lodrik bez váhání souhlas. Jedno místo ovšem vzbudilo jeho pozornost. „Kdo vlastně plány vypracoval? Vypadají velkolepě. A co to je tam vzadu, kde se původně nacházela Ulldraelova socha?“

„Máte výborné inženýry, Vznešený pane. Poskytl jsem jim jenom několik záchytných bodů a oni se vrhli do práce.“

Konzultant zpočátku předstíral, že na plánu nemůže najít místo, na něž se kabcar vyptával. „Ach ano, tady to. Nuže, myslel jsem si, že se nám nabízí skvělá příležitost využít k něčemu starou prohlubeň v podlaze.“

„Ta stará prohlubeň, bratranče, sloužila svého času Sinuredovi, aby mohl Spálenému bohu přinášet lidské oběti,“ pronesl kabcar chladně. Zdálo se, že Mortvu

panovníkovy znalosti nečekaně zmátly. „Jak vidíte, dobře znám minulost katedrály.“ Modré oči najednou pohlédly na rádce s nedůvěrou. „Že by to byl pokus pustit se do něčeho za mými zády?“ Vzal si nákresy. „Děkuji vám za práci na přípravě plánů, ale já si je raději prohlédnu sám a v naprostém klidu.“

Konzultant se uklonil. „Je mi to líto. Nechtěl jsem nic dělat bez vašeho souhlasu, stavitel měl spíš na mysli optické narovnání. Jestli chcete, nechám to okamžitě změnit.“

„Kdo tu něco říkal o změně?“ Lodrik se usmál. „Myslím, že by ta díra neměla být tak okatě odkrytá.“ Hodil plán na toaletní stolek, nechal si přinést inkoust a brko a několika tahy a poznámkami plány pozměnil. „Vidíte, když se do podlahy zabudují posuvné desky, bude možné otvor zavírat i otvírat podle libosti.“ Kabcar sroloval pergamen a podal ho sluhovi. „Ty změny by se měly uskutečnit opatrně, aby se Tarpolanů a jejich víry nijak nedotkly. Tzulan si dost brzy přijde na své. Ale předtím mi ještě musí prokázat určité služby,“ dodal, když lokaj vyšel z místnosti. „A v budoucnu, tím jsem si jistý, mě budete informovat o všem, co děláte.“

Přešel ke dveřím. „Teď pojďme obšťastnit naše prosté poddané. Jsou už kováři s prací hotoví?“

Rádce kývl na souhlas a doprovodil kabcara obklopeného tělesnou stráží k bráně, kde čekal kočár, který ho odveze k bývalému Ulldraelovu chrámu. „Vznešený pane, jen tak mimochodem, od očištěné Tajné rady jsme se

dozvěděli důležité věci. Představený hovořil o tom, že kláštery poskytovaly útulek Arrulschánovým rozprášeným jednotkám.“

„Podívejme,“ zamumlal Lodrik. „Proto měl Spravedlivý hned několik důvodů, aby služebníky povolal k sobě.“ Sešel po schodech a posadil se do kočáru s čtyřspřežím, Mortva usedl naproti němu. „Chtěl bych, aby guvernéři prohledali všechny Ulldraelovy kostely a kláštery, než se Arrulschánovy jednotky někde shromáždí a v zoufalství se pokusí o útok. Každého mnicha, který nebude umět modlitby a litanie zpaměti, musí na místě zatknout. O

selekci se postaráme později, co kdyby se mezi nimi vyskytli i nevinní. Až ti do rób zahalení chlapi pochopí, že jde o krk všem, beztak Borasgotánce sami zradí.“ Kočár se rozjel a vydal se na cestu. „Přišly nějaké novinky?“

„Naše úderné jednotky, které se na jaře včas stáhly do bezpečnostního pásu, jsou připravené a čekají na povel, aby začaly s dobýváním Borasgotánu,“ vyprávěl konzultant spokojeně. „A s našimi novými poznatky bude snadné ospravedlnit toto dobyvačné tažení snahou o odvrácení nového nebezpečí z východu.“

„To vidím naprosto stejně.“ Lodrik si povysunul rukavice. „Máme už konečně připravené nové zbraně, abychom mohli zaútočit i na pevnosti? Do jedné takové se přece šílený Arrulschán zcela jistě stáhne, pokud budou

moje jednotky postupovat stále dál. Nechci se pouštět do dlouhého obléhání.“

„Už je máme,“ uklidňoval jej Mortva s úsměvem. „Jsou hotové a naložené.“

„Výborně. Běží to přímo skvěle.“ Lodrik se opřel do polštářů a pokusil se před výstupem na veřejnosti částečně uvolnit. „Máme nějaké zprávy ze Zakázaného města?“

Konzultant vypadal poněkud nešťastně. „Inu, škody, které tehdy Hetrál napáchal útokem, jsou odstraněné, práce na opětném vybudování města pokračují, jenom…“

„Co?“ dorážel Lodrik podrážděně. Obličej se mu zachmuřil.

„Turîťané byli po dlouhou dobu zvyklí, že jim král vyplácel za každou zabitou bestii peníze. Bude dlouho trvat, než se smíří s vědomím, že nyní mají co dělat se spojenci, na které by neměli na místě útočit, jakmile se někde objeví.

Honem na bestie se živila spousta lidí, Vznešený pane.“

Muž se stříbrnými vlasy si povzdechl. „Věřte mi, Vznešený pane, už jsem si sám lámal hlavu nad tím, co s tímto problémem udělat.“

„Nic,“ prohodil kabcar po chvíli mlčení. „Musí si na to zvyknout. V mém třetím království tuto potíž samozřejmě nemáme.“

„V Aldoreelu?“ zeptal se Mortva. „Ne, tam nemáme žádné problémy. Spolupráce mezi oběma rasami, pokud to tak smím nazvat, funguje bez nejmenších třenic.“

„V létě zajedu do Aldoreelu, abych vykonal u svého nového národa oficiální návštěvu a vyslovil králi Tarmovi a jeho synovi nejvyšší uznání za vznešené gesto, když se vzdali trůnu. Tento krok by se neměl minout účinkem na ostatní říše.“

„Určitě se nemine, Vznešený pane,“ souhlasil rádce.

„Ale v první řadě narazíte na pochybnosti o králově rozhodnutí. Říká se, že to udělal jenom pod vaším nátlakem.“

„Nesmysl,“ zavrčel Lodrik mrzutě. „Zřejmě budu muset prohodit pár slov s tamními šlechtici, až budu zemí projíždět. Někde zřídím pár nových funkcí, jinde přihodím pár mincí, a celá elita bude na mé straně. Až zavedu podobné novinky jako v Tarpolu, bude snadné získat si vliv u prostého lidu.“

„Novinky?“ Mortvův hlas zněl vyplašeně.

„Novinky,“ přikývl mladý panovník přátelsky. „Není důvod, abyste opakoval moje slova. Já vím, co jsem řekl.“ V

modrých očích se posměšně zablesklo. „Nebo proti tomu máte, vážený rádce, nějaké námitky?“ Konzultant si ušetřil odpověď. „Se všemi velkými Ulldraelovými chrámy na svém území budu zacházet tak, jak jsem učinil v Tarpolu. Ty veliké budovy by měly všem přinášet dobro a nesloužit jako paláce těch, kteří se neobtěžují s dodržováním nauky o skromnosti, již zformoval a vyhlásil sám Ulldrael. S jejich líným, pohodlným životem je jednou provždy konec.

Mnichům rozdělám pod tučnými zadky pořádný oheň.“ Vrhl rychlý pohled z okna. „Vida, brzy budeme na místě.“

„Novinky, Vznešený pane?“ dorážel Mortva tiše, ale rozhodně. „Na co se mohou poddaní ještě těšit?“

„Jste tak zvědavý? Nebo jenom uražený, protože jsem vás nepožádal o radu, Mortvo?“ Kabcarova poznámka opět přetékala výsměchem, „lnu, ano, v poslední době jsem hodně přemýšlel. O sobě. O svých rozhodnutích. O vás.“

Modř panovníkových očí se zaměřila na konzultantův obličej. „V minulosti jste mi odebral mnohá rozhodnutí a ulehčil mi život, za to vám děkuji. Ale nyní už jsem se dostal tak daleko, že budu rozhodovat sám. Před vámi chtěli už i jiní mluvit do toho, co říkám. Určovat mi, co mám dělat.

Ty dnes počítám mezi své nepřátele, Mortvo.“

„Já už bez vašeho souhlasu nic neudělám,“ řekl rádce podlézavě. Přitom využil úklony k tomu, aby skryl vztek, jenž se mu odrážel v očích. „Pokud jste měl v nějakém okamžiku pocit, že vás obcházím, pak…“

Lodrik odmítavě zvedl ruku. „To je v pořádku, Mortvo.

Řekl jsem vám, na co máte v budoucnu dbát, tak už o tom nemluvme. Jste a nadále zůstanete mým konzultantem.“

Poslední slovo záměrně zdůraznil. „Máte široký rozhled, a to je pro mne důležité. Ale já určím, co se bude dělat.“

Kočár zastavil, dvířka se otevřela a kabcar vystoupil.

Mortva až poté zvedl hlavu, obličej se mu rozrušením zkřivil v odpornou grimasu. Na to, aby ovládl své zrádné

emoce, mu stačil pouhý okamžik, ale právě tento malý kaz v obličeji by ohrozil všechny mužovy dalekosáhlé plány s mladým panovníkem.

Otevřenými dveřmi se zadíval za kabcarem, jak pod ochranou tělesné stráže stoupá širokým schodištěm božího svatostánku, zatímco lid na náměstí jásá a provolává slávu.

Poté se musel pousmát. Tak snadno mi neunikneš, Vznešený pane. Tebou jsme začali a tebou také s největší pravděpodobností skončíme. Rovněž on vystoupil a vydal se po schodech vzhůru.

Lodrik čekal, dokud prázdný kočár neodjede, a pohledem přelétl davy lidí.

Když zvedl paže k obloze, odumřel na náměstí všechen hovor, Ulsařané a Tarpolané doslova viseli pohledem na panovníkovi, z jehož postavy vyzařovalo obrovské charisma. Nikdo a nic nedokázal mladému panovníkovi odolat. „Mám pro vás dárek!“ zvolal Lodrik a dal někam dozadu znamení.

Deset vojáků přivleklo obrovitou bednu, jejíž obsah donutil muže sáhnout si na samou hranici sil, jak se dalo poznat z toho, že lapali po dechu a zrudly jim tváře.

Kabcar teatrálně otevřel víko a obě slunce, zářící na jarní obloze, ozářila její drahocenný náklad.

Davem projelo zašumění. Lodrik vytáhl z bedny hroudu žluté hmoty, velkou jako lidská dlaň, a zvedl ji vysoko do vzduchu.

„Toto, poddaní, jsou vaše peníze. To jsou dávky, které jste odevzdávali služebníkům skromnosti. Ale ti místo toho, aby za ně činili dobro, je použili k výzdobě zdí a obkládání sloupů a kleneb.“ Kabcarův pevný hlas duněl nad hlavami uchvácených posluchačů. „Ti, kdo seděli na zlatě a místo pohledu na obdělané pole se těšili z lesku tohoto kovu, nebyli prostí mniši, ale nejvyšší představitelé řádu. Ti už po mnoho, mnoho let pole vůbec neviděli. Já vím velice dobře, co všechno obnáší práce na poli, mí poddaní. Já vím, jak tvrdě musíte pracovat, abyste později měli z čeho žít. Ale vy jste dary nepřinášeli nadarmo.“ Ukázal prstem na lidi.

„Každá domácnost, která nepatří k zámožným, dostane takovou hroudu zlata. A bude na vás, co s bohatstvím uděláte. Každičkou vesnici v Tarpolu, a to vám tímto slibuji, navštíví můj posel a roznese podobné dary.“ Prudce vhodil zlato do bedny. „Ale ti, co si osobovali právo vymáhat Ulldraelovým jménem peníze, budou potrestáni. Svým nejvyšším představeným. Mnou!“ Lodrik si vychutnával nevěřícný údiv, zračící se ve tvářích. „Tato budova byla přestavěna k vašemu prospěchu. Bude otevřená ve dne v noci, bude tam na vás čekat lože, strava, léčba i koupel.“

Ustoupil několik kroků stranou a ukázal ke vchodu. „Pojďte a podívejte se, co pro vás kabcar udělal.“

První Ulsařané váhavě vykročili, aby se podívali dovnitř do chrámu, až se nakonec celá široká masa lidí valila po schodišti vzhůru.

Mladý muž spokojeně sledoval dav, v němž dokonce tu a tam spatřil róby prostých mnichů. Odsvětil chrám jejich boha, a nikomu to nevadilo! V duchu se otřásal smíchy.

Potupil jsem Ulldraela. A to byl teprve začátek, Spravedlivý!

Tisícinásobně mi zaplatíš za to, co jsi provedl mému synovi.

Z davu se vymanila jedna z hnědých kuten a rozběhla se k panovníkovi. Tělesní strážci ho okamžitě odchytili, povalili na zem a prohledali, jestli někde nemá ukryté zbraně. Na kabcarův pokyn mu dovolili přijít až k panovníkovi, ale z obou stran ho obstoupili.

Byl to prostý duchovní středního věku. S očima rozzářenýma radostí se před Lodrikem vrhl na zem a políbil mu špičky bot.

„Vaše Veličenstvo kabcare,“ prohlásil šťastně. „Přivedl jste nás zpátky ke kořenům víry. Připomněl jste našemu řádu, že má pomáhat Tarpolanům na poli. Obilí, zralé zrno, to je pravé zlato, které by Ulldrael chtěl vidět, a ne studený kov, jenž nikoho nenakrmí.“ Nyní bylo na Lodrikovi, aby udiveně naslouchal. Počítal s tím, že duchovní s ním bude chtít o jeho počínání dlouze diskutovat, a nečekaný chvalozpěv ho zcela zaskočil. „Vy jste opravdový nejvyšší představený, jenom to jsem vám chtěl říct.“ Muž vstal a několikrát se uklonil, potom zase rychle zmizel v davu, dříve než kabcar stačil něco odvětit.

Mortva s uspokojením sledoval celou scénu. Konzultant položil mladíkovi ruku na záda a stoupl si vedle chráněnce.

„Skutečně to nemohlo dopadnout lépe, Vznešený pane.

Mniši vás milují za to, že jste bývalé předáky jejich řádu svrhl z trůnu. Ode dneška můžeme právem tvrdit, že vás potvrdili v úřadu.“

„Nikdy jsem neměl v úmyslu vzdát se úřadu nejvyššího představeného Ulldraelova řádu v Tarpolu,“ prohodil Lodrik, aniž by spustil zrak z lidí, kteří mu kynuli, klaněli se nebo mu prostě házeli květy. „Jenom tak je budu mít ve své zemi pod kontrolou. A Aldoreel a Turis budou brzy následovat, o Borasgotánu ani nemluvě.“ Otočil se k Mortvovi. „Myslím, že si to tak Ulldrael Spravedlivý přeje.

A bude si toho přát ještě mnohem víc.“

„Zajisté,“ souhlasil konzultant. „Měli bychom se vrátit.

Palestánská delegace už na nás určitě čeká.“

Kabcar mlaskl jazykem. „Ohó, ještě že mi to říkáte.

Málem jsem na ty námořní kramáře zapomněl. Je tolik věcí, které musím nosit v hlavě. Mohl byste mi doporučit nějakého dalšího konzultanta, abych na něho mohl něco delegovat?“

„Dalšího nebudete potřebovat. Za několik let vás podpoří vaše děti,“ ujišťoval ho muž se stříbrnými vlasy. „Rostou jako z vody.“

Lodrik poznámku nekomentoval. Beze slova kráčel k přijíždějícímu kočáru a nasedl. Zcela přestal vnímat jásot a děkovné volání poddaných.

Ať už záměrně, nebo ne, konzultant se dotkl panovníkova bolavého místa.

Přestože se snažil ze všech sil, státní záležitosti, studium magie a experimenty s nekromancií měly za následek, že byl neustále zaměstnán. Čas mu mnohdy stačil nanejvýš k tomu, aby se krátce viděl s Aljašou, pohladil děti po hlavě a potěšil se pohledem na jejich tváře.

Děvče dostalo jméno Zvatochna, první syn bude časem slyšet na jméno Govan a druhého, znetvořeného mužského potomka pojmenovali Krutor.

Ulsar se před čtvrt rokem na opojné slavnosti radoval z narození následníků trůnu, zároveň však projevil hluboký soucit, když se dozvěděl o kruté ráně osudu, jež královskou rodinu postihla narozením mrzáka. Do paláce došel nespočet psaní s povzbuzujícími řádky, před úředními místnostmi postávaly dlouhé fronty lidí přinášejících pozornosti pro panovníkovy děti. Lidé se „svým“ kabcarem nesmírně soucítili.

Vždycky, když Aljaša položila choti do náruče statného Krutora, vyhrkly mladému otci do očí slzy. Dítě však mělo radost, nemělo o podivné postavě a groteskně půvabné hlavě nejmenší tušení. Lodrik vroucně doufal, že jeho druhý syn má zmrzačený pouze zevnějšek. Zatím se to nedalo poznat.

„Vznešený pane?“ kabcar zaslechl jakoby z velké dálky konzultantův hlas a vrátil se do reality. „Poslouchal jste mě?“

Panovník se zhluboka nadechl. „Ne, neposlouchal.

Jednalo se o Palestánce?“

„Nepřímo,“ opravil ho Mortva. „Jedná se o další plány ve vztahu k Ontariáncům. Mí prostředníci bohužel zjistili, že bude nesmírně těžké vyrvat jim obchody z rukou. Od doby, co tu nemají přátele brojaky, se stali velice opatrnými.“

„Tak se přestaneme pokoušet nenápadně je oslabit a rozložit a vystoupíme proti těm obchodníkům naprosto otevřeně,“ rozhodl Lodrik klidně. „Kabcara vypátrala několik bohatých kupců, kteří by měli zájem upsat se nové oblasti podnikání. Představoval jsem si to takhle: zorganizujeme vozy a každou vojenskou posádku rozšíříme tak, aby byla i obchodní stanicí. Tím zároveň zajistíme jejich ochranu. Já udělím soukromníkům licence, aby mým jménem provozovali dálkové obchody. Kdyby se Ontariánci pokusili házet těmto podnikům klacky pod nohy, postihne je tarpolský zákon.“ Téměř znuděně pohlédl z okna, za nímž se zvolna měnil pohled na podvečerní Ulsar, ukládající se v rozpuku jara ke spánku. „Zároveň budu od nich vyžadovat placení dávek. Celá léta vydělávali na královských výnosech zajišťujících budování cest a do pokladny nic nedávali. Je na čase, abych od nich začal vymáhat peníze, když teď díky zlatým rezervám brojaků nemám u těch kramářů dluhy.“

Mladý panovník napjatě pohlédl na rádce. „Co tomu říkáte, bratranče? Tohle všechno se zrodilo bez vaší pomoci.“

„Už vidím, že budu moci v klidu pověsit uniformu na hřebík. Pokud tak budete pokračovat, budu degradovaný na chůvu.“ Konzultant předstíral zoufalství. „Máte mé uznání, Vznešený pane. Ani já bych to nedokázal vymyslet lépe.“

„To je skutečně velká pochvala.“ Lodrik přejel pravou rukou po hvězdě rodu Bardriců, aby šperk trochu naleštil a nablýskal. „Počítám, že během jednoho roku budeme mít obchod v celém Tarpolu pevně v rukou. Moji podnikatelé budou samozřejmě přepravovat zboží levněji než Ontariánci.

Pak budou následovat Turis, Aldoreel a Borasgotán. V mojí říši si kramáři už nevydělají. A zároveň tím poskytnu Rundopâlu skvělou záminku, aby se připojil k mému teritoriu. Oni budou mít zájem, aby jejich rybí produkty putovaly po cestách za stejně výhodných podmínek jako naše zboží. Protože Ontariánci nebudou chtít v Rundopâlu dobrovolně vyklidit pozice, je přistoupení k mojí říši rozumným řešením. Co nevidět pošlu jejich dvoru příslušný návrh.“

„Vynikající,“ zvolal Mortva, na něhož udělal panovník hluboký dojem. „Vaše koncepce se skvěle poslouchají.

Možná se brzy objeví i další důvod, aby se ty rybí hlavy rády staly součástí Tarpolu a ostatních říší, které jste k němu připojil či brzy připojíte, kdo ví.“ Konzultant si připomněl „bandy lupičů“, které nechal zformovat a postupně začnou v dalších zemích se svou prací.

„Vy už zase víte více než já?“ zeptal se Lodrik a v hlase mu zazněl předstíraný výhružný tón.

„Ne, Vznešený pane. Jen se tu a tam vypráví o banditech, kteří nyní sužují říše, jež jsou v této době víceméně bez ochrany. Nejlepší muže, kteří by je byli schopni bránit, jste zničil u Telmaranu. Přestože jste s velkorysou milosrdností udělil generální pardon všem, co tam proti vám vyjeli, mrtví vojáci příliš nechvátají bránit přátele a vesnice.“ Lstivě se usmál. „A jsem si více než jistý, že se na kabcara zanedlouho obrátí jedna či druhá říše, jedno či druhé knížectví, a požádá ho, aby se svými jednotkami nastolil v zemi pořádek.“

Mladý panovník spokojeně přikývl. „Pokud si to budou přát, přijdu. A nechám si služby pořádně zaplatit.“

Kola kočáru se zastavila, kabcar s rádcem vystoupili a bez prodlení se vydali do audienčního sálu, kde již na ně čekala delegace námořních obchodníků.

„Delegaci“ tvořil jediný muž. Vyjednávač byl oblečený do typických nablýskaných šatů. Kabátec, vesta i kalhoty byly z nejjemnějšího brokátu, výrazně v nich dominovala rudá a žlutá barva, černá decentně sloužila k vytvoření kontrastu. Na hlavě měl těžkou bílou paruku, pod pravou paží svíral trojhranný klobouk nazdobený nadýchaným peřím. Když kabcar s rádcem vstoupili do místnosti, Palestánec se rychle uklonil.

„Zdravím Jeho Veličenstvo kabcara Tarpolu a Turisu, designovaného následníka trůnu Aldoreelu a osvoboditele Borasgotánu,“ začal oslovením, jemuž předcházelo dokonalé pukrle. „Já se jmenuji Fraffito Tezza, jsem commodor palestánské flotily a diplomatický vyslanec kupecké rady a Jeho Veličenstva krále Puaggiho.“

„Velice mne těší,“ řekl Lodrik a posadil se k malému stolku poblíž okna. Širokým mávnutím ruky naznačil obchodníkovi, aby se rovněž posadil, konzultant zvolil křesílko stojící uprostřed mezi nimi. „Protože je nás tu tak málo, jistě budete souhlasit s víceméně nenuceným tónem, s nímž se pustíme do vyjednávání.“ Tezza vytáhl kapesník a uctivě projevil souhlas. „Začněme nejdůležitějším.“

„A co by to mělo být, Vaše Veličenstvo kabcare?“ zeptal se commodore zvědavě. Zatím ještě nevěděl, co si má o světlovlasém mladíkovi, sedícím přímo před ním, myslet.

Kupecká rada ho před kabcarem, a především jeho rádcem, důrazně varovala. Modré oči zřejmě nejmocnějšího panovníka na Ulldartu působily nesmírně energickým dojmem, z držení těla vyzařovala odhodlanost. Jenže co jiného byste mohli očekávat od krále, jenž v krátké době zachránil svoji říši, a zřejmě ji brzy dokonce zdvojnásobí či ztrojnásobí.

„To bych se chtěl dozvědět od vás,“ opáčil Lodrik. „Já nemám nejmenší tušení, co po mně kupecká rada chce.“

Zatahal za šňůrku na služebnictvo, aby jim přinesli malé

občerstvení. „Ale nejdříve mi prozraďte, proč se vaši vojáci stáhli od Telmaranu. Copak jste jako jediní pochopili, že není správné vytáhnout proti mně do boje?“

„Něco takového, Vaše Veličenstvo kabcare,“ potvrdil Tezza, jemuž Mortvovy různobarevné oči, které na něm celou dobu pátravě spočívaly, nedopřávaly klidu. „Řekněme prostě, že palestánský lid dospěl k názoru, že ta věc se Spojeneckým vojskem nebyla důkladně promyšlená.

Nějakou dobu trvalo, než se kupecká rada a král rozhodli vystoupit z příprav, jež neodvratně vedly ke konfrontaci s vámi. To, že jsme si to uvědomili, zachránilo život deseti tisícům mužů. A Palestán by vám chtěl, Vaše Veličenstvo kabcare, pouze připomenout, že nás můžete pokládat za přátele Tarpolu.“

Lodrik pozorně naslouchal. „Nesmírně mě těší, že kupci ke mně zaujali tento postoj. Přestože poněkud pochybuji o jejich nezištnosti, již se mi tu právě snažíte vnutit, commodore.“

Palestánec se ušklíbl. „Jste mladý, ale přesto skrz naskrz moudrý státník. A protože oba máme dostatek potřebné prozíravosti, co se týče budoucnosti tohoto kontinentu, měli bychom sladit své vize měnícího se Ulldartu.“

„Sladit?“ zeptal se kabcar překvapeně. „Myslíte, že vám mám prozradit, co všechno ještě hodlám podniknout?“

Tezza se v křesle uklonil. „Ne, samozřejmě nechceme znát žádné podrobnosti, Vaše Veličenstvo kabcare. Ale snad

by bylo možné uskutečnit mnohé vize ve vzájemném souladu.“

Jeho slova vzbudila jak u Lodrika, tak u Mortvy pozornost, což si Palestánec velice dobře uvědomoval.

Aby dosáhl v následujícím dějství vyššího účinku, sáhl v naprostém klidu po sklenici ovocného vína, které sluha před chvílí přinesl. Oba zbylí muži se nenechali obchodníkovým chováním vyvést z míry, ale pokojně vyčkávali.

„Kupecká rada by chtěla přeložit kabcarovi návrh,“ dal se Tezza opět do řeči. „Vidíte, přizpůsobujeme se nevyhnutelným okolnostem. A touto nevyhnutelnou okolností je podle našeho názoru skutečnost, že se v brzké době zmocníte Hustrabánu. Pozoruhodné na celé záležitosti je, že při tom rozhodně nepřivoláte zpátky Dobu temnoty, jak se nám mnozí snažili namluvit. Přinášíte změny, které ujařmený lid s radostí přivítá, a já se domnívám, že kdybyste napochodoval do Borasgotánu a Hustrabánu, budou vás tamní lidé považovat spíše za přítele než za nepřítele.“

Commodore uchopil sklenici do ruky a pohrával si s ní.

„Vaše Veličenstvo kabcare, bohové vás zahrnují přízní. A tuto skutečnost nemůže nikdo popřít ani vyvrátit.“

„A tak jste si řekli, že se zavčasu přidáte na moji stranu,“

dokončil mladík myšlenkový pochod, přičemž nedokázal ani nechtěl skrýt, jak ho to pobavilo. „Jste skutečně prozíraví.

Nemáte strach, že kvůli mně upadnete u ostatních říší v nemilost?“

Tezza se ztrápeně pousmál. „V nemilosti jsme již od Telmaranu. Na tom by se nic nezměnilo.“

„Nuže, jaké výhody by nám tedy přineslo, kdybychom uzavřeli spojeneckou smlouvu nebo něco podobného se zemí, již nemá nikdo rád?“ dorážel Mortva.

„Lodi,“ odpověděl commodore. „Bez ohledu na to, co nyní nebo ve vzdálenější či bližší budoucnosti hodláte učinit, měl byste na zavolání k dispozici tolik lodí, kolik byste potřeboval. Nás by přitom nezajímalo, co přepravujeme, pokud rozumíte, co tím myslím.“ Odložil sklenici zpět na stolek. „Bylo by pro nás snadné přepravit vojenské jednotky, zásoby i jiné věci, Vaše Veličenstvo kabcare, a vaši lidé by nemuseli útočit pouze ze západu.“

Tak rychle se karta obrací. Lodrikovi imponovala nestydatost, s níž Palestánec nabízel pomoc v otevřené válce. „Děkuji, commodore Tezzo, ale já již mám lodě, které potřebuji.“

Vyjednávač přivoněl ke kapesníku, potom pohlédl ke štukatuře na stropě a mírně nachýlil hlavu. „Vaše nejvznešenější Veličenstvo kabcare, lodě pocházející od vašeho spojence z Tzulandrie jsou možná dobré, pokud se plaví v klidných vodách. Ale já hovořím o severním moři.

Pouze my jsme schopni manévrovat na povětšinou zamrzlých vodních plochách. A jen my známe trasy, které teplé proudy udržují průchodné dokonce i v nejtužší zimě.

Četl jsem zprávu o konstrukci lodí vašich spojenců a vy,

Vaše Veličenstvo kabcare, zcela jistě dojdete ke stejným závěrům jako já. Pro takové podniky jsou zcela nevhodné.“

Mortva a Lodrik si rychle vyměnili pohledy. Návrh byl lákavý a otvíral jim zcela nové možnosti, jak dostat souseda na východě rychleji do kolen, a kdyby bylo potřeba, překvapit Hustrabán nečekanou akcí. Když konzultant téměř nepostřehnutelně přikývl, byl mladý muž definitivně rozhodnutý. Nyní však bylo nutné dozvědět se bližší podrobnosti.

„Palestánci ještě nikdy nikomu nic nenabídli, aniž by si od toho slibovali jisté výhody,“ konstatoval kabcar. „Vaše požadavky, kolik vasleců bychom museli zaplatit za takovou službu, by nepochybně překračovaly všechno, co jste v minulosti od někoho požadovali, nemám pravdu?“

„Neodvážili bychom se vzít od vás, miláčka bohů, nějaké peníze.“ Tezza předstíral údiv a pobouření. „Byla by to pouhá výměna laskavostí.“

„A jak velká by asi musela být ona laskavost, aby byla srovnatelná s vašimi přepravními službami?“ vyptával se Mortva, zatímco si jednou rukou prohrábl stříbrné vlasy.

Commodore se usmál. „Bohužel, bohužel nejsme jediní, kteří provozují obchodování na moři.“

„Agarsijci vám na jihu už několik staletí poněkud kazí obchody,“ vzpomněl si Lodrik. „Dokonce se značným úspěchem.“

„A bylo by krásné, kdyby se to v příštích letech změnilo.

Přineste agarsijskému lidu stejnou svobodu, jakou chcete vnést do Borasgotánu.“

Kabcarovy oči připomínaly uzoučké štěrbiny. „Víte, co po mně právě chcete? Snažíte se mě poštvat proti druhé říši.“

Tezza uctivě zamával kapesníkem. „Jenže, Vaše Veličenstvo kabcare, je to země, která proti vám vyslala do Telmaranu své jednotky.“ Přiložil špičky prstů k hrudi.

„Naproti tomu my jsme se na protest proti počínání ostatních říší stáhli a nezúčastnili bychom se jediného útoku, který by proti vám směřoval. To je situace, z níž vycházíme, a s tímto vědomím se na vás obracíme.“

„Vím, že sílu palestánského národa nejlépe uvidíme v námořních mapách, ne na mapách souše,“ zapojil se do hovoru Mortva. „Dejme tomu, že bychom souhlasili: mezi vaším rivalem a Aldoreelem, který bude brzy patřit ke spolku našich říší, se pořád ještě nachází Serusie. Jak byste ospravedlnili, kdybychom jí měli projít nebo do ní vtrhnout?“

„Opravdu si se vší vážností myslíte,“ pronesl Tezza, „že si za současné situace může jediná říše dovolit postavit se vám čelem? To by bylo, jako kdyby měl Sinured bojovat s nějakým cerelem. Kromě toho nikdo po vás nepožaduje, abyste nechali všechno být a rozběhli se zavírat obchodní

stanice v Agarsii. Jak jsem již na počátku řekl, má to být dlouhodobá smlouva, nic krátkodobého.“

„Na vaši nabídku nezapomeneme,“ prohlásil Lodrik a dal tím vyjednávači najevo, že se rozmluva chýlí ke konci.

„Jděte domů a buďte si jisti, že si kabcar na vás vzpomene.

A sice hodně brzy. Počítejte s tím, že rozhodnutí padne v létě, commodore Tezzo. Myslím, že Palestán a Tarpol čeká společná budoucnost.“

Mladý vládce povstal, commodore následoval jeho příkladu a opět se uklonil tak hluboce, až se kadeře paruky dotkly přezek na špičkách bot, potom s černými dalšími úklonami vyšel z místnosti.

„Tuto příležitost samozřejmě popadneme za pačesy,“

vysvětloval kabcar konzultantovi, jakmile se za vyslancem zavřely dveře. „Pokud budeme mít možnost, sevřeme Borasgotánce v kleštích a na východě, kam se chtěli stáhnout, rozdrtíme jejich poslední odpor jako prohnilý ořech.“

Mortva zaklonil hlavu do týla a stejně jako Tezza se zadíval na sádrovou výzdobu stropu. „A podáme si při té příležitosti i Agarsijce? Vznešený pane, to si zatím nemůžeme dovolit.“

„Mám na to úplně stejný názor, vážený bratranče,“

souhlasil Lodrik. „Taky nevidím jediný důvod, proč bychom měli proti nim něco podniknout. Pomáhat Palestáncům získat monopolní postavení je to poslední, co bych si přál.

Už tak budeme mít dost nepříjemností, až budeme rozbíjet moc Ontariánců. Ani mě nenapadne umožnit Palestáncům přesně to, čím nás obchodníci dlouho drželi v šachu. Budu je zdarma využívat tak dlouho, dokud mi to dovolí.“ Nalil si poslední zbytek ovocného vína a rozepnul si knoflíky uniformy. „A nyní se postarám o několik úkolů, které mi přináší úřad nejvyššího představeného Ulldraelova řádu.

Myslím, že je nejvyšší čas na mírnou úpravu učení Spravedlivého, a to ve smyslu nové skromnosti, jak se na tento řád sluší a patří. Uvidíme se později u večeře, Mortvo.“

Mladý panovník vyšel z audienčního sálu a zanechal tam konzultanta o samotě. Mortva nadále zamyšleně pozoroval pečlivě vypracovanou výzdobu stropu.

Proč lidé přikládali takovou váhu ozdobám na místě, kde vám pouze strne šíje, když je dlouho pozorujete? Jemně si masíroval zátylek.

„Paktai?“ snad posté vyslovil jméno své pomocnice, ale ta se ani tentokrát neobjevila. Co se jen mohlo stát?

Druhá bohyně zmizela před čtvrt rokem a konzultant neměl nejmenší tušení, kde uvízla. Tím ho připravila o jednu z velkých a cenných výhod, neboť pouze s její pomocí mohl snadno a rychle navázat spojení se Zakázaným městem a jinými odlehlými místy. Takhle se musel spolehnout na poštovní holuby.

Hodně by mu pomohlo, kdyby se alespoň Hemeroc vrátil. Nebylo zrovna snadné pustit se do příprav, když chyběl správný nástroj. Přesto díky Vareszovi běželo všechno poměrně dobře. Do armády se začleňovali i dobrovolníci z řad tarpolského obyvatelstva, takže vojenské oddíly byly stále početnější.

Zběžně si poznačil rozkazy velitelům kombinovaných tzulandrijských a tarpolských jednotek. Již ho přestalo znepokojovat, že toto složení představovalo očividné porušení Tisícileté smlouvy.

Dveře za ním se otevřely, plamínky svící v náhlém průvanu prudce zaplápolaly. Mortva zaslechl šustění rozevlátých šatů, které se k němu blížilo, a ucítil vůni až příliš dobře známého parfému.

S úsměvem se otočil ke kabcaře, jež vstoupila do audienční síně bočními dveřmi.

Půvabná tvář atraktivní rusovlásky mu však prozradila, že vládkyně Tarpolu zcela jistě nemá dobrou náladu. V ruce držela pergamen se zlomenou pečetí a vztekle jím udeřila o stůl.

„Tady to, bratranče, je potvrzení představených Ulldraelova řádu, že si můj choť prozatím smí ponechat funkci hlavy tarpolských věřících, dokud se plně nevysvětlí záležitost s Tajnou radou. A chtějí uspořádat koncil.“ Světle zelené oči dštily síru. „Můj manžel je stále mocnější a mocnější, zatímco já tomu pitomci musím přivádět na svět

děti. Co se stalo s vašimi sliby, že mě posadíte na trůn? Už nemám chuť déle čekat. Být matkou je něco odporného. Já už nesnesu pohled na ten kus šeredného masa. Nejraději bych Krutora utopila v nejbližší kádi.“ Přistoupila těsně ke konzultantovi. „A spolu s ním i vás. Kvůli všem falešným slibům, co jste mi dal. Jak jsem jenom mohla být tak slepá?“

Mortva se nepohnul z místa, pouze si ji změřil pohledem. Kabcara měla na sobě přiléhavé šaty bez ramínek. Byly ušité z bílého sametu a protkané zlatými nitkami. Její postava vypadala stejně dokonale jako kdykoliv předtím, zdálo se, že těhotenství nemělo na svůdné tělo nejmenší dopad. Prameny rudých vlasů lemovaly obličej a dále zvýrazňovaly ženinu krásu. „Uklidněte se, Vaše Veličenstvo kabcaro, já vím, co jsem vám slíbil.“

„Tak potom,“ zasyčela žena jedovatě, „sliby splňte, nebo přísahám, pro mě za mě třeba při samotném Tzulanovi, že brzy zemřete záhadnou smrtí.“ Výhružně si založila ruce v bok. „Nemyslete si, že jste u dvora jediný, kdo se vyzná v intrikách, bratranče. Znám hodně lidí, kteří by byli ochotní leccos udělat.“

„To je rozdíl mezi námi dvěma. Já nepotřebuju moc lidí, abych dosáhl svých cílů. A moji lidé nejsou schopní lecčeho, ale doslova všeho.“ Konzultant se sebevědomě zvedl ze židle a popošel k Aljaše, na rtech mu nadále pohrával letmý úsměv.

Žena měla pocit, že rádcova postava je každým krokem větší a širší.

„Vy mi chcete tímto výstupem nahnat strach? Jak milé.“

Zůstal stát krok před kabcarou, očima zkoumavě přelétl její postavu. „Není pochyb, že krásou podplácíte všechny, jimž dovolíte, aby se k vám přiblížili. Naproti tomu mnozí tvrdí, že důležitější jsou vnitřní hodnoty.“ Mírně předklonil trup.

„Chcete vidět moje vnitřní hodnoty?“ Ukázal k mramorové zdi, na níž se v záři svící odrážel jeho stín.

Kabcara nemohla jinak než vyhovět rádcově výzvě.

Když pozorovala černé obrysy na stěně, zmítala jí směsice zvědavosti a hrůzy. Stíny rostly, natahovaly se do šířky i délky. Hlava stínu se rozšířila, objevily se na ní tři mohutné rohy. Temné obrysy byly výrazně objemnější než konzultantova skutečná postava. Z týla a ramen vyrostly trny a dlouhé hroty, končetiny nabobtnaly, jak je obepnuly strach nahánějící provazce svalů. Na zádech se vytvořily obrysy páru mohutných rozevlátých křídel. Na dokonalém obrazu stínu byly jasně viditelné dokonce i jemné žilky na křídlech.

Aljaša trhla hlavou a otočila se k muži se stříbrnými vlasy, jenž nevinně stál vedle ní a na pohled neměl nic společného s tím, co právě spatřila na bílém mramoru.

Zalapala po dechu a ucouvla, vytřeštěné oči zmateně přeskakovaly z Mortvy na stín na zdi a zase zpátky, obličej

obklopený rudými vlasy dostal mrtvolně bledou barvu.

Hrůzou ztratila řeč, nepřirozeně se jí zrychlil dech.

„Co nyní říkáte na moje vnitřní hodnoty, Vaše Veličenstvo kabcaro?“ vyptával se konzultant a vrhl na stín spokojený pohled. „Myslím, že mám co nabídnout, nezdá se vám?“ Potom se volným krokem vydal za vystrašenou ženou.

Aljaša sevřela v prstech dýku, kterou neustále nosila pod šaty, vytasila jí z pochvy a namířila nabroušené ostří na manželova rádce. „Zpátky,“ vydechla.

„Ale ne, právě naopak, kabcaro.“ Mortva ji nepřestával sledovat, dokud zády nenarazila do stolu. „Chtěl jsem se vám přiblížit. Tak blízko, jak jste si vždycky přála. Jak jste o tom celou dobu snila.“

Rusovláska se rukou opírala o dřevěné obložení stěny a couvala, aniž by konzultanta spustila z očí.

Mortva se k ní přiblížil natolik, že se čepel opřela o kabátec jeho uniformy. Rádcovy štíhlé ruce sevřely jílec dýky. „Prosím tě, Aljašo. Buď trpělivá. Věř mi.“ Rty se přiblížily k ženiným ústům, stříbrné vlasy jí jemně přejížděly po výstřihu. Jemně jí vykroutil zbraň z ruky.

„Jestli mi dáš čas, abych všechno naaranžoval, udělám z tebe skutečnou kabcaru.“ Rukou ji sevřel kolem boků a přitáhl k sobě. „Nechej mě, abychom nejdříve dobyli celý Ulldart.“

Obě těla se navzájem dotkla a Aljaša pocítila teplo, jež z konzultanta vycházelo. Strach ustoupil jinému pocitu: nebezpečný tvor, dřímající pod Mortvovou kůží, ji nesmírně přitahoval. Aniž by si přesně uvědomovala, co vlastně dělá, opatrně rádce objala a přitiskla se k němu. „Kdo jsi?“

zašeptala.

Mortva opětoval její něžnost, prstem jí kousíček zvedl bradu a vtiskl jí na rty něžný polibek. „Jsem naplnění tvých fantazií, Aljašo.“

Ženiným tělem projela vlna rozkoše a blaha, jaké ještě nikdy se žádným mužem nezažila. Jejich ústa se podruhé setkala, tentokrát mnohem vášnivěji a bouřlivěji. Aljašiny pocity rozkoše se ještě více vystupňovaly, zároveň zcela ochromily ženino jinak tak chladné a rozumné uvažování.

Když jí konzultantovy prsty klouzaly po šněrovačce vzhůru a hledaly zapínání, žhnula touhou. Bylo jí jedno, kde jsou, klidně se mohl celý dvůr dívat, jak se konzultantovi odevzdává. Tak dlouho na ten okamžik čekala.

Představovala si ho v myšlenkách, když činila potěšení svému manželovi. Nyní bude konečně za všechno odškodněná.

Mortva ji něžně, ale bez zbytečných okolků vyloupl z početných vrstev šatstva, až před ním stála zcela nahá.

Poté i on odložil uniformu, mužovo bledé, šlachovité tělo vypadalo ve srovnání s démonickým, děsivým stínem na stěně velice útlé, téměř křehké. Avšak jakási

nevysvětlitelná přitažlivost, která z něj vycházela, jednoznačně zvítězila. Kabcara nedokázala touhu déle ovládat. Zasténala, popadla muže a přitiskla ho k sobě, aby ho cítila co nejintenzivněji.

Během vzrušujícího milostného aktu, odehrávajícího se na stole, Aljaša neustále letmo pohlížela na stěnu, na níž se zřetelně rýsovala pravá rádcova podoba, jeho podstata.

Celé tělo dychtivě vnímalo Mortvovy doteky a něžnůstky. Vyvolaly v ní tak intenzivní pocity, že upadla do extatického opojení a okolní svět se rozplynul v mlze.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ BORASGOTÁN, ZE VŠECH STRAN OBKLÍČENÝ CHECSKOTAN, POČÁTEK LÉTA 444 P. S.

Mocná pevnost byla obklíčená ze všech stran, nikdo a nic nemohlo proniknout ven. Ale k velké lítosti shromážděných Tzulandrijců a Tarpolanů se rovněž nikdo nedostal dovnitř, což byla ta pravá potíž.

Checskotan pocházel z dob, kdy se na kontinentu opravdu válčilo, tyčil se uprostřed okolní krajiny jako masivní skála a sloužil Arrulschánovi IV. jako poslední opěrný bod.

Pevnost obklopovaly dvoje stabilní kruhové hradby, vodní příkop znemožňoval, aby se dobyvatelé pod nimi podkopali dovnitř. Posádka čítala dvě stovky mužů. Nebylo jich dost na to, aby útočníkům způsobili opravdové škody, ale bylo jich právě tolik, kolik potřebovali na navážení munice a obsluhu katapultů, jimiž se ubránili pokusům o dobytí.

Velitelé obléhajících vojsk to pochopili, když jejich ztráty dosáhly sto padesáti mrtvých, a upustili od dalších nesmyslných útoků.

Deset kontingentů, každý z nich měl tisíc mužů, již tři týdny nečinně sedělo před hradbami, místo aby bleskovým útokem dobylo celý Borasgotán. Strategie miniaturních armád vycházela z rychlého postupu vpřed, rozbití jakéhokoliv odporu borasgotánských jednotek a vyřazení posádek z boje. V druhé vlně dorazí za útočícími vojsky kabcarovi guvernéři s doprovodem a panovníkovým jménem začnou celá obrovská území spravovat.

Tento princip rychlého vedení války však nepočítal s přepravou těžkých obléhacích strojů, ani nemluvě o přemístění dostatečně velké armády řemeslníků, schopných na místě zhotovit potřebné katapulty, balisty a onagery, dobývací žebříky, beranidla a stroje na navrtání hradeb.

Vojska sice mohla Checskotan nerušeně minout a postupovat

dále,

ovšem

nedobytá

pevnost

vždy

představovala nejistý faktor. Nadále sloužila nepříteli jako

shromaždiště a zásobovací základna, mohl odtamtud zahájit nové akce, a v nejhorším případě dokonce vpadnout Tzulandrijcům a Tarpolanům do zad.

Takové riziko se žádný z důstojníků neodvážil podstoupit, takže velitelé vyslali posly a požádali o pomoc mistrovského stratéga, který jistě přijde na rychlý způsob, jak tuto pevnost dobýt.

Obléhaní se mezitím bavili tím, že na útočníky vystrkovali holé zadky nebo ukazovali pohlaví, přitom prozpěvovali posměšné popěvky a katapultem stříleli po obléhatelích nádoby plné fekálií.

Počátkem čtvrtého týdne neúspěšného dobývání se před pevností objevil Osbin Leod Varesz s dlouhou řadou povozů.

Dvacet vozů, jejichž kola se pod tíhou nákladu hluboce zarývala do země, přikodrcalo krátce po příchodu noci, všechny byly přikryté plachtami, aby chránily náklad před pohledy zvědavých očí.

Padesát mužů z tzulandrijského kontingentu spěšně postavilo obrovský stan, do něhož vozy postupně zajížděly a kde se z nich shazoval náklad.

*

Následujícího dne ráno objevila posádka Checskotanu pozoruhodné změny. Ochozem prvního kruhu hradeb, kde se obléhaní právě chystali k další „parádní přehlídce řití a ptáků“, se začal šířit neklid.

„Nechte toho nesmyslu a natáhněte si zase kalhoty. Vaše podělané prdele stejně nechce nikdo vidět. Dej to sem.“

Plukovník Vrobloc, statný Borasgotánec s hustými vousy, popadl dalekohled, aby se zblízka podíval, co obléhatelé provádějí.

Dvacet z větší části vyložených vozů stálo na okraji ležení, čtyři právě vojáci tlačili těsně okolo stanu, zatímco další dva vozy stály zcela stranou. Ovšem počet stráží, které se kolem nich hemžily, byl opravdu enormní.

„Tam asi nebude nikdo spát, co?“ vyptával se jeden z borasgotánských vojáků nadřízeného, mužova ruka přitom volně spočívala na předprsni. „Že by kuchyňskej stan?“

Vrobloc krátce odložil dalekohled, pokrčil čelo a znovu si přiložil přístroj k očím. „Divil bych se, kdyby tam stavěli nějakou pec. A proč odstavujou ostatní naložený vozy tak daleko od ležení? Jako by z nich měli strach.“

U stanu obléhatelů nastal pohyb. Čtyři vojáci se rozběhli k vozům na kraji ležení, každý z nich vytáhl zpod plachty malý soudek a běžel s ním zpět.

„Že by to byl nějakej výčep?“ usuzoval borasgotánský voják. „Nechali si dovézt soudky s kořalkou, ty tarpolský žoky. Budou chlastat, dokud nepadnou.“ Vytvořil z dlaní

kornout a přiložil je k ústům. „Chlapi! Pojďte sem!

Tarpolani se budou na rozkaz svýho kabcara ožírat!“

Zvědavost vojákům nedala, na místo přiběhli další strážní a tlačili se na ochozu.

Aktivita Tzulandrijců však zdaleka nebyla u konce.

Celtovina zakrývající stan se odzadu kousek po kousku odhrnovala a přestávala bránit v pohledu na věc, kterou tam útočníci během noci sestavili.

Vrobloc spatřil zvláštní rouru spočívající na lafetě. Její délku odhadoval na dobré čtyři metry. Otvor v ústí, mířící jeho směrem, byl dost široký na to, aby do něj vlezl celý soudek. Početná malá kolečka, zespodu připevněná k železem obité dřevěné plošině, se pod tíhou kovových rour téměř celá zabořila do země. Podvozek byl velkými kolíky ukotven do hlíny. Ať to bylo, co to bylo, tahle věc, která právě mířila na Checskotan, se plukovníkovi vůbec nelíbila.

Ignoroval udivené výkřiky svých mužů.

Deset vojáků vleklo na nosítkách kamennou kouli, obitou železnými pásy. Obličeje jim zrudly námahou, když nosítka zvedali do výšky a potom ten podivný balon překlopili do otvoru v rouře. Zapadla tam jako ulitá a skutálela se dovnitř.

„Má to snad bejt nějakej novej katapult?“ utahoval si z obléhatelů jeden ze strážných za hlučného smíchu kamarádů. „To je přece moc těžký! To sem má přiletět samo, nebo to sem ponesete, vy smradi?“ Muž se na

hradbách otočil, přidřepl a stáhl si kalhoty. „Tady máte pěknej cíl!“

Ostatní vojáci ho s řevem napodobili a s holými zadky se klátili ve větru. Vrobloc se sice srdečně smál spolu s nimi, ani na okamžik však nespustil útočníky z očí.

Jeden z Tzulandrijců se pátravě podíval přes horní okraj roury, popošel k lafetě a začal točit dvěma kolečky.

Ozubená kolečka se natočila, ústí roury se sotva postřehnutelně sklopilo. Poté muž kývl na dalšího, jenž měl v ruce pochodeň.

Plukovník stále nepochopil, jak má koule, jejíž váhu odhadoval na tisíc liber, překlenout vzdálenost téměř celé versty.

Tzulandrijec si znovu stoupl za rouru, potom přikývl, zvedl sevřenou pěst a po krátkém váhání jí máchl dolů.

Nosič pochodně krátce přiložil plamen k zadní části roury a pak se rychle otočil.

Z ústí okamžitě vyrazil obrovský oblak kouře, po něm následovala nepopsatelná rána, zvolna doznívající jako zvuk hromu. Koně obléhatelů se vyděšeně plašili, několik se jich utrhlo a uteklo pryč.

Jeden z borasgotánských účastníků „parádní přehlídky řití“ překvapením ztratil rovnováhu a v poslední vteřině se mu podařilo chytnout se hrazení a padnout na břicho.

Nepříliš jemně přistál na ochozu.

Téměř současně něco prosvištělo obrovskou rychlostí nad zadky strachem pobledlých vojáků a s rachotem udeřilo do kamení druhého okruhu hradeb.

Nejen že se v opevnění udělala díra, ale ke všemu ještě se napravo i nalevo od zasaženého místa zhroutily další kusy hradeb. Z oblaku prachu, který se přitom vytvořil, se vynořil otvor. Byl tak široký, že by jím najednou mohli projít hned tři muži.

Strážní se nechápavě dívali na čerstvou proluku, jednomu z nich nechtěně uniklo hlasité pšouknutí.

„Málem jsem vám všem bombardou ucpal díry v řiti, že jo?“ zaryčel skvěle naladěný Tarpolan, který předtím obsluhoval kolečka na lafetě. „Příští kámen vám zarazím do střev, jestli zůstanete, kde jste, vy zbabělci!“ Hulákání a jásot se tentokrát ozývaly od obléhatelů, kteří okamžitě začali s přípravami na další střelu.

„Dělejte, okamžitě odsud vypadněte!“ nařídil plukovník a sám pospíchal ke schodům vedoucím dolů. Jeho podřízení si natáhli kalhoty a jeden přes druhého se hrnuli za ním.

„Uvědom kabcara Arrulschána o nové situaci,“ nařídil spojce. „Řekni mu, že nepřítel má k dispozici prokletou zbraň, jaké se nedokážem ničím vyrovnat. Způsobí, že člověk po ní ohluchne. Plive to kouř a oheň a boří zdi. Je to snad dílo samotného Tzulana!“ Muž se rozběhl. „Ještě mu řekni, že prý se jmenuje ‚bombarda‘!“

Vrobloc shromáždil své lidi. Pokud chtěli zabránit tomu, aby zbraň rozstřílela Checskotan na hromádku kamení, nezbývalo jim nic jiného než ji co nejrychleji zneškodnit. A vroucně doufal, že mu jeho pán nedá takový rozkaz.

Protivník měl více než čtyřicetinásobnou převahu, a možná ještě větší, vědělo se o něm, že je v poli tvrdý, zkušený a disciplinovaný. Což se o jeho lidech zrovna nedalo říct.

Stáhl všechny ozbrojence do vnitřní pevnosti a za hodinu se vydal ke kabcarovým komnatám, k Arrulschánovi, aby mu vylíčil situaci. Třeba ho přemluví, aby se vzdal. Aspoň by jich pak zůstalo naživu víc než jen kabcar.

Zatímco kráčel arkádami hlavního traktu, téměř každou chvíli očekával zlověstné rachocení bombardy. Jenže zatím všude vládl klid.

Jakmile došel ke dveřím, za nimiž přebýval borasgotánský kabcar, zarazil se a v duchu si položil otázku, jak asi panovník přijal hlášení spojky. Jestli utrpěl jeden z legendárních záchvatů, bylo možné úplně všechno.

Vrobloc zaklepal, a když zevnitř zaslechl výzvu, aby vstoupil, vešel dovnitř.

Arrulschán IV. seděl na trůnu, oběma rukama držel šavli, hlavu mu zdobila paruka z dlouhých zlatých vlasů. Tělo, které se rozhodně nedalo nazvat útlé, halil černý hedvábný plášť posázený četnými drahokamy, na něm měl navlečený prsní pancíř. Ve vousech se třpytily diamanty, které mu do

nich zapletli lokajové. Diamanty měly při vhodných příležitostech podtrhnout jeho božskost.

Panovník seděl v poloze vítěze. Jednu nohu položil na tělo mrtvé spojky, zorničky velké jako špendlíky pátravě těkaly po místnosti sem a tam. Když spatřil Vrobloce, dal se do šíleného smíchu.

„Můj plukovníku! Můj milý plukovníku!“ Lhostejně odhodil šavli stranou, rozpřáhl ruce a vykročil k vojákovi.

„Jenom si to představ. Tento člověk se opovážil povídat mi nesmysly, blekotal něco o bombardách a sviňárnách, pche, taková blbost.“ Rukama neustále poškubával hned na jednu, hned na druhou stranu.

„Vaše Veličenstvo…“ nadechl se voják, Arrulschán však okamžitě zvedl ukazováček. „Božský kabcare,“ povzdechl si Vrobloc, jenž si v mžiku uvědomil, jaké chyby se dopustil, když panovníka oslovil. „Spojka měla bohužel pravdu.

Nepřítel dokáže zbořit naše hradby, a to i z velké vzdálenosti.“

„Cože? Opravdu?“ Arrulschán si položil prst na bradu.

Potom pohlédl na mrtvého. „Teď je mi to trochu trapné, plukovníku. Chudák! Podívejte, trefil jsem ho rovnou do srdce. Škoda, škoda.“ Najednou zatleskal. „Mám to! Strčíme mu do zadku klacek, aby stál rovně, a někde ho opřeme o zeď. Aspoň to nebude nápadné, že ne?“

Kabcar kroužil po místnosti, přitom si něco nesrozumitelného mumlal, a Vrobloc vroucně doufal, že ho záchvat šílenství brzy přejde.

„Milý plukovníku, dejte osedlat koně. Vyjedeme si!“

Arrulschán ho popadl za ruce a poskakoval kolem něj.

„Tralalá a hopsasa!“ Prudce se zastavil. „Ne, nevyjedeme si.

Vyrazíme ven a smeteme je. Nebudou mi ničit moji krásnou pevnost.“ Zvedl šavli a parádním vojenským krokem zamířil ke dveřím. „Levá dva tři čtyři, za mnou, Vrobloci! Božský Arrulschán

vás

všechny

povede

k vítězství!

Do

úúútoooookuuuuu!“

Důstojník si povzdechl a vyšel ven za šílencem, který si zpíval do pochodu a v plstěných papučích pospíchal do stájí.

Vrobloc s těžkým srdcem nařídil dvěma stovkám mužů, kteří se shromáždili na dvoře, aby nasedly. Jejich obličeje zřetelně prozrazovaly, co si o nařízeném výpadu myslí.

Arrulschán poskakoval v sedle nahoru a dolů, dutě se smál a máchal zbraněmi, přičemž jen těsně míjel uši svého koně. „Do úúútoookuuu, vy pacholci! Otevřete bránu!“ ryčel borasgotánský kabcar. „Všichni nasedat! Přicházíme!

Božský vás povede k vííítězstvííííí!“

Stráže roztočily kladky, brány se pomalu a se skřípěním otevíraly, vodní příkop překlenul padací most. Arrulschán s divokým řevem tryskem vyrazil vpřed, za zády mu poletovaly šosy černého hedvábného kabátce, falešné zlaté vlasy divoce plápolaly ve větru.

Vrobloc se díval za šílenou postavou, která právě projela poslední bránou a vyřítila se na planinu, potom se rozhlédl po vojácích a předklonil se v sedle.

„K západní bráně,“ přikázal a jako první obrátil koně.

„On od nás skvěle odvede pozornost. Pokusíme se prorazit kruh obléhatelů a probít se na východ.“

Muži ho bez řečí následovali, ve tvářích byla vidět úleva.

*

Střelec z bombardy dokončil poslední přípravy k další ráně, když se z brány vyřítil osamělý jezdec. Osbin Leod Varesz se tázavě rozhlédl.

„To je Arrulschán,“ ohlásil pozorovatel, který jezdce dalekohledem poznal. „Jenom se na něho podívejte. Musel vyběhnout přímo od krbu a skočit na koně.“ Natočil dalekohled kousek doleva. „Zezadu nám hlásí, že se posádka snaží prolomit obklíčení.“

„Signalizuj jim, ať je nechají projít,“ nařídil stratég korouhevníkovi. „Je úplně jedno, jestli je zabijeme hned, nebo až za půl roku. Hlavní je, že Checskotan teď patří nám.“ S úšklebkem na rtech potřásal hlavou, když pozoroval ryčícího vládce Borasgotánu. „Dobrá, chlapi. Ušetříme lidu Borasgotánu jeden drahý pohřeb.“

Mistr střelby na jeho pokyn rychlým natočením koleček sklopil hlaveň děla, až mířila téměř vodorovně, přímo před sebe. „Jestli ho trefíš, dostaneš dvacet vasleců,“ oznámil Varesz hlasitě.

Vojáci a obslužný personál se vzadu horlivě pustili do sázek.

Muži odstranili kolíky, spojenými silami natočili lafetu několik centimetrů doleva, pak dal mistr střelby znamení nosiči pochodně, jenž opět přiložil oheň k otvoru v hlavni.

V zadní části bombardy s dunivým rachotem vzplálo padesát liber střelného prachu a v oblaku kouře a ohně katapultovalo pět set kilogramů těžkou kamennou kouli proti přijíždějícímu Arrulschánovi.

Jeho kůň se sice po ráně z děla splašil, ale nezabránil tím nevyhnutelnému. Vojáci kvitovali zásah hlasitým smíchem.

Z „Božského“ ani z jeho koně toho moc nezůstalo.

„Mistr střelby nenosí titul neprávem,“ prohlásil stratég uznale a hodil veliteli bombardýrů dvacet vasleců. „Dobrá rána. Ále ty si zasloužíš mnohem víc.“

Varesz se rozjel a vedl koně na místo, kde Arrulschána IV. zasáhla střela z bombardy. Drobnosti ho nezajímaly, hledal něco konkrétního.

Po krátkém pátrání věc našel a nabodl ji na hrot obouručního meče. Jílec volně položil na stehno, ostří směřovalo vzhůru, aby bylo kořist dobře vidět, a v této pozici se rozjel zpátky ke svým mužům.

Když dorazil k mistru střelby, blahovolně se uklonil a sklopil nalezenou věc. „Vezmi si to a nos to jako památku na dnešní den, kdy tvoje bombarda poprvé vítězně zasáhla do boje.“ Muž stáhl zlatou paruku z čepele a položil si ji na hlavu. „Ode dneška se ti bude říkat ‚Zlatý‘. Nechť je tvoje oko vždycky tak spolehlivé a přesné. Nebo o to vyznamenání přijdeš a spolu s ním i o hlavu.“

Tarpolané i Tzulandrijci se otřásali smíchy.

Mistr střelby pořádně nevěděl, jak si má ceremoniál vyložit,

proto

pro

jistotu

poděkoval

vojenským

zasalutováním. Varesz pobaveně pozdravil rovněž a odjel zpátky ke svému stanu.

Jeho zástupce Widock začal ryčet povely a vydal rozkaz k obsazení Checskotanu.

Každý, kdo při krátkém pochodu k opuštěné pevnosti prošel místem, kde byl borasgotánský kabcar rozprášený do všech světových stran, si posměšně vzal kousek hedvábného kabátce, aby mu připomínal památný den, kdy byl Arrulschán IV. patřičným způsobem vyškrtnut z ulldartských dějin.

Jeho zakrvácené pantofle se večer houpaly na stožáru uvnitř pevnosti.

ULLDART, TURIS, ZAKÁZANÉ MĚSTO, POČÁTEK LÉTA 444 P. S.

Pashtak šťastně sevřel svou družku Shui v náručí.

„Dokázali jsme to. První vnější hradba je hotová, a to navzdory tuhé zimě. Zdá se, že je nám Tzulan milostivě nakloněn.“

„Však jich taky pro Spáleného boha už dost zemřelo,“

podotkla Shui pichlavě. „Jak člověčenců, tak našich lidí.“

Nerušeně dále kojila nejmenšího ze čtyř potomků.

Zešikmené zorničky se obrátily k jejímu druhovi. „Ale je dobře, že to funguje,“ dodala smířlivěji.

Pashtak se na ni zašklebil, z úst mu vyšlo tupé zavrčení.

To, co u obyvatel Turisu vyvolávalo hotové orgie strachu, pochopila Shui naprosto správně. Její druh se bavil.

„Vrátím se zpátky na staveniště k chrámu. Dosáhli jsme značného pokroku, přestože nám holé kůže zničily pořádný kus tvrdé práce. Ani nemluvě o spoustě mrtvých.“ Přehodil si přes sebe lehký kabát. Jenom barva a emblém na obnošeném kusu šatstva připomínaly, že předchozí majitel patřil k turîtským pořádkovým jednotkám. „Ale nyní se ze všech chatrčí ozývají výkřiky o novém životě.“

Shui na něj ustaraně pohlédla. „Starej se v radě o to, aby nadále bylo pro všechny dost jídla. Divokou zvěř v okolí už dávno buď snědli všichni ti nenažranci, nebo utekla před

tlupami lovců.“ Pohladila chundelatý uzlíček v náručí.

„Přitom matky nyní bezpodmínečně potřebují dost potravy.“

„Myslíme na to,“ řekl Pashtak. „Rozjeli jsme něco, co nám může pomoci.“ Tlumeně zavrčel a políbil ji na čelo. „K

večeru budu zpátky.“ V dobré náladě vyšel z chatrče ven do svitu jarních sluncí.

Mezi rozpadlými kameny, na náměstích i v nově vznikajících uličkách panoval čilý ruch. Bahenní stvůry všech druhů pilně pobíhaly z místa na místo a ruku v ruce pracovaly, aby Zakázané město znovu postavily.

Díky tomu, že Tzulánci dokázali práce dokonale naplánovat, činili obyvatelé bývalého hlavního města nepřetržitě další a další pokroky. Každé staveniště vypadalo den co den jinak, postup prací byl jasně viditelný.

K modré obloze se tyčily nové jeřáby, šlapací mlýny bez ustání rachotily, udržovaly v provozu kladky, zvedaly objemné náklady a tahaly do vzdušných výšek těžké balvany. Mezi kamennými deskami byste marně pátrali po místech zarostlých býlím a plevelem. V hrubých rysech všechno působilo dojmem, jako by dělníci neuváděli poničené nebo zbořené budovy s námahou do původního stavu, ale jako kdyby pilní stavitelé budovali Sinuredovi na jeho počest úplně nové město.

Rovněž okolí obrovitého areálu doznalo změn. Pracovní čety vymýtily v okolí jedné míle všechny lesy, Tzulánci pilně pracovali na odvodňovacím systému, aby bažiny zčásti

vysušili a přes léto tak aspoň trochu zlepšili klima. První modely hliněného potrubí, které hodlali použít, byly vypálené a na zkoušku zapuštěné do vlhké země. Zdálo se, že fungují.

Bahenní bestie zahlédla v dálce na okraji města tři muže, jak stojí a s údivem pozorují, co se v Zakázaném městě děje.

Rychle zamířila k čekajícím.

Bylo to stejné jako vždycky: lidé, kteří si chtěli trochu vydělat, překonali jako první odmítavý postoj k neznámým věcem a snažili se navázat obchody. Ani případ bahenních bestií nebyl výjimkou. Když byly vyhlášeny kabcarovy nové výnosy, museli Turîťané v okolí zachovávat vynucené příměří.

Jak to tak vypadalo, někteří z nich si řekli, že ztráty z příjmů za hlavu každé zabité bahenní bestie, které se v dobách Mennebara II. ještě vyplácely, prostě budou muset nahradit výměnou zboží. Bylo zapotřebí několikerého ujišťování, že smějí volně přijít, a záruk, že se jim nic nestane, než se první delegace odvážila vkročit do bažin a do bývalého hlavního města válečného knížete. A nyní tedy přišli.

Pashtak se neustále cvičil, aby si zlepšil výslovnost a odstranil šišlání, což se mu s ohledem na vyčnívající špičáky příliš nedařilo. Ale díky lekcím, které dostal od Tzulánců, nyní ovládal lidskou řeč téměř perfektně, a proto byl také vybrán, aby vedl jednání.

Cestou k vyčkávající delegaci ho polilo horko, když si uvědomil, že má na sobě kabát zabitého Turîťana, takže rychle přehodil nešťastný kus oblečení přes vzpěru lešení.

Nechtěl takovou hloupou chybou ohrozit opatrné námluvy.

Především proto, že byli odkázaní na pravidelné dodávky masa.

Jako člen „shromáždění pravověrných“ dobře věděl, jak na holé kůže působí jeho kostnatá, plochá lebka a rudě se lesknoucí zorničky. Jeho svalnaté, podsadité tělo porostlé srstí a silné ruce s ostrými drápy rozhodně nevyvolávaly dojem někoho, komu by bylo radno svěřit do péče maličké člověčence. To však chtěl napravit přátelským chováním a tím si je získat.

Pozornost tří mužů se upřela na stvůru, která cílevědomě mířila rovnou k nim. Zdálo se, že jeden z nich chce položit ruku na jílec meče.

Pashtak zpomalil tempo a zvedl ruce na znamení, že přichází v míru. Potom naznačil úklonu a usmál se.

Jeden člen delegace zbledl a rychle si zakryl ústa, druhý sevřel jílec zbraně tak mocně, až mu zbělely klouby, zatímco poslední z těch tří se ovládal přímo mistrovsky.

Pouze rychlé polykání prozrazovalo, že s námahou ovládá rozrušení.

Pashtak už z dálky nosem vycítil, že z něj mají strach.

Rychle sevřel rty, aby tesáky nebyly vidět.

„Má ty dobroto,“ zašeptal první muž. Strachem měl vytřeštěné oči, hlas mu přeskakoval a vyšrouboval se do značných výšek. „Viděli jste to? Tím nám rozerve krky rychleji, než stačíme naposledy vydechnout.“ Ucouvl o krok dozadu. „Ať vás sežere jako první.“

„Asi ho sem k nám poslali, aby nás někam dovedl,“

usuzoval muž s mečem opatrně. „Jenom jestli nám rozumí?

Nevypadá moc chytře.“

„Buďte zticha, vy ustrašené baby,“ obořil se na ně třetí muž přes rameno. „A ty: zaveď nás ke svému veliteli,“ řekl hlasitě. „Ty nás zavést k veliteli. Zavést tam. Ty.“

Pashtak se zhluboka nadechl. „Mám radost, lidé, že jste se vydali do našeho města,“ pozdravil je přátelsky.

„Ono to mluví,“ vyjekl nejvyděšenější muž. „Ono to mluví naší řečí.“

„Jmenuju se Pashtak a jsem jedním z těch, kdo řídí osudy nás všech,“ vysvětloval Pashtak nevzrušeně.

„Mimochodem, jsem mužského rodu, smím-li prosit. Takže o mně nemluvte, jako kdybych byl kámen nebo jiná věc.“

„Já jsem Karnfried, toto jsou Bundgast a Lebhart.“ Muž postupně ukázal na oba společníky. Potom zřejmě nevěděl, co má říct dál, a jenom se obezřetně usmál. „Tak to bychom měli.“

„Výborně,“ odvětil Pashtak. „Nejlepší bude, když si o obchodních vztazích popovídáme někde v klidu. Následujte mě, prosím.“

Rychle vedl tři muže místy, kde byly stavby v plném proudu, až dorazili k Sinuredově paláci. Cestou jim vysvětloval, co všechno spolu se soukmenovci dosud vykonali. „A samozřejmě nám už lidé neslouží jako otroci, to jsme odstranili,“ dodal.

„Nesmí se stávat, abychom vás nutili pro nás pracovat.

Také se nekonají lidské oběti. To všechno je možné jenom díky kabcarovi.“ Turîťané se na sebe ohromeně podívali.

Nikdy by je ani nenapadlo, že tvor prostě jen tak přizná hrůzy, které se zde v minulosti odehrávaly. „Ten Lodrik je dobrý člověk a není nutné, aby mezi našimi národy vládlo nepřátelství. Na Ulldartu je dost místa pro všechny, nemám pravdu?“

Pashtak vedl návštěvníky mezi vysokými sloupy rovnou do haly, která byla z větší části již opravená. I obrovitý trůn, na němž Sinured v minulosti sedával, stál opět na původním místě. Pro potřeby rokování zde byly rozestavené stoly a židle, vedle byly připravené džbánky a karafy s vínem.

Pashtak dal třem mužům přednost a vlastnoručně je obsloužil tmavým alkoholem, potom naplnil i svůj pohár a pozvedl jej.

„Na zdar našeho jednání,“ připil skupince vyjednávačů.

Když ve tvářích návštěvníků postřehl nedůvěru, zhluboka se napil. „Samozřejmě je ve džbáncích prolitá krev, přesně jak se sluší a patří,“ zažertoval, když muži přiložili poháry k ústům. „To byl jenom vtip,“ okamžitě je uklidňoval, když

Lebhart, nejustrašenější ze všech tří členů delegace, jevil chuť všechno zase vyplivnout. „Je to staré víno, nic jiného.“

Hosté s úlevou polkli. „A teď přejděme k obchodním záležitostem.“

„Nejdříve pár slov na vysvětlenou,“ dal se do řeči Karnfried. „Pocházíme ze tří nejbližších měst v okolí, každý z nás je tady z pověření jejich obyvatel. Máme vám předat pozdravy a přání všeho dobrého.“

„To je velice pěkné. Doufám, že naši lidé už neřádí ve vašich stájích? Všem jsme nařídili, aby nechali osady na pokoji,“ vyptával se člen rady zvědavě.

„Ano, ano,“ potvrdil Bundgast. „To souhlasí. Počet přepadů výrazně poklesl.“

„Považujte to za výraz dobrého sousedství, které bychom chtěli s vámi udržovat,“ prohlásil Pashtak, jemuž se průběh vyjednávání zatím velice zamlouval. „Také bychom s vámi rádi obchodovali. Potřebujeme potraviny. Především maso, jestli nějaké máte, potom přirozeně i obilí a podobné věci.

Ne každý z nás se živí masem a těch, co dávají přednost lidskému masuje hrozně málo.“

Tentokrát se tři muži dali do smíchu. „To byl povedený vtip,“ usoudil Lebhart a dal si doušek vína.

„To nebyl vtip,“ přiznala stvůra čestně a muž s prskáním víno vyplivl. „Ale máme je pod kontrolou, nemějte obavy.

Jsou neškodní. Ovšem kdybyste měli nějaké zločince, které jste pověsili, víte, kde můžete mrtvoly nechat.“

„Díky za nabídku,“ odpověděl Karnfried poněkud uraženě. „Zůstaňme zpočátku u výměny běžného zboží. Co nám můžete nabídnout?“

„Jsme výborní řemeslníci, někteří z nás se skvěle vyznají v bylinkách. S jejich pomocí vyrábíme léčivé masti a roztoky stejně jako naši přátelé v Aldoreelu. Mají vynikající kvalitu,“ vychvaloval Pashtak vlastní zboží. „Počínaje vonnými mátovými oleji, které dělají hotové divy, když k nim přičichnete, a konče mastmi na zanícené rány.“

„To je pravda. O tomhle zboží jsem již slyšel,“ potvrdil jeho slova okamžitě Bundgast a dal tím najevo souhlas. „A podle mého názoru se tento obchod velice vyplatí. Vy mi dodáte sudy s mastmi a podobnými věcmi, já vám poskytnu potravu. V zásadě jdu do toho.“

Rovněž Karnfried a Lebhart prohlásili, že mají o obchod zájem, nyní začala tuhá jednání o cenách, objemu dodávek a době, jaká bude k uskutečnění obchodu potřebná.

Dohadovali se až do pozdního večera, vypili přitom mnohou karafu s vínem, až nakonec ke všeobecné spokojenosti dospěli ke shodě. Tím bylo zajištěno základní zásobování Zakázaného města a chovu vlastního dobytka i obdělávání polí nestálo téměř nic v cestě.

Navzdory vší živé gestikulaci a častému hlasitému smíchu, jímž obchodníci nešetřili, Pashtak vycítil odstup, který si od něj všichni tři muži zachovávali. Při střízlivém pohledu na minulost jim to nemohl klást za vinu. I v jejich

vlastních řadách existovaly stvůry, které se vyslovily proti jakýmkoliv kontaktům s holými kůžemi. Obávaly se zrady a zákeřných útoků.

„Jestli si někdy budete chtít v klidu prohlédnout naše město, přijďte,“ pozval je, když je doprovodil ke dveřím paláce a procházel s nimi náměstím osvětleným táborovými ohni a pochodněmi. „Lidé jsou u nás kdykoliv vítáni, pokud přicházejí v míru.“

„Vaše nabídka je velice přátelská,“ poděkoval mu Karnfried. „Abych pravdu řekl, na vašem místě bych se do lidského města neodvážil. Zatím ještě ne. Kabcar sedí daleko odsud, jeho lidé a úředníci sice už tu a tam do Turisu dorazili, ale…“ zarazil se.

„Můj vážený cechovní bratr chtěl říct,“ doplnil ho Bundgast, „že kdyby nějaké bestie… myslím příslušníky vašeho rodu, postihla smrt, zřejmě by se toho moc nestalo.

Lidé o vás mají stejně jako dřív nevalné mínění.“

„A vy představujete výjimku,“ pochválil je Pashtak a za chůze gestem přivolal dva „nenasyty“. Nenasyté byly největší bahenní bestie, silné a děsivé na pohled. Nic jimi nedokázalo otřást, a to z nich dělalo nebezpečné bojovníky.

Zato jídla sežraly třikrát víc než ostatní. Radní jim temnou řečí nařídil, aby se lidem postaraly o bezpečný odchod, což bestie potvrdily souhlasným zabručením.

„Ty… vy nás pravděpodobně přeceňujete,“ poznamenal Karnfried. „Nás sem přivedly peníze, ne naděje, že s vámi navážeme přátelství.“

„Jedno a druhé se nemusí navzájem vylučovat, člověče.

Z mnoha obchodních vztahů se vyvinuly sympatie. A jestli dospějete k pochopení našeho rodu a naší kultury, mnohé překážky zmizí samy od sebe,“ mínil Pashtak s důvěrou.

„Obě strany dělaly celá staletí chyby a žily v nepřátelství.

To se nedá překonat jediným výnosem. Bylo však uzavřeno příměří. Na tom se dá stavět.“

Bundgast uznale přikývl. „Moudrá slova. Uvidíme, co nám čas přinese.“ Vzhlédl k obrovitým postavám nenasytů.

„Zdá se, že vlastním lidem příliš nevěříte.“

„Protože vám dávám na cestu eskortu?“ Člen rady se ušklíbl a v celé kráse předvedl šikmé tesáky. Rudé panenky se zaleskly, ozvalo se tlumené zavrčení. „Ne, po okolí se potulují lupiči, kteří by si ve tmě až příliš rádi počkali na tři obchodníky. Z nás by vám nikdo nezkřivil ani vlásek.“

Tři muži poněkud zahanbeně odpochodovali nově vybudovanou hlavní třídou a zanedlouho se dali do vzrušeného hovoru.

Pashtak spokojeně postřehl, že se jejich pach změnil. Z

Karnfrieda a Bundgasta strach zcela zmizel, u Lebharta se částečně utlumil. Usoudil však, že z posledního muže je strach cítit prakticky bez ustání.

Napětí, které pociťoval během jednání, z něho postupně opadalo. Děkoval sám sobě, že první setkání tak dobře zvládl. S chutí se protáhl, až mu zapraskalo v kostech.

Na rozlehlých náměstích panoval nerušený klid, práce byla u konce, aby všichni nabrali dostatek sil na další namáhavý den. Kol dokola se v troskách rozmístili nenasytové, aby město dobře chránili a hlídali. Něco podobného jako tehdy, když se holým kůžím podařilo zaskočit obyvatele města úspěšným překvapivým útokem, se již nesmělo opakovat. Výnos sem, výnos tam.

Pashtak se vydal na cestu domů, dovolil si však malou okliku, která ho zavedla pod obrovitou obloukovkou stavbu, vybudovanou na Tzulanovu počest.

Zatím zde ještě stálo lešení a vzpěry podpíraly několikatunové kamenné kvádry, které by se měly v průběhu příštího týdne spojit v jednu z nejokázalejších konstrukcí ve městě. Klenuté sloupy ve tvaru půloblouku se tyčily do výšky dvaceti metrů, jejich základy vytvářely osmiúhelník. Vrcholky se k sobě nakláněly, ale nedotýkaly se. Do prostoru, který mezi nimi vznikl, což byl kruh o průměru pěti metrů, má být nakonec zapuštěna koule z vzácného černého mramoru. To bude poslední kámen celé stavby. Dokud se koule neocitne na místě, je nutné nestabilní konstrukci pracně podpírat, aby se nesmírný tlak, který sloupy vytvářely, rozložil do prostoru.

Pashtak stál přesně ve středu osmiúhelníku a díval se vzhůru k hranatým koncům pilířů, připomínajícím neskutečně velké zuby.

Jako bych se díval kulatou tlamou dravé ryby. Až bude obrovská koule, na níž si kameníci ztupili nástroje, uložená na místo, bude pohled vzhůru působit zcela jinak. Vysoko nad ním se třpytily hvězdy, na obloze se rýsovaly měsíce a spouštěly k zemi paprsky stříbrného svitu, v nichž sloupy a vzpěry vrhaly zmatené, záhadné stíny.

Noční vánek k němu najednou přinesl pach, který ještě nikdy necítil.

Opatrně zavětřil, aby vypátral místo, odkud vychází.

Pashtak věděl, že celá řada soukmenovců se ráda toulá krajinou až v době, kdy z oblohy zmizí slunce, zpravidla se však ukazovali naprosto otevřeně. V Zakázaném městě nebyl důvod, aby se před sebou navzájem skrývali. Tento pach mu však připadal nový, cizí. Nebyl to nikdo z holých kůží ani z obyvatel města.

Chlupy v zátylku se mu zježily, ruce se zkřivily, svaly napnuly. Všemi smysly, které mohl využít, kontroloval okolí a naslouchal. Z neznámého pachu měl velice nepříjemný pocit, vnitřní hlas mu znovu a znovu radil, aby utekl.

Potom zaslechl za zády zvuk, jako by se někdo rychle přemísťoval z úkrytu od jednoho sloupu k druhému. Zavrčel a otočil se.

„Ukaž se!“ vyzval neznámého temnou řečí. „Není důvod, aby ses schovával, nebo snad máš něco za lubem?“

Pashtak popošel několik kroků k pilíři, za nímž se neznámý ukrýval, aspoň jak se domníval. „Vylez ven.“

Plně se soustředil na lov na neznámého vetřelce, dokonce do té míry, že přestal dávat pozor na okolí.

Šlápl na něco kulatého, noha mu sklouzla a ztratil rovnováhu. Natáhl ruku, aby se něčeho chytil a odvrátil hrozící pád. Ruka sevřela volně visící lano, a když ho zatížil svou váhou, v lešení vysoko nad ním něco zaskřípělo.

Zatímco se držel lana a snažil se narovnat propletené nohy, uvolnila se nad ním část lešení a řítila se do hloubky.

Ze stínu sloupu k němu zuřivou rychlostí vyletěla postava, Pashtak opět nabral do plic nezvyklý pach, potom do něj neznámý vrazil a strhl ho z místa, kam o několik okamžiků později dopadly těžké dřevěné klády.

Po okolí se hlasitě rozlehlo poplašné volání, nenasytové pospíchali na místo. Radní se zmateně rozhlédl po osmiúhelníku, ale po tom, kdo mu zachránil život, nebylo ani stopy.

Uklidnil strážce a nařídil jim, aby se vrátili na místa.

Pach tvora, soudil, že to je samice, se však neztratil, takže neznámá musela být poblíž. Přestože mu černá tma nečinila problémy, nikde nikoho neobjevil. „Vylez ven,“ opakoval ještě jednou temnou řečí.

„Já ti nerozumím,“ zazněla shora odpověď v ulldartštině.

„Já tou vaší hatmatilkou nemluvím.“

„Umím i ulldartsky.“ Pashtak objevil na jedné spodní plošině lešení siluetu neznámé samice. Zvedl ruku na pozdrav. „Zachránilas mi život. Za to ti něco dlužím.“

Zvědavě zavětřil jejím směrem. Jistá nuance jejího pachu se mu nezamlouvala, nedokázal ji však nikam pořádně zařadit.

„Jsi ve městě nová. Tvůj pach ještě neznám.“

Tvor elegantně vyskočil z úkrytu a přistál na zemi přímo před ním. „Přesně tak. Právě jsem přišla a chtěla jsem se nejdříve v klidu porozhlédnout, než se rozhodnu, jestli tu zůstanu.“

V bledém svitu měsíců si Pashtak samici konečně prohlédl. Byla trochu větší než on, písková barva jejího obličeje se vyznačovala podivnou bledostí, duhovky se třpytily sytě žlutou barvou. Pokud správně viděl, měla dlouhé, špičaté řezáky. Divoký výraz v obličeji působil agresivně. Největší dojem na něho udělaly ženiny černé, husté vlasy, které momentálně vypadaly značně nepěstěně.

Postavu jí zakrýval potrhaný kroj nějaké selky. Její chování prozrazovalo, že je neustále ve střehu a připravená okamžitě zareagovat.

„Holé kůže představují dost nepřátel. Je dobré mít místo, kde si je možné odpočinout. Tady ti nic nehrozí. Uvolni se,“

prohlásil Pashtak přátelsky a představil se. „A kdo jsi ty?“

Žena se téměř zlomyslně usmála. „Říkej mi Lakastre.

Přicházím z daleka a jsem moc unavená. A hladová.“

Udělala krok k radnímu. „Máte tu něco k jídlu, nebo si musím sama nalovit?“

„Někde najdeme kus chleba.“ Stále ještě nebyl schopen určit, co je to za druh, a ani její pach mu nic neříkal.

Samice odporem protáhla obličej. „Ne. Potřebuju maso.

Hodně masa.“ Chřípí se jí zachvělo. „Ty jsi mluvil s lidmi.

Jsou tu ještě nějací?“ zeptala se žádostivě.

„Už odešli.“ Pashtak potřásl hlavou. „Ale teď nám ještě nepřinesli zásoby. Budeš se muset spokojit s málem a vzít zavděk chlebem.“

Samice nevrle zavrčela. „Tak dlouho nechci čekat. Mám hlad právě teď.“ Oči se jí zaleskly jedovatou žlutí. „Zítra zase přijdu. V lesích si snad něco najdu.“ Rozběhla se k hlavní třídě.

„To není dobrý nápad,“ zavolal za ní radní. „Mohla bys cestou narazit na holé kůže, Lakastre.“

„To doufám,“ odvětila radostně a zmizela ve tmě.

*

Pashtak sotva stačil složit hlavu na polštář a přitisknout se k Shui, když někdo zabušil na dveře jejich chatrče. Jedno z dětí se dalo vyděšeně do pláče. Jeho družka začala

potomka nazlobeně uklidňovat a radní naštvaně dusal ke dveřím.

Když je otevřel, stál před nimi rozčílený nenasyta a naléhal na něj, aby s ním okamžitě šel ven. V Sinuredově paláci se zanedlouho sejde shromáždění pravověrných.

Pashtak znepokojeně vyšel z chatrče, pospíchal vedle hlídače a dorazil do jasně osvětleného sálu paláce.

Tam se již kolem stolu shromáždila většina grémia. V

pozadí ošetřovaly bestie, které se vyznaly v léčení, rány urostlého nenasyty, celého zalitého krví.

Pashtak v něm okamžitě poznal jednoho ze strážců, které vyslal, aby zajistili obchodníkům bezpečný odchod.

Rychle pospíchal na místo a poslouchal zprávu zraněného, jenž navzdory bolestem, které mu rány nepochybně musely působit, podával vcelku srozumitelné vylíčení věcí, jež se před chvílí udály.

Podle něj byla skupina napadena kousek od místa, kde končil les obklopující Zakázané město, asi tam, kde původně sídlila posádka. Zaútočilo na ně něco, co silou a rychlostí dalece převyšovalo schopnosti nenasytů. Neznámý útočník podle všeho neměl zbraně, hlídačovy rány vypadaly, jako by je způsobily děsivě ostré drápy. Nenasyta nebyl schopen říct, co se stalo s obchodníky. Ti v mžiku utekli, hned když se na ně neznámý tvor vrhl. Chyběl sebemenší náznak, podle něhož by se dalo dojít k závěru, kdo je za přepad odpovědný.

„Ať to bylo, co to bylo, muselo to přijít z našich řad,“

ujal se slova Tzulánec Boktar. „A mělo to jediný cíl. Zmařit naše úsilí žít s nevěřícími v míru a pokoji.“

„Zůstává otázkou, co nyní můžeme dělat.“ Pashtak si odkašlal. „Nevíme, kde obchodníci jsou ani kdo byl útočníkem. Dokonce i kdyby z toho holé kůže vyvázly životem, vkročí ještě někdy do našeho města?“

Rozbíhající se diskuse se protáhla do časných ranních hodin.

Grémium se shodlo na tom, že brzy ráno svolá všechny obyvatele města a vážně si s nimi promluví. Pravděpodobně bude nutné vyhlásit do budoucna za podobné přestupky trest smrti, pokud apel na rozum bestií nepřinese plody.

„Promiňte mi, že jsem sem vnikla,“ ozval se od vchodu příjemný ženský hlas.

Hlavy přítomných se otočily a spatřily ženu, s níž se Pashtak před nedávnem seznámil.

Lakastre se však výrazně změnila, působila svěžím, živým dojmem, úplně jinak než před několika málo hodinami. Kůže měla pískovou barvu a lehce se třpytila, po přítomných se rozhlížel pár jantarových očí.

„Zaslechla jsem, že zde zasedá shromáždění, a chtěla jsem vás zdvořile požádat o přijetí do města.“ Uklonila se, černé vlasy se jí jemně zavlnily. Roztrhané šaty se vůbec nehodily k téměř majestátnímu vystupování. Účinku ženina zjevu se nikdo z přítomných nedokázal ubránit.

Přinejmenším nikdo z Tzulánců, jak se Pashtakovi zdálo.

„Jmenuji se Lakastre.“

„Jsem rád, že tě zase vidím,“ pozdravil ji Pashtak. „Ona mi zachránila život.“ V krátkosti vylíčil radním zážitek ze včerejší noci.

„Co tady může chtít žena, která stejně tak může žít i u druhých?“ vyptával se předseda.

Lakastre rozpřáhla ruce. „Podívejte se na mě. Moje oči a zuby mi naneštěstí znemožňují žít mezi normálními lidmi.

Proto se s radostí připojím k těm, jimž je to, jak kdo vypadá, zcela lhostejné.“

„A odkud pochází tyhle změny?“ dorážel dále Tzulánec.

„Nemůžu si vzpomenout, že bych kdy viděl bahenního tvora, který by se ti aspoň vzdáleně podobal.“

„Já jsem poslední, kdo by to uměl vysvětlit. Moji rodiče žili jako rašelináři v blízkosti jedné bažiny.“ Pokrčila rameny. „Kdo ví, co všechno se tam stalo, moje matka bývala často sama. Když jsem vyrůstala, žila jsem v naprostém odloučení od lidí, otec mě zavrhl. Já jsem putovala od jedné bažiny k druhé, ale nikde jsem se pořádně neusadila ani jsem se nenaučila řeč tvorů, kteří tam žili.

Když jsem se doslechla o Zakázaném městě, přišla jsem sem.“

„Včera jsi říkala, že ještě musíš vyrazit na lov,“

vzpomněl si Pashtak najednou. „Nevšimla sis něčeho

neobvyklého? Neslyšela jsi něco, co ti připadalo zvláštní?

Potkala jsi někde lidi?“

V duchu si byl jistý, že samice má něco společného s událostmi uplynulé noci. Rychlost, kterou včera prokázala, když ho zachránila, plně odpovídala nenasytovu líčení.

Kromě toho se rozběhla směrem, kudy obchodníci odcházeli z města. Zdálo se mu však, že na to, aby způsobila tak hluboké škrábance, nemá dost silné ruce. Připadalo mu, že se mezitím umyla a trochu si přeprala šaty. Pashtak postrádal její typický výrazný pach. Jenom z ní neustále vycházela ona nepříjemná nuance. Potom mu na mysli vytanulo možné řešení. Takhle podobně páchne mrtvé maso.

Narůstal v něm odpor.

Lakastre přemýšlela. „Ne, ničeho jsem si nevšimla.“

Jantar v jejích očích se upřeně zadíval na předsedu, hlas nabral sametový podtón. „Smím zde nyní zůstat?“

„Samozřejmě,“ rozhodl Tzulánec dříve, než měl kdokoliv jiný možnost vyjádřit názor. „Dám ti přidělit bydlení.“ Usmál se na ni. „Budeš mít pohodlí, nic ti nebude chybět.“ Pashtak protáhl obličej, když mu do nosu stoupl obláček předsedových výparů. Podle nich nebylo pochyb, že mu nová obyvatelka města připadá nesmírně přitažlivá.

„Když jsi zachránila život jednomu členovi rady, považuji jistý luxus za přiměřený. Příležitostně se pobavíme o tom, co bys ve městě mohla dělat.“

Lakastre se uklonila. „Dlužím vám všem velký dík za přátelské přijetí.“ Jeden z nenasytů převzal vedení a žena vyšla ven, přitom na Pashtaka přátelsky zamrkala.

Pashtak pohlédl na předsedu. „Vysvětlil byste mi, prosím, odkdy o věcech rozhodujete zcela sám? Já bych totiž byl proti jejímu přijetí.“ Členové shromáždění z řad bahenních tvorů pokyvovali hlavami na souhlas, z čehož Pashtak usoudil, že i oni z ní měli stejný pocit jako on.

Jakoby na potvrzení jeho slov dodal Kiigas, jeden z Pashtakových soukmenovců, s odporem: „Páchne smrtí.

Páchne jako smrt.“

Boktar se smíchem mávl rukou, a jak se zdálo, ani ostatní lidé neviděli neznámého tvora ve stejném světle jako bahenní stvůry. „Můžeš mi uvést jediný důvod?“

„Vyzařuje z ní něco podivného,“ vysvětloval Pashtak Tzulánci své pocity.

„Neočekáváš snad, že odmítnu přijmout ženu, z níž podle tvých slov vyzařuje něco podivného, zatímco se celé náměstí tam venku hemží nejroztodivnějšími tvory, které Spálený bůh stvořil? Mně se taky nelíbí nymnis, přesto je nevyženu ven.“ Boktar dal zřetelně najevo, že nemá v úmyslu poslat nový přírůstek pryč. A jak musel Pashtak přiznat, skutečně neměl pořádný argument, který by proti ní hovořil. „Divím se, že tak mluvíš. Vždyť ti přece zachránila život.“

Pashtak otálel s odpovědí, měl pocit, že ho předseda zahnal do kouta. Zježily se mu chloupky v zátylku. S

nespokojeným zabručením se zabořil do židle a široce zívl, aby Tzulánci ukázal, že o věci nechce dále mluvit. „Na obchodníky jsme už zapomněli. Ti jsou přitom tisíckrát důležitější než tahle samice.“

Shromáždění se vděčně začalo zabývat novým tématem.

Shodli se, že do okolí vyšlou pátrací oddíly, aby našly ty tři muže i chybějícího hlídače. Měly vyrazit skupinky stvůr s nejlepším čichem, které bude chránit houf nenasytů.

Ten, kdo v noci útok podnikl, ať to byl, kdo to byl, nesmí dostat podobnou příležitost. Kdyby se našly pouze mrtvoly holých kůží, musela by se jejich smrt vydávat za přepad lupičů. A pokud z onoho útoku ze zálohy vyvázli živí, pokusí se to urovnat dárky a vylepšením objemu dodávek zboží. Poté členové shromáždění konečně zalehli do postelí.

*

Pashtak zavřel oči, když někdo zaklepal na dveře.

Slyšel Shui, jak se dohaduje s nějakým mužem, potom přešla k jeho posteli.

„Mám ti vyřídit, že našli jednoho obchodníka,“ řekla a posadila se na okraj postele. „Ve skutečnosti zůstalo jenom

několik krvavých, roztrhaných hadrů. Stopy ostatních holých kůží a posledního nenasyty vedou rovnou k jedné tůni, tam se ztratily.“

Pashtak bojoval s únavou. „No a? Co vypátrali?“

„Nic,“ řekla jeho družka. „Kromě šatů nic.“

„Žádné neobvyklé pachy? Nic, co by vzbuzovalo odpor?“ vyptával se tvrdohlavě dále, Shui však odmítavě potřásla hlavou.

„Asi to byla nějaká skupinka nymnis. Ti přece sežerou úplně všechno,“ usuzovala Shui. „Boktar zahájil vyšetřování.“

To však radního příliš neuklidnilo. Víčka se mu zavírala, vzrušující noc si žádala své.

Ani necítil, že ho družka políbila, ve spánku mu nezabránil ani hluk potomků, kteří se v divoké honičce proháněli místností.

Zdálo se mu o podivné Lakastre. U divoké samice se žlutými duhovkami, která mu zachránila život, nebylo možné vyloučit, že ten zločin spáchala. Ale jemný tvor s hřejivým pohledem jantarových očí, ten by něčeho takového rozhodně schopný nebyl.

Když se následující den ráno probudil, bušilo mu srdce a v ústech mu vyschlo. Přepadl ho hrůzný pocit, že v nose cítí ženin nepříjemný pach.

Pach smrti, připomněl si Kiigasova slova.

ULLDART, OSTROVNÍ ŘÍŠE ROGOGARD, ULVLAND, POČÁTEK LÉTA 444 P. S.

Varla shlížela ze strážního koše dharky dolů a pozorovala muže pobíhající po palubě tarvinské lodi a vykonávající práce sloužící k tomu, aby vše vypadalo dokonale. Náročné opravy byly u konce, Lerrán nyní měla být po více než čtvrt roce nucené nečinnosti opět spuštěna na vodu. A potřebovali na to více času, než všichni předpovídali.

Kapitánka vzhlédla k oběma sluncím, zavřela oči a kochala se jejich teplem.

Kdyby zima trvala o jediný den déle, skočila by ze zoufalství z nejbližšího útesu. Osmnáct mužů z posádky zemřelo na následky chřipky, dva skolily ledové teploty a vlastní nepozornost. Jednou večer zabloudili ve sněhové bouři a nenašli cestu zpátky. Našli je následujícího dne ráno zmrzlé jako rampouchy.

„Slezeš dolů?“ zaryčel Torben Rudgass od paty stěžně.

„Už jsme skoro hotoví. Potřebujeme někoho, kdo odtlačí kýl.“

„Na takovou práce seš asi moc slabý,“ zavolala Varla.

Rychle sešplhala po stěžni dolů a zůstala před Torbenem stát.

Rogogarďan se hluboce uklonil. „Sešla by nyní Vaše Milost z paluby a poslala Lerrán opět na vodu? Je k tomu zapotřebí jenom několika pohybů rukou. A může tento úkol převzít někdo vhodnější než krásná žena?“ Lišácky se pousmál, šedozelené oči se zatřpytily.

„Jistě, kdo jiný by to měl udělat?“ Tarviňanka si zvykala na korzárovy neustálé komplimenty, jež se pravidelně střídaly se žerty a špičkováním. V povznesené náladě se s rozmachem zavěsila na lano a radostně se zahleděla na vylepšený trup lodi.

Korzár se postavil vedle ní. „To mě bude stát pěknou hromádku peněz,“ pronesl polohlasně. „Nebylo snadný sehnat dřevo. A pak ta prokletá tarvinská konstrukce, nad kterou si člověk musel pořádně lámat hlavu.“

„No a kdo napáchal největší škody?“ zeptala se Varla štiplavě. „Kdyby nebylo tvojeho zhoubného vlivu, byli bychom už dávno na moři. Nebo v Jaronssundu.“

Nedůvěřivě se na něj podívala. „Máš přece dost peněz, abys Ulvsgrunďany řádně vyplatil, nebo snad ne?“

„Ale jistěže ano,“ prohodil Kallsgar, jenž právě zezadu k oběma přistoupil a současně je poplácal po ramenou.

„Kromě toho nyní víme, kde má ten starý vykuk domovský přístav. Kdyby bylo třeba, vydáme se tam na malou kaperskou výpravu a navštívíme ho.“ Očima pyšně přelétl prkna. „Když si uvědomím, kolik práce v tom vězí.“

„Má to snad bejt pokus vyhnat cenu dodatečně do výšky?“ zeptal se Torben pobaveně.

„To nebyl žádný pokus, chlapče,“ oponoval starosta. „To je věc, o které se nebude diskutovat. Oba první náklady s kořistí, kterou získáte, patří Ulvsgrundu, dohodnuto?“

Varla přikývla. „Budu na to myslet, Kallsgare. Po tom všem, co jste vy všichni ve vesnici pro nás udělali, je to zcela správné. Kromě toho ještě naplníme vaše sklady se zásobami až po okraj.“

„Tomu říkám slovo. A teď: spusťte Lerrán na vodu.

Uvidíme, jestli Ulvsgrunďané a jejich loděnice za něco stojí.“ Zamrkal na ni. „Jestli se ta lodička potopí, nemusíte nám nic platit.“ Starosta ukázal na vodu před přístavní hrází.

„Z okolí jsme všechno odklidili, takže dharka může klidně plout.“

Varla mu poděkovala a odkráčela k přídi, pod níž ležel velký, těžký klín.

Širokou rampu, již vybudovali před čtyřmi měsíci, a byla to zároveň i nejtěžší práce, lemovaly po levé i pravé straně obyvatelé vesnice a Tarviňané, kteří napjatě vyhlíželi toužebně očekávaný okamžik.

Žena se s mírným dojetím zapřela rukou o dřevo a zavzpomínala na uplynulé týdny. Ulvsgrund překonal sám sebe, ještě nikdy zde nebyla uvedena do provozu tak velká a těžká loď jako nyní Lerrán. Protože Rogogarďané nevěděli zcela přesně, jak mají postupovat, bez dlouhého uvažování

rozložili dharku na jednotlivé díly, zároveň s tím vytvořili nákres její konstrukce a poté ji kus po kuse opět složili.

Varla doufala, že dřevo ze zdejších lesů, jímž byla loď vyspravena, nezhorší její manévrovací schopnosti, ale Kallsgar a šéf loděnice ji uklidňovali. Hned se ukáže, jestli měli pravdu.

S vynaložením všech sil odsunula klín a udýchaně dala znamení osmi mužům čekajícím u zádi, aby přesekli kotvící lana. Lerrán se dala do pohybu a za jásotu přihlížejících začala klouzat k vodě.

Radostí rozzářená Varla běžela podél lodi, jako by chtěla dávat pozor, aby se nepřevrátila nebo aby se v posledním okamžiku nepřihodilo něco, co by ohrozilo její spuštění.

Když se příď zabořila do vod přístavu a loď ve fontánách vodní tříště vklouzla do moře, Varla vesele poskočila a šťastně se vrhla Torbenovi kolem krku. Jejich pohledy se setkaly a na chviličku ani jeden z nich pořádně nevěděl, co by měl udělat. Potom žena předklonila hlavu a s úsměvem si ukradla letmý polibek. Pak se od něj rychle odtrhla a začala hlasitě křičet rozkazy mužstvu.

Překvapený Rogogarďan zkameněl údivem, stál na břehu jako opařený a díval se za ní.

„Na člověka, který s tou ženou strávil noc, vypadáš nějak moc překvapeně,“ zaduněl mu zezadu do ucha starostův hlas. Kallsgar se rozběhl k molu, kam námořníci s pomocí lan právě přitahovali opravenou loď.

„Jo, jo,“ vykoktal korzár, jenž pořád stál na místě jako bez ducha, potom i on těžkým krokem zamířil k přístavní hrázi.

Námořníci se nalodili, na palubě se shromáždila snad polovina Ulvsgrundu. Každý si chtěl stoupnout na prkna dharky, když už byla na vodě. Tarviňané mezitím prověřovali, jestli trup dobře těsní. Ke všeobecné úlevě do lodi nikde nevnikala voda, zdálo se, že koudel a tér dokonale utěsnily poslední škvíry v trupu.

Torben se opřel o stěžeň a přistihl se při tom, jak pozoruje Varlu, když zkoušela kormidlo. Žena si toho všimla, zarazila se a obdařila ho úsměvem.

„Co na to říkáš? Lerrán je zase ve hře. Zítra vyrazíme na velkou plavbu.“

„To večer zapijeme,“ vyhlásil starosta za potlesku Ulvsgrunďanů. „Před tím, než nás opustíte, ještě dopijeme poslední soudky. Vy nám pak přivezete pár nových!“

Korzár se mírně pousmál a popošel na příď, kde tolik nehrozilo, že ho někdo vyruší. Všechen zmatek mu pomalu začínal jít na nervy.

Postával na přídi a pozoroval třpytivé vlny širého moře, které ho lákaly i děsily. Na jedné straně bude už brzy v Jaronssundu, kde bude moci v co nejkratší době získat novou loď a najmout posádku. Na to mu úspory budou muset stačit, i kdyby měl prodat své sídlo. Na druhé straně to znamenalo, že se bude muset rozloučit s Varlou. Zvykl si

na Tarviňančinu přítomnost, a to dokonce tak, že city, které dříve choval k Norině, postupem času stále víc slábly. Za normálních okolností mu bouřlivé dobývání ženských srdcí nečinilo nejmenší potíže. Protože však nyní cítil ve vlastním srdci rozpolcenost, jeho jindy tak přirozená nenucenost a sebejistota se hodinu po hodině rozplývala. Prostě se mu nepodařilo, aby si v hlavě všechno pořádně srovnal.

„Copak tak zamyšleně?“ zeptala se ho za zády Varla a stoupla si vedle něj, očima se dívala přímo před sebe. „Co se děje?“

„Zdá se mi, že rogogardsko-tarvinská spolupráce bude za chviličku u konce,“ odvětil Torben a snažil se, aby mu v hlase příliš nezazníval zkroušený tón.

„Já vím,“ povzdechla si Varla. „Já zcela určitě popluju do Tarvinu, abych podala zprávu o všem, co se tady přihodilo. Jak o tom, co jsem sama zažila, tak i o dění v Tarpolu. Některé lidi bude velice zajímat, co se na sousedním kontinentě odehrává.“ Odmlčela se a záměrně se na korzára ani nepodívala.

„A vrátíš se?“ zeptal se Torben tiše.

„Existuje snad důvod, proč bych se měla vracet?“ V

hlase jí zazníval hraný údiv. „Tady je moc velká zima, nedá se tu nic získat a těch pár místních pirátů, kteří vnášejí na moře neklid a nejistotu, zkazí člověku i tu nejmenší možnost přijít k troše peněz. Nezdá se mi, že by Rogogard nebo nějaké jiné moře na sever od Ulldartu slibovaly slušnou

kořist.“ Opřela se rukou o stěnu lodi. „Nebo je tu snad něco, co by mě mohlo přimět vrátit se na sever?“ Korzár zůstal zticha. „A co bude s tebou? Nemáš chuť porozhlédnout se trochu po jihu?“

„Já ani pořádně nevím. Nemyslím si, že bysem tam mohl s novou lodí pronásledovat obchodníky. Bude to zase nějaká koga a vaše dharky, nebo co já vím, všechny jsou o moc obratnější a líp se s nima manévruje.“ Sevřel ruku do trychtýře a napodobil volání hlídky ve strážním koši. „Hej hou, tam, podívejte se. Pluje k nám Rudgass Chromej.

Napusťte do nákladovýho prostoru trochu vody, aby ta honička byla aspoň o něco napínavější.“

Varla se musela dát do smíchu. „No, až tak zlé by to zase nebylo.“

„To ale není pravej důvod. Musím hledat přátele. Teprve až si budu jistej, že je moře nikde v Kalisstronu nevyplavilo na břeh, budu mít klid. Jinak bysem se nikdy nezbavil pocitu, že jsem je nechal na holičkách.“ Torben sesbíral veškerou odvahu, aby prozradil, co cítí. Podíval se na Varlu, ta opětovala jeho pohled, v hnědých očích se jí zračila naděje i trocha obav. „Varlo, musím se ti k něčemu přiznat.

Já…“

„Tady oba stojí jako kameny na břehu,“ zadunělo jim v uších. Trhli sebou jako děti, když je přistihnete při něčem nedovoleném. Kallsgar nepozorovaně došel až k nim, popadl je za rukávy a táhl je po prknech vedoucích z paluby

Lerránu na břeh. „Dělejte, teď se bude pít na rozloučenou.

Není dobré vydávat se na moře s jasnou hlavou. To přináší jenom neštěstí. A když se vám pořádně zvedá žaludek, je snad něco lepšího, než když člověku fouká kolem nosu svěží mořský vzduch?“

Jemně je tlačil a postrkával k loděnici, kterou nesčetné ruce přeměnily v obrovský výčep.

Tarviňané a Rogogarďané společně slavili a zpívali písně, které se za dlouhých zimních měsíců jedni od druhých naučili. Torbena a Varlu odtrhli přítomní od sebe, nejrůznější lidé si jich chtěli užít a popřát jim všechno nejlepší.

Jeden prázdný džbánek následoval druhý, korzárovi však pivo nijak zvlášť nechutnalo. Pouze předstíral, že pije, a časem byli všichni, co spolu s nimi slavili, natolik rozjaření, že jeho lest neprohlédli.

V celém zmatku hlasité zábavy, smíchu a hudby ztratil kapitánku z očí, a tak se kolem půlnoci ze společnosti vytratil, zatímco celý Ulvsgrund utápěl v alkoholu smutek nad tím, že se cizinci, z nichž se stali přátelé, chystají odplout. A přitom v něm málem utopil i leckterého Tarviňana.

Torben se šoural k přístavu a zadíval se na temné vody, na nichž se v celé své kráse odrážela obloha posetá hvězdami i všechny měsíce. Ponořený v myšlenkách uchopil plochý kámen a prudkým rozmachem ho donutil poskakovat

po hladině. Moře a oblázek se osmkrát letmo dotkly, než kámen s tichým žbluňknutím klesl ke dnu.

Rogogarďan podřepl na břehu a očima přelétl čluny, připoutané lany ke kolíkům. K vlastnímu údivu zjistil, že v kajutě kapitánky dharky se svítí.

S úšklebkem se zvedl, svlékl si šaty a nechal na sobě pouze spodní prádlo a opasek se dvěma dýkami. Takto vybaven vešel do černé vody a začal plavat k tarvinské lodi.

Zimou mu cvakaly zuby, přesto se snadno vysoukal po lanu nahoru a ručkoval po úzké římse před oknem. Skrz olověné sklo zahlédl ženskou postavu, studující ve světle svícnů námořní mapy.

Opatrně vytlačil okenní tabulku nahoru a došlápl nohama na prkna kajuty, přičemž se snažil chovat co nejtišeji. Nehlučně se plížil k Tarviňance. Bleskurychle jí pravou rukou zakryl ústa, levou sevřel paži, kterou obvykle bojovala. Potom ji otočil a ďábelsky se těšil na vylekaný výraz v ženině obličeji.

Varla se však pouze ušklíbla. „Věděla jsem, že jsi to ty.

Nikdo jiný nenadělá takový rámus, když se někam vloupe.

Jsi vynikající námořník, ale mizerný zloděj.“

Rogogarďan zklamaně svěsil ramena. „Jak jsi mě vlastně slyšela a proč jsi nic neřekla?“

Žena se vymanila z Torbenova sevření. „Malým chlapcům by přece nikdo neměl kazit radost.“ Kapitánka kývla hlavou k loužičkám vody, které po sobě zanechal na

dřevě. „Protože venku neprší, mohlo to pleskání přicházet jenom odtamtud. V podobně mrazivých teplotách by se žádný normální člověk nesnažil dostat na loď tímhle způsobem.“ Nejistě ho pohladila po mokrých vlasech, přešla na druhou stranu kajuty a hodila mu ručník. „Tu máš, aby ses nenachladil.“ Zkřížila ruce na prsou. „A cos tady vlastně chtěl?“

„Uviděl jsem světlo a řekl jsem si, že by nebylo špatné, kdybych se sem pro jistotu podíval,“ odpověděl Torben a třásl se zimou. Pravdou bylo, že podcenil skutečnost, že do létaje ještě hodně daleko.

„To bylo všechno?“ vyptávala se Varla dále.

„Ano, myslím, že jo.“ Rogogarďan jí hodil zpátky mokrou látku. „Proč?“

Zdálo se, že Tarviňanka je v mírných rozpacích, a zakrývala to tím, že se rázným krokem vrátila ke stolku s mapami. „Inu, myslela jsem si, že jsi mi dnes v poledne chtěl něco říct.“ Nesmyslně posunovala pravítko po nákresu a dělala malé kroužky na úplně nesprávných místech.

Vztekle odhodila navigační pomůcky, oběma rukama se opřela o hranu stolu a pak náhle vykročila rovnou k Torbenovi. Ještě než stačil vytušit, co má v úmyslu, ocitl se v jejím objetí. Varla mu vtiskla vášnivý polibek. Potom mírně zaklonila hlavu, aby viděla, jak korzár zareaguje.

Torben ji však chytil za krkem a opět ji k sobě přitáhl.

Vše, na co se jí chtěl zeptat, vložil do něžného doteku rtů. A stejným způsobem se dočkal odpovědi, po níž toužil.

*

Příď Lerrán prořezávala rogogardské moře. Pod plnými plachtami, částečně z lýkových rohoží, zčásti i z látky, plula k Jaronssundu.

Torben s Varlou stáli v objetí na kapitánském můstku a žertem se přeli, kdo koho dobyl. Mužstvo bralo láskyplné škádlení obou kapitánů na vědomí pobavenými úšklebky.

Jak se blížili k pobřeží, oba zamilovaní rychle ztráceli dobrou náladu.

Dharka před vjezdem do přístavu zastavila a vlajkovými signály přivolala malou dingi, která měla kapitána vylodit na břeh. Varla se rozhodla nespouštět kotvu, ale rovnou vyrazit dále, aby neztrácela čas.

„Tak ty se chceš opravdu vrátit do Tarvinu? Musí to bejt?“ Rogogarďan se stále ještě snažil kapitánku přemluvit.

„A ty?“ opáčila Varla rozmrzele. „Musíš se plavit do Kalisstronu hledat duchy svých přátel? Oni jsou mrtví, Torbene. To, že jsme oba přežili, bylo obrovské štěstí, které se nepřihodí třikrát za den.“

Muž pevně sevřel rty. „Potřebuju mít jistotu, pochop to přece.“

Ženiny hnědé oči na něj soucitně pohlédly. „Jenom když pochopíš, že se musím vrátit zpátky do Tarvinu. Moji lidé si budou dělat starosti, chlebodárci budou očekávat zprávu, proč plánovaná akce ztroskotala. A zřejmě se na mě budou hrozně zlobit. Jenže nemám jinou možnost.“ Pohrávala si se spleteným pramínkem vlasů. „V životě není všechno jednoduché.“

„Vrátíš se pak?“

Nešťastně se usmála. „Pochop to přece: já ti na to teď nedokážu odpovědět. A jak dlouho chceš po přátelích pátrat?“ Torben mlčel. „Tak tady to máme.“ Varla ho objala tak pevně, že mu málem vytlačila vzduch z plic. „Opouštím tě více než nerada, Torbene Rudgassi. Byl bys vynikajícím otrokem mých vášní, to teď dobře vím.“ Ztěžka si povzdechla. „Tak dobrá. Slibuju, že se vrátím. Než uplyne půlrok, budu křižovat před Jaronssundem. Ale pod jednou podmínkou.“ Korzár na ni napjatě pohlédl. „Počkáš tu na mě. V žádném případě tě nepustím do Kalisstronu samotného. A lodi z Tarvinu Kalisstroňané nic neudělají, na rozdíl od takových, co k nim připlují z Rogogardu, nemám pravdu?“

Torben nevěřícně přikývl. Nedokázal pochopit podobné štěstí.

„A kdybys tu nebyl, tak se my dva už nikdy neuvidíme.

To ti přísahám. Jestli se setkáme na moři, potopím tě.“

„To je přece slovo.“ V povznesené náladě ji políbil a rozběhl se k provazovému žebříku, aby sešplhal do člunu, který mezitím přirazil k dharce.

Veslaři a kormidelník se na korzára dívali očima rozšířenýma údivem, jako kdyby od něj očekávali vysvětlení, co je to za neznámou loď, která se v přístavu tak náhle objevila. Opřeli se do vesel a vraceli se s pasažérem k přístavu.

Najednou, už v polovině cesty, Torbena napadlo, že se zapomněl zeptat na jednu možnost.

„A jestli se tu za půl roku neobjevíš?“ zakřičel k dharce, která napínala stále více plachet.

Rozeznal obličej půvabné Tarviňanky. Stála na zádi a mávala mu. „Potom jsem mrtvá, Torbene,“ zazněla odpověď. „Potom bys musel do Kalisstronu beze mne.“

„Co to má znamenat?“ Korzár polekaně vyskočil z lavice, člun se zakymácel a kormidelník se snažil rozrušeného muže uklidnit. „Jak to myslíš, Varlo?“

Lerrán však napnula všechny plachty a otočila se.

Rychle nabírala rychlost.

„Dělejte, musíme za ní,“ obrátil se korzár rozčileně na veslaře, kteří se poté dali do smíchu. Torben sám si dobře uvědomoval, že tahle skořápka nikdy nemůže dosáhnout rychlosti tarvinské lodi.

Ještě chvíli se vztekal, pohrával si s myšlenkou, že za nimi poplave, až nakonec rezignoval a posadil se na pryčnu.

Rogogarďana přepadl nepříjemný pocit, že mu žena jeho srdce neprozradila o svých chlebodárcích v Tarvinu úplně všechno. A přestože domy a kanceláře, které se neustále blížily, znal víc než dobře, nepociťoval při příjezdu domů skutečnou radost. Odloučení od Varly po sobě zanechávalo nepříjemnou pachuť, která mu zkazila potěšení z vědomí, že opět vkročí na důvěrně známou půdu.

O ČTYŘI ROKY POZDĚJI…

IV.

„ Jenže dívka spatřila obrazy budoucnosti, které nemohly být hrůznější a které zaútočily na její rozum.

Ve svých vizích spatřila obrovské, napolo rozpadlé bitevní lodi, jež brázdily moře. Děsiví válečníci plní nenávisti táhli dříve kvetoucími nížinami, vraždili, drancovali a ničili všechno, co se jim postavilo do cesty.

Oddílům velela překrásná žena s nejkrutějšíma očima, jaké si Fatja dokázala představit, v kruhu žhnoucí energie stál půvabný mladík a purpurovým dechem spálil celou vesnici na popel.

Jeden znetvořený, obrovitý mrzák v nádherné zbroji se smíchem pobíjel mohutným kyjem matky a děti a nad vším, co se na kontinentu odehrávalo, žhnuly Tzulanovy obrovské oči.

Dívka tušila, že muž přinese kontinentu bídu a utrpení. “

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA IV.

KONTINENT KALISSTRON, BARDHASDRONDA, LÉTO 448 P. S.

Lorin si v průchodu domu pohrával s jemnou hlínou, kterou seškrábal ze země na tržišti. Střídavě si přesypával zrníčka z jedné dlaně do druhé, potom je vyhodil vysoko do vzduchu. Malý, útlý chlapec s černými vlasy a tmavomodrýma očima se bavil tím, že nechával drobná zrníčka hlíny vznášet se ve vzduchu, než uposlechly zákony přírody a spadly zpátky na kamennou dlažbu. Nevěděl, jak je možné, že to umí, prostě to dělal.

Děti, které se obvykle pohybovaly nedaleko od něho, se o něj a jeho kousky nezajímaly, plně se pohroužily do hry s kostkami stavebnice, stébly slámy a větvičkami, z nichž budovaly maličké domečky.

Nikdo z nich nejevil známky toho, že by chtěl přizvat do hry chlapce, který je svými dovednostmi často dokázal pobavit. Když Lorin zvědavě a trošku smutně pohlédl jejich směrem, děti se rychle zadívaly jinam nebo se začaly mezi sebou bavit.

Lorin se na ně uraženě, vyčítavě zahleděl, vyplázl jazyk a rozběhl se pryč.

Nikdo neměl ani pomyšlení na pronásledování cizozemce, v jehož okolí se odehrávaly prapodivné věci.

Gesto, které normálně mělo za následek divokou honičku uličkami a pořádnou rvačku, si mohl chlapec dovolit bez obav z trestu. Ostatní si od něj zachovávali uctivý odstup a odmítali si s ním něco začít. Lorin si občas přál, když kolem něj ubíhaly zdi a stěny bardhasdrondských budov, aby se mu aspoň jeden pronásledovatel pověsil na paty.

Tak však skončil jeho osamělý sprint jako vždy na tržišti, což bylo jediné místo, kde mu nikdo nešel z cesty a nemohl se mu vyhnout.

Proto toto místo miloval, bylo věčně plné lidí, kteří se bavili, smáli, přeli, obchodovali nebo muzicírovali. Doma u Matuce a Fatji spatřil návštěvy jenom zřídkakdy. Kromě staré Stápy, Arnarvatena a Blafjolla k nim nikdo nechodil.

Se šťastným smíchem na rtech se vmísil do davu, prolézal pod stoly a tu a tam zůstal dřepět na místě, aby mohl lidem nepozorovaně naslouchat.

Potají si při těchto příležitostech občas ulovil nějakou maličkost, jednou jablko, jindy naloženého slanečka, kterého pod prodejním pultem snědl. Tím, co se mu občas podařilo ukořistit, si získal značnou oblibu u městských psů, kteří považovali Lorina za svého dobrodince a hlasitým štěkotem ho v úkrytu pod stolem nejednou prozradili.

Do nosu mu stoupla vůně čerstvého pečiva, chlapci se okamžitě začaly v ústech sbíhat sliny. Přesně věděl, odkud vůně přichází, a stejně dobře věděl, že pokud chce nepozorovaně proniknout k chutnému pečivu, bude se muset vypořádat s jedním z nejbdělejších hlídačů na tržišti.

Vasdall, ne zrovna dobromyslný pekařský mistr, ho už předtím chytil a hrozil mu krutým výpraskem, jestli své zlodějské prsty ještě jednou položí na jeho sušenky nebo jiné sladkosti.

Lorin sváděl sám se sebou těžký boj, na jedné straně obraz obrovité ruky, která několikrát skončí na jeho zadku, a na druhé představa voňavých, chutných placiček, koláčků a dalšího pečiva.

Chtivost zvítězila.

Hoch se plížil od jednoho úkrytu ke druhému, využil stánek se sýry a široké pulty s vystavenými rybami, aby se dostal do výhodné pozice.

V jeho fantazii se Vasdall, jenž se právě dohadoval se zákazníkem, změnil v jednoho z oněch zlých obrů, o nichž Arnarvaten vždycky vyprávěl. Obři lakomě střežili nesmírné poklady. Lorin se nyní chtěl stát hrdinou, kterému se podaří vyrvat nestvůře část jejího bohatství.

Chlapec se přikrčil, aby byl co nejmenší a nenápadný, plazil se mezi pletenými koši a schoval se za balíkem vlny, ležícím hned vedle stojánku se sladkými rohlíky. Blíže nemohl, pokud nechtěl, aby si ho pekař všiml.

*

Plně se soustředil na jednu z lahůdek a nespustil z ní zrak. Sladký rohlík se s trhnutím uvolnil z řady a vznášel se vzduchem přímo k jeho úkrytu, kam chlapec s úlovkem manévroval. Vasdall se hlasitě bavil s nějakou ženou a snažil se jí očima zalichotit.

Lorinovi nestačily síly, nedokázal rohlík déle udržet ve vzduchu a ten v půlce cesty spadl na zem. Pokud si na něm měl pochutnat, musel se k němu chtě nechtě nějak připlížit.

To byl nebezpečný úkol, protože obr se mohl po svém pokladu každou chvíli ohlédnout a potom by byl hrdina nucen utíkat jako o život. Rozhodně neměl v úmyslu pouštět se do boje s nestvůrou.

Vtom se objevil další soupeř, malý čtyřnohý přítel, který se právě proměnil ve zrádce.

Pes začenichal a blížil se k rohlíku. Nyní musel hrdina jednat, pokud nechtěl bitevní pole přenechat zrádnému odpadlíkovi, hrdina sem, hrdina tam.

Skokem se vyřítil z úkrytu a popadl rohlík, pes polekaně zaprotestoval a rozštěkal se. Vzbudil tím Vasdallovu pozornost a pekař chtěl zjistit, co se děje. Muž svraštil čelo a otočil se.

„Prokletý malý zloději!“ zaryčel a hmátl rukou po Lorinovi. „Já jsem tě varoval, tentokrát něco zažiješ!“

Lorin rychle ukousl část kořisti a dal se na úprk, pronásledovaný štěkajícím čtyrnožcem a hlasitě bědujícím a lajícím pekařským mistrem.

Chlapec mohl kličkovat, jak chtěl, štěkající pes ho vždycky prozradil a obr za stálého hromování pokračoval v honičce. Štvanice vedla napříč tržištěm, Lorin přitom v běhu ukusoval další kousky rohlíku. Jestli ho nestvůra polapí, zemře s plným žaludkem.

Doběhl na konec velkého tržiště, když jeho úprk náhle skončil. Zatímco se narychlo pokoušel zahnat psa pryč, přehlédl překážku, která se před ním najednou vynořila, a zakopl o něčí nohu.

Zmateně upadl na zem, pes byl okamžitě u něj, radostně vrtěl ocasem a jazykem mu z obličeje slízl poslední drobky rohlíku. Z nevelké vzdálenosti k němu dolehl vzteklý hlas nestvůry, která se neustále blížila a požadovala vrácení uloupeného pečiva.

Silná ruka popadla chlapce za zátylek a mlčky ho postavila na nohy.

Lorin se podíval vzhůru, ale ve světle sluncí, která mu pražila přímo do obličeje, rozeznal pouze obrovité obrysy nějakého muže. Tyčil se před ním jako hora, pod pažemi se rýsovaly řemeny batohu, rozložitou hruď chránila železná zbroj přepásaná širokým koženým závěsníkem.

„Ne tak zhurta, cvrčku,“ zněla mužova rada, pronesená s výrazným cizím přízvukem. Jeho tvář Lorin stále nedokázal

rozeznat. Zamrkal a zastínil si rukou oči, aby v oslňujících paprscích letních sluncí lépe viděl.

Tu se na místě objevil Vasdall. Otočil chlapce a rozpřáhl se k pořádné facce. Lorin pevně stiskl víčka a spolkl poslední zbytek rohlíku. Jak to tak vypadalo, zpočátku úspěšný hrdina bude nucen strpět v boji s obrem nečekanou porážku.

Ucítil závan, věštící hrozící ránu. Bolest se však nedostavila, místo toho začal pekař nadávat jako špaček a zasypávat někoho urážkami.

Lorin opatrně otevřel oči a zamrkal. Těsně u ucha se mu vznášela Vasdallova ruka, uvíznuvší v ocelovém sevření třpytivé železné rukavice.

Lorinovi se tak otevíraly zcela nové možnosti. Ušklíbl se, kopl pekaře do holeně a znovu se rozběhl k pekařovu stánku. Dokud se Vasdall bude s obrem přít, musí být vystavené zboží bez dozoru. Takovou příležitost si nemohl nechat ujít.

Nacpal si košili a kalhoty osiřelými rohlíky, houskami a dalšími lahůdkami a znovu se dal na útěk. Tak úspěšní nebývali ani hrdinové z nejlepších historek, které mu Arnarvaten vyprávěl.

Zbytek dne se šoural uličkami, v jednom kuse pojídal některý z úlovků a později si u přístavu nechal břicho spalovat slunečními paprsky. Za celý život se těmito

skvělými lahůdkami ještě nikdy takhle nenacpal.

Rozdrobenými zbytky velkomyslně podělil vděčné psy.

Na Lorina padl široký stín a chlapec se chtěl rychle rozběhnout. Něco se mu však zaháklo za límec a zvedlo ho do vzduchu.

„Nech toho, cvrčku,“ pronesl známý hlas s těžkopádným přízvukem. „Já tě teď postavím na zem. Jestli začneš utíkat, zlomím ti nohy.“

Když chlapec ucítil pod nohama pevnou zem, zůstal poslušně stát, jenom se otočil.

Muž z tržiště si ho našel a dohonil.

Pravou paži měl volně svěšenou podél těla, druhá ruka se železnou rukavicí spočívala u opasku, hned vedle široké přezky. Lorin postřehl, že muž má na hlavě pleš, studené oči měly ledově šedou barvu. Spodní čelist a bradu zakrýval stříbrný vous. Po boku se muži houpala šavle, šaty připomínaly oděv prostého poutníka a stejně jako jejich majitel vypadaly poněkud ošuntěle. Urostlí Kalisstroňané, kteří poněkud nerozhodně postávali nedaleko mladíka a holohlavého muže, působili vedle něj jako malí chlapci.

Lorinovi spadla čelist. „Ty seš obr?“ vyptával se vzrušeně. Modré oči se zaleskly.

„Ne, cvrčku.“ Muž se tvářil zcela vážně. „Ale dovedu být přinejmenším stejně zlý, když mi někdo dluží peníze.“

Cizinec se předklonil. „A ty mi dlužíš peníze. Za ten rohlík a dva tucty dalších věcí, které jsi pekaři ukradl.“

Hoch si nevzrušeně prohlížel obrovitou postavu. „Ty nejsi Kalisstroňan.“

„A ty brzy nebudeš vědět, co jsi, jestli mě hned nezavedeš ke svým rodičům, chlapče,“ zavrčel plešatec.

„Rodiče určitě mají pár drobných, aby uhradili škodu, kterou jsi tou krádeží napáchal, že ano?“

„Já žiju s pěstounem a starší sestrou,“ opravil ho Lorin zkroušeně. „Ale my jsme chudí. A oni se nesmí dovědět, že jsem kradl.“

„Máš smůlu, cvrčku. Teď půjdeme k tobě domů.“

Cizozemec ho šťouchl do zad, až se hoch zapotácel, a vykročil vpřed. „Jestli mi utečeš, nijak ti to nepomůže. Já si tě najdu,“ dodal muž chladně.

Mlčky kráčeli ulicí jeden za druhým, obyvatelé městečka, kteří je potkávali, jim dělali místo a často se za nerovným párem ohlíželi.

Malý průvodce se po chvíli začal nudit. „Odkud jsi přišel?“ vyptával se chlapec, zatímco vedl obra nejrůznějšími oklikami napříč městem. Třeba ho cestou napadne, jak by se muže zbavil. „Někoho jako ty jsem ještě nikdy neviděl.“

„Z daleka,“ zněla lakonická odpověď. „Na tomhle místě jsme už byli. Jestli se pokoušíš o nějaké triky, cvrčku, protáhnu tě Bardhasdrondou tak, že pěstoun uslyší tvůj křik až z domu a hned za námi přiletí.“

Hoch netušil, že obr je tak pozorný. Povzdechl si a zamířil nejkratší cestou k chaloupce. „Já se jmenuju Lorin.“

Jeho společník vytrvale mlčel. „Bydlím na kraji města. A ty?“ Opět žádná reakce. „Vypadáš, jako bys patřil k milici.“

Otočil se a chvíli běžel pozpátku, aby si muže ještě jednou důkladně prohlédl. „Opravdu nevypadáš normálně.“

„Ty taky ne, cvrčku.“ Cizozemec se nenechal vyvést z klidu. „Jsi moc slabý a máš modré oči. Kalisstroňané mívají zelené.“

„Ty mám po otci,“ oznámil chlapec pyšně. „Ale on s námi nežije. Je daleko pryč, vykašlal se na mě, když matka umřela.“

„Jak smutné.“ Obr však nevypadal nijak zarmouceně.

Pohled, jímž si chlapce změřil, sice vypadal lhostejně, přesto se v něm objevil záblesk zájmu. „Tvůj otec byl asi taky cizozemec, že ano?“ Lorin horlivě přikyvoval. „Obchodník, co?“

„Ne. Král nebo něco takového,“ vysvětloval hoch znuděně, opět se k průvodci otočil zády a poskakoval dál.

„Samozřejmě,“ zavrčel muž, železná rukavice se s klapnutím sevřela kolem přezky opasku. Chlapec znovu zpozorněl.

„Proč nosíš jenom jednu rukavici?“ vyptával se dychtivě.

„Protože se mi to tak líbí,“ opáčil jeho společník otráveně. „A teď už zavři pusu. Jestli během několika minut nedorazíme k vašemu domu…“

„Vždyť už tu přece jsme,“ uklidňoval obra rychle Lorin.

Ještě přesně nevěděl, jak se má ke svým prohřeškům přiznat Matucovi a Fatje. Rozhodně je tím moc zklame, a proto byl smutný. „Jak drahé to bude?“

„Určitě si to budou moci dovolit, cvrčku.“ Ledově šedé oči spočinuly na chlapci. „Kradeš často?“

„To ti nepovím,“ odsekl Lorin vzdorně, rozběhl se ke dveřím a chtěl zaklepat. Dveře se rozlétly a objevila se v nich mladá žena s podlouhlými černými vlasy a hnědýma očima.

„Kde jsi byl tentokrát, bratříčku?“ Sklonila se, prohrábla hochovi vlasy a lehce ho poklepala po zátylku. „Už jsme si o tebe dělali starosti.“ Zvedla obličej. „A koho jsi to přivedl s sebou?“ Když si návštěvníka pořádně prohlédla, rozšířily se jí oči. „Valjakov?“

„Malá čarodějnice?“ Tělesný strážce dívku také hned poznal.

„Vy se znáte?“ vyptával se Lorin opatrně, potom se protáhl podél Borasgotánky a zmizel v domě. „Řeknu o tom Matucovi.“

Fatja se se slzami v očích vrhla Valjakovovi kolem krku a přitiskla ho k sobě.

Jindy tak klidný muž, jenž zpravidla dokonale ovládal city, těžce polkl a opětoval pozdrav, přičemž zvedl mladou ženu několik centimetrů nad podlahu.

Opatrně ji zase postavil na zem. Dveře se otevřely dokořán a vynořil se z nich Matuc.

Oba muži se rovněž objali, teprve pak vešli všichni do domku. Chlapec seděl na židli, kýval nohama a celý zářil.

Tolik radosti ještě doma nikdy nezažil.

Valjakov odhodil batoh na zem a pátravě se rozhlédl kolem sebe. Z výrazu tváří obou dospělých však poznal, že dotazy na Norinu si může odpustit. Obličej mu potemněl.

„Nejdříve vyprávějte vy.“

Matuc přikývl. Fatja odvedla odmlouvajícího chlapce do postele, i když Lorin by nejraději ještě chvíli zůstal u přátel a naslouchal, co ten pozoruhodný plešoun bude vyprávět. „A dodnes jsme nic nezjistili. Zdá se, že nikdo neví, kam se jeho matka poděla. Pravděpodobně ji Lijoki odvedli pryč a od té doby po ní není ani stopy,“ skončil Matuc vyprávění.

Valjakov se podíval směrem, kam dítě zmizelo. „To je tedy ten ukřičený raneček, který jsme před více než čtyřmi lety shodili z paluby Grade.“ Pohlédl na mnicha. „Když jsem spatřil jeho oči, dostal jsem podezření. Ale po tak dlouhém a neúspěšném hledání jsem se už vzdával naděje.

On o své pravé minulosti nic neví, že ne? Neví, kdo jsou jeho otec a matka?“

„Chtěl jsem s tím počkat, až bude velký,“ vysvětloval Ulldraelův kněz. „Už tak to má v Bardhasdrondě dost těžké.“

„Co jiného můžeš od zloděje čekat?“ zněla opovržlivá odpověď.

„Proč od zloděje?“ Matuc vypadal podrážděně, potom pochopil. „On už zase…“

„Sladké rohlíky,“ prohodil tělesný strážce stroze. „Dva tucty. Dostanu ještě od tebe pár drobných.“

Mnich si povzdechl a vyplatil z peněženky požadovaný obnos. „A teď vyprávěj, jak se vedlo tobě.“ Fatja se k nim opět připojila, nalila jim čaj a posadila se naproti obrovi.

„Když jsme tu fúrii s rudýma očima zneškodnili, zřítili jsme se spolu s Rudgassem do vody. Zanedlouho jsem ztratil vědomí, probral jsem se až na břehu, kde mě obklopili Kalisstroňané. Odvedli mě do města Vekhlathi k jednomu cerelovi, byl tam i Palestánec, který mi pomáhal překládat.

Já jsem jim toho moc neřekl, pravdu o tom, co se stalo, nikdo nezná. Když jsem se jakž takž postavil na nohy, začal jsem vás hledat. Ale zřejmě jsem se vydal nesprávným směrem. Připojil jsem se k několika potulným lovcům, tím jsem si vydělával na živobytí a postupně jsem si mohl dovolit pořídit zbroj.“ Bojovník zvedl novou mechanickou ruku. „Tu mám teprve několik týdnů. Skutečně mistrovská práce. Lepší než byla ta stará.“

Matuc zaťukal na umělou nohu. „To jsem byl na tom lépe než ty. Pravé velrybí kosti. Vyřezal mi ji přítel.“

„Vydělal jsem si nějaké peníze prodejem kožešin a od jara vás zase hledám.“ Valjakov poklepal na šálek s čajem.

„Kdybych tak hned na začátku věděl, jak jste blízko.“

„My jsme se nikdy nevzdali naděje,“ řekla Borasgotánka. „Jenže jsme nemohli dělat nic jiného než se vyptávat obchodníků. S malým bratříčkem jsme se nechtěli protloukat krajinou, navíc tady máme hezký domek.“

„Z čeho žijete?“ zeptal se Valjakov.

„Umím

hezky

vyprávět

nejrůznější

historky,“

vysvětlovala Fatja. „A to je věc, za kterou Kalisstroňani rádi dají pár mincí. Stačí nám to všem, abychom z toho vyžili.“

Obr si ji změřil pohledem od hlavy až k patě. „Z malé čarodějnice se stala opravdová žena,“ prohodil tělesný strážce. „Ale tady mnich, ten jenom zestárl a zešedivěl.“

„Za to může spousta starostí,“ stěžoval si duchovní.

„Chlapec dělá, co se mu zachce. Kalisstroňané odmítají mne i moje učení, které bych v Kalisstronu tak rád šířil. Ale já Ulldraela Spravedlivého nikdy nezapřu.“ Poněkud vyčítavým pohledem se zadíval na čtenářku osudů.

„Co čekáš?“ bránila se dívka. „Mně je Kalisstra bližší.

Kdybych se já, na rozdíl od tebe, ty starej tvrdohlavče, neobrátila k Bledý bohyni, vyhodili by nás už dávno před brány města. Moc dobře víš, jak jsou zdejší lidi divní.“

Matuc uraženě mlčel. „Jenom si představ, on si začal válku s velekněžkou. Zničil jí řetízek. Od tý doby spadl u obyvatel Bardhasdrondy úplně na dno. Což zrovna nepomáhá mýmu

malýmu bratříčkovi, aby ho tu měli rádi. Chudák chlapec ani pořádně neví, ke komu se má modlit. Doma bydlí jeden horlívej stoupenec Ulldraela, zatímco venku Kalisstroňani očekávají, že bude přinášet oběti Bledý bohyni.“ V obličeji se jí zřetelně rýsovala nespokojenost. „Kdyby Kiurikka zjistila, že sis u nás doma potají vyrobil Ulldraelovu sošku, přišli bysme o všechno. Ani nemluvě o sladkých hlízách, který tajně pěstuješ na poli u Stápy.“ V předstíraném zoufalství rozhodila ruce. „Ale ne. Mnich Matuc je ve svý víře neotřesitelný.“

„Ano, je neotřesitelný,“ oponoval duchovní, který měl pocit, že ho dívka neprávem provokuje, a už nedokázal déle mlčet. „Ulldrael nás zachránil, slečinko. A tak je jenom správné, když velebím jeho jméno.“ Když odkládal šálek, schválně jím třískl o stůl. „Zatím to ještě dělám za zavřenými dveřmi, ale jednoho dne tajnůstkářství skončí.“

Valjakov pozorně sledoval jejich dohadování. „To nyní nechme stranou. Jak zase najdeme Norinu? A kam se poděl pirát? Jestli Kalisstroňané poznali, co je zač, je už pravděpodobně na onom světě.“ Mechanická ruka se otevřela a zase zavřela. „A co chlapcovo vzdělání, jak je na tom?“

„Nedávno jsem ho začal učit číst a psát,“ pronesl Matuc pyšně. „Arnarvaten s ním zase mluví kalisstronsky. Je to opravdu chytrá hlavička.“

„Používá hlavu hlavně proto, že je takový špunt,“ zněl obrův posudek. „To změníme. Od nynějška ho budu učit spolu s vámi. Chybí mu pevná ruka. Život mezi svatými s jedním starcem a mladou dívkou není pravým místem, kde se z člověka stane bojovník. Na zacházení se zbraněmi má ještě nějakou dobu čas.“ Valjakov krátce zapřemýšlel. „Ale ta jeho postava. Na to, aby se jednou oháněl mečem, mi připadá příliš slabý.“

„Ne.“ Valjakovovy úvahy okamžitě narazily na odpor stařičkého duchovního. „Vůbec se nesmí dostat do styku se zabíjením. Když člověk zachází se smrtí, zkazí ho to.“

„Aha,“ odvětil tělesný strážce. „Takže já jsem zkažený člověk.“

Mnich odmítavě zvedl ruce. „Ne, tak jsem to přece nemyslel.“

K’Tar Tur se předklonil. „Matuci, my oba známe proroctví. Tenhle chlapec možná bude jednoho dne hrát důležitou roli v boji s Dobou temnoty. A já nechci, aby zklamal jenom proto, že neumí zacházet se zbraní nebo že bude mít příliš pomalé reakce. Jestli ho začnu školit, stane z něj jeden z nejlepších bojovníků, jaké kdy Kalisstron a Ulldart viděly.“

„A co když se z něho stane něco takového jako jeho otec? Co když vychováme ještě mocnější stvůru, než jakou je jeho otec?“ Mnich působil bezradným dojmem. „Já bych

nejraději zůstal tady na Kalisstronu, šířil Ulldraelovo učení a žil v míru.“

„Zbabělče,“ zaznělo tvrdě z úst tělesného strážce.

„Máme odpovědnost za osud Ulldartu. Z nevědomosti jsme pravděpodobně připravili cestu Době temnoty a společně s chlapcem se postaráme o to, aby zase pominula. Od obchodníků jsem se doslechl, že kabcar má v rukou celý Borasgotán a polovinu Hustrabánu. Rundopâl se k tarpolské velkoříši připojil dobrovolně, a Lodrikovi se dokonce podařilo vypudit ze země Ontariánce. Co myslíš, jak dlouho bude ještě trvat, než ovládne zbytek kontinentu?“ Upřeně se na Matuce zadíval. „A co myslíš, že provede s tradiční vírou? Zatímco ty tu marně kážeš Ulldraelovo učení, nechal se Lodrik vyhlásit nejvyšším představeným řádu. Měl bys být tam, kde je tě zapotřebí, ne tady, kde jsi zbytečný.“

„Jak dlouho má tvůj výcvik trvat?“ odsekl duchovní.

„Jak dlouho ho chceš připravovat? A co provedeme s magickými schopnostmi, které zdědil? Už jako novorozeně málem zabil jednoho člověka, neustále si pohrává s tou…

sílou, s magií, kterou si nikdo nedokáže vysvětlit. V tom ho nebude nikdo vychovávat, a jak se pak má postavit Nesrecovi a jeho pomocníkům?“ Matuc složil ruce do klína.

„Možná by skutečně bylo lepší, kdybychom tu zůstali.“

Svaly ve Valjakovově obličeji tvrdě pracovaly.

„Nepřipustím, abychom nečinně seděli na tomhle kousku země, zatímco v naší vlasti je všechno den ode dne horší a

horší. Pro mě za mě, jenom se modli k Ulldraelovi. Jestli nám pomůže, dobrá. Jestli nic neudělá, bude mi lhostejný.

Ale ani on, ani jeho stoupenci se mi nebudou stavět do cesty.“

Po hromobití, které tělesný strážce spustil, zavládlo v místnosti tísnivé ticho.

Fatja hlasitě vydechla. „Měli bychom být rádi, že jsme se aspoň my tři našli. Přece se nebudeme přít,“ pokoušela se spor urovnat. „Matuci, Ulldrael ti určitě sešle nějaké znamení.“

Valjakov se zvedl. „Půjdu si najít místo, kde budu bydlet. U vás by to pro nás všechny bylo příliš těsné.“

Odešel ke dveřím. „Pokusím se najít možnost, jak vydělat peníze, a občas se u vás zastavím.“ Z šedých očí vyzařovala neochvějná odhodlanost. „Lorin půjde ke mně do učení.

Udělám z toho neduživého trpaslíka nejlepšího bojovníka, jaký se tu kdy objevil. Nesnaž se mi házet klacky pod nohy, Matuci. V sázce je toho hodně, a ty to víš.“ Přátelsky na Borasgotánku kývl a zmizel venku.

„Já to nedovolím,“ prohlásil duchovní tiše a mrzutě poklepal na svou dřevěnou nohu. „Tvrdohlavý pes.“

„Kdo to říká?“ vyptávala se Fatja sladce a sklidila ze stolu konvici a šálky na čaj. Potom se posadila vedle starce a vzala ho za ruku. „Valjakov má pravdu. Můj malej bratříček se od něho bude muset učit. Jak má jinak proti konzultantovi obstát? Samotná víra určitě nebude stačit.“

Matuc ji pohladil po hlavě. „Ano, já vím.“ Vypadal stejně odhodlaně jako válečník. „Ale já se postarám, aby v srdci neotřesitelně nosil učení Spravedlivého. Zabíjení, pokud mu nebude možné zabránit, a moc magie nesmí svést jeho duši ke zlu. Víra mu bude nezbytnou oporou, až se postaví osudu, ať už bude jakýkoliv.“

Vstal a odešel do výklenku odděleného tenkým závěsem, za nímž ukrýval malou Ulldraelovu sošku, již mu Blafjoll vyřezal z velrybí kosti.

Fatja se za ním chvíli dívala, a když se začal modlit, odebrala se na lože.

Lorin měl zavřené oči a dlouze, pravidelně dýchal.

Dívka chlapce láskyplně políbila na čelo, oblékla si noční košili a lehla si vedle něj.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, VÉVODSTVÍ SČRŔLY, LÉTO 449 P. S.

Mapa Ulldartu odhalovala pravdu a ani nejlepší padělatelé, jaké měl Perdór k dispozici, na tom nemohli nic změnit. Hranice zemí se změnily, tenké rudé čáry, které svého času vypadaly jako žíly oddělující jednotlivé říše, zčásti zcela zmizely.

Borasgotán již neexistoval. Kabcarovy jednotky neúnavně a bez nejmenšího odpočinku obsazovaly zbytek země, který předtím nespadal do bezpečnostního pásu.

Rozdělení vojska na malé oddíly se projevilo jako strategicky obratný tah, vojáci neztratili údernost a zároveň se značně zjednodušilo jejich zásobování.

Nikdo nemusel počítat se zuřivým odporem, většina obyvatel Borasgotánu „osvoboditele“ přivítala. Mnohé šlechtické sídlo hořelo ještě předtím, než k němu Tzulandrijci a Tarpolané dorazili, a sedláci jim pyšně ukazovali uražené hlavy těch, kteří je léta vykořisťovali a utlačovali. Arrulschánova politika vůči vlastním poddaným se nyní zemi vymstila a usnadnila dobyvatelům postup.

Díky moderním palným zbraním, jejichž počet a efektivita

neustále

narůstaly,

již

staré

pevnosti

nepředstavovaly překážku. Obvykle byl zapotřebí nanejvýš týden nejsilnějšího ostřelování a hrady, na nichž by si v minulosti útočníci vylámali zuby nebo aspoň utrpěli nesmírné ztráty, se ocitaly na kolenou. Poslední borasgotánští vojáci se shromáždili v nejvýchodnější části říše, kde byli zákeřně pobiti kabcarovými jednotkami, které se potají vylodily na pobřeží.

Jediná potíž tarpolských jednotek spočívala k neskrývané radosti ilfaritského krále v úsilí o ovládnutí severu říše, kde se nacházelo největší přírodní bohatství.

Kočovný

národ

Jengoriánců

nikdy

Arrulschánovi

nedůvěřoval a ani tentokrát se netajil tím, že nové pány zcela odmítá. Jengoriánci považovali ledové pláně za svůj domov a bojovali proti dobyvatelům příležitostnými přepady. Útoky přicházely tak náhle a nečekaně, že proti nim zpravidla nebylo obrany.

Perdór s povzdechem ponořil tenký štěteček do hnědé barvy a přesnými pohyby přemaloval hranici mezi Tarpolem a Borasgotánem. Totéž učinil s vyznačenými hranicemi oddělujícími Turis od původního panství mladého kabcara.

Když došel k hranicím mezi bývalými baroniemi, musel se na malůvky dokonale soustředit.

S jazykem vystrčeným v koutku úst a s přivřenýma očima postával v předklonu u stolku s mapami. Vůbec nepostřehl, že si koneček pramínku šedivých vousů namočil do barvy.

Hrot štětce vymazal jako další i rudou čáru vyznačující někdejší hranice Rundopâlu, jenž se bez jakýchkoliv podmínek připojil k Tarpolu, stejně tak zmizely pod vrstvou hnědé barvy hranice Aldoreelu. Kupecký stát Palestán král vyšrafoval, aby tak symbolizoval jeho spojenectví s tarpolskou velkoříší.

Zamyšleně pozoroval změny. Aniž by vzhlédl od mapy, nabral si plnou hrst pralinek a vsunul si je všechny najednou do úst. S ohledem na deprimující okolnosti představovala čokoláda nezbytnou útěchu a v jednom kousku jí rozhodně nebylo dost.

S hlubokým vzdycháním, které se postupem času stalo pro znepokojeného panovníka příznačným, pročítal listy s nejnovějšími zprávami o pohybu jednotek v Hustrabánu, kde se kabcarovi vojáci valili vpřed jak od severu k jihu, tak od západu k východu. Vlaječkami si vyznačoval podobu fronty.

Dobyvatelé pronikali hluboko do země, jejich postup připomínal obrovský lis, kterým zaháněli hustrabánské vojáky k pobřeží. Perdór usuzoval, že další část tarpolských útočníků přistane s palestánskou pomocí na pobřeží, jak již s úspěchem učinili v Borasgotánu.

Zasténal, zvolna se narovnal a opět se zadíval na mapu.

Zbývá nanejvýš dva a půl roku, potom budou vojáci stát na hranicích Serusie a Ilfarisu. A momentálně nic nenasvědčovalo tomu, že by někdo nebo něco dokázalo kabcara zadržet. Mladý panovník měl k dispozici více než sto padesát tisíc mužů, Tzulandrijci i Tarpolané společně bojovali za zájmy světské hlavy velkoříše. A tenhle Bardric

si s naprostou samozřejmostí osvojil i postavení duchovního poručníka dobytých území, aniž by se setkal s odporem.

Proč také? Nyní se již nikdo neodvážil vyzvat ho k dalšímu božímu soudu. Přestože kabcar s výsledkem takového soudu bezostyšně manipuloval a pomáhal si magií, lidu to bylo naprosto lhostejné. Lodrik tvrdil, že vše, co se děje, se děje z Ulldraelovy vůle. Bůh si údajně přeje, aby mladík dobyl celý kontinent.

A právě to byl bod, o němž se ilfaritský vládce se šaškem často a úporně přel. Přestože jedna říše za druhou přestávaly existovat, ani zdaleka nic nenasvědčovalo počátku Doby temnoty, které se všichni obávali. Ponurá vize obrovských hald kostí a lebek, po nichž by kráčel triumfálně ryčící Sinured, se nenaplnila.

Válečný kníže, jenž se vrátil na kontinent, napáchal v průběhu bitev spoustu krutostí a obětoval Spálenému bohu mnoho lidských životů, tím si byl Perdór více než jistý.

Jenže poté zemi nezahalila temnota. Prostí obyvatelé byli povětšinou ponecháni v klidu.

A zároveň se zdálo, že se kabcarovi zalíbila role osvoboditele, který ve svém paláci neúnavně vymýšlí jeden plán reforem za druhým.

Proměna nejpřepychovějších Ulldraelových chrámů v lázně a léčebny mu přinesla větší oblibu než cokoliv, co předtím udělal. Většina mnichů ho oslavovala, protože jim vždy vadil okázalý přepych představených. Mniši pracovali se sedláky na polích, šťastně žili ve skromnosti a velebili Ulldraela prací. Rituální oslavy a bohoslužby se konaly jen zřídkakdy.

Tento klamný klid, tato mírumilovnost, výrazně ztěžoval organizování odporu, neboť Perdór s Fiorellem si byli jistí, že kabcarovo počínání je pouhopouhým začátkem.

Začátkem skutečné Doby temnoty.

V tarpolské provincii Karet se ilfaritskému králi podařilo vytvořit v těžko dostupných horských pásmech povstaleckou buňku, kterou zásoboval zbraněmi i penězi. Povstalci sváděli s místní posádkou a místodržícím krvavé boje, vysílali mezi lidi řečníky a básníky, aby jim otevřeli oči a vysvětlili, co jsou kabcar a jeho konzultant zač. Doposud jen s nevalným úspěchem. Ale s ohledem na hrozící nebezpečí nebylo možné opomenout ani nejmenší možnost odporu.

Nečekanou pomoc nalezl Perdór tam, kde ji ve skutečnosti vůbec neočekával. Ostrovní říše Rogogard, jejíž nejvýchodnější ostrov přímo sousedil s Karetem, se rozhodla, že s Tarpolem nebude v žádném případě spolupracovat, a neúnavně pokračovala v kaperských útocích na Palestánce, dokonce je ještě zesílila. Obchodníci se mohli plavit pouze v početných flotilách, což bylo pro piráty ještě větším pokušením.

Torben Rudgass se u krajanů zasadil o to, že se rozhodli čelit kabcarovi a jeho kupeckým námořním spojencům a dát se s nimi do boje. V neposlední řadě za to mohla skutečnost, že byl zasvěcen do všech událostí a osobně přímo bojoval s jedním

z

Nesrecových

pomocníků.

S

pomocí

Rogogarďanů se ilfaritské zboží dostávalo až do Karetu.

Pirátský kapitán byl rovněž ten, kdo před zhruba čtyřmi lety přišel se špatnou zprávou, že Grácie byla potopena. Po cestujících však dosud chyběla jakákoliv stopa.

Když se Rudgass vypravil do Kalisstronu a začal tam po nich pátrat, podařilo se mu jen s námahou uniknout kalisstronským hlídkovým lodím. V dopise panovníkovi sdělil, že se mu nepovedlo dostat ani do blízkosti tamního pobřeží. Poté obdržel od velitele rogogardské flotily příkaz vyplout proti Palestáncům. S těžkým srdcem se musel podrobit povinnostem. Osud nezvěstných pasažérů tak dále zůstával v temnotách.

Perdór si povzdechl, položil špičky prstů na statné břicho a na zkoušku si ohmatal tělo. Při vší té bídě navíc ještě zhubnul. To přece nepřichází v úvahu!

Vyšel z místnosti a chodbami došel na místo, kde vedle pracovny a lůžka, což bylo v mnoha případech totéž, nejčastěji pobýval.

Sestupoval po dlouhém schodišti, scházel stále níž a níž, až mu nos prozradil správnou cestu. S rozmachem rozrazil dřevěné dveře, za nimiž se ukrývala jeho pokladnice.

Všechny pohledy se okamžitě obrátily ke králi, následoval tucet úklon, poté se muži a ženy opět věnovali své práci.

Perdórovy oči zářily radostí, šedé kudrlinky králových vousů poskakovaly sem a tam, když rychlým krokem přistoupil k prvnímu hrnci a pomocí naběračky zvedl z nádoby pokličku. Panovník zavřel oči a s rozkoší nosem nasál aromatickou vůni, která z hrnce vycházela.

Mistr kuchař stál vedle krále a pozorně ho sledoval, aby si vyslechl jeho soud. „Krémová polévka z brokolice, Veličenstvo. Po ní tři chody: terrina s jemnou rybou, zvěřinová paštika a rosol z volské oháňky na maličkém salátku, s vaším dovolením.“

„Výborně, výborně, dobrý muži,“ zahlaholil Perdór nadšeně. „A co pak?“

Muž v bílé zástěře s vysokou kuchařskou čepicí, kterou momentálně v rozrušení hnětl v rukou, se s úlevou usmál.

„Myslel jsem na supreme z perličky s turandejskými bylinkami v porléské omáčce, potom na vepřovou pečeni v pepřové omáčce. Jako desert mousseé z bílé a tmavé čokolády spolu s trochou ovocného salátu a výběrem nejlepších sýrů. Bude to vyhovovat chutím Vašeho Veličenstva?“

„Jsem naprosto unesen,“ pochválil ho král a položil poklici zpátky na hrnec. „Přestože svůj zámeček v Seraly navštěvuji jenom zřídkakdy, vidím, že kuchyně je zde opravdu vynikající. Tak to mám rád.“ S mírně povystrčeným nosem pročichal celou kuchyni, do všeho nahlédl, zamíchal obsah hrnců a z každého trošičku ochutnal, dokud nebyly požadavky jeho žaludku a jazýčku zcela uspokojeny.

„Hosté dorazí asi tak za hodinu. Bude všechno hotovo?“

Byla to jen rétorická otázka, král však chtěl mít naprostou jistotu.

„Jestli jim tu budete dále překážet, tak asi ne,“ ozvalo se z rohu kuchyně.

Mistr kuchař, který ještě před okamžikem málem pukal pýchou, zbledl, jednomu vyděšenému kuchtíkovi vypadla naběračka z ruky a s řinkotem dopadla na zem.

Zacinkaly zvonečky a za jednou ze skříní se objevil rozšklebený Fiorell. „Jste tak široký, že si chudáci kuchaříčci musejí najít širokou okliku, když kolem vás chtějí projít, Veličenstvo.“ Šašek v kostkovaném úboru zavířil hůlkou ve vzduchu, špičatým hrotem probodl jedno jablko a ochutnal ho. Potom podal nakousnuté ovoce pánovi.

„Tu máte, Veličenstvo. Je to zdravé a budete po tom štíhlý.“

„Snad neočekáváš, že na to něco odpovím.“ Perdór se opět obrátil ke kuchyňským hrncům. „A kromě toho jsem zhubnul.“

Vtipálek se pronikavě, mečivě zasmál a držel se za břicho. „Ano, zajisté. V podpaží, kde to nikdo nevidí.“

Káravě pohlédl na kuchaře strnulé strachem a připomínající solné sloupy. „Co koukáte jako kapři? Ještě jste nikdy neviděli dvorního šaška? Dělejte, škvařte dále, vy mistři slavnostních chodů.“

Všichni najednou sebou trhli, jako by je někdo udeřil jezdeckým bičíkem, a prudkými pohyby se věnovali přípravě jídel.

Fiorell se ušklíbl a zacinkal rolničkami. S ledabylou samozřejmostí, jaká mu byla vlastní, vytáhl z mísy šest

syrových vajec a žongloval s těmito křehkými předměty, jako by neexistovalo nic snadnějšího.

„Chtěl jsi se mnou mluvit, nebo jsi mě navštívil v mých posvátných halách z čiročiré zlomyslnosti?“ chtěl vědět Perdór.

„Já a zlomyslnost?“ Šašek předstíral uražený údiv. „To by bylo jako…“

„Tchoř a zápach,“ dokončil panovník přirovnání, obočí se mu zvedlo a zase rychle kleslo. „Navzájem nerozlučně spojeni a většina tvorů před nimi co nejrychleji prchá.“

Očima pátravě prolétl kuchyní, jestli neobjeví něco, co snad omylem uniklo jeho pozornosti a co dosud neochutnal.

Fiorell nepozorovaně posunul nohou dřevěnou naběračku na sporák. Žádné z vajec, jimiž si pohazoval, zatím nespadlo na zem. „Toto přirovnání vám mám opravdu za zlé, Veličenstvo. Přesto vám nechci déle tajit radostnou novinu.“

„Ale? Tak ven s ní.“

Fiorell popadl jednu pánev a držel ji tak, aby do ní vejce napadala. „Udělej mi z toho omeletu,“ nařídil kuchtíkovi.

„Ále předtím z toho vyndej skořápky.“ Potom se naklonil k vládci a tajnůstkářsky ztlumil hlas. „Víme, kde je.“

„Jsem bez sebe radostí. Možná bys také byl tak milý a prozradil mi, o kom víme, kde je?“ zeptal se král. „Potom bych mohl přejít od prosté radosti k bezmeznému nadšení.“

„On, Veličenstvo,“ pravil šašek důrazně, stažený obličej připomínal spikleneckou masku. „On. Vždyť přece víte…“

„Milý Fiorelli, já jsem král a žádný jasnovidec, na to jsi už zapomněl? Copak tvůj bláznivý rozum mezi nimi smazal jakýkoliv rozdíl?“ Perdór se na něj mile usmál, jako by mluvil se slabomyslným člověkem.

„On, kabcarův důvěrník,“ procedil muž v kostkovaném kostýmu mezi zuby.

Perdór popadl muže za ucho a odvlekl ho do kouta. „A tuhle výbušnou novinku mi říkáš jenom tak uprostřed kuchyně, před samými cizími lidmi?“

Šašek se hbitě jako úhoř vykroutil ze sevření, udělal přemet dozadu, aby se dostal z dosahu štípajících prstů.

Byl skoro zázrak, že se při tom ve stísněném prostoru nesrazil se žádným kuchařem ani nenarazil do sporáku nebo jiného vybavení kuchyně. Panovník musel zase jednou uznale sevřít ústa. Jeden z kuchtíků nadšeně zatleskal, než mu na zátylku přistála mistrova ruka.

„Co si myslíte, proč asi šeptám?“ stěžoval si Fiorell a držel se za ucho. Sáhl po kusu syrového masa, aby si ho přiložil na postižené místo. „Báječně to chladí.“

„To filátko má větší cenu než tvoje špinavé ucho,“

komentoval jeho počínání král a natáhl prst. „Okamžitě to zase polož. A než to někdo bude jíst, musí se to pořádně propéct a okořenit.“ Potom se zasmál. „Skvělé. Takže je na

čase, abychom mistru Hetrálovi, který odvedl dokonalou práci, poslali odborníka. Dá se to provést?“

Vtipálek napjatě sledoval, jak se králova ruka pomalu a nic netuše blíží k naběračce, kterou předtím položil na plotnu. Dřevo už za tu dobu muselo být důkladně rozpálené.

„Myslím, že až si náš člověk obhlédne situaci přímo na místě, bude nejlépe vědět, jak to udělat.“

Varovný výkřik mistra kuchaře přišel příliš pozdě.

Perdórova dlaň se stala obětí Fiorellova kousku, král s bolestným výkřikem upustil kuchyňskou pomůcku a ponořil ruku do mísy se studenou vodou. Kuchtíci okamžitě přispěchali s ledem, aby spálené místo zchladili.

Dvorní šašek vyprskl smíchy a plácal se do stehen.

„Říkal jsem si, že musím nějak dostát pověsti zlomyslného člověka,“ bránil se.

„Tchoři! Já ti ukážu,“ zasyčel král, popadl rozžhavený pohrabáč a rozběhl se k vtipálkovi. „Vypálím ti svoje jméno do toho tvého rozchechtaného zadku.“

Fiorell zamečel, udělal salto dozadu, na něž navázal řadou dalších přemetů, aby se znovu dostal do dostatečné vzdálenosti od svého pána.

Na to však Perdór jenom čekal.

Nabral pořádnou hrst rozměklého sádla, které našel v hrnci, a přesně mířeným hodem ho rozplácl kousek před unikajícím šaškem, jenž při dalším přemetu přistál nohou v mazlavém bílém tuku.

Navzdory vší obratnosti a rychlým reakcím, které Fiorell jinak předváděl, proti tomuto útoku nemohl nic dělat.

Končetina mu podklouzla, šašek byl setrvačností nekontrolovatelně odmrštěn dál a vrazil rovnou do skříně s namletým kořením.

Obsah velkého kusu nábytku se vyprázdnil, dvířka se rozevřela, zásuvky vylétly ven a ječící Fiorell zmizel v mraku skořice, anýzu, pepře, šafránu, moučky z jeleních rohů a hřebíčku, zatímco Perdór spokojeně odložil pohrabáč.

Mistr kuchař spráskl ruce nad hlavou.

„Určitě si uvědomuješ, že ti tu škodu, kterou jsi právě způsobil, strhnu z platu,“ prohlásil král pobaveně a znovu ochutnal brokolicovou krémovou polévku.

Kuchyní zahřmělo mohutné kýchnutí, z hromady nejrůznějšího koření se vynořil zaprášený, kýchající Fiorell.

„Jestli se mě rozhodnete hledat, budu stát pod vodotryskem, aby to ze mě spláchl,“ zachrčel vtipálek a hůlkou zahnal jednoho z kuchtíků, jenž se mu snažil setřít z ramen maličký zbytek použitelného šafránu. „Potom dám vědět našemu odborníkovi. Bude rád, když se na nějakou dobu dostane někam daleko od vás.“

Když Fiorell odcházel z kuchyně, kašlal, kýchal, frkal a smrkal. Doprovázel ho bujarý smích kuchyňského personálu. Perdór úspěšně uhájil své útočiště, i když za cenu výrazných ztrát.

Král kuchaře naposledy pochválil a poté odpochodoval nejdříve do pracovny, aby si tam vzal mapu, a pak do jednací místnosti, v níž chtěl počkat na příchod hostů.

Tato místnost, v níž nebylo jediné okno, se nacházela přímo uprostřed zámečku. Účelem bylo, aby nikdo nemohl vyslechnout, o čem se tam hovoří. Perdór od debaklu u Telmaranu předpokládal, že kabcar nějakým podivným způsobem spolupracuje s pozorovateli. Pouze tak bylo možné, že se on i jeho stratég dověděli o tom, že se vojska mají přemístit, dříve než se rozkazy vůbec dostaly k jednotkám Spojeneckého vojska. Také podivné nehody, které hned zpočátku postihly několik velitelů vojska, se najednou jevily ve zcela jiném světle. Od té doby nestrpěl v blízkosti žádného tvora. Stráže dostaly rozkaz střílet na pozorovatele, pokud by se ještě někdy přiblížili k zámečku.

Panovník obřadně upevnil kresbu Ulldartu pomocí jehel na zeď obloženou jemnou látkou a poté ustoupil dozadu, aby měl z dálky lepší přehled.

Panovník byl pohroužen v myšlenkách, a tak si vůbec nevšiml, že se rozevřely dveře a dovnitř vstoupili první návštěvníci. Natáčel si pramínky vousů kolem prstu a přemítal.

„Je pozoruhodné, jakou rychlostí postupují kabcarovi vojáci vpřed,“ pronesl za jeho zády nějaký muž. Perdór poznal Moolpárův hlas a radostně se k hostu otočil.

Urostlý Kensustriánec pozdravil panovníka sotva postřehnutelnou úklonou, jeho fámulus Vyvú ail Ra’az ho napodobil. Oba příslušníci kasty válečníků měli na sobě jako obvykle zbroje a zbraně, pod nimi splývavý, široký háv, který za chůze jemně šelestil. Na zádech jim povlávaly dlouhé, zelené vlasy.

„Mám radost, že vás oba zase vidím,“ přivítal je Ilfariťan. „Vy jste z vás dvou pořád ten starší, nemýlím se?“

Moolpár se pousmál a ukázal pozoruhodné, pověstmi opředené řezáky, v jantarových očích se mu zablesklo.

„Vedle mne nebude mít Vyvú ail Ra’az nikdy příležitost nazývat se ‚Starším‘, a může se snažit, jak chce.“ Jeho společník se rovněž pousmál. „Musím se přiznat, že jsem podcenil kabcarovy schopnosti v dobývání cizích území.“

Hlavou kývl k mapě. „Domnívali jsme se, že umění války na kontinentě vymřelo. Jenže jak se nyní zdá, mladý panovník z Tarpolu je ovládá lépe než kterýkoliv z jeho předchůdců.“

Perdór zamlaskal jazykem. „Je to k zlosti, dokonce děsivé, přesto to přesně odpovídá skutečnostem,“ zněl králův úsudek. „Jeho ‚velkoříše‘, jak ji nyní nazývá, dosáhla historického vrcholu. Nikdy v dějinách Ulldartu nevlastnil kabcar tolik půdy. Nejste z toho nervózní?“

„Kdyby nás to nechávalo chladnými, ani Vyvú, ani já bychom se tu neobjevili,“ opáčil Moolpár a posadil se tak, aby měl dveře na očích. „Jak jste ji přesvědčil, aby se jednání zúčastnila?“

Král se lišácky usmál. „Ona o vaší přítomnosti neví.

Jinak by se rozprava konala pouze ve velice úzkém kroužku.“

Lokaj otevřel dveře a udělal místo pro očekávanou návštěvnici.

Do místnosti vstoupil sen z tmavě rudého hedvábí, protkaného nitkami iurda, zlata a stříbra. Zahaloval snědé tělo Alany II., regentky Tersionu, doprovázené zástupem služebnic.

Dokonalé paže zdobily pásky a náramky z drahých kovů, z ceny šperků, které měla panovnice kolem krku, by pohodlně vyžily tři generace leckteré rodiny. Dokonale upravenou hlavu zakrýval rudý, perlami pošitý sametový čepec, na němž se třpytily rubíny.

Navzdory veškerému přepychu sloužily rafinovaně naaranžované doplňky a honosný šat pouze ke zvýraznění Alaniny osobnosti. Pozorovatele nic příliš nerozptylovalo, celkový dojem, který z ženy vyzařoval, nemohl být působivější.

Hnědé oči, jejichž účinek zvýrazňovala víčka nalíčená černou tuší a jinými líčidly, se zúžily, když žena spatřila oba Kensustriánce.

Zůstala stát jako přikovaná, natáhla pravou ruku a ukazováčkem s nehtem ostrým jako břitva ukázala na Moolpára. „Perdóre, jeho jsem zde neočekávala. Doufám, že hned odejde. Jinak budu muset odejít já.“

Král předvedl úklonu, přestože mu protokol nezbytně nenařizoval, aby na takovou nestydatost reagoval přátelsky.

„Také já mám radost, že vás vidím, sousedko.“ Ukázal na volnou židli. „Posaďte se a vyslechněte si, co bych vám chtěl navrhnout.“

„Má to něco společného s Kensustrií?“ dožadovala se Alana řezavým hlasem odpovědi. Pomalu, půvabně, elegantně svěsila ruku. Jako vždy působily její přesně naplánované, pečlivě promyšlené pohyby dojmem, jako by před nimi stála tanečnice.

„Má to co dělat s budoucností a další existencí Tersionu,“ opravil ji Perdór v naději, že tímto způsobem vzbudí její zvědavost. „Jedná se o tarpolského kabcara.“

„A co s ním mají společného ti dva?“ Alana nepovolovala. S panovačnou arogancí neuznala oba Kensustriánce za hodné jediného pohledu.

„Jsou zde, protože jsem je požádal, aby se tohoto setkání zúčastnili,“ vyhnul se král přímé odpovědi a přešel do protiútoku tím, že uchopil regentku za ruku a odvedl ji na místo. „Pojďte, velevážená sousedko, nejkrásnější bytosti na celém kontinentě.“

Žena na to zareagovala jemným odfrknutím, nechala si však mírný nátlak líbit. Služebnice se kolem ní shlukly a plnily každé Alanino přání, která projevila sotva postřehnutelnými gesty či znameními. Od nalévání nápojů

až po pohodlné uložení štíhlých nohou na záda jedné z dívek, která si klekla pod stůl.

Perdór si zase znovu uvědomil, jak se jednotlivé kultury na kontinentu od sebe liší. Když si byl jistý, že mu všichni přítomní věnují nerušenou pozornost, s pomocí mapy přehledně a srozumitelně vysvětlil situaci, v níž se Ulldart v současnosti nachází. Znovu a znovu poukazoval na skutečnost, že nikdo nedokáže předvídat, co má mladík z Ulsaru v úmyslu jako další krok.

„Vím, že se o mně říká, že se o ostatní říše nestarám, protože se tak jako tak orientuji především na císařství Angor,“ dala se Alana do řeči. „Přesto si velice dobře uvědomuji vývoj, k němuž zde dochází. Ale co by se proti tomu mělo dělat?“

„My tri zastupujeme říše, jichž se kabcarova ruka dosud nedotkla. Pokud se spojíme, může to tak zůstat i do budoucna,“ navrhl Perdór.

„Já se nespojím s někým, kdo se před šesti lety odvážil vést proti Tersionu a Angoru válku,“ ohradila se Alana nahněvaně.

„Skutečností je, že tu válku jste začala vy, když vám Palestánci naslibovali vidinu velkého zisku,“ odvětil Moolpár klidně. „Kdybyste se tehdy, ať už záměrně nebo nevědomky, nebránila pravdě, která bila do očí, k bitvám mezi našimi zeměmi by nikdy nedošlo a Kensustrie by nebyla tím, kdo druhým způsobil žal a utrpení. A váš

tehdejší spojenec nyní uzavřel s kabcarem pakt. Jistě si dokážete spočítat, co to znamená.“

„Doufám, že i tentokrát prohraje, stejně jako posledně,“

uklouzlo regentce, což ostatní kvitovali pobaveným pousmáním.

„Mou představou je, že se naše říše spojí v jeden státní útvar,“ vysvětloval Perdór. „Pokud bude jeden z nás napaden, musí kabcar počítat s protiútokem všech tří říší.“

„A co bude s Agarsií?“ pokračovala Alana v dotazech, zatímco třemi prsty půvabně uchopila skleničku a opatrně ji přiložila ke rtům.

„Ti nechtějí,“ prohlásil ilfaritský král s lítostí. „Zastávají názor, že se budou držet stranou veškerého dění. Porážka Sjednoceného vojska jim prý zřetelně dokázala, že kabcar nepředstavuje zlo, ale je miláčkem bohů.“

„Samozřejmě, i tak se dá zbavit zodpovědnosti,“ podotkl Moolpár.

„My jsme pouze doufali, že byste mohla manžela i tchána přesvědčit, aby sem vyslali vojenské jednotky, které by byly rozmístěny v Tersionu a v Ilfarisu. O jejich zásobování se postaráme všichni společně,“ pokračoval král v úvahách, protože postřehl, že se mu podařilo překonat regentčin prvotní odpor. „Staré pevnosti v Ilfarisu i v Tersionu budou posíleny a nově obsazeny posádkami.“

Významně pohlédl na Kensustriánce a vyčkával.

„Ach ano, my máme podobné stavby, které je možné v nejširším slova smyslu označit za hrady.“ Starší z obou válečníků pochopil králův pohled. „Naši inženýři jsou schopní k nim narychlo něco dostavět, kdyby bylo zapotřebí.

Naše pracovní metody jsou pokrokovější než vaše.“

„Oba hovoříte, jako kdyby spolek našich států byl hotovou věcí,“ přihlásila se ke slovu Alana a zvedla přitom ruku. Diamantový prach, který měla na nehtech pečlivě přilepený pryskyřicí, se jasně zatřpytil. „Jenže já jsem zatím nesouhlasila. A nechtěla bych mluvit za manžela, nebo dokonce za svého tchána. Potupa, kterou jim Kensustrie uštědřila, je neporovnatelně vyšší.“

„Regentko, bylo by snad Lubshá Nars’anammovi milejší, kdyby se země jeho manželky rozpadla v prach?“

dal Moolpár na uváženou. „Kabcar by se ani nemusel příliš obávat odplaty, císařství je od jeho říše hodně daleko.

Takhle ale bude mít co do činění se dvěma dalšími protivníky. A my bychom mohli jednotky z Angoru včas rozmístit v Ilfarisu.“

Sluhové přinesli rozličné chody a jednající se mlčky dali do jídla.

Alana, jež pečlivě žvýkala, jako kdyby chtěla dostat vyznamenání za půvabné stolování, využila nucené přestávky a bojovala sama se sebou. Argumenty, které „Pralinkový“ a zelenovlasý přednesli, jí bohužel připadaly až příliš rozumné, naproti tomu ji děsilo pomyšlení na

pravděpodobnou reakci jejího manžela na novou alianci s těmi, kteří před pár lety pobili několik tisíc Angoránců.

To je však politika. „Nuže dobrá.“ Vznešeně sklonila hlavu. „Promluvme si o podrobnostech.“

„Tak se mi to líbí,“ zvolal Perdór a zatleskal.

„A aby nikdo nemohl říct, že zelenovlasí,“ Vyvúovi se pobaveně zablýsklo v očích, „přispějí nejmenším dílem, uděláme něco, co lid Kensustrie v minulosti ještě nikdy neučinil.“ Vytáhl z kožené brašny pergamen a podal ho mentorovi. Moolpár slavnostně položil dokument na stůl a rozbalil jej. „Jsme připraveni podepsat smlouvu o dodávce zbraní.“ Udělal v řeči přestávku, aby slovům dodal náležitého účinku. „Zbraní, jaké používá i kabcarovo vojsko.“

„Bombardy?“ vykřikla Alana konsternované. Zdálo se, že se na zlomek vteřiny zcela přestala ovládat.

„Netušíme, jak se kabcarovi podařilo ukrást nám plány na výrobu děl, ale my je nyní budeme rovněž používat.“

Kensustriánec se zachmuřeně pousmál a ukázal přítomným řezáky. „V posledním roce nedělali naši kováři nic jiného, než že plánovali výrobu bombard, střelného prachu a nábojů. Jestli si kabcar myslí, že s námi bude mít snadnou práci, brzy se přesvědčí o opaku.“ Vážně pohlédl do rozradostněných tváří přítomných. „Poskytneme vám bombardy včetně munice a obsluhy. Kdybychom měli vaše vojáky učit, jak s nimi zacházet, trvalo by to moc dlouho.

Přesto vás varuji, nemyslete si, že máte po starostech.

Kabcar nařídil, aby se ve vývoji těchto původně našich zbraní neustále pokračovalo, a vyrábí je ve velkém počtu. O

tom, že bychom nad ním měli převahu, nemůže být řeči. Ale aspoň jsme schopni nahnat mu trošičku strach.“

„Tuto novinku bychom měli okamžitě vyzvonit do celého světa,“ doporučoval Perdór. „Čím dříve budou ostatní vědět, že tentokrát narazí na rázného protivníka, tím spíš si případný útok rozmyslí.“ Zkrabatil čelo. „Ještě jedno bych však chtěl poznamenat: nevím, jestli se ve vašich zemích vyskytují pozorovatelé. Dávejte si na ně pozor.

Domnívám se, že podporují kabcara.“

„Podám manželovi i tchánovi zprávu o tomto jednání a nové alianci našich zemí,“ prohlásila Alana. „Bohužel si stejně jako předtím nemohu být jistá, s jakou tento svazek přijmou, ale podle všeho, co jsem zde slyšela, soudím, že je naše spojení nevyhnutelné.“ Pohlédla na mapu na stěně.

„Abych to řekla zcela upřímně a otevřeně: jsme vůbec schopni obstát proti všemu tomu, s čím se na nás může protivník vrhnout?“

Ilfaritský panovník si odkašlal a sáhl po pralince. „Já jsem optimista. Dosahujeme jistých pokroků ve zkoumání magie,“ zalhal. „Už brzy snad zjistíme, jak funguje. Také prošetřujeme různé případy neobvyklých událostí, které naznačují, že by i jiní lidé na kontinentu mohli mít magické nadání. Na to také vsázím, protože až bude smlouva o

spojenectví našich států podepsaná, nebudu si s vojenskými záležitostmi déle lámat hlavu.“ Spokojeně žvýkal sladkůstku. „Rogogard zařídí, aby Palestánci nemohli posílat severní trasou další lodě k východnímu pobřeží Hustrabánu, piráti budou rovněž útočit na posily přicházející z Tzulandrie. Když už hovoříme o bojích a válčení: kabcar u sebe…“ zamával rukama, zatímco hledal příhodné slovo, „nosí dvě malé bombardy. Za opaskem. Dostanou naše jednotky taky takové zbraně? Zdá se, že jsou nesmírně efektivní.“ Narychlo popsal, jak střelné zbraně na pohled vypadají.

Oba Kensustriánci vypadali podrážděně. „Ne,“ pronesl Moolpár zvolna. „Taková malá děla nemáme.“

„Potom by se měli vaši inženýři co nejrychleji dát do práce a vymyslet něco podobného,“ prohlásila regentka nakysle.

„Otázka, která z toho vyplývá, zní, odkud je tedy má?“

dumal král. „Z jakých tajných archivů kabcar ještě čerpal?“

„Možná je zkonstruoval sám,“ nadhodil Vyvú.

„Tomu nevěřím.“ Perdór si přisunul misku s pralinkami.

„Ale to, co kabcar umí, dělám já už dlouho a lépe než on.

Nechám si ty plány obstarat. Dostal jsem první signály o místech, kde se tyhle věci vyrábějí. A pokud Kensustrie nevlastní konstrukční nákresy, postarám se o to, aby se poměr spravedlivě vyrovnal.“ Obrátil se na Moolpára.

„Nařídím, aby mí nejobratnější zloději co nejdříve vyrazili,

vy mezitím dáte dohromady nejlepší jemné mechaniky, které může Kensustrie nabídnout.“

„Pokud jsem tedy všechno správně pochopila,“ shrnula Alana průběh jednání, „již se nejedná o zabránění nástupu Doby temnoty, jde o to, abychom před Dobou temnoty, která v ostatních zemích zavládla, uchránili naše říše, říkám to správně?“

„Když uvážíme, že všechny akce, které se uskutečnily podle starého letopočtu v roce 443, byly k ničemu, zcela jistě nás ztráty u Telmaranu bolí dvojnásobně.“ Starší Kensustriánec ukázal na misku s pralinkami. „Byl byste tak laskavý, Perdóre?“

Král zamrkal. „Já jsem se snad přeslechl, ne? Co to má znamenat?“ Rovněž Alana napjatě předklonila trup.

„Myslel jsem si, že je vám to známo,“ dal se válečník opatrně do řeči. „Myslel jsem si, že my jsme byli poslední, kdo ještě počítal podle starého kalendáře.“ Pohlédl ostatním do tváří. „Vy jste nevěděli, že bitva u Telmaranu, která skončila porážkou, proběhla v roce 444, a ne v roce 443? V

minulosti se někde v letopočtu objevila chyba, která se táhla dodnes. Naši učenci ji objevili na základě konstelace hvězd.“

„No to je vynikající.“ Perdór se zhroutil na židli.

„Promeškali jsme příležitost, aniž bychom o tom věděli. Ale to dokonale zapadá do celkového obrazu.“

„Jestliže bylo Spojenecké vojsko zničeno právě v nejdůležitějším roce, má vůbec smysl bránit se nevyhnutelnému?“ položila regentka přítomným otázku, která se nabízela. „Nebylo tím o všem rozhodnuto?“

„Vždycky má smysl postavit se zlu,“ soudil Moolpár.

„Víme, že Kensustrie váhala příliš dlouho. Ale tentokrát to napravíme. Našimi válečníky i vědomostmi. Přestože je Telmaran ztracený, určitě se naskytne možnost, jak Sinureda vyhnat z Ulldartu. Kasta kensustriánských válečníků je připravena.“

„I když až po dlouhém váhání,“ dodal Perdór. „Ale možná je to k něčemu dobré. Vaše jednotky by voda spláchla stejně jako všechny ostatní a vojáci by nemohli ničeho dosáhnout. Tím větší mám radost, že nyní budete bojovat po našem boku, až ta chvíle nastane.“

Přítomní podepsali smlouvy o založení unie, do níž vstupují Tersion, Kensustrie a Ilfaris, ačkoliv v nich kabcarova převaha nadále vyvolávala tísnivý pocit. Přestože chyběl souhlas císařství Angor, což v sobě skrývalo neznámý potenciál případného dalšího konfliktu, cítili se všichni, muži i žena, mnohem klidnější než předtím a pohlíželi do budoucna s větší důvěrou.

„Jenom aby bylo jasno,“ řekla Alana oběma Kensustriáncům. „Naše říše se možná stanou spojenci,“ v hnědých očích se zračila nelibost, „ale nikdy nebudeme přáteli. Historie nám to zakazuje.“

„Historie, regentko,“ odvětil Moolpár, „nás mnohé naučila. I to, že se z nepřátel mohou stát dokonce i bratři.

My však nepřikládáme přátelství s Tersionem žádnou váhu.

Plně nám stačí, pokud se budete držet ujednání.“

Téměř současně se oba zvedli a skoro zároveň dorazili ke dveřím, které byly příliš úzké na to, aby jimi mohly projít dvě osoby najednou. Nikdo z nich nejevil ochotu dát tomu druhému přednost, a tak zůstali stát u východu z místnosti a vrhali na sebe neústupné pohledy.

„Ale, ale.“ Perdór k nim při přicupital a pokusil se záležitost urovnat. „Mám nápad.“

Nařídil, aby k nim jako blesk dorazili tři sluhové, kteří těžkými příklepovými kladivy dveře rozšířili. Muž a žena prošli dírou ve stěně jako rovný s rovným, překročili trosky a rozešli se každý jiným směrem.

Ilfaritský král zkroušeně pozoroval zničené dveře a sluhy, kteří se opírali o násady svých nástrojů a ztěžka lapali po dechu. Lokajové nebyli zvyklí na fyzickou práci.

„Jen se na to podívejme,“ prohodil král, potřásl hlavou a krátkými, tlustými prsty přejel po holých, zčásti rozpukaných kamenech, čnících ze zdi. „Musím si nechat zdemolovat vlastní palác, jenom abych se zbavil hostů.

Příště s nimi budu jednat pod otevřeným nebem.“ Obešel největší hromadu vybouraných kamenů a zamířil do kuchyně.

ULLDART, VELKOŘÍŠE TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

PODZIM 449 P. S.

Postava

připomínala

číhajícího

obojživelníka.

Pomaloučku se vynořila z páchnoucí břečky, v níž plavalo nejrůznější svinstvo, špína a odpadky. Kanál cestou pod vězením, jemuž se říkalo Ztracená naděje, nabíral splašky z obrovské budovy a poté ústil do hlavního odpadního sběrače. Postava tak pronikla přímo před mříž, která měla chránit cihlové potrubí před nepovolanými vetřelci.

Pak vytáhla z vody vodotěsnou schránku, tvarem připomínající válec, a položila ji na úzkou římsu.

Odšroubovala z ní uzávěr a vytáhla malou dřevěnou bedýnku. Vysunula horní kryt a vytáhla zevnitř skleněnou fiólu, pečlivě uloženou ve vatě. Ruce opatrně odšroubovaly uzávěr fióly a nanesly její obsah na dvě místa železné mříže.

Kov okamžitě zareagoval hlasitým syčením, po kontaktu s kapalinou zpórovatěl.

Postava ještě chvíli vyčkávala, potom uchopila mříž a cloumala jí tak dlouho, až kov povolil. Protáhla se takto vzniklou úzkou škvírou na druhou stranu, znovu vylezla na římsu a nehlučně se pohybovala vpřed, stále hlouběji do útrob největšího vězení v hlavním městě.

*

„Vidíš to?“ vyštěkla k nepoznání zmalovaná žena veliteli stráží do ucha. „Tohle je kabcarova pečeť. A jestli mě okamžitě nezavedeš k mýmu bratrovi, uvidíš, co znamená neuposlechnout rozkaz svýho panovníka.“ Prsty v rukavici opět poklepala na pečetní vosk, až hrozilo, že se rozdrolí.

Strážný u brány na okamžik přivřel oči, aby se uklidnil, potom si potřetí důkladně prohlédl dopis, který jeho majiteli umožňoval volný přístup do traktu, kam již několik let nebyla vpuštěna žádná návštěva.

Muži bylo úplně jedno, proč se tam nikdy nikdo nechtěl dostat, ale okolnost, že po tak dlouhé době se jedna dáma najednou dožadovala vstupu, vzbudila mužovu zvědavost.

Hloupé bylo, že žena byla nejen úděsně ošklivá, ale navíc učiněná fúrie. Proto zalitoval, že se s ní tak dlouho vybavoval.

„No, pro mě za mě, velevážená dámo,“ řekl nakonec a otočil se. „Následujte mě.“

Spolu s neustále drmolící ženou, o níž podle šatů a chování soudil, že patří k nově vznikající finanční šlechtě Tarpolu, prošel branou a kráčel přes dvůr, kde byly po levé straně umístěny stáje.

Přivolal k sobě tři vojáky, kteří dostali za úkol dělat dámě eskortu. Nechtěl mít s tou vzteklou fúrií nic

společného a bylo mu jedno, kolik má u kabcarova dvora známých.

„Zaveďte dámu do našeho vznešeného traktu a nechte ji promluvit si s vězněm Stojkem Gijuškou,“ nařídil jim a zmizel v pracovně.

Malé procesí už mělo za sebou část cesty tmavými chodbami vězení, když velitel dokončil svou práci, znovu vyšel na dvůr a vypustil k obloze poštovního holuba, který jeho zprávu okamžitě doručí do paláce.

*

Stojko zahýbal horním rtem, obrovitý knír se povážlivě zachvěl. „Sošo, jak jsi to dokázala?“ podivil se nakonec a napřímil se. „Myslel jsem si, že znám všechny zahajovací strategie, jimiž je možné dát protivníkovi mat během prvních tahů.“

Dívka se na něj usmála přes mříže v okénku. „Dobré, že ano? To jsem si sama vymyslela. Ještě jednou?“

Kabcarův bývalý důvěrný rádce potřásl hlavou, na níž mezitím původně hnědé vlasy zčásti zešedivěly, a odmítavě zvedl ruce. „Už toho necháme, Sošo. Pro dnešek jsme se nahráli šachů víc než dost.“ Umístil figurky zpátky do úvodního rozestavení, posunul kostkovanou šachovnici

kousek dozadu, pak zvedl oči a otcovsky pohlédl na svou schovanku.

Dívka, která absolvovala mnoholetý výcvik u pravděpodobně nejrafinovanějších padělatelů a podvodníků v zemi, téměř neznala denní světlo, protože trest, který jí kabcar uložil, nebyl nikdy zrušen.

Měsíc po měsíci roznášela vězňům ve Ztracené naději jídlo a přitom v tmavých, ponurých chodbách vězení sama přicházela o dětství.

A jemu se po celou dobu nepodařilo vymyslet a uskutečnit plán, který by vedl k její nebo jeho vlastní záchraně. Nápady neustále troskotaly na nejistotách, všem obyvatelům vězení chyběla přesná znalost místa, a dokonce i Soša se přiznala, že nebloudí pouze v některých částech vězení. Nikdo nemohl sám zvládnout cestu na svobodu, na to se v budově pohybovalo příliš mnoho stráží.

Pod vedením obyvatel „vznešeného traktu“ se dorůstající dívka vždy, když se jí naskytla příležitost, zdokonalovala v umění, jak se pohybovat ve vybrané společnosti nebo jak se falšují dokumenty, pečetě a podpisy. Pomocí nože a kousků dřeva se cvičila v umění dřevořezby, plynně zvládala nejrůznější rukopisy.

Z plachého dítěte se stala sebevědomou dívkou, která se uměla velice dobře bránit. Muž, který v minulosti s oblibou vyhledával souboje, si dal tu námahu a vtloukl jí do hlavy všechny životně důležité body uvnitř lidského těla a na něm.

Bylo však stále obtížnější přimět ji k tomu, aby se pro výcvik nadchla. Jako dítě to považovala za hru, jako „mladá dáma“ pečlivě zvažovala své počínání a spatřovala pramalý smysl v učení se dovednostem, které nebude ve Ztracené naději nikdy potřebovat.

„Víš, že jsem pravděpodobně jediná dcera na Ulldartu, která má několik otců?“ zeptala se najednou.

„Kdo jiný může něco takového o sobě tvrdit?“ prohodil Stojko s úšklebkem a popošel ke dveřím, aby na ni lépe viděl. „Tady aspoň nikdo nepopírá otcovství, což není právě běžné.“

„Nuže, já bych viděl nezájem toho nemluvy jako zanedbávání otcovských povinností,“ zvolal šermíř. „Pravý krkavčí otec.“

„Sošo, srdíčko, moje nejmilejší dcerunko,“ zaševelil sňatkový podvodník ze své cely. „Byla bys tak hodná a přinesla mi karafu vína? Potřebuji trochu moku, aby se aspoň moje myšlenky mohly vznést do výšin, když už je mé tělo polapeno v těchhle zatuchlých zdech.“

„No jenom si ho poslechněte,“ okomentoval penězokaz s předstíranou mrzutostí mužovu žádost. „Ten, kdo se jako vy bezmezně oddává alkoholu, půjde do hrobu s červeným nosem. S opileckým nosem, frňákem, který bude tak tlustý a protkaný modrými žilkami, že si ho lidé budou plést s hřibem.“

„Myslím, že mi je úplně jedno, v jakém stavu budu svěřen červům,“ opáčil sňatkový podvodník klidně.

„Mějte soucit a myslete na ta ubohá zvířata,“ požádal ho šermíř. „Až vás budou žrát, uženou si z toho souchotiny.

Vždyť i vaše kosti budou pro ně naprosto nepoživatelné.“

„Já vám o vašich kostech něco povím. Už teď si je pořádně očíslujte pro případ, že byste mi jednoho dne přece jen stál tváří v tvář,“ vyhrožoval sňatkový podvodník podrážděně. „Já vám je tak zpřelámu, že nebudete vědět, která byla dole a která nahoře. A já…“

Dveře do chodby se otevřely, dovnitř vstoupili tři vojáci spolu s nějakou ženou, která měla oči zavázané šátkem.

Pozornost „vznešeného traktu“ se upřela na nově příchozí.

„Haló! Řekl bych, že tahle ženská hledá manžela!“

vykřikl penězokaz z cely. „Já bych věděl o jednom, který je v té své díře najednou čím dál menší a menší.“ Uvěznění šlechtici se rozesmáli, každý před sebou v duchu viděl strachem bledého sňatkového podvodníka, jak zalézá pod postel.

„Klid,“ zahřměl jeden ze strážných. Energickým gestem přikázal Soše, aby zmizela ode dveří, a důležitě dokráčel před Stojkovu celu. Pomalu odemkl početné zámky, odsunul závory a řetězy a nakonec otevřel.

„Máte návštěvu, vězni Gijuško.“ Stejným gestem, jakým předtím zahnal Sošu, vyzval muže, aby vyšel z cely a posadil se na lavici uprostřed chodby. „Chce tě vidět sestra.“

Stojko váhavě vyšel z cely, v níž strávil již několik let, a udělal pár kroků k nalíčené postavě, která si strhla šátek z obličeje a s rozevřenou náručí se k němu vrhla. Stojkoví spadly šupiny z očí, okamžitě si uvědomil, kdo ho chce vidět.

„Hulálie,“ zajásal, slzy radosti a úlevy nebyly vůbec předstírané.

„Ty můj zlý, zlý bratříčku,“ zaševelila žena pisklavým hláskem a přitiskla ho k sobě. „Pojď na mou hruď, zlobivče!“ Přitiskla mu rty těsně k uchu. „Buďte připraven.

Přišli jsme vás odsud dostat ven,“ zašeptal Fiorell pravým hlasem. Stráže lhostejně postávaly poblíž a sledovaly scénu shledání.

„To děvče musí odejít se mnou,“ zašeptal Stojko odpověď a vymanil se z objetí.

„Bylo by panstvo tak laskavé a zmizelo odsud?“ obořila se Hulálie na vojáky. „Ráda bych měla trošičku soukromí.“

Soša zmateně stála opodál. Její mentor nikdy ani slůvkem nenaznačil, že má sestru. Duchapřítomnost jí však zabránila položit neuváženou otázku.

Místo toho postupně pozavírala okénka do jednotlivých cel a kráčela ke dveřím, u nichž nerozhodně postávali ozbrojení strážci. Hulálie jim hodila pod nohy váček s mincemi a obličeje všech tří vojáků se rázem rozjasnily.

Jejich velitel se sklonil pro úplatek a nařídil odchod, popadl Sošu za krk a odvlekl ji s sebou ven.

„Není čas na vysvětlování. To přijde na řadu později, až budete na svobodě,“ zašeptal Fiorell a vysoukal si šaty o něco výše, aby dosáhl ke korzetu. Z bočních žeber živůtku vytáhl dvě úzké dýky, jednu podal Stojkovi. „Budete muset zabít jednoho ze strážných. Dokážete to?“

„Jak vypadá váš plán?“ vyptával se vězeň rozčíleně.

Fiorell se široce ušklíbl. „Nemyslel jste si, že starou Hulálii ještě někdy uvidíte, že ne?“ Úzká dýka zmizela v rukávu šatů, rukojeť zůstala kousek od dlaně. „Přemůžeme strážné a venku mezitím vypukne ve stájích požár.

V nastalém zmatku odsud unikneme, pomocníci jsou připravení a čekají na nás před vězením.“ Poplácal Stojka po rameni. „Určitě všechno klapne.“

Bývalý důvěrný rádce krátce zapřemýšlel. „To děvče musíme vzít s sebou. Ona umí rozeznat magii. A ty muže, co tu sedí se mnou, budeme také potřebovat.“

„To nepůjde.“ Dvorní šašek potřásl hlavou. „Příliš moc lidí vyvolá nechtěnou pozornost, a to znamená nepřiměřené nebezpečí. Vy a teď i to děvče se odsud musíte bezpodmínečně dostat.“

„Fiorelli, jsou to důležití lidé.“ Stojko trval na svém.

„Jestli tady mají zůstat, tak odsud nedostanete ani mě.“

Štíhlý muž ze sebe nazlobeně shodil šaty, hodil korzet na zem a odepnul si spodničku. „No dobrá. Změna plánu. Ale nestěžujte si, jestli se kvůli nim dostaneme do potíží.“

Šašek vytáhl z korzetu drobné háčky a tenoučké kovové plátky a dal se do práce na dveřích první cely. Fiorell zdolal zámky přibližně stejnou rychlostí, jakou předtím strážný klíči odemkl závory a dveře.

Jeden šlechtic za druhým se ocitali na svobodě a ke Stojkově velké úlevě se šermíř ochotně ujal nevděčného úkolu s tenkou dýkou.

Když se vtipálek probojoval ke dveřím cely, v níž byl uvězněn „nemluva“, a odemkl je, všichni se napjatě podívali dovnitř. Ostatní vězni se znali, pouze tvář tohoto muže se dosud skrývala před všemi zvědavými pohledy.

Zevnitř vyšel bledý, spíše drobný muž a přimhouřenýma očima se zadíval na ostatní. Potom kývl hlavou k východu.

„Jako obvykle,“ prohodil sňatkový podvodník poněkud zklamaně. „Nějak jsem očekával něco víc. Ale velký neznámý není nic neobvyklého, to je hrozná škoda.“

„Tak jdeme,“ nařídil Fiorell, než mohlo dojít k dalšímu zpoždění. „Nyní vyrazíme. Společně se probijeme ven, tam na nás budou čekat. Naši přátelé nepočítali s tolika vězni, proto budeme možná muset improvizovat.“

Šlechtici se rozestoupili podél pravé a levé strany chodby, ozbrojili se řetězy a dalšími pomůckami, které posbírali v celách. Vtipálkův hlas se změnil, vyšrouboval se do nepříjemných výšek.

„Ach, jejdanánky! Pane strážný, roztrhla jsem si šaty o okraj stolu. Přišel byste mi je prosím přidržet?“

Dveře se rozlétly a vojáci se nahrnuli dovnitř v naději, že uvidí obnažená ženská ňadra. Místo toho je čekala sprška ran, dýky dokonce nebyly ani zapotřebí, tak rychle se vojáci ocitli na zemi.

Uniformy rychle změnily majitele, zbylí šlechtici byli zdánlivě spoutáni a připraveni k přeložení do jiné části vězení.

„A jak se z toho labyrintu dostaneme ven?“ chtěl vědět Stojko. „Vždyť vám zavázali oči, že ano?“

Fiorell se ušklíbl a poklepal si na hlavu. „Možná jsem šašek, ale na svou hlavičku se můžu vždycky spolehnout. Za mnou.“

S náměsíčnou jistotou vedl Fiorell ostatní chodbami, tu a tam se na okamžik zastavil a zauvažoval, ale hned poté pokračoval dál. Soša běžela vedle Stojka a držela ho za ruku. Trošičku se třásla, vzrušením byla celá bez sebe.

Navzdory nejhorším obavám, jimž se kabcarův bývalý důvěrný rádce neubránil, běželo všechno zcela hladce.

Cílevědomě se blížili k východu. Stráže, které cestou potkali, jim včas uhnuly. Skupinka se navíc pohybovala s takovou samozřejmostí, že nikoho ani nenapadlo, že by na přemístění celého malého zástupu trestanců mohlo být něco podivného.

*

Postava pátravě nasála vzduch, mezi hnilobnými plyny ucítila závan něčeho, nač toužebně čekala.

Koňský hnůj, zněl úsudek a po tváři jí přelétl letmý úsměv. Osoba se opatrně protáhla pod mříží, vysunula úzké zrcátko a pomocí naleštěného kousku kovu nahlédla do stájí, ležících přímo nad ní.

Několik pacholků bylo zabráno do práce, byli však příliš daleko, než aby v pološeru postřehli, že se vzadu ukrývá muž.

Hbitě odstranil kryt, vytáhl se vzhůru a vyšplhal z úzké díry ven. Potom okamžitě vrátil mříž na místo. Pacholci si něco povídali a ani je nenapadlo podívat se jeho směrem.

Vetřelec se rychle ukryl ve velké hromadě sena, kde ze sebe svlékl páchnoucí šaty a zůstal jen ve spodním prádle.

Přitom se na světlo dostala celá souprava vrhacích nožů, připevněných speciálními koženými úchyty k předloktím, nohám i k zátylku. Tím, kdo si podzemím našel cestu do vnitrních prostor důkladně střežené budovy, byl Hetrál.

Na okamžik se ponořil do žlabu s vodou, aby ho neprozradil pach odpadků, plovoucích v kanálu. Potom odšrouboval víko schránky, kterou si s sebou přinesl, a opatrně z ní vyndal maličký soudek, na němž se u dna houpala srolovaná zápalná šňůra. Umístil nálož na podlahu a položil na ni skleničku s průhlednou kapalinou. Konstrukci zakryl několika hrstmi sena, pouze zápalná šňůra vyčnívala ven jako nepatrné černé stéblo. Páchnoucí části oděvu hodil

zpátky do kanálu. Nehlučně se proplížil do sedlovny, kde našel prostý oděv, klobouk se širokou krempou a voskovaný plášť a hodil to vše na sebe. Vypadal naprosto stejně jako ostatní pacholci.

Hetrál se plížil ve stínech, protáhl se pod železnými pláty obitými kočáry a jinými vozy až ke dvěma pacholkům, kteří se mezi sebou poklidně bavili. Nečekaně vystoupil ze stínu a poslal zaskočené muže tvrdými údery pěstí na zem.

Spěšně je odtáhl do prázdného stání, kde je zaházel senem. Tam, kam je zavlekl, museli explozi bez úhony přečkat. Jako poslední části výbavy vylovil ze schránky krátký meč, prohnutý luk, velký jako dospělý muž, a toulec s tuctem šípů. S námahou napnul tětivu, načež opřel zbraň nedaleko dveří, krátký meč zmizel pod dlouhým kabátem.

Potom popadl koště a začal nedaleko vchodu zametat. Ze zvoleného místa měl vynikající přehled o celém dvoře vězení.

Od okamžiku, kdy vyrazil, se Hetrál v duchu modlil, neustále si opakoval ódu na Ulldraelovu počest. Nejen proto, aby si od boha vyprosil pomoc, hlavním důvodem bylo, že nechtěl propást smluvený okamžik, kdy má odvést pozornost, což bylo jeho hlavní povinností.

Právě když dokončil devadesáté druhé opakování oslavné písně, rozevřela se brána Ztracené naděje a do atria se nahrnula vojenská patrola, dvacítka jezdců pod kabcarovou osobní standartou.

Turîťan se přinutil mávat koštětem stejně bezstarostně jako předtím a zpod krempy pošilhával po jezdcích, kteří právě na povel sesedali. Jejich velitel zmizel v kanceláři velitele stráží.

Nyní nastala pravá chvíle, kdy musí odvést pozornost.

Vtom se k němu obrátil jeden z vojáků a kývnutím ruky ho přivolal k sobě.

Kdyby se teď rozběhl, všechno by se prozradilo. Donutil se zachovat klid, hodil si koště přes rameno a zamířil k ozbrojenci, jenž na něho čekal s rozmrzelým výrazem ve tváři.

„Taky by to snad šlo trochu rychleji,“ vyštěkl muž na domnělého pacholka a vtiskl mu do ruky otěže. „Tu máš.

Zaveď koně do stáje a napoj je.“

Mistr střelec poslušně prošel kolem řady koní a jednou rukou sbíral kožené otěže zvířat. Více než deset jich však najednou nepobral, koně zneklidnělí divokou jízdou nepokojně tancovali sem tam a nechtěli odejít s úplně cizím člověkem. Muž toho využil a dělal, že je déle neudrží.

Klopýtl o koště, upadl na zem a prsty se mu rozevřely.

Nervózní koně se rozběhli na všechny strany.

Vojáci zakleli a začali čtyřnožce chytat, jeden z nich vztekle kopl ležícího muže do žeber. „Ty idiote!“ zařval na něj, potom šel pomoci kamarádům.

Hetrál se ušklíbl a sledoval, jak se kabcarova tělesná stráž osvědčí při chytání koní. Byl nejvyšší čas zapálit doutnák.

Zaslechl, jak se dveře velitelovy pracovny otevřely, a když otočil hlavu, uviděl přímo před očima okované špičky těžkých jízdních holínek, osázených nýty.

Pohledem putoval vzhůru po černé kožené zbroji protkané tenkými pásky stříbřitého kovu. Navzájem spletené kroužky chránily nositelovy paže před sečnými zbraněmi, ruce vězely v hrubých kožených rukavicích. U opasku se muži houpal řemdih a vedle něj sekera.

Trup neznámého se předklonil, prsty se jako drápy sevřely kolem manžety Hetrálova kabátu a snadno zvedly ležícího muže na nohy, jako by statný mistr střelec nic nevážil.

Hetrál se díval do bezvýrazného obličeje s propadlými tvářemi, lemovaného třídenním strništěm vousů. Rozpuštěné černé vlasy visely podél hlavy jako mokré, zvlněné pramínky, za průzory nezvyklého chránidla očí, jaké se normálně používá při cestách po zasněžených, sluncem ozářených pláních, plál rudý žár. Turîťan zhruba vytušil, kdo před ním stojí. A dostal děsivý strach.

„Myslíš si, že je to ohromná legrace?“ zaskřehotal Hemeroc.

Hetrál bojoval s narůstajícím strachem. Kdyby se měl postavit tomuto protivníkovi, dopadl by stejně jako před lety, když chtěl zabít kabcara.

„Najednou úplně ztratil řeč,“ vysmíval se mu tvor, jenž se jen zdánlivě podobal člověku. „Jdi si po své práci, než ti utrhnu hlavu.“

Drsně odsunul domnělého pacholka od sebe. Hetrál se zapotácel a opět upadl přes koště, tentokrát ale neúmyslně.

Zazněl jemný kovový zvuk, když krátký meč narazil na jeden z vrhacích nožů.

Mistr střelec se rychle vyhrabal na nohy a běžel pryč, aby se zapojil do chytání koní. Doslova cítil, jak rudý žár sleduje jeho pohyby.

Hetrál polapil první zvíře, které mu přišlo pod ruku, a vlekl je do stáje. Jakmile tam s ním došel, pustil otěže, popadl odložený luk a tryskem se rozběhl k náloži.

Námahou a napětím sotva popadal dech, když po hmatu hledal ocílku a křesadlo. To však vypovědělo službu.

V duchu zaklel a rozběhl se do sedlovny, kde, jak doufal, najde něco podobného. Určitě už dávno překročil časový plán. Když našel, co hledal, nesmírně se mu ulevilo. Vyšel s novým křesadlem ze sedlovny a rozběhl se k hromadě sena.

„Hej, pacholku,“ zaskřehotal za ním povědomý hlas.

„Ukaž mi, co tam děláš.“

*

Fiorell nakoukl přes roh chodby do dvora, kde se odehrávala prapodivná scéna. Tři tucty vzteklých mužů běhaly za koňmi, kteří se bavili tím, že se v posledním okamžiku dali do trysku a unikli tak pronásledovatelům.

„To je sice krásný způsob, jak odvést pozornost, ale ne ten, na kterém jsme se dohodli,“ prohodil dvorní šašek přes rameno k ostatním. „Přesto musíme pokračovat a pokusit se o útěk. Kdybychom to neudělali hned, nikdy bychom to nezvládli.“ Urovnal si uniformu, šermíř si narazil baret hlouběji do čela, Stojko položil ruku na jílec šavle. „Tak do toho.“

Jako husy pochodovali v řadě za sebou přes dvůr. Fiorell je jako pravý hlídač neustále hlasitě napomínal, aby přidali do kroku.

Prošli kolem velitelovy pracovny, když se dveře náhle otevřely.

Sňatkový podvodník se polekaně zastavil, ale šašek duchapřítomně kopl muže do zadku a popohnal ho vpřed.

Domyslel si, že se nejvyšší důstojník rozhodl postarat o zmatek, který ve dvoře zavládl.

„Co tu vlastně děláte? Copak není kabcarova tělesná stráž schopná pochytat ty svoje chromé herky?“ zaryčel hejtman. „Tady nejsme v cirkuse.“ Náhle mu pohled padl na podivnou skupinu, pochodující k bráně. „A kam máte

namířeno vy, smím-li se ptát? Jdete na procházku do města?“ Seběhl po schodech dolů a zamířil k trestancům.

Soša se třásla jako osika. „Hej, vy tam! Zavřete bránu, jinak nám herky utečou,“ nařídil šklebícím se strážným.

Muži se okamžitě chopili kladek, s rachotem se nejprve spustila padací mříž, poté se začala zavírat obě masivní křidla portálu.

Uprchlíkům se cesta na svobodu zavřela doslova v posledním okamžiku.

*

Hetrál útok spíše vytušil, než že by ho postřehl.

Varovalo ho tiché zasvištění a duchapřítomně padl k zemi.

Sekera mu prolétla nad hlavou a zabořila se ostřím do dřeva.

Čepel byla téměř do poloviny zaseknutá v trámu.

Turîťan vyskočil na nohy, tryskem se rozběhl a zabočil doleva do jednoho ze stání, propletl se pod koňskými břichy a vyskočil na hromadu sena. Na hledání doutnáku mu nezbyl čas, proto zapálil stébla přímo na místě, kam dosedl.

Spokojeně pozoroval, jak se z jiskřiček stávají maličké plamínky, které se hladově šíří na všechny strany. Rychle se plazil dál až na konec stáje. Přestože si dobře uvědomoval, že někde venku na něho číhá Hemeroc, mohutným skokem se přenesl na volné prostranství. Musel nasednout na koně a

dostat se do bezpečí dříve, než stáje s obrovským rachotem explodují.

S hrůzou postřehl, že sekera zmizela z trámu. Jako by mu na to, aby mě zabil, nestačil řemdih, pomyslel si, když ho do zad zasáhla železná koule.

Prudká rána ho srazila do kolen. Zkroutil se bolestí a upadl na zem přímo před nohy černého hřebce.

Ve dveřích se objevil Hemeroc, v rukou držel řemdih a sekeru. Když se Nesrecův pomocník přiblížil, kopl Hetrál hřebce do slabin a okamžitě se odkulil z nebezpečného místa.

Zraněné zvíře bleskurychle vyhodilo zadníma nohama, železem okutá kopyta zasáhla útočníkův trup a odmrštila vztekle řvoucího Hemeroca o několik metrů dozadu. Muž prolétl dveřmi sedlovny a zůstal ležet.

Turîťan se převalil. Ledviny ho pálily jako oheň, bolestí se nedokázal pořádně nadechnout. S vynaložením nesmírné námahy se mu nějak podařilo vyšplhat koni na hřbet a nasměrovat ho ke dveřím.

Potom za zády uslyšel ohromnou ránu, svět kolem něj vybuchl.

Když se otočil, valila se na něho ohnivá stěna, kterou sám vytvořil, jako by mu chtěla za svůj vznik poděkovat žhnoucím objetím. Kůň v panice vyrazil tryskem vpřed, aby unikl ohnivému peklu.

*

Hejtman došel téměř až k nim, když se zadní část stájí s ohlušujícím rachotem proměnila v rozžhavenou, ohnivou kouli.

Plameny vyšlehly do výšky několika metrů, rozlézaly se do stran jako květ v rozpuku, různě nabíraly sílu a pohasínaly. Vzduchem létaly trosky, cihly, kusy dřeva a úlomky kamení, obrovská tlaková vlna smetla k zemi muže i zvířata, všechno, co bylo v tu chvíli na dvoře.

Fiorell si vydechl. Síla exploze ho srazila na zem stejně jako hejtmana.

Exploze však ne a ne doznít, země se nadále chvěla.

Dřevěný poklop v atriu, vedoucí zřejmě ke kanálu s odpadní vodou, byl vymrštěn do vzduchu a z otvoru se syčením vyšlehl plamen. Šašek pochopil, že se kvůli požáru ve stájích vznítily hnilobné plyny v kanalizaci.

„Zůstanete tam, kde jste,“ houkl hejtman na Fiorella a chvátal zpátky.

Šašek okamžitě srazil podpatky a rozkřikl se na vězně.

„Zvednout mříž a otevřít bránu, copak jste nerozuměli, co hejtman nařídil?“ obořil se poté na vojáky u brány. „Jak se sem jinak dostanou zvenčí pomocníci?“

Vojáci na druhé straně padací mříže se po sobě nerozhodně podívali.

„Tak bude to, vy psí zadky!“ vztekal se Fiorell a poskakoval na místě. „Jestli tady všechno shoří, nahlásím hejtmanovi vaše jména, blbouni!“

Výhrůžka zapůsobila. Muži okamžitě popadli kladky a zařízení začalo pracovat. Všichni vězni se mezitím postavili na nohy.

Ze stínů u vrat stájí se vypotácel osamocený muž a složil se před Stojkovýma nohama k zemi. Kabcarův rádce v něm poznal Turîťana, muž měl v zádech zabodnutý velký kus dřeva. Stojko se ho okamžitě ujal.

Padací mříž se zvedla natolik, že se Fiorell pod ní překulil na druhou stranu, a totéž nařídil i vězňům. Měli se chopit kladek ovládajících vnější bránu. Na druhé straně mříže už zůstal jen Stojko s Hetrálem a nemluvou.

Z ohněm zalitých trosek koňských stájí se zvedla nikým nepozorovaná postava. Bez újmy prošla plamennou stěnou a prudkými údery řemdihem a sekerou si razila cestu sutinami a troskami. Pátravě se rozhlížela kolem sebe, potom rudě žhnoucí oční jamky, které již nebyly zakryty stínidlem, ulpěly na muži s mohutným knírem. Postava mírně sklonila hlavu a rozběhla se k bráně. Neustále zvyšovala rychlost a napřáhla ruku se sekerou, aby ji mohla hodit.

Stojko právě chtěl ovázat mistra střelce provizorním obvazem, když ho něco zasáhlo do zad.

Narazil do mříže a spadl na záda. Nad ním stál nemluva.

„Co to má znamenat?“ vykřikl rádce vztekle.

Šlechtic se pousmál. „Ulldrael mi odpustí moje činy.

Mám vám od něho vyřídit, že se nesmíte vzdát. Nikdy.“

Zorničky ztratily lesk a nabraly mrtvolný výraz, potom se muž zhroutil na zem. Z pravého boku mu čněla Hemerocova sekera, určená původně Stojkoví.

Fiorell se protáhl pod železnými hroty mříže, popadl zraněného mistra střelce za zápěstí a spolu se Stojkem ho protlačil na druhou stranu. „Spusťte zase tu prokletou mříž,“

zaryčel rozčíleně. Hemeroc k nim musel doběhnout každým okamžikem. „Dělejte, nebo nám řemdihem rozbije hlavy jako zralé dýně.“

Osvobození šlechtici odstrčili stráže stranou, šermíř rozdrtil zpětnou záklopku kladky a ocelová přehrada se zarazila do země.

Nesrecův pomocník se jako nezkrotné zvíře vrhal na mříže, zatímco se vězni protáhli úzkou škvírou mezi oběma křídly hlavní brány na svobodu. Hemeroc za nimi vyslal paprsek magie, energie však pouze poškodila obě části obrovité brány a zasypala uprchlíky třískami.

Hemeroc zavrčel a obrátil se k mrtvému, jenž mu ležel u nohou. Bez vynaložení zvláštní námahy vytáhl sekeru z chladnoucího těla, zahleděl se na zkrvavené ostří a vybil si bezuzdný vztek na mrtvém těle nemluvy, který svou obětí zabránil jisté smrti bývalého kabcarova důvěrného rádce.

*

Soša objala Stojka, oči měla pevně zavřené. „Vycházela z něho tmavě rudá záře,“ mlela znovu a znovu. „Stejně jako tehdy z Nesrecy. Tmavě rudá, skoro černá.“ Tělo se jí zachvělo a ještě pevněji se přitiskla k otcovskému příteli.

Stojko ji uklidňoval a hladil po vlasech. „Už je to za námi. Zvládli jsme to.“

„Těsnější to opravdu nemohlo být,“ procedil Fiorell vyčerpaně, natáhl si údy a udělal si v kočáru pohodlí. „Mám radost, že zase budu moct být obyčejným dvorním šaškem.

Hulálie už nikdy nikam nepůjde. Na obyčejného vtipálka jako já to je příliš moc vzrušení najednou. Ó, můj klidný, pohodový Ilfarisi, už se vracím!“ Plácl se dlaní do čela, až to plesklo. „Co to tu říkám? Já že se chci dobrovolně vrátit k té pralinkové stvůře?“ Natočil temeno hlavy ke společníkům.

„Honem, podívejte se, jestli mě do hlavy nepraštil kus dřeva.“

Kočár vykodrcal jižní bránou z Ulsaru, strážní pasažéry ani jednou neobtěžovali, za což zřejmě mohl kabcarův erb, vyrytý do lakovaného dřeva na dveřích. Smělý kousek se zdařil. Kdyby bylo nejhůř, využili by zachránci dvojité dno kočáru a tímto způsobem propašovali osvobozené vězně ven z města.

„Kam jste ty šlechtice odvedli?“ vyptával se Stojko, který stále nemohl uvěřit svému štěstí.

„Jsou na bezpečném místě v Ulsaru,“ uklidňoval ho šašek, vytáhl zpod lavice láhev vody a dopřál si z ní dlouhý doušek. „Tam se musejí sami rozhodnout, co budou chtít dělat. Nejlepší by samozřejmě bylo, kdyby se připojili k hnutí odporu, o čemž však silně pochybuji,“ dodal. „Už jsme připravili odpovídající kontakty, přestože mi není zcela jasné, čím by nám mohl například sňatkový podvodník prospět. Hetrál se vydá za námi hned, jak se aspoň zčásti vyléčí z ran.“ Zašklebil se. „Ten chlap ze všeho pokaždé vyvázne živý. Ulldrael Spravedlivý ho buď nenávidí, nebo ho nade vše miluje.“

„Děkuju, že jste mě vysvobodili.“ Soša usnula, Stojko jí opatrně přikryl tělo dekou. „Kvůli mně jste se nemuseli tak obtěžovat. Ale ona je zřejmě naší nejnadějnější zbraní v boji s Nesrecou. Dokáže vidět magii. Ve věcech i v lidech.“

„No tak to je přilepšení, které stojí za to.“ Fiorell se tiše zasmál, aby dívku neprobudil.

„Kam cestujeme?“ otázal se kabcarův bývalý rádce a prohrábl si knír.

„Máme před sebou pěkně dlouhou cestu, během níž nám může hrozit nebezpečí,“ vysvětloval šašek. „Poplavíme se lodí po Repolu až do Serusie. Odtamtud budeme pokračovat do Ilfarisu, kde vás zavedeme na jedno bezpečné místo.“

Vyhlédl okénkem ven. „Pokud vůbec můžeme s ohledem na konzultantovy pomocníky hovořit o ‚bezpečném‘ místě.

Potom s Pralinkovým projednáme všechno ostatní. Soša pro

nás bude velkou pomocí. Perdór už nechal cerely pátrat po podstatě magie, ale zatím z toho nevzešlo nic opravdu nového.“ Fiorellovy oči spočinuly na tváři spící dívky.

„Doufejme, že se to nyní změní.“

Stojko měl v obličeji nepřítomný výraz. „On řekl, že se nemáme vzdát. Nikdy,“ připomněl si nemluvova poslední slova.

„Prosím?“ zeptal se vtipálek podrážděně.

„Ten muž seděl s ostatními a se mnou déle než pět let ve vznešeném traktu vězení a za celou dobu na nás ani jednou nepromluvil,“ vysvětloval rádce šaškovi své myšlenkové pochody. „A potom uprchne s námi, postaví se do cesty sekeře, která by mě zcela jistě zabila, a předá mi slova Spravedlivého.“ Pohledem se zavrtal do podlahy kočáru.

„Za všechna ta léta ani jedno jediné slovo, a pak najednou hovoří o Ulldraelovi. Že by nám ho seslal bůh?“

Fiorell zavrtěl hlavou. „Já bych řekl, že se za své činy dočkal spravedlivého trestu.“ Stojko na něho tázavě pohlédl.

„Pokud spisy, které jsme našli, opravdu souhlasí, tak ten nemluva, jak jste mu říkali, zabil v alkoholovém opojení manželku a čtyři dcery.“ Zavrtal se do kouta kočáru. „Jestli vás to zajímá, úplně jsme si ošoupali prsty, než jsme vás vyhrabali. V jakýchsi starých archivech našli zvědové záznamy o zvláštním křídle ve Ztracené naději. Bylo těžké vypátrat jména lidí, kteří tam jsou uvěznění, ale různými oklikami se nám to podařilo. Nesreca zřejmě dal všechny

novější záznamy zničit. Pouze hejtman a jeden dva strážní znali jména těch, co tam seděli.“ Dvorní šašek se ušklíbl.

„Byla to nevýslovná dřina. Několik týdnů jsme neustále opíjeli všechny stráže, abychom z nich vylákali informace o vznešeném traktu. Nehledě na to, že jsme tři roky pročesávali celý Tarpol, než jsme zjistili, že jste nikdy neopustil Ulsar. Zbytek byl jednoduchý. Několik falešných papírů, velká dávka chladnokrevnosti a zoufalství.“ Zívl a protáhl se. „To, že nemluva něco blekotal o Ulldraelově milosti, inu, to docela sedne. Dodává to naději, i kdyby to byla jenom náhoda.“ Zavřel oči.

Stojko se tiše usmál. Měl zcela jiný názor a byl si naprosto jistý, že jim nemluva skutečně předal Ulldraelovo poselství. Přestože bůh sám nebyl z kdovíjakých důvodů schopen přímo zasáhnout do dění na kontinentu, dokázal, že nezapomněl na ty, kteří se postavili na stranu dobra.

Bývalému kabcarovu mentorovi a rádci to dodalo odvahu a víru. A rovněž naději, že svého chráněnce, který nyní musel být dospělý muž, dokáže vrátit na správnou cestu, po níž zpočátku putoval.

„Fiorelli?“ řekl tiše a šašek zvedl jedno víčko. „Kde je Norina? Kdy ji a Valjakova zase uvidím? Dítě muselo za tu dobu hodně vyrůst.“

„Radujte se z toho, že se vám podařilo uprchnout,“

poradil mu šašek smutně. „A potom se za ni i za dítě tiše pomodlete. Nemyslím, že je ještě někdy uvidíme.“ Stojko

těžce polkl. Neodvážil se položit otázku o osudu málomluvného tělesného strážce. „Jedna Nesrecova pomocnice potopila před pěti lety na moři loď, na níž cestovali. Živý vyvázl jenom Torben Rudgass.“

Rádcovo srdce sevřela ocelová, ledově chladná ruka a stiskla je, radost nad nabytou svobodou a bolest nad ztrátou nejmilejších přátel se spojily v pocitu, který ho zcela zahltil, a muž se dal bez hlesu do pláče. V duši se mu vynořily tváře ztracených druhů. Pokud to byla cena za jeho svobodu, byla příliš vysoká. Chválil snad Ulldraela předčasně?

Na otázky mu však nikdo neodpovídal.

Kočár kodrcal nocí a blížil se k přístavišti, kde na uprchlíky čekala loď, která je dopraví do bezpečí.

O DALŠÍCH SEDM LET

POZDĚJI

V.

„ To, co věštkyně činí, však nezůstalo skryto před mocnostmi temnoty.

K věštkyni se okamžitě přiblížili pozorovatelé, kteří svého času sloužili Sinuredovi. ‚Co jsi viděla, malá ženuško?‘ vyptávaly se stvůry číhavě. ‚Spatřila jsi osud našeho Vznešeného pána, že ano?‘ našeptávaly jí hrozivě do hlavy. ‚O tom, co jsi se dozvěděla, nikdy nikomu nic neřekneš, nebo si tě najdeme a zabijeme. Ukradneme ti duši a sníme ji, zhanobíme tvoje tělo a vyhladíme celou tvou rodinu, pokud prozradíš třeba jen jediné slůvko, malá ženuško.‘“

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA V.

ULLDART, VELKOŘÍŠE TARPOL, HLAVNÍ MĚSTO

ULSAR,

LÉTO 456 P. S.

Chlapec si polohlasně pobrukoval písničku, vidlemi vyhazoval ze stání špinavou slámu a házel ji na hromadu uprostřed široké chodbičky ve stájích. Zamyšleně se zadíval na obrovský koňský zadek přímo před sebou. Kůň švihal ohonem zleva doprava, zároveň se zvíře hlavou natočilo k pacholkovi, jako by mělo něco za lubem.

„Hlavně ať tě nenapadne nějaká hloupost,“ varoval hoch bílého hřebce pevným hlasem. „Jestli třeba jenom cukneš nohou, vrazím ti hroty vidlí až do kýty, kamaráde.“ Kůň si odfrkl a zahrabal kopytem. „Já vím, co bys chtěl.“ Chlapec se opatrně rozhlédl. „No dobrá, pro mě za mě.“

Rychle vklouzl do boxu. Opatrně přehodil koni přes hlavu otěže, nasadil ohlávku a vyvedl zvíře ze stání. Protože koňský hřbet byl pro něj příliš vysoko, nedokázal se tam sám dostat, takže pokaždé, když plánoval tajnou vyjížďku, musel použít malý trik.

Zvolna pustil kožené otěže, rychle vyšplhal do poloviny žebříku vedoucího nahoru na seník a odtamtud se přehoupl koni na záda.

Mohutné zvíře stálo v chodbě poslušně jako beránek a čekalo na znamení. Hoch mu poklepal na široký, svalnatý krk. „Budeš hodný, Treskore, že ano?“ Předklonil se a zalovil rukama po otěžích. Bělouš napřímil uši.

„Jedem,“ vykřikl mladičký jezdec a přitiskl se zvířeti ke krku. Hřebec vyrazil vpřed, bujně zařehtal, rozběhl se k bráně a snadno překonal dřevěný plot, oddělující ohradu od široké louky, rozkládající se hned za ní.

Divoká jízda pokračovala napříč travnatými loukami, táhnoucími se kolem Ulsaru. Zdálo se, že si Treskor schválně vybírá cesty, na nichž ho čekají překážky.

Chlapci to bylo jedno, cítil se podobně jako bělouš, stejně jako se dokázal sladit se všemi koňmi, na nichž seděl.

Vnímal pod sebou pohyby silných svalů i teplo vycházející z těla zvířete a vedl koně lehkým sevřením stehen, jen málokdy musel použít otěže. Zdálo by se, že koně jsou s mladým jezdcem myšlenkově nějak spojeni a úspěšně se s ním doplňují ve vzájemné symbióze. Ještě nikdy se mu nestalo, že by se čtyrnožec pod ním splašil nebo ho chtěl shodit.

Přesto nikdo nevěděl, jak dobře umí chlapec jezdit, protože výlety musel pokaždé podnikat potají. Prostý pacholek jako on neměl právo jezdit na kabcarových koních.

Kdyby si toho někdo všiml, čekal by ho nejpřísnější trest, takový, jaký si ani nedokázal představit. Proto výlety podnikal pouze tehdy, když si byl absolutně jistý, že ho nikdo nezpozoruje.

Onoho zářivého letního dne si byl jistý a Treskor patřil ke koním, s nimiž vycházel nejlépe. Vzájemná empatie byla zvlášť silná, proto mu bylo mimořádně zatěžko odmítnout koni vyjížďku, když na něj hnědé oči prosebně pohlédly.

Pacholci, kteří měli na starosti pouze jezdecké koně, plnili povinnosti spíš hůře než dobře.

Hoch stejně jako kůň namáhavě lapal po dechu. Zabrzdil zvíře na malém pahorku, aby si Ulsar, srdce tarpolské velkoříše, prohlédl v celé kráse.

Slunce zářila na rostoucí, pulsující město, které se už dávno roztáhlo za původní hradby. Srdce země mocně bilo a stále krásnějšími, vyššími, a občas dokonce i dobrodružně vypadajícími stavbami dávalo na odiv rostoucí bohatství.

K blankytné obloze se tyčily ostré, ponuré věže katedrály zbudované na Ulldraelovu počest, jako by chtěly boha vyzývat na souboj, nikoliv velebit. Přestože budova nebyla ještě úplně dostavěná, působila fascinujícím dojmem, to si již chlapec ověřil na vlastní kůži. Ponurost konstrukce budila stejnou měrou úctu i hrůzu, takže ani zdaleka nebyla v souladu s učením Spravedlivého.

Hoch sám by si toho zřejmě nevšiml, ale jeho bohabojná matka, vydělávající si na chléb jako děvečka v kabcarově

paláci, tu a tam zalitovala, že se modlitby a církevní písně až příliš často mění.

Mladíkovu pozornost vzbudil nápadný průvod. Čtyři kočáry s kabcarovou standartou a čtyřmi tucty vojáků tělesné stráže přijížděly po nově vybudované cestě a na nejbližší křižovatce zabočily ke stájím.

Chlapci přeběhl po zádech mráz. „Treskore, musíme zpátky! Myslím, že jedou k nám.“

Rychle obrátil koně a krkolomnou rychlostí se hnal zpět, země duněla pod hřebcovými okovanými kopyty, od nichž odletovaly hroudy hlíny. Poslední skok a oba byli ve zdraví ve stájích. Nikdo si jejich nepřítomnosti nevšiml, přestože na dvoře panovalo nesmírné vzrušení, tlumeně doléhající k chlapcovu sluchu.

Rychle zavedl Treskora do jeho stání a vytřel koně slámou. Doufal, že běloušova srst brzy oschne. Kdyby některý z pacholků postřehl, jak je kůň na bocích zpocený, pořádně by s ním zatočil.

S hlavou zatíženou špatným svědomím začal nakládat na kolečka a vyvážet hromadu hnoje, která čekala v chodbě, až ji někdo odklidí. Poté vyšplhal nahoru na seník, aby odtamtud shodil dolů čerstvou slámu.

Vznešená návštěva ho nijak nelákala, protože se potají obával, že kdyby se mu někdo podíval do očí, na první pohled by poznal, čeho se dopustil. Raději se zahrabal do slámy a zůstal tam v bezpečném úkrytu.

Právě když ze slámy vázal malou otýpku, zaslechl pod sebou dětské hlasy. Překvapeně se zarazil, lehl si na dřevěné tlo, odsunul pár stébel stranou a pohlédl malou dírkou dolů.

Dívka asi tak v jeho věku s dlouhými černými vlasy a na pohled drahými šaty se zvědavě šourala chodbou a prohlížela si koně, zatímco stejně starý chlapec s krátkými, světle zbarvenými vlasy se znuděně táhl za ní. Měl na sobě neméně drahou uniformu a u boku se mu houpala malá šavle.

Když chlapec vycítil, že ho nikdo nepozoruje, přiložil ruce dlaněmi k sobě, namířil špičky prstů na jedno stání a zavřel oči. Z rukou mu vyšlehl malý modrý blesk a bylo slyšet, jak nějaký kůň poděšeně zaržál.

Hoch se spokojeně usmál, zatímco obličej mladého čeledína výhružně potemněl. Chlapec vyskočil a právě se chystal vetřelci říct, co si o jeho počínání myslí, když dovnitř vkulhala třetí postava.

Mladík si zpočátku myslel, že to je jeden z pacholků, protože obrysy třetího příchozího byly výrazně větší a hrubší než u obou zbylých návštěvníků.

Ovšem když se podíval na látku, z níž byl ušitý oděv, brzy zjistil, že se musí jednat o dalšího, neméně významného hosta. Jenže ani nejlepší krejčí nebyl schopný úspěšně zamaskovat, jak je ten člověk znetvořený.

Pravé rameno bylo výrazně níže než levé, celé tělo vypadalo zmrzačené, údy narostly každý do jiné délky, nohy

byly zkřivené, jako by je někdo ohýbal přes širokou bečku.

Jedna polovina obličeje byla zcela neporušená, druhá naproti tomu zdeformovaná, lebce úplně chyběla symetričnost. To, co se právě dole pohybovalo, bylo to něco mezi během a přískoky, chlapci připomínalo karikatury ze stánků na tržištích. Jenomže tenhle politováníhodný mladý muž se byl nucen se svým zevnějškem smířit a žít s ním.

Museli to být následníci trůnu. Hoch se na stanovišti nestačil divit. Další kůň si hlasitě stěžoval na špatné zacházení, kopyto bezvýsledně udeřilo do stěny stáje a pachatel se zákeřnému útoku opět zasmál.

„Podívej, sestřičko, jsem pořád lepší a lepší,“ radoval se.

„Mortva je výborný učitel. A říkal, že jsem už o moc lepší, než byl v mém věku otec. Magie mě poslouchá.“

Mladý čeledín se připlazil k širokému otvoru v podlaze, aby měl trojici lépe na očích.

„Ano, Govane,“ pochválilo děvče bratra. „Jsi taky lepší než já.“

„A lepší než Krutor, nemám pravdu?“ prohodil hoch k mrzákovi a vypustil proti němu jeden z modrých blesků.

„Hej, Krutore. Chyť ten blesk!“ Druhý paprsek vylétl ke znetvořenému chlapci, jenž nezřetelně zabručel, a navzdory očividné tělesné převaze se nebyl schopen bránit. „A tu máš ještě jeden, bráško.“

Mladému čeledínovi došla trpělivost.

Protože chlubil stál přímo pod ním, shodil na něj pořádnou otep slámy. Když na tadce pršela sláma a jemný prach, Krutor se šťastně rozesmál a zatleskal.

Dívka se podívala nahoru a objevila pachatele. Když mladík pohlédl dívce do tváře, zadržel dech. Tak krásný obličej ještě nikdy v životě nespatřil.

„Slez dolů, ty drzoune,“ vyzvalo ho děvče pobaveně a panovačně ukázalo ukazováčkem k zemi. „A kdo vlastně jsi?“

„Já jsem Tokaro Balasy,“ vykřikl hoch odvážně a seskočil do hromady slámy. „Jsem čeledínem tady v hřebčinci.“ Odhodlaně pohlédl na Govana. „Nedovolím vám, vznešený tadci, abyste těm zvířatům ubližoval.“

Následník trůnu se nahněvaně zvedl ze slámy, uniformu však měl odshora dolů celou zmazanou. Zorničky se mu zaleskly, pohled jeho očí se vztekle zavrtal do tmavomodrých očí neočekávaného protivníka s nakrátko ostříhanými, tmavě hnědými vlasy.

„Ale ne? Ty mi v tom chceš zabránit?“ Se zlomyslným rysem kolem koutků úst přiložil dlaně k sobě a chystal se namířit konečky prstů na Tokara, když ten udělal krok vpřed a udeřil Govana pěstí do nosu.

Tadc zmateně dopadl zadkem na podlahu. Z nosu mu tekla krev, kterou si otřel rukávem.

Mladý čeledín stál přímo nad ním a zvedl prst.

„Nesnažte se to ještě jednou udělat, vznešený tadci.“

Zvatochna se na odvážného mladíka usmála. „Ty se mi líbíš, Tokaro.“ Krutor se vesele smál a tleskal rukama na souhlas. „A aspoň jeden z mých bratrů tě má taky rád.“

Govan se zvedl na nohy, zahleděl se na ušpiněný šat a stále nedokázal pochopit, co se vlastně stalo. „To si odpykáš!“ vykřikl. Okamžitě se chystal zopakovat stejné gesto jako předtím a seslat na čeledína modrý blesk, když mu prsty sevřené v pěst podruhé přistály na nose.

„Já jsem vás varoval, vznešený tadci,“ pronesl Tokaro omluvně.

„Já tě nechám popravit!“ vztekal se chlapec, chytil se za pochroumaný nos a vyběhl ven ze stáje. Krutor se ječivě smál, napodoboval bratrovo chování a klátil se dopředu a zase zpátky. „Popravit,“ opakoval rozpustile znovu a znovu a rozběhl se za Govanem. „Popravit,“ bylo slyšet ze dvora.

Tokaro už nyní litoval své odvahy.

Dívka postřehla, jak je najednou skleslý. „Neměj strach, statečný Tokaro. Nedopustím, aby tě bratr dal popravit.

Řeknu prostě, že šlápl na vidle a narazil hlavou do násady.“

Usmála se na něj.

„A co bude s vaším druhým bratrem?“ nadhodil čeledín, jemuž se vrátila trocha víry, že navzdory svému neslýchanému činu přežije i následující den.

„S Krutorem?“ Zvatochna se smíchem potřásla hlavou a Tokaro byl pohledem, který se mu právě naskytl, naprosto okouzlen. „Nikdo mu nebude věřit. Je prostoduchý.“ Vzala

hocha za ruku a rozběhla se s ním chodbičkou. „Dělej, ukaž mi toho nejkrásnějšího koně v otcových stájích.“

Mladíkovi bušilo srdce málem až v krku, a když se jejich prsty sevřely, ucítil v ruce podivné svědění. Zastavil se před Treskorovým stáním. „To je ten nejkrásnější, nejlepší, nejnádhernější hřebec, na jakém jsem…“ na okamžik se zarazil, „jakého má Jeho Veličenstvo kabcar ve stájích.“

Bělouš si odfrkl a podíval se dozadu.

Oči mladé tadcy se zatřpytily. „Ach, prosím tě, vyvedeš ho ven a provedeš ho v kruhu, abych viděla, jak se pohybuje?“

„Nevím, jestli to smím udělat, vznešená tadco,“

vymlouval se Tokaro a poškrábal se na hlavě. „Takové právo normálně mají jenom dospělí čeledíni.“ Když však pohlédl do nadpozemsky krásné tváře malé návštěvnice, hodil všechny výhrady za hlavu.

Popadl ohlávku a přetáhl ji Treskorovi přes hlavu. „Je čistý vzduch?“ Zvatochna horlivě přikývla a malý čeledín se odvážil vyjít s koněm ven.

„Tady se nemůže pořádně pohybovat,“ stěžovala si dívka a ukázala na dřevěný plot na opačném konci stájí. „Pojď, necháme ho tam, aby se trochu proběhl.“

Stačil jeden krátký pohled a Tokaro podlehl jejím prosbám. Nádherný hřebec se viditelně radoval z nově nabyté svobody a pyšně kolem nich pobíhal v kruhu, potom

po očku zašilhal ke sloupkům plotu. Čeledín tušil, co chce bělouš udělat.

Jedním skokem se vymrštil na sloupek a skočil koni na hřbet. „To ne, můj milý, hezky tu zůstaneš,“ nařídil bělouši.

Kůň sklonil hlavu, jako by byl přistižen při něčem nedovoleném, a dal se znovu do klusu.

„Ty umíš jezdit?“ podivila se tadca. Potom se jí rozjasnil obličej. „No jasně, chlapče, ty se potají cvičíš. Na koních mého otce.“ Lstivě na něho pohlédla skrz plot. „Umíš nějaké povedené kousky?“

„Ale to je přece to nejjednodušší na světě,“ vyhlásil chlapec troufale.

Opatrně se vztyčil a stál s nohama prohnutýma v kolenou na širokém hřbetu hřebce, ruce rozpřáhl na obě strany. Bez odrazu vyskočil nahoru a udělal půlobrat, takže se nyní díval dozadu.

Tokaro předvedl celou řadu podobných kousků, Treskor si hrál na poslušného koně a rovnoměrným tempem klusal v kruhu podél plotu. Aplaus a posléze i dívčiny nadšené výkřiky

chlapce

povzbudily,

aby

předváděl

i

nejkrkolomnější akrobatické cviky.

Musel se však přitom pečlivě koncentrovat, a proto neměl čas ani možnost rozhlížet se po okolí. A už vůbec si nevšiml, že ho z nejvyššího okna panského domu pozorně sleduje postava ve třpytivé zbroji.

„Jak se zdá, máme tady velice talentovaného mladého hocha,“ pronesl najednou za chlapcovými zády mužský hlas a Tokarova pozornost byla rázem ta tam. Při následujícím kroku špatně došlápl a tvrdě dopadl do prachu na zem.

Hřebec v mžiku zůstal stát. Hoch si odkašlal, vyškrábal se na nohy a pohlédl na příchozího.

Měl na sobě dokonalou šedou uniformu s nákladnými stříbrnými výšivkami, na hrudi se mu skvěl znak v podobě hvězdy. Světlé vlasy, sahající až na ramena, byly svázané do koňského ohonu, pohled modrých očí spočíval na čeledínovi. Kolem mužových úst se táhl tvrdý rys. U boku se mu houpal těžký meč, ruce vězely v bílých rukavičkách, nohy v černých jezdeckých holínkách. I bez tělesné stráže, která se stáhla do ústraní, Tokaro okamžitě věděl, kdo je ten vznešený návštěvník.

„Vaše Veličenstvo kabcare,“ zakoktal a vrhl se do prachu, z něhož se právě zvedl.

„To je on,“ prohlásil Govan nenávistně a ukázal na chlapce prstem. „On mě praštil. Hned dvakrát.“

„Dvakrát,“ potvrdil Krutor nadšeně a udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. „Prásk!“

Do ohrady skočilo několik pacholků, vytáhli Tokara ven a mrštili jím na zem k nohám vládce velkoříše.

Pokud hoch doufal, že se od Zvatochny dočká slíbené přímluvy, zažil nyní zklamání. Překrásná dívka si založila ruce za záda, stoupla si vedle otce a sklopila oči.

„Chtěl bys mi k tomu něco říct, chlapče?“ vyptával se Lodrik. „Co tě vedlo k tomu, žes vztáhl ruku na svého tadce?“

„Vaše Veličenstvo kabcare, on mučil koně,“ odpověděl Tokaro tichým hlasem. „I svého bratra. To jsem nechtěl dovolit.“ Protože ho nikdo nepřerušil, odvážil se zvednout hlavu a poprvé v životě se podíval na nejmocnějšího muže Ulldartu. Když si všiml kabcarových modrých očí, zarazil se. Měly stejnou barvu jako jeho vlastní. Rovněž Lodrikovo obočí se v údivu zvedlo, panovník však nic neřekl. „Já jsem spoluodpovědný za vaše koně, Vaše Veličenstvo kabcare,“

vysvětloval mládenec.

„Potom patří k tvým úkolům i jezdit na mých zvířatech a cvičit jim na hřbetě?“ chtěl vědět kabcar. „Pokud vím, zaměstnávám na tuto práci draze placené pacholky.“

„Ti za nic nestojí,“ uklouzlo hochovi. Obličeje sluhů potemněly. „Ti raději sedí v kuchyni a hrají karty.“

Lodrik založil ruce v bok. „Tak takhle to je. Pravdu se musím dovědět až od tohoto dítěte.“

„Vaše Veličenstvo kabcare, to není pravda,“ odporoval podkoní horlivě. „Tahle malá zlomyslná ropucha lže každým slovem. Já jsem ho chtěl stejně propustit, protože je nespolehlivý.“

Tokaro cítil, jak se v něm zvedá vztek. Vyskočil na nohy. „Ty seš nespolehlivý! Kdybych koně tajně nebral na projížďku, byli by tlustí a nemocní!“ Až příliš pozdě

postřehl chybu. Nyní se oči všech přítomných obrátily k čeledínovi.

„Já jsem ho poprosila, aby mi na koni předvedl nějaké kousky,“ vmísila se do hovoru Zvatochna, hlas měla plný lítosti. „Je jenom moje chyba, že hřebce vyvedl ze stáje.“

Mrkla na čeledína.

„Jak se mi zdá, hromadí se nám tu několik skutečností,“

konstatoval Lodrik, který si nečekanou změnu od běžných panovnických povinností náramně užíval. „Nuže, co se týká útoku na tadce, tak tě tímto, mladý muži, odsuzuji k smrti.“

Čeledín zbledl. „Za to, že ses staral o blaho mých koní, ti děkuji. A za to, že jsi mi před ušima všech přítomných řekl pravdu o pacholcích, ti náleží uznání a respekt.“ Panovník podřepl. „Dám ti návrh. Můžeš si zachránit život. Vyber si ze stáje jednoho koně a potom s ním nastoupíš proti všem pacholkům. Pokud závod vyhraješ, udělím ti milost a ponechám si tě ve službách. Možná třeba i jako jezdce na závody, jestli budeš chtít.“ Zvedl se a přiložil ruku na jílec meče. „Jestli prohraješ, přijdeš o život.“

„Vezmu si Treskora.“ Tokaro se rozhodl nabídku přijmout. Na okamžik ho napadlo, že by s hřebcem mohl vzít do zaječích, ale smysl pro čest mu něco takového nedovolil. Kromě toho musel udělat dojem na tu krásnou dívku, a to by žádný zbabělec nesvedl.

„Ale, otče,“ protestoval Govan nazlobeně. „On musí zemřít, protože mi…“

Lodrik zvedl ruku a tadc zmlkl. „On se nechal dvakrát udeřit, Govane. Jestli si nedokáže bránit vlastní kůži, musí více cvičit. Já nehodlám akceptovat, že trápí zvířata a vlastního bratra, to jsem mu už několikrát zakázal.“ V

modrých očích se objevil chladný výraz. „Takže ať zavře ústa.“ Poté se kabcar obrátil k dceři. „A ona, mladá slečinko, z toho také nevyvázne bez následků.“

Deset pacholků mezitím začalo s přípravami na závod.

Věděli, co všechno je ve hře. Muži sedlali koně a nasazovali si kožené přilbice.

Lodrik se usmál na podkoního. „Nuže?“ Muž zpočátku nechápal. „Nechcete si vybrat koně?“

Muž ztěžka polkl. „Já mám taky závodit, Vaše Veličenstvo kabcare?“ povzdechl si, otočil se a vrhl na Tokara vražedný pohled. „Tenhle závod nepřežiješ, ty malá kryso,“ zasyčel na něj a chtěl si osedlat Treskora.

„Myslím, že tohoto koně si už vybral chlapec,“ zasáhl ho do zad kabcarův hlas, podkoní strnul uprostřed pohybu.

„Jenže já jsem podkoní, Vaše Veličenstvo kabcare.

Nejlepší kůň patří mně,“ argumentoval.

„A já jsem kabcar, moje slovo je zákon. Slyšel jsi, na čem jsem se s chlapcem dohodl,“ odsekl Lodrik řezavým hlasem.

Muž zaklel, otočil se a ztěžka odešel do stájí, zatímco jeden z členů tělesné stráže Tokarovi bělouše osedlal.

Když byly přípravy u konce a jezdci seděli na koních, pozvedl kabcar hlas. „Závod povede přes louku, podél potoka až k malému lesíku a zase zpátky.“ Nechal si přinést dalekohled. „Každý z vás přinese na důkaz toho, že dojel až ke stromům, větvičku. Koho přistihnu při podvodu, zemře.

Vyhraje ten, kdo jako první přeskočí plůtek a ve zdraví přistane v ohradě.“

Zvatochna se na Tokara usmála. „Přeju ti štěstí,“

vykreslily její rty beze slova a čeledín k ní cítil čím dál hlubší náklonnost.

Ze snění ho vytrhl kabcarův signál. Závod začal.

Pacholci pobízeli koně ostruhami do boků a jeden za druhým vyrazili přes plot ohrady. V celém prašném zmatku ryčících mužů a tančících koní dostal Tokaro od někoho ránu do prsou, která vyhodila překvapeného chlapce ze sedla. Potřetí onoho dne přistál v prachu, napravo i nalevo od něj dupala železem obitá kopyta a udusávala zem.

Jako zázrakem se mu nic nestalo. Duchapřítomně se překulil pod hřebcovo tělo, chytil se třmenu, zvedl se a vyšvihl se do sedla. Rozezleně se pustil do pronásledování protivníků.

Treskor vzrušeně zafrkal, jeho běhy se zvedaly a dopadaly na zem rychlostí, jaká brala divákům dech. Zdálo se jim, že se konce kopyt jen letmo dotýkají trávy, nakrátko s ní hledají kontakt, aby popohnaly zdánlivě nehmotné tělo zvířete vpřed. Jistota se pojila se sílou a společně vytvářely

ladnou kombinaci, která výrazně převyšovala ostatní účastníky závodu.

Již po několika stech krocích dohonil kůň první pacholky. Tokaro se s vítězným úšklebkem přehnal kolem nich a dělal přitom na ně neslušná gesta. Ať muži bodali zvířata patami do slabin sebevíc, bělouš je snadno setřásl.

Zbývalo už jen šest mužů, které musel porazit.

Podkoní si vybudoval největší náskok před všemi ostatními. Právě dorazil k lesíku, popadl velkou větev, dlouhou jako dospělý člověk, a zasunul si ji pod rameno jako kopí. Konec větve namířil přímo proti přijíždějícímu chlapci.

Tokaro sklouzl ze sedla a pověsil se koni na pravý bok, aby se vyhnul improvizovaně vyrobené zbrani. Na ruce ucítil závan, dřevo jen těsně minulo jeho prsty.

Na vlas stejně jako pět zbylých pacholků dorazil k okraji lesíka, narychlo si utrhl jednu větev a uháněl dál. Ostatní se mu opět dívali na paty.

Treskor ržál, zdálo se, že má ze závodu ohromnou radost. Země se mu chvěla pod kopyty a k poslednímu protivníkovi se dostával stále blíž a blíž.

Podkoní se s kletbami na rtech ohlédl a uštědřil zvířeti několik ran. Když viděl, že to nepomáhá, zlomil větev a hodil ji Treskorovi pod nohy.

Čeledín se mírně zvedl v sedle na znamení, že kůň má skočit, a hřebec poslechl. Dřevo neškodně prolétlo běloušovi pod břichem.

Oba soupeři nyní jeli bok po boku, podkoní hulákal, soptil vztekem a ryčel, střídavě vyhrožoval hned koni, hned Tokarovi nejkrutějšími tresty, zatímco se plot rychle blížil.

Chlapec doufal, že bělouš ještě najde ve svalech dost síly, aby překážku úspěšně přeskočil.

Potom se Treskor mocně odrazil a přenesl se přes tlustá prkna plotu.

Mladík koutkem oka postřehl, že kůň podkoního nejeví nejmenší vůli překážku překonat. Tvrdě zarazil přední běhy do země a zabrzdil, krkem a hrudí vrazil do prken plotu a porazil je na zem. Podkoní vylétl do vzduchu, s hlasitým ječením chvíli plachtil povětřím, potom narazil do jednoho z prken a v bezvědomí dopadl na zem.

Přešťastný Tokaro objal udýchaného hřebce a poklepal ho po srsti zmáčené potem. Potom s rudě žhnoucími tvářemi seskočil ze sedla a poklekl před kabcarem.

„Zvládl jsi úkol naprosto skvěle.“ Bylo vidět, že chlapec učinil na vládce Tarpolu hluboký dojem. „Ještě nikdy jsem neviděl dítě, které by jezdilo na koni jako učiněný démon.“

Kývl na čeledína. „Nuže, budiž, jak jsem řekl. Od nynějška budeš mým jménem jezdit na závodech. A na znamení mého uznání a jako odměnu za to, co jsi právě dokázal, ti hřebce

věnuji. Co si tak skvěle rozumí, by se nemělo od sebe odtrhávat.“

Kabcar kývl hlavou k pacholkům a bezvědomému podkonímu. „Odveďte je,“ nařídil tělesné stráži. „Prohráli závod a ztratili mou důvěru.“ Usmál se na Tokara. „Později tě chci vidět v panském sídle. O některých věcech si ještě musíme promluvit.“

Panovník s tělesnou stráží a všemi třemi dětmi odešel.

Mrzák radostně zavýskl a za chůze udeřil čeledína, právě povýšeného na závodního jezdce, do ramene, až chlapci zaskřípal kloub.

Tokaro zůstal s Treskorem v ohradě zcela sám, třásla se mu kolena. Pomaličku tnu docházelo, jakého vzestupu právě dosáhl.

To mu matka nebude nikdy věřit. Zavedl bělouše zpátky do stání a tam ho pečlivě vytřel do sucha. Čelem se opřel o hřebcovy vlhké nozdry. „Teď patříš mně, Treskore. Co na to říkáš?“

Hřebec zafrkal na souhlas.

*

Uplynula hodina a Tokaro vzrušeně kráčel přes dvůr k panskému sídlu, patřícímu k hřebčinci. Sluhové mu narychlo přinesli čisté šaty, v nichž se ani zdaleka necítil dobře. V

elegantních kalhotách, kazajce a kabátci si připadal jako páv, navíc ho donutili nasadit si paruku a hnědé vlasy ho pod ní příšerně svědily. A v takových zvláštních sandálech ještě nikdy v životě nekráčel.

Když stoupal po schodech ke dveřím, uviděl, jak muži sedlají řadu koní.

Zvířata, která stála vyrovnaně v řadě jedno vedle druhého před stájemi vyhrazenými pro návštěvy, vůbec neznal. Znaky na sedlových dekách nikdy předtím neviděl.

Sluha v livreji, kterého dříve vídal jenom z dálky, ho doprovodil schodištěm do druhého patra a zavedl do místnosti připomínající čekárnu. Už tento samotný pokoj byl tak velký jako celý domek, v němž s matkou v Ulsaru bydleli.

Kabcar seděl u otevřeného okna, v ruce držel knihu a zdálo se, že právě chce něco říct svému společníkovi. Druhý muž v místnosti patřil k nejvýraznějším osobnostem, jaké Tokaro kdy spatřil. Na zdi visel obraz s motivem hřebčince, před ním stál muž v plné zbroji, kterého čeledín odhadoval na pokročilého čtyřicátníka, na hrudi měl třpytivý plátkový pancíř. Pravá ruka spočívala na drahokamy osázeném jílci meče, v levé držel těžký stříbrný pohár.

Na lesklém kovu pokrytém rytinami se třpytivě odráželo světlo obou sluncí. Na stole ležela působivá helma s ohonem z černých a bílých koňských žíní. Muž měl tmavě hnědé vlasy, na vrcholku hlavy zastřižené na délku bříška prstů,

zbytek lebky byl vyholený. Dlouhý, navoskovaný a zlatě zbarvený vous mu sahal až na hruď a vypadal jako šňůra z ušlechtilého žlutého kovu.

Na Tokara působila celá scéna dojmem, jako by v místnosti vystoupila rovnou z obrazu nějaká postava z dávné minulosti a dala se s kabcarem do řeči.

V domnění, že má na hlavě jednu z čepic, strhl chlapec paruku z hlavy, hluboce se uklonil a zůstal v úklonu nehybně stát.

„Smím vám představit svého nového závodního jezdce, velmistře?“ řekl Lodrik přátelsky. „Porazil všechny pacholky i podkoního. Velkolepý výkon. Vy jako excelentní jezdec to jistě dokážete ocenit ještě víc než já.“ Obrátil se k chlapci. „Přistup blíž, Tokaro. To je Nerestro z Kurašky, velmistr Rádu vysokých mečů, který si našel čas, aby se podíval na mé koně a posoudil je.“

„Není zvyklý na dvorské mravy, že ne?“ Rytíř se ušklíbl a kývl k falešným vlasům, které hoch muchlal v dlani jako čepici. „Ale já ti odpouštím, neděkuj mi za milosrdenství. V

životě jsem žádnou paruku nenosil a o nablýskané ceremoniály jsem se nijak zvlášť nestaral. Ta představa mě přímo děsila.“

„To je důvod, proč ani já nenosím paruku,“ potvrdil kabcar v dobré náladě. „Většina je stejně jenom semeniště vší a nic jiného.“ Podal Tokarovi pohár. „Tu máš, napij se

na své vítězství. Zachránil sis život a dostal jsi za odměnu hřebce. Přestože mě ztráta toho bělouše velice bolí.“

„Treskor pro vás vyhraje mnoho závodů, až na něm pojedu, Vaše Veličenstvo kabcare,“ sliboval chlapec a přivoněl ke sklenici. Nikdy v životě dosud víno nepil a byl zvědavý, jak tento nápoj, který dospělí tak chválili, ve skutečnosti chutná. Když ucítil na jazyku první doušek, nechtěně zkroutil obličej a málem alkohol vyplivl na zem.

Oba muži se dali do smíchu.

„Prozatím nedokáže víno ocenit,“ podotkl Nerestro, „ale to se za pár let srovná.“ Připil mladíkovi na zdraví. „Já jsem tě pozoroval, Tokaro. Tvoje umění na mě udělalo dojem.

Ani já jsem nikdy dřív neviděl někoho tak mladého, kdo by zvládl podobné kousky.“ Nerestro si hocha změřil pohledem a krátce zapřemýšlel. „Přenecháte mi toho chlapce, Vaše Veličenstvo kabcare?“ zeptal se poté. Tokarovi se zastavilo srdce. „Rád bych si ho vzal jako panoše. Takový talent se nesmí promarnit na závodní dráze.“

„Obyčejný chlapec z nízkého stavu, syn nějaké děvečky, a měl by se stát řádovým rytířem?“ Lodrik udiveně vzhlédl a zavřel knihu. „Jak to chcete provést?“

„Já ho pak osobně adoptuji,“ vysvětloval řádový rytíř.

„Tím by měly být všechny těžkosti odstraněny.“

„Nevím, jestli s tím bude moje matka souhlasit,“

prozradil Tokaro opatrně. Myšlenka, že by jednou směl nosit takové brnění, mu sice lichotila, ale svěřit se úplně cizímu

člověku a možná muset projít prapodivným výcvikem, to bylo na něho přece jen moc.

„Chlapče, to by byla čest, jaké se v dějinách našeho řádu ještě nikdy nikdo nedočkal,“ pronesl rytíř nechápavě, hnědé oči přitom vyprávěly celé romány. „Tvoje matka by umřela radostí, kdyby se to dověděla.“ Rytíř otočil hlavu ke kabcarovi, v pohledu se zračila naléhavá prosba. „Prosím, Vaše Veličenstvo kabcare, musíte mi toho chlapce svěřit.“

Lodrik protáhl ústa a podíval se na Tokara. „Jestli nechce, vážený velmistře, tak nechce. Já mu to nenařídím.“

„Já bych nechtěl,“ potvrdil chlapec odvážně tváří v tvář hoře třpytivé oceli, která se před ním tyčila. „Chci být kabcarovým závodním jezdcem, ničím jiným.“ Rychle do sebe hodil víno, v žaludku se mu rozšířil hřejivý pocit.

V rytířově obličeji se odráželo bezmezné zklamání. „Inu, taková příležitost se člověku naskytne zpravidla jenom jednou za život, chlapče. Škoda, že jsi ji promarnil, za pár let se kvůli tomu budeš na sebe moc zlobit.“ Odložil pohár, zasunul si helmu pod paži a uklonil se mladému panovníkovi. „Blahopřeji vám k novému závodnímu jezdci i ke koním, které jsem viděl. Rád bych sem přivedl pár svých klisen a nechal je pokrýt.“ Velmistr pohlédl na Tokara. „I tvým hřebcem…“

„Treskorem,“ pomohl mu hoch.

Nerestro se zatvářil zamyšleně, rukou si prohrábl vousy.

„Treskor? To jméno jsem už jednou slyšel. Nebyl to kůň

vašeho tělesného strážce? Myslím, že se jmenoval Valjakov.“

Lodrikovy modré oči ztvrdly jako led. „Ano. Ten hřebec je potomkem vraníka, který, jak doufám, hnije i se svým pánem někde na dně moře.“ Prudkým trhnutím přiložil k ústům pohár a nalil si víno do hrdla.

„Nuže,“ rozloučil se Nerestro, „Vaše Veličenstvo kabcare, nehněvejte se na mě, že se řád nepodílí na dobyvačných taženích. My se důsledně vyhýbáme jakémukoliv zapojení do politické činnosti, poté co jsme se už jednou právě z tohoto důvodu dočkali hodně neslavného konce. Doufám, že to chápete.“ Lodrik stroze přikývl. „Na brzkou shledanou.“ Rytíř vyšel z místnosti, Tokara neuznal za hodného dalšího pohledu.

„Jsem rád, že jsem si mohl ponechat nejlepšího závodního jezdce na kontinentu ve svých službách,“

prohlásil kabcar a dolil si pohár. Jenže dobrá nálada, která ho předtím provázela, byla pryč. „A nyní mi povyprávěj, odkud pocházíš a kdo jsou tví rodiče.“

„Moje matka pracuje u vás, Vaše Veličenstvo kabcare, je děvečkou v paláci. Jmenuje se…“

„Dorja,“ vyslovil muž zamyšleně jméno. Když postřehl chlapcův udivený pohled, rychle dodal, „před nedávnem jsem hovořil s dvorním maršálkem o tom, kteří lidé z těch, co slouží v paláci, patří k nejspolehlivějším. A takový zdatný hoch může být jedině Dorjiným synem.“

„Ta bude mít radost, až jí to řeknu,“ poděkoval hoch.

Kabcar odložil pohár a popadl chlapce za ramena. Vážně na něj pohlédl. „Ty své matce neprozradíš, že jsme se setkali. Ani jí nebudeš říkat, jak jsi se dostal k novým povinnostem. Kdyby se tě zeptala, odpovíš jí, že jsi vyhrál jezdecký závod, nic jiného. Kdybych zjistil, žes nedržel jazyk za zuby, Tokaro, vezmu ti koně a propustím tě ze svých služeb.“

„Vaše Veličenstvo kabcare, proč nesmím…“ zeptal se chlapec rozrušeně, mladý panovník však na něj pouze přísně pohlédl a nedal mu žádné další vysvětlení.

„Zítra odjedeš spolu s ostatními závodními jezdci někam jinam, Tokaro. Nebude to v Ulsaru, ale někde, kde budeš moci s Treskorem nerušeně trénovat. Nic ti nesmí chybět.

Tvoje matka přijede brzy za tebou.“ Pohladil ho po světle hnědé kštici. „Někdo, kdo má tak slavného syna, si už nemusí vydělávat vaslece jako obyčejná děvečka. S platem, který budeš ode mne dostávat, budete mít vystaráno.“

„Jak nařizujete, Vaše Veličenstvo kabcare,“ souhlasil Tokaro udiveně. Stejně jako předtím považoval za nespravedlivé, že má matku obelhávat, aniž by přesně věděl proč. Ale strach, že by mohl ztratit milovaného hřebce i právě teď získané postavení, nakonec zvítězil. „Já jí nic neřeknu.“

„Výborně.“ Lodrik dal najevo spokojenost a propustil ho. „Teď běž a těš se na nové místo, kde budeš bydlet, i na

novou odpovědnost. Já od vás obou očekávám jenom vítězství.“ Zatahal za šňůrku od zvonku a dal znamení sluhům čekajícím přede dveřmi, že návštěvník odchází.

„Vaše Veličenstvo kabcare,“ zeptal se chlapec pomalu.

„Smím vám položit ještě poslední otázku?“ Mladý panovník nevrle přikývl. „Opravdu byste mě dal zabít?“

Lodrik bez slůvka odpovědi a se záhadným úsměvem na rtech ukázal ke dveřím, sluha vystrkal chlapce ven.

Panovník zůstal mládenci dlužný odpověď.

Zamyšleně se zadíval za dítětem, které si právě znovu nasazovalo paruku a v trošičku velkých sandálech klopýtalo ven. Zdálo se mu, že ho ze všech stran obklopuje minulost.

*

„Víš, kudy se dostaneš ven,“ řekl u schodiště sluha v livreji, který viditelně neměl chuť projevovat mladému závodnímu jezdci stejnou pozornost, jakou by věnoval jinému, vznešenějšímu návštěvníkovi. „A paruky se nesundávají, chlapče, člověk si ji nechává na hlavě.

Zapamatuj si to.“ Nešetrně mu zabodl prst do zad. „A ta úklona musí být příště hlubší.“

„No dobrá, dobrá,“ poděkoval Tokaro mrzutě. „A ty zase nezapomínej, že mluvíš s kabcarovým závodním jezdcem.“

„Těch tu jsou dva tucty,“ odsekl sluha chladně, uhladil si suknici a kráčel po balustrádě. „Já v tom nevidím nic zvláštního.“

„Závistivče,“ zahalekal Tokaro poťouchle a utíkal po schodech dolů. Když doběhl na dvůr, sundal si z nohou boty, které mu překážely při chůzi, a rozpustile vyhodil paruku do vzduchu.

Jeho pohled padl na zástup řádových rytířů, kteří právě vyráželi na cestu. Vpředu jel panoš se standartou Vysokých mečů, po zuby ozbrojený velmistr následoval hned za ním.

Klusem se k nim připojil zástup dalších rytířů, panošů a doprovod

s

nákladními

koňmi.

Dvůr

naplnilo

mnohonásobné cinkání podkov a rachocení částí zbrojí, až z toho chlapci zaléhaly uši.

Nerestro otočil hlavu v nápadné helmě k Tokarovi, jako by mu chtěl dát poslední příležitost změnit rozhodnutí.

Hoch však pouze zvedl ruku na pozdrav.

Velmistr pokrčil rameny, rozjel se rychleji a průvod brzy poté zmizel.

V hřebčinci zavládlo nezvyklé ticho, pouze vlaštovky neutichaly ve zpěvu a jejich pronikavé hlásky spolu s hlukem z koňských stání přispívaly k tomu, že ticho nebylo tísnivé. Tokaro si pohvizdoval a vykročil k Treskorovi.

Hřebec nadmul nozdry, když chlapce ucítil, a hlasitě zaržál.

Mládenec láskyplně objal bělouše kolem krku. „Teď jsi můj. Od nynějška se už nikdy nerozloučíme, že ne?“ Popadl kartáč, převrátil dřevěný džber dnem vzhůru a stoupl si na něho, aby koni vyhřebelcoval záda. „Budu se o tebe starat ještě líp než předtím. My dva budeme vyhrávat jeden závod za druhým.“ Treskor opět zaržál a mrskl ohonem, aby zahnal mouchy. „Budeme bohatí, protože všechny peníze vsadím na naše vítězství. A pak nám koupím krásný domek se stájí. A tobě nějakou pěknou klisnu. Líbí se ti takový návrh?“ Zpomalil pohyby. „Myslíš si, že jsme měli přijmout nabídku toho rytíře a odjet s ním? Já, a stát se řádovým rytířem?“

Hřebec pohodil hlavou vzhůru, nozdry zkoumavě nasály vzduch. Tokaro zaslechl, jak se k nim někdo snaží přiblížit a nezpůsobit přitom hluk. Jenže sláma v chodbičce zrádně šelestila.

Govan, problesklo Tokarovi hlavou. Chce Treskorovi něco provést, aby se tak pomstil.

Hbitě seskočil ze džberu, popadl šňůru sloužící jako držadlo a postavil se těsně vedle vstupu do stání. Zvedl ruku a napřáhl ji, aby mohl vetřelci narazit dřevěnou nádobu na hlavu.

Malá postavička opatrně nakoukla hlavou dovnitř.

Tokarova volná ruka střelhbitě vystřelila vpřed. Popadl límec lehkého kabátce, přitáhl neohlášeného návštěvníka

blíže k sobě a povalil ho do slámy. Potom mu skočil na záda a koleny zalehl ruce.

Do uší mu pronikl bolestivý výkřik, takhle by ale žádný kluk neječel. Když pod kapucí spatřil dlouhé černé vlasy, uvědomil si svou chybu.

Polekaně vyskočil, zvedl dívku na nohy a oklepával jí slámu z kabátku a ze šatů. Přitom úpěnlivě doufal, že se Treskor ještě nevymočil. „Moc se omlouvám, vznešená tadco,“ zakoktal. „Myslel jsem si, že to je váš bratr a chce mému koni zase nějak ublížit.“

Zvatochna probodávala Tokara očima. „To by mohl být další důvod, abych tě nechala popravit,“ odsekla otráveně.

„Jenom se podívej na moje šaty, na moje vlasy. Vypadám jako obyčejná děvečka.“

„Copak je na obyčejné děvečce něco špatného?“ Jezdec cítil povinnost bránit čest své matky. „Ona se stará, aby se panstvu dobře žilo.“

„Promiň,“ poprosila ho tadca a popošla k němu blíž.

„Chtěla jsem ti jenom poblahopřát. Jel jsi opravdu skvěle a všichni ti záviděli. I Govan.“

„A já vám musím poděkovat, že jste dnes odpoledne chtěla vzít vinu na sebe,“ odvětil chlapec již poněkud smířlivěji naladěn. Dívčin obličej byl navíc kouzelně ozářen mihotavým světlem jednoho z posledních slunečních paprsků, dopadajících okýnkem do stáje. Kdyby ho teď požádala, aby ze stájí ukradl všechny koně, bez váhání by

tak učinil. „Já nevyhraji vašemu otci všechny závody,“

pronesl váhavě.

„Opravdu?“ zeptala se dívka udiveně a konečky prstů si odstraňovala z vlasů stébla slámy.

„Některé závody vyhraju jenom pro vás, vznešená tadco,“ vysvětlil Tokaro tiše a rozpačitě se zadíval do země.

Dívka se rozzářila a Tokarovi skákalo srdce radostí.

„Jestli je to pravda, tak budeš mým bojovníkem, že ano?“

Chvíli se na něho mlčky dívala, potom vytáhla zpod šatů amulet a pověsila ho chlapci kolem krku. „Ale nesmíš to nikomu prozradit. Nehodí se, aby si tadca něco začínala s prostým klukem.“ Podali si ruce a Tokaro opět ucítil svědění v prstech a podivné chvění v žaludku, jako by mu tam poletovalo hejno motýlů.

„Jednoho dne si vás vezmu za ženu,“ slíbil tiše a pevně jí pohlédl do hnědých očí.

Zvatochna se zachichotala. „Já si tě vezmu jenom tehdy, jestli z tebe bude slavný jezdec, který získá spoustu peněz a slávy.“ Stoupla si na špičky a letmo ho políbila na pravou tvář. „Jinak mě nedostaneš a já si najdu prince, který mi to všechno dá.“

„Všechno vám položím k nohám,“ prohlásil Tokaro, zpola zmámený štěstím.

Dívka vymanila prsty z jeho dlaně. „Musím jít. Určitě mě už budou hledat,“ omlouvala se a rychle hocha ještě

jednou k sobě přitiskla. „Můj bojovníku, nezklam mě. A mysli na to, co jsi mi slíbil.“ Vyběhla ven.

Mladý závodní jezdec se ušklíbl a opřel se o Treskora.

„Slyšel jsi to? Vezmu si tadcu za ženu. Ona mi to slíbila.“

Popadl kartáč a energicky pokračoval v hřebelcování, až mu od ruky odletovaly obláčky prachu. „A čekám, že vždycky budeš ten nejrychlejší, můj milý koníčku. Na tobě záleží, jestli si ji vezmu za ženu, nebo ne. Moje matka bude hrozně pyšná, až do naší chaloupky přivedu kabcarovu dceru.“

Pohladil hřebce po krku. „Potřebujeme peníze. Spoustu peněz. Ty si nějak obstaráme, a čím dřív, tím líp.“

*

Lodrik s povzdechem odložil pohár a druhou rukou vytáhl popravčí meč z pochvy. Jako by se mu rytiny a vykovaná zaklínadla chtěly ještě jednou vysmívat, blýskaly se v krvavě rudé záři zapadajících sluncí.

Dosud se mu stále ještě nepodařilo duchy úspěšně vyvolat. Duše zesnulých bojovaly všemi možnými prostředky proti tomu, aby je vyvedl zpátky na tento svět.

Vypadalo to, jako by se Jukolenko bavil a dovolil si pokračovat na onom světě v intrikách, jenom aby kabcarovi zabránil v dosažení úspěchu. Ani jeho otec se nezjevil, ať dělal s popelem muže, který ho zplodil, co chtěl.

Přesto Lodrik vytrvale odmítal požádat konzultanta o radu. Nechtěl, aby se bratranec dověděl, že v tajnosti provádí experimenty, které daleko přesahují hranice běžné magie. A nekromancie mu neležela až tak na srdci, aby se ji snažil ovládnout za každou cenu.

Lodrik už ovládal magii málem i ve spánku a litoval, že nemá vhodnou příležitost uvolnit nejmocnější svazky energie. Zároveň se mu příčilo používat umění kouzel bez pádného důvodu.

Zaklel, zasunul zbraň do pochvy a zamířil za ženou a dětmi, aby je uložil do postele.

Když otevřel dveře místnosti, která jeho potomkům sloužila jako herna, naskytl se mu stejný obrázek jako vždy.

Obrázek, který v něm budil stále větší odpor. Ukazoval mu dokonalou rodinu, jenže uprostřed, obklopený dětmi a manželkou, neseděl on, ale někdo jiný.

Mortva Nesreca zvedl hlavu a kývl kabcarovi na pozdrav, Govan prováděl pod jeho vedením maličké kouzlo, zatímco mrzák dřepěl s vyvalenýma očima vedle nich a udiveně se díval na dřevěné špalíky, vznášející se mu před nosem. Panovníkův nejstarší syn vytvořil ve vzduchu pomocí magie z dřevěných špalíků věž, potom přitiskl dlaně k sobě, konečky prstů ukázal na vznášející se stavbu a jediným úderem blesku ji roztříštil. Krutor, který již téměř dorostl do velikosti dospělého muže, se dutě zasmál a křečovitě zatleskal.

„Viděl jste, Vznešený pane, co všechno už váš syn umí?“

zeptal se konzultant napjatě. „Je opravdu mocný a dělá, dá-li se to tak říct, hodinu od hodiny pokroky.“

„Za to asi taky může vynikající učitel, který se o něho tak často a pečlivě stará,“ usoudila Aljaša přátelsky, její slova však do sladké chvály míchala bolehlav. Kritika, již Lodrikova choť tímto způsobem sdělovala, se stávala stále kousavější a nesnesitelnější.

„Ano, opravdu by nemohl mít lepšího mentora,“

souhlasil kabcar. V duchu doufal, že se oba chlapci k němu rozběhnou, ti se však dále soustředili na muže se stříbrnými vlasy, na jehož zevnějšku se posledních dvanáct let téměř nijak neprojevilo.

Kabcara naproti tomu trávila hodiny a hodiny návštěvami lázní, léčebných procedur nebo v rukou různých mastičkářů, kteří jí měli uchovat mládí. Dva cerelové pro ni museli vařit lektvary, které působí i na vnitřní orgány v těle.

Lodrik se pohroužil do myšlenek. I na něm poslední roky zanechaly stopy. Starost o poddané, neustálá dobyvačná tažení a s nimi spojené příležitostné potíže a neshody s lidmi, kteří ho nechtěli chápat, měly za následek, že v obličeji zestárl. V Ulsaru ho bylo možné zastihnout nanejvýš několik týdnů v roce, většinu času trávil na cestách po říši, aby se poddaným všude ukázal nebo jednal se šlechtici velkoříše.

Námaha se však vyplácela. Obyvatelé nově začleněných území přijali na trůnu nového muže, který jim přinášel samé výhody. Přinejmenším prostému lidu, počínaje uvolněním a zrušením nevolnictví, konče zřizováním škol, univerzit, lázní a léčeben, zdarma poskytujících lékařskou péči.

Leccos se teprve začínalo realizovat, ale lidé nešetřili uznáním nad úsilím mladého muže, jehož nepřátelé neprávem označovali za despotu.

K nepřátelům patřili odpadlíci z provincie Karet, ostrovní říše Rogogard a svazek států na jihu kontinentu, zahrnující Kensustrii, Tersion a Ilfaris.

Odtamtud pocházela naprostá většina pomluv, odtamtud přicházeli básníci, zpěváci a našeptávači, kteří proti němu chtěli vzbouřit lid. I ve šlechtických kruzích bylo možné narazit na konspiraci, to bylo zcela jisté. Kdo ve skutečnosti patří k jeho odpůrcům, nedokázal Lodrik s jistotou prohlásit.

Ale to si ještě zjistí.

Konzultant zahájil ofenzívu proti pomluvám a podařilo se mu vylíčit onen svazek států jako sbor závistivců, jimž neleží na srdci nic jiného než zničení velkoříše a opětovné nastolení starých pořádků.

Především Tersion a sousední císařství Angor byly popisovány jako dekadentní, zkorumpované a zaostalé země. Neomezený absolutistický způsob vládnutí, který dokonce ještě povoloval otroctví, se k takovému obrazu nepřítele přímo nabízel. Kensustrie připadala tak jako tak

všem podezřelá a tím ztratil na vážnosti i Ilfaris, protože si se zelenovlasými odedávna výborně rozuměl. A právě o této „protiofenzivě“ si musel Lodrik s rádcem promluvit.

Dveře za panovníkovými zády se otevřely, jeho dcera vklouzla dovnitř, když však spatřila otce, zůstala stát jako přikovaná. Hluboce se uklonila a spěchala k matce, která ji přejela káravým pohledem.

„Kde jsi byla, Zvatochno? Páchne to z tebe, jako kdybys byla ve stáji.“ Vyčítavě, aby to nebylo možné přehlédnout, jí vytáhla z černých vlasů slámu. „Co to má znamenat, slečinko? Copak se tadca válí v seně?“

Aljaša vzala z toaletního stolku kartáč a pročesávala dceři vlasy. Schválně ji česala tak, aby to dívku bolelo.

Zvatochně vyhrkly do očí slzy, ale se železnou vůlí vzdorovala trestu.

„Příště si na tebe vymyslím něco horšího,“ hrozila jí matka. „Představ si, že by ses poranila v obličeji. Některé z těch odporných stébel mohlo poškrábat tvoji jemnou pleť.

To je přímo úděsné.“

„Já už to nikdy neudělám,“ slíbila tadca a předstírala, jak ji výtky mrzí. Uměla to stejně dokonale jako matka.

Lodrik si v místnosti připadal zbytečný. Potom přelétl po tváři znetvořeného chlapce úsměv. Popadl jeden dřevěný špalík a přikulhal k otci. „Podívej,“ vyzval ho s úšklebkem, zaklonil zdeformovanou hlavu dozadu a balancoval dřevěným špalíkem na nose. „Umím to dobře, otče?“

Govan vyprskl smíchy, Zvatochna si rukou zakryla ústa.

Posměšné pousmání bylo vše, čeho se syn dočkal od Aljaši.

Kabcar pohladil mladíka po vlasech. „Ano, Krutore,“

ocenil synovo úsilí a přitiskl si groteskní postavu k hrudi.

„Otče, já se už nechci učit u toho tmavého muže,“

zašeptal mu syn prosebně do ucha. „Nahání mi strach.“

„Nemusíš se ničeho bát, Krutore,“ uklidňoval ho Lodrik a jemně ho poplácal. „Echomer je tvůj přítel.“

Ocelové sevření však nepovolovalo. „Ale má hrozný hlas. Jako vrána. A nemá oči,“ hovořil mladík ustrašeně dále. „Prosím tě, ať už se u něho nemusím učit.“

„Slibuji, že ti nic neudělá,“ konejšil ho kabcar, jemuž pomalu docházel dech. „Budu dávat pozor.“

Krutor svěsil ruce a Lodrik se mimoděk zhluboka nadechl. Nikdo by neřekl, že se v mrzákovi skrývá taková síla. „Dobrá,“ ustoupil Krutor a odšoural se zpátky ke Govanovi.

Starší z obou bratrů objal Mortvu. „Uvidíme se zítra, můj mentore. Netrpělivě čekám na další lekce.“ Zdvořile se uklonil matce, stroze kývl hlavou směrem k otci a pak tadc v doprovodu sluhy v livreji odkráčel do svého pokoje.

Lodrik vztah s nejstarším synem v duchu již odepsal.

Všechna léta, která strávil v sedle na cestách po říši, měla za následek, že konzultant u syna již dávno překonal status „strýčka“ a vystoupal mnohem výše.

Aljaša propustila Zvatochnu ze spárů. „A teď šupem do postele,“ nařídila. „Nezapomeň se natřít mastí. Díky ní budeš pořád mít krásnou pleť.“

Dívka se matce a otci uklonila a také ji odvedl sluha z místnosti.

Krutor dřepěl uprostřed hraček a snažil se donutit věž, kterou si sám postavil, aby létala. Kostky vyletěly téměř až ke stropu a poté na něj hned popadaly. Chlapci, který zůstal jako poslední z dětí v místnosti, se objevil v očích smutek.

„Jak to Govan dělá?“ zeptal se otce. „Já to chci taky umět.“ Svraštil čelo a vztekle udeřil do dřevěné kostky.

„Pitomá věc!“ Znovu a znovu ji vyhazoval do výše. „Leť!

Dělej, leť!“

„Krutore, je čas, abys šel do postele,“ pobídl ho otec, jemuž při pohledu na druhého syna ztěžklo srdce. Tuto zákeřnou pomstu Ulldraelovi nikdy nezapomene. Natáhl ruku a chlapec, skoro stejně velký jako otec, k němu přiskákal. „Já tě doprovodím.“ Společně zamířili ke dveřím.

„Mortvo, za půl hodiny vás očekávám v knihovně. Musíme něco projednat.“ Dveře za nimi zapadly do zámku.

Konzultant se zvedl, postavil se za kabcaru a políbil jí šíji. „Máme půlhodinku čas, Aljašo.“

Žena na výzvu nereagovala, klidně si dál pročesávala ohnivě rudé vlasy. „Jak dlouho to všechno budu muset ještě snášet? Čekám, že mě posadíš na slíbený trůn.“

Mortva položil sametově hebké ruce na ženina bílá ramena. „Nezapomeň, na čem jsme se dohodli. Nejdříve musí kontinent padnout Lodrikovi do rukou, až potom dozraje správný čas.“

Aljaša jeho ruce setřásla. „Podíval ses na mapu? Chybí nám ten státní spolek stejně jako Agarsie a ti pitomí piráti.“

Kartáč projížděl zářivě rudými loknami. „Okamžitě chci pevný příslib, pevné datum, jinak…“

„Jinak co, Vaše Veličenstvo kabcaro?“ zeptal se konzultant pobaveně. Žena se stále ještě snažila dosáhnout cíle výhružkami.

Panovnice se však dostala natolik do ráže, že nedokázala potlačit vztek. „Bůh ví, že jsem měla trpělivost. Dvanáct dlouhých let jsem strávila s děckem, které sní o dokonalé říši, v níž jsou všichni lidé šťastní. Děckem, které vysílá z pracovny do světa jednu reformu za druhou. Musím si nechat líbit jeho dotěrnosti, abych nevzbudila podezření.“

Otočila se k rádci a napřáhla k němu kartáč. „Jestli brzy něco nepodnikneš, přísahám, že jednoho dne zrána budeš ležet v posteli mrtvý.“ Rozčíleně se podívala do zrcadla, v němž se odrážel půvabný obličej jejího tajuplného milence.

„Kladu si otázku, proč jsem to už dávno neudělala.“

Mortva se předklonil, pokryl jí ramena něžnými polibky a zvedl ze židle. „Jestli teď kabcar zemře, tak se všechno, co právě vzniká, okamžitě rozpadne,“ zašeptal jí. „A ty přece nechceš sedět na rozkolísaném trůnu. Perdór není idiot.

Okamžitě by situace využil k vlastnímu prospěchu.“ Otočil ji a posadil na toaletní stolek, rukama jí klouzal po stehnech stále výš. „Do dvou let nám bude jih patřit, to ti slibuji. Při Tzulanovi, Spáleném bohu. A pak budeme mít pod kontrolou celou pevninu.“ Jeho rty se setkaly s jejími.

„Piráty prostě spláchneme pomocí trošky magie. S těmi si nemusíš dělat starosti.“ Vysunul jí lem šatů nahoru. „Do té doby budeme mít ve zbrani tři sta tisíc mužů, všichni budou dokonale vyzbrojeni. Jak Tarpolané, tak Tzulandrijci, a ti muži budou poslouchat jenom tebe.“

„Mohli bychom to území, které chceme dobýt, ještě rozšířit,“ zašeptala žena a s požitkem přivřela oči. „Co bys řekl na Angor? Nezaslouží si to císařství lekci?“ Tělem jí projela vlna blaha, zrychlil se jí tep.

„Jak si přeješ,“ připustil Mortva. „A proč ne taky Kalisstron? Rozhodně to bude v naší moci. A ty, kabcara Aljaša…“

„Ne,“ přerušila ho tvrdě a otevřela oči. Světle zelené zorničky hleděly panovačně, byly chladné a plné chtivosti.

„Někdo, kdo kontroluje tak obrovské impérium, by se neměl spokojit s titulem pouhé kabcary.“ Zaklonila hlavu, konzultant jí políbil krk a putoval rty dolů. „Nejdříve budu truchlící vdovou a potom se nechám korunovat na cariji.“

Popadla muže za hlavu a zvedla ji k sobě, aby mu mohla vtisknout ohnivý polibek. „Říkáš do dvou let? Je to tentokrát konečné datum?“

V různobarevných očích zaplála na okamžik temně rudá záře, potom muž přikývl. „Do dvou let budeš za všechno odškodněná. Bez tebe by nic z toho nebylo možné,“ pronesl Mortva a přitiskl ji k sobě. „Za to se ti osobně odmění sám Tzulan.“

Kabcara přidušeně zasténala, když se jí znovu dotkl, a záhadné postavě v lidském těle se oddala. Tak jako v posledních letech často a ráda.

*

„Přehnali jsme to,“ spustil Lodrik, když konzultant vstoupil do knihovny. „A vy jste se opozdil.“ Zlostně si nalil do skleničky pálenku.

„Odpusťte mí, Vznešený pane,“ prohlásil Mortva a naznačil úklonu. „Musel jsem ještě dokončit věc, kterou jsem prostě nemohl odložit.“ Neslyšně pochodoval po místnosti přeplněné knihami o chovu koní a péči o ně. „To máme dnes nádhernou noc, není-liž pravda?“

Mladý panovník rozmrzele vyhlédl oknem na jasnou oblohu posetou hvězdami. „Ano. Protože mě jistá myšlenka okrádá o spánek, můžu ji obdivovat v celé její kráse.“

Navyklým pohybem přiložil okraj sklenice ke rtům a prudkým trhnutím dopravil její obsah do úst. „Jednoznačně

jsme to přehnali. Vaši lidé odvádějí až příliš dobrou práci,“

opakoval ještě jednou.

Mortva stále nevěděl, jak si má poznámku svého pána vyložit. Posadil se proti němu a vyčkával. „Hovořte trochu přesněji, prosím.“

„Vašim mužům, co po kraji šíří všechny ty řeči, jak jsme si přáli, se podařilo alespoň tady na severu přimět lidi k tomu, že nás vyzývají, abychom tomu spolku států vyhlásili válku.“ Lodrikovy modré oči vypadaly téměř zoufale.

„Nálada se začíná obracet, verbovací kanceláře mají v poslední době takový příliv dobrovolníků, že brzy nebudou vědět, kam mají nové rekruty umístit.“

„Dříve nebo později by konfrontace byla stejně nevyhnutelná,“ okomentoval muž se stříbrnými vlasy v klidu panovníkova slova. „Nemyslím si, že Lubshá Nars’anamm dlouho zůstane v klidu.“ Konzultant se pohodlně opřel. „Lidé cítí, že to bez polního tažení dále nepůjde.“

„Už zase nějaké polní tažení,“ zavrčel Lodrik podrážděně. „Přitom jsem si myslel, že po deseti letech bude s válčením konec. Kdyby záleželo jenom na mně, nechal bych ty jedovaté štváče z jihu na pokoji. Ale poddaní mě přímo nutí, abych s jihem zatočil. Pravděpodobně to nepůjde jinak.“

„Dívejte se na to takhle,“ pomáhal mu Mortva. „Podle našich informací vyslalo císařství Angor do Tersionu a

Ilfarisu tolik jednotek, že dokonce i my bychom měli navzdory bombardám značné problémy udržet nepřítele v šachu, kdyby se rozhodl pro invazi. Protože navzdory všem předpovědím nenastala Doba temnoty, nemohou se dále schovávat za tímto zdánlivým argumentem, místo toho se očividně připravují na válku. Takže je více než pochopitelné, že vaši poddaní podporují preventivní opatření.“ Urovnal si dlouhé vlasy. „Přesto vám dávám za pravdu. To, že se v tuto dobu stavíte k polnímu tažení spíše odmítavě, považuji za správné. Nejdříve bychom se měli postarat o spojence, a až potom otevřít novou frontu.“

„Myslíte Palestánce?“

Konzultant přikývl. „Přesně tak. Začínají být neklidní, protože jsme stále nesplnili to, co jsme jim slíbili za dřívější služby. Ale jestli se pustíme do války s Tersionem, Ilfarisem a Kensustrií, budeme jejich lodě potřebovat. Ten spolek států má tak dlouhé pobřeží, že ho nemohou celé obsadit vojáky a kontrolovat, takže tam budeme moci pohodlně vpadnout. A v boji proti císařství, které je tradiční námořní velmocí, budeme odkázáni skoro na všechno, co má stěžně a je schopné přepravit vojáky.“

„A až obsadíme spolek států, vyeliminujeme Palestánce a převezmeme námořní obchod.“ Lodrik si mnul bradu.

Zdálo se, že se s blížící se válkou nakonec smířil. „Ale já nemám chuť na dlouhé válčení. Agarsie musí padnout jediným úderem. Nějaká doporučení?“

„Co kdybychom v přístavech, které kontrolujeme, přesně za půl roku zabavili všechny lodě?“ navrhl bratranec.

Obsah další skleničky zmizel v kabcarových útrobách.

„Tím pádem budeme mít v každém větším agarsijském přístavu nejméně tři lodě najednou, do hlavního města jich vyšleme rovnou tucet. Budou maskované jako obchodní lodě a dorazí přesně ve stanovený čas,“ kul Lodrik další plány. „Tím se nám podaří jednou ranou polapit celé jejich kupecké hnízdo, aniž by někdo jen pomyslel na odpor.

Přímořská města jsou důležitá, zázemí vždycky budeme moct v klidu obsadit, na to bude stačit několik tisíc vojáků.

Jen jihovýchodní hranice s Tersionem musí být co nejrychleji neprodyšně uzavřena. Nechci, aby odtamtud dostávala Alana zboží.“

Mortva nehlučně naznačil potlesk. „Díky tomu budeme mít, jestli všechno poběží dobře, námořní kupce na kolenou během několika týdnů.“

„Nepočítám s příliš velkým odporem,“ usuzoval kabcar.

„Vědí, co by jejich zemi hrozilo, kdyby se bránili. Kdo se může postavit mým jednotkám? Podle toho, co vím, tak až budou dokončené a nainstalované nové bombardy, neexistuje nikdo, kdo by byl aspoň přibližně schopen klást vážný odpor.“

„Naše nové zbraně si vyzkoušíme za několik dnů.“

Mortva varovně zvedl ruku. „Ale opatrně, Vznešený pane.

Nevíme, co všechno mají zelenovlasí v arzenálech. Inženýři

z válečnické kasty jsou nepříjemně tvůrčí. Domnívám se, že i oni mají bombardy.“

„Nu, snad budou moji poddaní spokojení, až porazíme Agarsijce,“ zadoufal mladý panovník. „Musím říct, že mne velice překvapilo, jak je východ připravený na válku.“

Konzultant se pousmál. „Váš lid je od slavného roku 443

zvyklý jenom na samá vítězství. Pak je snadné toužit po nových taženích.“ Zvedl se. „Ale neměli bychom být nespravedliví. Ten spolek států si zaslouží, abychom mu udělili lekci. Vzpomeňte si na všechny dopisy, které jste Alaně II. poslal a žádal ji, aby zrušila otroctví. I tento postoj vaši příznivci podporují. Především lidé v Borasgotánu si dokáží vážit svobody. Mimochodem, odtamtud pochází největší množství dobrovolníků, kteří by chtěli roznášet pochodeň sebeurčení do všech koutů kontinentu.“

„Regentka přece už mezitím musela pochopit, že takové zacházení si nezaslouží žádný člověk.“ Lodrik potřásl hlavou. „Čím víc o tom přemýšlím, tím více se smiřuji s nutností tažení proti spolku států. Měl bych si odpočinout teprve tehdy, až padne poslední pouto. Prostí poddaní by se měli svobodně rozhodnout, co chtějí, a co ne.“ Vyprázdnil další sklenici.

„Samozřejmě jen do jisté míry,“ omezil Mortva přátelsky šíři jeho představ.

„Ach, myslíte?“

Konzultant sebou poplašeně trhl. „Co tím chcete říct?“

„Když jsem tak cestoval po svých říších, napadaly mě různé myšlenky. Uvažoval jsem, jestli vůbec potřebujeme monarchii.“ Uchopil prázdnou láhev do ruky a zadíval se na etiketu. „Zajisté, musí existovat někdo, kdo má rozhodující slovo, ale měl by mít tak neomezenou moc? Smí mít jedinec takovou moc? Bude nutné vymyslet něco, aby všichni lidé v zemi měli stejné právo podílet se na vládnutí.“ Smutně naklonil hrdlo láhve nad sklenici a pozoroval, jak z ní vytéká poslední kapka. „Až bude po všem a budu mít v rukou celý Ulldart, ohlásím počátek další etapy nové doby.

Pak budou splněny všechny předpoklady.“

„A jak by to mělo přesně vypadat?“ vyptával se Mortva opatrně.

Lodrik pokrčil rameny. „To ještě nevím. Mělo by to být za účasti všech obyvatel. Ale ještě mám trochu času, než se tím začnu blíže zabývat. Potom Ulldarťané pochopí, že mi záleží jenom na jejich blahu. Dříve mě napadalo mnoho podobných myšlenek. Spolu s Norinou jsme o tom často přemýšleli.“ Zčistajasna mrštil láhví vztekle o nejbližší polici. „K Tzulanovi s ní!“ zařval. „Prokletá zrádkyně! Pro mě za mě, ať si klidně leží jako mrtvola vedle Valjakova na dně moře.“ Zamyšleně se zadíval do noci. „A stejně mi chybí,“ řekl najednou tiše. „Hrozně moc mi chybí.“

Konzultant pochopil, že od tohoto okamžiku je nadbytečný, zvedl se a vyšel z knihovny.

Směr, jakým se úvahy jeho chráněnce odvíjely, se mu vůbec nelíbil. Kdyby kabcar chtěl tyto zmatené plány skutečně realizovat, ohrozil by tím jeho vlastní záměry, které až dosud běžely přímo skvěle.

Měli společný cíl - dosáhnout toho, aby měl kabcar v rukou celý kontinent, ale v tom, co bude následovat pak, se jejich názory zřejmě výrazně lišily.

„Hemerocu,“ pronesl do tmavé chodby a v temnotě zasvítily rudě žhnoucí oči jeho pomocníka. „Chtěl bych, abys nebyl na chlapce tak tvrdý. Krutor má z tebe strach, a to není dobré,“ nařídil, aniž by zvolnil krok. „Doslechl ses něco o Paktai?“ Temný stín, jenž mu kráčel v patách, neodpověděl. „Zatraceně, jak je to možné? Je to Druhá bohyně. Co se jí mohlo přihodit, že po ní dvanáct let není stopy? Jestli je to vzpurnost a neposlušnost, tak ji při příštím setkání prostě zničím.“

„Nevěřím, že to je pravý důvod,“ zaskřehotal Hemeroc.

„Když potopila pirátovu loď, musela se dostat do potíží.“

Nyní se Mortva zastavil. „Jak se může tvor, kterého nemohou zranit normální zbraně, nepotřebuje k dýchání vzduch a ovládá magii, dostat do potíží?“ Upřeně se na pomocníka zahleděl. „Na druhé straně ani tobě se nepodařilo zabránit Gijuškovi v útěku.“ Hemeroc zavrčel. „No dobrá, tak prostě ještě počkáme. Chtěl bych, abys vyhledal Sinureda a Varesze a předal jim nové plány na dobytí Agarsie. A ať uspějí. Něco jsem kabcaře slíbil.“

„Kdy přijde moje šance?“ vyptávala se stvůra. „Viděl jsem, že tu dnes byl.“

„Nerestro? Ne, budeš od něj držet prsty hodně daleko,“

nařídil Mortva. „Zatím je příliš cenný. Jako velmistr pro nás vykonává netušené služby. Měj trpělivost. Co znamená pár let pro někoho, kdo má nekonečně dlouhý život?“

Hemeroc splynul se stíny a zmizel.

ULLDART, VELKOŘÍŠE TARPOL,

DVACET VERST NA JIH OD HLAVNÍHO MĚSTA ULSARU, LÉTO 456 P. S.

„Ne, jak jste na to přišel?“ zeptal se Nerestro udiveně a podíval se před sebe. Poté se na chvíli odmlčel a až pak chápavě přikývl. „No ano, když se na to člověk dívá takhle, mohla by na tom být trocha pravdy. Stále se snažím Herodina přemluvit, ale je opravdu neústupný, když na to přijde. Jinak je to vynikající senešal, má u mužů úctu a respekt a skvěle se vyzná ve všem, co se týká šermířského umění. Dal byste si víno?“ Nalil si do poháru trochu vody a sáhl po druhé karafě, v níž byl vykvašený révový mok.

„Aha, takže vy si z toho nic neděláte. Už ne. Já také piji jenom vodu, jinak by muži tvrdili, že jsem věčně opilý,

protože to vypadá, jako bych mluvil do prázdna.“ Rytíř pozvedl pohár k přípitku. „Ale my dva víme své. A zůstane to naším tajemstvím, Rodmore z Pandrocu.“

Herodin vešel do prostorné jurty a nedůvěřivě se rozhlédl kolem sebe. „S kým jste teď hovořil, velmistře?

Zmeškal jsem nějakou domluvenou schůzku?“

„Vidíte tu snad někoho?“ Nerestro přesně věděl, co chtěl jeho zástupce říct. „Zvykněte si na to, že můžu hovořit s mrtvými, Herodine.“

Muž v kroužkové košili si povzdechl a posadil se na židli. „Velmistře, vroucně jsem doufal, že váš duševní zmatek pominul dnem, kdy ta… kletba z masa a kostí od vás odešla. Jenže nic se nezměnilo.“

„Ale ano. Změnilo se toho hodně. Já jsem se s darem smířil, zvykl si na něj a už se ho neděsím.“ Velmistr se shovívavě usmál. „Já vím, že vy to nedokážete pochopit.

Musel byste to zažít na vlastní kůži, musel byste být jednou nohou v hrobě. Ale zřejmě je hodně těžké způsobit někomu to pravé zranění, aby se dotyčný dostal do přechodného místa mezi oním světem a naším. A můžu vám říct, že ti na opačné straně vědí věci, o nichž my dva nemáme nejmenší tušení. A vidí skoro všechno.“ Usrkl vody ze sklenice.

„Vidíte, Rodmor mě na něco upozornil.“

„Jsem hrozně zvědavý, velmistře,“ pronesl senešal spíše sklíčeně než nadšeně.

Nerestro si uhladil zlatý pramen vousů, odsunul ho stranou a položil si na klín aldoreelskou čepel. „Kolik takových čepelí existuje, Herodine?“

„To ví každé malé dítě, které si poslechlo povídání rodičů,“ zabručel podřízený. „K tomu nepotřebuji mluvčího z říše mrtvých.“ Natáhl si nohy a sáhl po prázdném poháru, aby si i on nalil trochu vody.

„Ano, jen si vezměte,“ dovolil mu velmistr. „Rodmorovi voda k ničemu není. Říkal, že se v současné podobě není schopen napít žádného pozemského nápoje. A nyní mi odpovězte.“

„Existuje jedenadvacet aldoreelských čepelí,“ zaúpěl Herodin. Nabral si plná ústa vody a spláchl jí poznámku, která se mu drala na jazyk a jíž by velmistra těžce urazil.

„Byly svého času vykovány proti Sinuredovi a veškerému dalšímu zlu, které by se chtělo na kontinentě rozšířit.“

„To je správně,“ souhlasil Nerestro. „Nuže, ukázalo se, že Sinureda není v dnešních dnech možné označit jako zlo. I jinak je toho v současnosti na Ulldartu málo, proti čemu bychom mohli použít naše podivuhodné meče, nemám pravdu? Dokonce i bahenní bestie se staly trpěnými spojenci.“

Herodin neměl nejmenší tušení, k čemu velmistr řečí směřuje. „Jaký důvod vás přiměl, abyste o tom začal přemýšlet?“

„Já ne, ale vážený Rodmor z Pandrocu,“ opravil ho velmistr, což Herodina v duchu přivádělo k zoufalství.

„Kolik čepelí se nacházelo v rukou příslušníků našeho řádu?“

„Čtrnáct kusů,“ zaznělo okamžitě z Herodinových úst.

„Tedy alespoň před bitvou u Telmaranu.“

„A potom až na tři všechny zmizely.“ Rytířovy prsty se sevřely kolem nádherně vypracované pochvy. „Z toho vyplývá, že náš řád v současnosti vlastní čtyři. Jedna čepel se nacházela na hradě krále Tarma, další v bývalé baronu Serinka, jednu vlastnil Mennebar a další by měla být někde v Ilfarisu. A poslední dvě, ty nejmocnější, zhotovené výlučně pro boj se Sinuredem, byly údajně podle legendy ukryty před zlem na tajném místě.“

„A co to znamená?“ Senešálovi se nedařilo informace nějak propojit.

„Ztrácejí se,“ pravil Nerestro zachmuřeně. „Něco se o ně zajímá, nevíme, co to je, ale to něco je shromažďuje. Já bych si toho nevšiml, kdyby mě na to Rodmor z Pandrocu neupozornil.“

„Ano, Rodmor byl vždycky bystrá hlavička,“ prohodil Herodin pohrdavě.

Velmistrovy oči připomínaly úzké štěrbiny. „Vzdávejte úctu mrtvým, Herodine z Batastoie,“ připomněl muži vyčítavě. „Tak je psáno v našich codices a tak se to má

dodržovat. Nyní, když vím, že nás slyší, záleží mi na dodržování tohoto přikázání ještě mnohem víc.“

„Promiňte mi, velmistře,“ omlouval se senešal. „Nechtěl jsem hovořit bez patřičného respektu. Jenomže my, co mrtvé nevidíme, si to dokážeme představit jen velice těžko.“

„Já vím,“ odvětil Nerestro a okamžitě se vrátil k přátelskému tónu. „Já vím.“ Krátce pohlédl stranou.

„Rodmor vám rovněž promíjí, a proto vám odpouštím trest dvaceti rituálních modliteb na Angorovu počest. Neděkujte mi za milosrdenství.“

„Jestli máte… jestli vy a Rodmor máte pravdu a někdo si přivlastňuje aldoreelské čepele, potom to přece musí něco znamenat, nemyslíte?“ Nyní se i Herodin zahloubal do úvah.

Přestože pochyby jeho pána pramenily z šílenství, bylo na nich něco, nad čím se bylo nutno zamyslet.

„Velice správný postřeh,“ pochválil ho Nerestro. „To znamená, že bez ohledu na to, kdo je tím neznámým, který si chce meče přivlastnit, musíme ho zadržet. Pokud na kontinentu nebude existovat nic, co by bylo schopné zabránit zlu v jakékoliv podobě, bude mít temnota otevřená všechna vrátka.“

Zdálo se, že senešal je napůl přesvědčen. „Neměli bychom o tom objevu informovat kabcara?“

Velmistr si rukou přejel po krátkých hnědých vlasech na hlavě. „Myslím si, že náš řád po dlouhé době konečně opět obdržel nový úkol a ten bychom neměli nechávat na

panovníkovi velkoříše. S vládnutím má už tak dost práce.

Od této chvíle bude naším posláním střežit těch několik málo aldoreelských čepelí, které ještě existují, a vypátrat, kde jsou skryté poslední dva zbylé exempláře,“ prohlásil Nerestro slavnostně. „Z tohoto důvodu vyhlásím za dva měsíce na příštím turnaji pátrání po čepelích.“

„To znamená, že se podíváme, jestli jsou v Ilfarisu, Serince a v Aldoreelu pořád ještě někde uložené,“ podotkl Herodin.

„Pokud ano, převezmeme je pod svou ochranu,“ dodal Nerestro. „A jestli je tam nenajdeme, jsou Rodmorovy obavy opodstatněné. Náš řád se v posledních dvanácti letech opět rozrostl, nová generace rytířů je připravená. Těch, co se připojili k Vysokým mečům, aby uctili Angora, je více než šest tuctů. Řekl bych, že spolu s jejich doprovodem to není zrovna počet, který by bylo možné přehlížet. S jejich pomocí přece musíme dosáhnout cíle.“

Ztěžka se zvedl ze židle a slavnostně zasunul drahokamy osázenou zbraň do zvláštního stojanu. Potom klesl na kolena, vytasil čepel, opatrně políbil drážku na odvádění krve a pronesl tichou modlitbu k Angorovi. Herodin klečel vedle něj. Po chvíli se rytíř zvedl na nohy.

„Přeji vám pokojný spánek, Herodine.“ Propustil vlajkonoše, který se uklonil a bez otálení uposlechl výzvy, aby se vzdálil.

Velmistr unaveně povoloval jeden kožený řemínek za druhým a poté svlékl kroužkovou košili. Opatrně ji zavěsil na samostatný stojan a postupně se zbavil dalších kusů šatstva až na spodní prádlo.

Zkoumavě si přejel prsty po svalnatých předloktích a osahal si na těle jizvy z doby dávno minulé i nedávné, jako by dotyk mohl přimět tenké rysky na kůži a boule k vyprávění vlastní historie.

Když pravou rukou dorazil k zátylku, rychle ucukl zpátky. Jizva, která se mu vypálila do krku, sice již navenek nebolela, zanechala však na duši řádového rytíře hluboké šrámy, které nedokázal vyléčit žádný lék ani cerel na tomto světě.

Při děsivé vzpomínce mu v duchu před očima vytanula Belkalina tvář. Viděl a slyšel ji, jak se směje, okouzleně jí hleděl do jantarových očí a cítil vůni ženiných vlasů, které měly barvu syté, tmavě zelené trávy.

Nerestro prudce zavřel víčka, aby se nemusel na Kensustriánčin obraz déle dívat, jeho fantazie však neznala milosrdenství a neměla s ním slitování. Cítil nenávist, když se mu v hlavě vynořily tyto okamžiky z minulosti, ale stejně vášnivě se je snažil přivolávat. Přinášely mu utrpení a zároveň s ním i radost.

Zapřel jsi svou lásku, křičel v duchu.

Ale jinak to nešlo, bránila se druhá část jeho já, která dobře věděla, že je na ztracené vartě. „Ale jinak to nešlo,“

vzlykal obrovitý muž, jenž si hravě poradil se všemi protivníky, kteří ho kdy vyzvali na rytířský souboj, a utrápeně padl na polní lůžko.

Skryl obličej v širokých dlaních a nehlučně plakal. Po tvářích se mu řinuly horké slzy a rytíř si znovu a znovu přál uslyšet Belkalin konejšivý hlas, jenom jednou jedinkrát, ale ve skutečnosti, a ne jako pouhý výplod představivosti.

Žena však po bitvě u Telmaranu zmizela.

Žádný něžný šepot ze stínů, žádný smích, nic.

Kensustriánka, jeho družka, uposlechla rytířův rozkaz a vydala se vlastní cestou.

To Nerestra vnitřně ubíjelo, city ho strhávaly do hlubokého, černého údolí, z něhož nechtěl vyjít. Už dávno se rozhodl, kdo se stane jeho nástupcem v čele řádu. Kdyby při nějakém turnaji nebo kdekoliv jinde nalezl smrt, bude Herodin v závěti navržen jako nový velmistr.

A s jakou úporností hledal řádový rytíř smrt. Nikdo jiný se na turnajích nevrhal do zápasů s takovou krkolomnou odvahou, nikdo jiný se nepouštěl s větším úsilím do šarvátek a soubojů na počest boha Angora. Jako zázrakem však zůstával neustále naživu a jeho rány se vždy zahojily.

Kdyby se teď Belkala před ním znovu objevila, neposlal by ji pryč. Pevně by ji sevřel v náručí a už nikdy ji nepustil.

Splnil úkol, znovu obnovil řád, který jeho vinou málem zanikl. Byl připravený odejít s ní, kam jen bude chtít. Byl dokonce ochoten vzdát se rytířského života, jenom aby mohl

být s ní. Zvedl hlavu, hnědé oči měl zarudlé pláčem. Co to s ním jenom provedla, že na ni nemůže zapomenout? A kdy ho Angor konečně k sobě povolá a ukončí jeho život?

Stoupl si na okraj lůžka a odhrnul část jurtové střechy, aby viděl na noční oblohu.

Velmistr opět ulehl, otřásl se chladem a zakryl se hřejivou dekou. Čekal, až usne, oči upřeně hleděly ke hvězdám. Bez ohledu na to, co se s ním stane, zemře s jejím jménem na rtech.

ULLDART, TURIS, ZAKÁZANÉ MĚSTO, LÉTO 456 P. S.

Belkala si odhrnula vlasy z obličeje, opřela se o sloup a zadívala se na třpytící se tečky vysoko nahoře nad obzorem.

Vám je dobře, pomyslela si smutně. Vy ho vidíte. Což mně není dopřáno. Jantar jejích očí sledoval žhavou stopu padající hvězdy, která se rychle ztrácela mezi stříbrnými jiskřičkami. Neuplynula jediná noc, kdy by se jí o něm nezdálo.

Respektovala však, že jeho city k ní vyhasly, ať už se stalo cokoli. V nemrtvém srdci trvale nosila lásku k

řádovému rytíři. Bez ohledu na to jak, zemře s jeho jménem na rtech.

„Lakastre, půjdeš už do postele?“ zavolal na ni Boktar svůdně z ložnice.

„Hned, milý,“ odpověděla, aniž by se otočila, a její hlas zněl při tom tak něžně, jako kdyby hovořila s Nerestrem.

„Malá už usnula?“

„Pokojně podřimuje a je přikrytá prostěradlem,“ opáčil Tzulánec. „A ty už taky máš nejvyšší čas. Zítra nás čeká namáhavý den. Přijde se představit nová obchodní delegace, musíme si promluvit o produkci mastí a začít s pečlivými přípravami ceremoniálu na počest Spáleného boha. V takový slavnostní den nesmí ani ta nejmenší chybička vzbudit Tzulanův hněv. Díky jeho přízni se opět stáváme tím, kým jsme v minulosti byli.“

Belkala si povzdechla. Její druh jí šel panskými manýrami pořádně na nervy, a kdyby to nebyl nejmocnější muž v okruhu sta mil, už dávno by si na něm „smlsla“. Ta myšlenka se jí zalíbila. Z hrdla se jí vydralo zavrčení, zorničky zazářily jasně žlutou barvou. Rákshasa v ní se probudila k nebezpečnému životu. Brzy zase bude čas vydat se na lov a obstarat si potravu.

Ještě chvíli musí mít trpělivost, potom bude moci zaujmout jeho místo ve shromáždění. Zkoumavě si přejela jazykem po špičatých řezácích. Zanedlouho se z ní stane truchlící vdova.

„Lakastre, kde vězíš?“ houkl Boktar netrpělivě.

„Už pospíchám, můj milý,“ zaševelila Belkala.

Agresivní žluť se změnila na teplou, jantarovou barvu, zvířecí rysy byly nahrazeny ženskými, ryze lidskými, potom se otočila a pospíchala z rozlehlé verandy zpátky do místnosti, aby Tzulánci předstírala milující ženu. Myslela při tom pouze na Nerestra.

VI.

„ Odporná stvůra natáhla ruku s dlouhými drápy k jejímu obličeji a jemně jí přejela od spánků přes tvář až ke krku.

Několik centimetrů dlouhé nehty jí jemně sevřely hrdlo.

‚Nikde před námi nebudeš v bezpečí, malá ženo, na to nezapomeň.‘ Druhým spárem vytrhla věštkyni chumáč vlasů.

‚S nimi tě všude najdeme. ‘

Oční jamky pozorovatele pulsovaly v temnotě, naháněly strach a ochromily veškerou snahu o odpor, kterou by snad věštkyně dokázala v sobě najít.

Do obličeje jí zavál pach hnijícího masa, potom jí stvůra ukázala dvě řady zubů ostrých jako nůž a čnících z páchnoucích úst jako smrtonosně, špinavě černé hory.“

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA VI.

ULLDART, OSTROVNÍ ŘÍŠE ROGOGARD, JARONSSUND, LÉTO 456 P. S.

Torben se přikrčil, aby se vyhnul další ráně, pak se vymrštil do výšky a vší silou praštil útočníka vysušeným trvanlivým salámem do spodní čelisti. Muž se otočil kolem vlastní osy a padl na dřevěnou podlahu hospody, kde zůstal bez hnutí ležet.

Kapitán se nadechl, opřel se o výčepní pult, po čele se mu v proudech řinul pot.

„Ještě někdo si myslí, že mluvím jako starej bezzubej dědek?“ zeptal se ztichlého výčepu, zavaleného směsicí rozbitých židlí, zničených stolů a dalšího poničeného vybavení. Mezi troskami leželo v bezvědomí několik chlapů, jiní seděli na podlaze, hlasitě úpěli a drželi se za hlavu nebo jiné potlučené části těla.

„Kapitáne, myslím, že toho bylo dost,“ pronesl tenký hlásek za výčepním pultem a hostinský se vynořil z bezpečného úkrytu. „Řekl bych, žes je asi všechny…“

pohledem přelétl místnost, „…přesvědčil.“

Korzár se rozesmál a vrátil muži trvanlivý salám. „To bysem taky řekl. Byl to zatraceně těžkej kus práce, než jsem je všecky přesvědčil.“

„A zároveň jsi přesvědčil i celou moji hospodu.“

Hostinský ukázal na hromady trosek.

„Jo, to je mi líto. Když mám nějaký poslání, tak mě holt jen tak něco nezadrží.“ Torben vylovil váček s penězi a vytřásl jeho obsah na stůl. Vysypaly se z něj mince z celého kontinentu. „Vyber si nějakou měnu a vem si z ní tolik, kolik potřebuješ.“

Majitel výčepu si bez váhání nahrnul všechny kovové předměty do zástěry. „Započítal jsem do toho i nápoje,“

vysvětlil udivenému korzárovi a postavil před něj láhev rumu. „Ta je taky v ceně.“

„Tak ti pěkně děkuju,“ odvětil Rogogarďan, upil doušek rumu a vzal si zpátky salám. „To mám na cestu.“

Hostinský neprotestoval. „A jak si z něho chceš něco ukousnout?“

„Zdá se mi, že tebe taky budu muset o něčem přesvědčit, nebo ne?“ Torben výhružně zvedl tyčku salámu, dlouhou jako předloktí a tvrdou jako skála, a hostinský bleskem zmizel v kuchyni.

Kapitán vypochodoval z Ledňáčka, obloukem obešel ležícího muže, kterého předtím vyhodil oknem ven, a v dobré náladě si to rázoval k místu, kde kotvila jeho Varla.

Neobvyklý dvojstěžník sloužil jako velitelská loď malé flotily čtyř podivně vypadajících válečných lodí, které mu byly přiděleny, aby na nich převážel zboží pro povstalce v tarpolské provincii Karet a zároveň poslal ke dnu tolik Palestánců, kolik se mu jen podaří. Obojí fungovalo vcelku dobře.

Rogogard si vzpomněl na kořeny a již sedm let se nezakrytě vydával na kaperské plavby, obchodování s Rundopâlem odumřelo ve chvíli, kdy tato země přistoupila k tarpolské velkoříši. Korzáři obchodovali s Tarpolany už jen na několika málo místech na severním pobřeží, jinak vypověděli kabcarovi a všem jeho spojencům boj. Poté co kabcar uzavřel dohodu s nenáviděnými palestánskými kramáři, podpořili všichni kapitáni, starostové i hejtmani postup ostrovní říše vůči Tarpolu. Jak Palestánci, tak i Rogogarďané zásadně přestali brát zajatce, konflikt dospěl k brutálnímu vrcholu.

Torben si opatrně osahal bradu, ale kromě nepatrného dunění v lebce a pár odřených kloubů na rukou zvládl rvačku v Ledňáčkovi docela úspěšně. Nenáviděl, když z něho dělali dědka, a dával to pocítit všem, kteří si mysleli, že si ho můžou takto dobírat.

Šedozelené oči se mu rozzářily radostí, když spatřil nádhernou loď, vznášející se před ním na vodách přístavu.

Představovala přesnou napodobeninu tarvinské dharky a byla navržená podle plánů, zhotovených před sedmi lety v

Ulvlandu, s výjimkou několika malých úprav. A na počest ženy, která ho zachránila a věnovala mu svou lásku, nazval loď Varla.

Loď mu zůstala, o ženě, která jí dala jméno, už léta nic neslyšel. Dlouhé měsíce si kladl otázku, co se s ní asi stalo.

Jednou však jeho přemítání skončilo, přešlo na něj velení flotile dhark, a tak ani nemohl dále pátrat po pohřešovaných přátelích. Hejtman až dosud neustále odmítal jeho žádosti o propuštění ze služby.

„Tu máš, chytej!“ zavolal na jedno z dětí, které si hrály na ulici. Chlapec rozpřáhl ruce a letící salám ho málem shodil na zem. „Vám se stejně kouše líp než mně.“

Hbitě přešel po dřevěném můstku na palubu dharky a sledoval, jak mužstvo drhne palubu.

„To vypadá dobře, chlapi,“ pochválil je a položil na kotouč srolovaného lana láhev s rumem. „Tady máte, aby se vám ta práce nezdála moc těžká. Ale nevychlastejte všechno najednou. Nechtěl bysem vidět, jak někdo z vás padá z lanoví.“

Jeho první důstojník Negis za ním pospíchal na příď a mával koženou brašnou.

„Co je, už zase nějaký nový rozkazy?“ podivil se Torben. „Vždyť jsem teprve připlul do Jaronssundu, a to mám hned zase vypadnout?“

„Posel přišel, když jsi odešel do Ledňáčka.“ Pohled podřízeného důstojníka ulpěl na odřených kloubech. „Dalo ti

přesvědčování ve výčepu hodně práce?“ vyptával se pobaveně.

„Hádám, že jsem některý z nich obrátil na správnou víru tak úspěšně, že budou potřebovat ještě dlouhou dobu, než se v zrcadle znovu poznají,“ odvětil Rogogarďan tiše. Spletené copánky jeho vybledlého, perlami zdobeného vousu poskakovaly sem a tam.

Torben rozepnul brašnu s dokumenty, nesoucími hejtmanovu pečeť, vytáhl z ní jeden papír a přečetl si obsah dopisu. Obličej mu zvážněl. „Podívejme se. Palestánci mají v úmyslu pár mil odsud propašovat kolem nás čtyři lodě s novýma zbraněma na palubě.“

„S novými zbraněmi?“ Důstojník protáhl ústa. „To je věc, která se mi vůbec nelíbí.“

„A ještě horší by bylo, kdyby s nima dorazili na místo určení,“ oponoval kapitán a schoval dokument do brašny.

„Kdo ví, co všecko s nima chtějí napáchat. Měli bysme je v noci pochytat.“

„Navíc ještě v noci.“ Negis potřásl hlavou. „Od doby, co si hvězdy dělají, co je napadne, je navigování více než nebezpečné.“

Torben poklepal důstojníkovi na rameno. „Nebuď jako leklá ryba, Negisi. Musejí proplout kolem Tjolmanova útesu, tam si na ně v klidu počkáme a sesbíráme je, než jim dojde, co na ně číhá.“ Zamířil do kajuty. „Za tři hodiny vyplouváme, řekni to ostatním kapitánům. Chci bejt u útesu

včas a vyhledat si pár hezkejch skal, za kterýma se budeme moct schovat.“

Negis přikývl, popadl láhev s rumem a dopřál si pořádný doušek. „Tak dobrá, vy tučný rybí hlavy,“ zaduněl na palubě jeho hlas. „Nainstalujte všechny katapulty, které najdete v nákladním prostoru, připevněte ke stožáru lafety na samostříly a připravte loď ke zvednutí kotvy.“

*

Rogogardské moře vypadalo tak klidné jako ještě nikdy, a to se Torbenovi vůbec nehodilo. Dharky byly zdatné a nesmírně obratné plachetnice, ale potřebovaly k tomu dostatečný vítr. A ten téměř zcela utichl.

Momentálně to bylo veliteli flotily jedno, všechny lodě číhaly dobře ukryté za několika osamělými skalisky, zvedajícími se z moře, a čekaly, kdy se námořní kramáři objeví. Ale jestli se nezvedne ani ten nejmenší vánek, bude ho muset v bitvě něco napadnout. Obchodníci si vybrali nejpříhodnější trasu. Pokud chtěli zaútočit ve chvíli, kdy nebudou nic tušit, byla skaliska před Tjolmanovým útesem jedinou možností. Až Palestánci minou útesy, bude za nimi na ně čekat rogogardský uvítací výbor.

Na obzoru se táhlo krásné nebe bez jediného mráčku, v podvečerních červáncích se zjevovaly první hvězdy, měsíce

putovaly po svých drahách. Torbenovi bylo skoro líto, že tuto dokonalou idylu zanedlouho zničí lomoz bitvy. Jenže takové rozcitlivělé, zadumané ohledy si nemohl dovolit.

Muži nahoře na skaliskách sledovali horizont, aby včas ohlásili, až se budou palestánské lodě blížit. Torben nepočítal s dlouhou a úpornou bitvou, kogy byly za mírňoučkého vánku ještě méně pohyblivé než dharky, což ho však nijak zvlášť neuklidnilo. Nejraději měl, když se mu pod přídí pěnila voda.

Jakmile temně rudá a fialová obloha postupně ustupovala blížící se tmavě modré barvě noci, ohlásily stráže na skalisku signální světla ve vzdálenosti čtyř mil. Muži na pozorovatelnách napočítali pomocí těchto lamp celkem pět lodí. Bylo zřejmé, že čtyři palestánské válečné kogy doprovázejí pátou loď, o níž se rozkaz z nějakého důvodu vůbec nezmiňoval. Loď plula uprostřed mezi válečnými plavidly.

Torben si dal tu námahu a nechal se jedním záchranným člunem přepravit na skalisko. Pomocí dalekohledu pozorně sledoval neohlášené plavidlo.

Mělo větší rozměry než palestánské lodě, do nehybné a jako zrcadlo hladké hladiny moře se zabodávala dlouhá vesla. Loď měla podsaditější trup než koga a Rogogarďan z ní měl pocit, jako by se díval na vypasenou kočku, plazící se po nezřetelných vlnkách, aby se k nim mohla lépe přiblížit.

Galéra navíc plula pod plnými plachtami, musela mít obrovský výtlak.

Byla turîtská, s iurdem. Prokletá napodobenina Sinuredovy válečné galéry. Na okamžik zauvažoval, jestli by neměl útok zrušit, ale díky bezvětří by útěk stejně neměl smysl. Zesílený trup, dvojité bočnice, kousek pod hladinou mohutná ostruha, vrhací zařízení všech velikostí, tak vypadaly lodě, na nichž samostatné království Turis přepravovalo na pevninu iurdum získané z dolů.

Za normálních okolností se těchto těžkopádných lodí neobával, neměly daleko ke srovnání se želvou. Pomalé, ale bylo obtížné je porazit. V bezvětří však představovala galéra smrtelnou hrozbu.

Rychle se vrátil na palubu Varly a svolal kapitány na poradu.

S dřevěnou pevností nikdo z mužů nepočítal. A nic se nedalo předem přesně naplánovat, protože všechno záleželo na tom, jakou trasu galéra zvolí. Kapitánům by se nejvíce zamlouvalo, kdyby plula přímo mezi útesy. Pokud by však stál u kormidla zkušený commodore, vedl by celý konvoj obloukem kolem skal. Jediné, co jim aspoň trochu dokázalo zlepšit náladu, byl zvedající se vítr. Přinese dharkám výhodu rychlosti, ale jen za předpokladu, že se z lehoučkého vánku stane pořádný vítr.

Když stráže ohlásily, že Palestánci míří rovnou do prostoru mezi skalisky, znovu uvěřili, že nepřátelské lodi snadno a rychle zahákují.

Kapitáni se vrátili na svá plavidla. Manévrovali dharkami pomocí veslic tak, aby vždy dvě a dvě dharky vytvořily smrtelný špalír. Kladky katapultů na všech rogogardských palubách se probudily k životu, námořníci napínali a nabíjeli dalekonosné zbraně, aby jimi připravili námořním kramářům smrtonosné přivítání. Rozhodli se, že se zpočátku obejdou bez soudků s petrolejem, aby plameny neprozradily pozici a nestali se ve tmě snadným terčem.

Příď první válečné kogy se vysunula jako černý stín za skalisky v místech, kde číhali korzáři, a připravené katapulty zahrnuly Palestánce smrtí a zkázou. Střely poškodily stožáry, ráhna se vytrhla a popadala na prkna paluby. Koga se okamžitě natočila zádí a zamířila k nejbližší rogogardské lodi, aby do ní z posledních sil vrazila a poskytla tak vlastním lidem možnost boje muže proti muži.

Druhá koga velice dobře postřehla, jakého přivítání se její předchůdkyni dostalo, a pokusila se ve vjezdu mezi skaliska ještě na poslední chvíli otočit. Při tomto manévru najela na ostruhu galéry plující těsně za ní.

Trup lodi s tlumeným rachotem pod hladinou praskl, dovnitř se nahrnula slaná voda a zaplavila úložný prostor.

Dlouhý kovový trn rozpáral bok lodi, potom zesílená příď galéry prostě odtlačila umírající plavidlo stranou. Lopatky

vesel se netečně zvedaly a klesaly ve stále rychlejším tempu, aby loď nabrala rychlost.

Dharky mezitím opět nabily katapulty a chystaly se soustředit palbu na galéru, která v tomto okamžiku plula přímo mezi dvěma rogogardskými útočníky. Torbena však nesmírně rozčilovalo, že na palubě lodi není ani človíčka, celá posádka zřejmě hledala úkryt v podpalubí.

Právě ve chvíli, kdy chtěl zakřičet rozkazy obsluze katapultů, otevřela se přinejmenším na jedné straně turîtské lodi řada okének, za nimiž bylo vidět maličké plamínky.

Korzár odhadoval, že jich může být dobrých třicet. Byly uspořádány ve dvou řadách nad sebou.

Zaryčel rozkaz, ten však zanikl v dunivém, zdánlivě nekonečném rachotu.

Galéra vyplivla z otvorů kouř a plameny, během okamžiku se rozšířily od přídě až na záď. Svit plamenů se zrcadlil ve vodě a ozařoval scenérii mihotavým světlem, jako by zuřila prudká bouřka. Tento pohled byl pro Torbena něčím novým: novým, a zároveň děsivým. Podle odlesků světla poznal, že se stejné divadlo odehrává i na druhé straně. Obrysy sousedních lodí zalilo pronikavé světlo, plavidla vypadala jako duchové.

Najednou zaznělo ze všech koutů Varly pískání a rachot.

S dharkou začala cloumat děsivá síla. Vyvolávalo to dojem, jako by se na loď vrhly neviditelné ruce a mocně s ní třepaly.

Koutky očí Torben postřehl, jak se kormidelní kolo proměnilo pod náporem zdánlivě neviditelné střely na mračno různě velkých třísek a rozprsklo se, oba muži stojící u kormidla s řevem spadli přes zábradlí. Něco zasáhlo hlavní stožár a rozpůlilo ho, části paluby byly prostě vymrštěny do vzduchu, sudy, bedny a katapulty byly napadrť. Ostré úlomky dřeva vířily všude kolem a zraňovaly námořníky.

Jeden z korzárů se skokem skryl za zábradlím, jímž si něco právě v tom okamžiku razilo cestu a odmrštilo muže jako slaměného panáka. Torbenovi se zdálo, že slyší praskání kostí, když střela zasáhla muže do pravého boku.

Zbraně, které proti nim galéra nasadila do boje, ať už to bylo cokoliv, prorážely díry do prken Varly s takovou lehkostí, jako když děti píchají do figurek z těsta.

Otvory se zavřely, z galéry k nim dolehl hlasitý, mnohohlasý triumfální řev.

„To jsou bombardy!“ vykřikl korzár zděšeně. „U

Kalisstry, oni na ty lodi namontovali bombardy.“

Obě zbylé palestánské válečné kogy využily příležitosti a protáhly se kolem skalisek, jejich katapulty si vzaly na mušku první dvě rogogardské lodi. Na korzáry se snesla sprška obyčejných kamenů a oštěpů, několik mužů přišlo o život nebo bylo zraněno.

Obě zadní dharky napnuly všechny plachty a vypálily na galéru, která pokračovala v plavbě, až se opět dostala přímo mezi obě dosud celkem nepoškozené lodi. Zřejmě jí připadl

úkol smést útočníky první salvou, zatímco zbylí Palestánci měli převzít zahákování oslabeného a demoralizovaného protivníka a dorazit ho.

Obě rogogardská plavidla se snažila ze všech sil využít zvedající se vítr k taktické změně polohy, jejich manévry však nedokázaly zabránit nejhoršímu.

Podruhé se otevřely otvory v boku galéry, bombardy opět vyslaly na trupy protivníkových lodí ocelové krupobití, které se na ně snášelo z deště blesků. Dharky potkal stejný osud jako sesterské lodi.

Torben byl tak fascinován pohledem na střelné zbraně, že si palestánské válečné kogy, která k nim přirazila a zahákovala je, všiml až ve chvíli, kdy ucítil náraz do boku lodi.

„Sedm let šlo všechno hladce,“ zašeptal a vytasil šavli.

„Dost dlouho sis užíval legrace, Torbene Rudgassi. Teď ukaž těm námořním kramářům, jak Rogogarďané bojují, a když je to nutný, tak i umírají.“

Udělil rozkazy hrstce korzárů, kteří přežili, a postavil se přesile, jež se rozlila po palubě Varly.

„Za Rogogard!“ zaryčel, popadl lano a přehoupl se na palubu kogy, kde přistál v bitevní věži mezi vyděšenými střelci z kuší. „Jestli tady někdo někoho zahákuje, budu to já!“ zařval a pustil se do boje muž proti muži se zaskočenými Palestánci, kteří pod jeho ranami padali k zemi.

Poté popadl kuše a pálil jednu šipku za druhou do davu nepřátelských vojáků.

Když ho mračno šípů donutilo hledat úkryt, objevil na podlaze věže dřevěnou bednu, na níž byl nakreslený zvláštní znak. Zvědavě otevřel víko a našel dva tucty kovových předmětů, vypadajících jako jablko, z nichž vyčnívala krátká šňůrka.

Vzal si klobouk jednoho mrtvého muže, narazil si ho na hlavu a vykoukl přes hrazení krytu. „Haló, kamaráde,“

zavolal na jednoho Palestánce, přičemž dbal, aby mu byl vidět jenom klobouk. Zvedl svůj nález do výše. „Zatraceně, co s tím ještě musím udělat?“

„Zapálit doutnák a hodit,“ dal mu muž překvapivé vysvětlení a dále se věnoval boji.

„Díky, kamaráde.“ Torben se tázavě rozhlédl. Ale po ohni nebyla tady nahoře jediná stopa.

Přehodil přes sebe zakrvácený kabátec jedné z mrtvol, sklouzl úzkým schodištěm z věže dolů, a předstíraje zranění se potácel k jedné z pozičních lamp, aby si ji odnesl na své nové, vyvýšené a dobře chráněné stanoviště.

Ve všeobecné vřavě, bodání a sekání nevzbudil pozornost a jen jednou musel jednoho z vlastních mužů, který ho chtěl stůj co stůj probodnout šavlí, praštit lampou tak, že ztratil vědomí. Sklo přitom nevydrželo, plamínek však hořel dále.

Když se vrátil nahoru, vzrušeně přiložil černý, tuhý doutnák k plápolajícímu ohýnku. Okamžitě to zasyčelo a rudý bod, od něhož odletovaly maličké jiskry, putoval po šňůře k otvoru v kovovém plášti.

Rogogarďan ještě jednou pohlédl dolů. „Haló, kamaráde!“

Voják zvedl hlavu, oči se mu rozšířily hrůzou. „Hoď to, ty idiote! Granát hned vyletí do vzduchu!“

„Díky, kamaráde.“ Ať už slovo „granát“ znamenalo cokoliv, korzár pochopil, že by nemuselo být dobré, kdyby mu ta věc „vyletěla do vzduchu“, když ji bude držet v ruce.

Kovový předmět s rachotem přistál před nic nechápajícím Palestáncem. „Ale ne přece ke mně, ty…“

Torben uslyšel z místa, kam granát poslal, hlasitou ránu.

Něco zabubnovalo na tenké ocelové desky věže, z paluby zazněl mnohohlasý řev. Najednou bylo ve vzduchu cítit síru a místo obklopil obláček kouře. „Mám rád granáty,“ řekl si a vytáhl z bedny další.

Po pěti výbušných granátech byla paluba kogy dočista vymetená, zčásti proto, že Palestánci hledali úkryt v podpalubí, zčásti proto, že granáty posely palubu obrovským množstvím mrtvých a raněných.

Torben se zbavil kabátce a klobouku, aby se mohl zvednout a nebyl přitom zastřelen vlastními lidmi.

Posádka Varly, která se až dosud úspěšně bránila náporu nepřátel, stála seřazená u zábradlí dharky a mlčky zírala na

palubu kogy. Nikdo si v tu chvíli neuměl vysvětlit záhadné události na palestánské lodi.

„Hej, vy líní čumilové,“ zavolal na ně Torben. „Trochu jsem vám ulehčil práci.“ Rogogarďané se se smíchem přemístili na palubu kogy a část z nich se postarala o námořníky ukryté na zádi. Ostatní rychle uhasili doutnající kusy plachet nebo je hodili přes palubu.

Rozjařenost je však brzy opustila, když korzáři zjistili, že jejich sesterské lodi jsou na tom velice špatně. Žádná z nich nevypadala tak, že by se s ní dalo manévrovat, kogy se všude připravovaly k zahákování a nepoškozená turîtská galéra nerušeně plula ve vodě. Její bombardy neměly v tomto okamžiku žádný nový cíl. Kdyby spustily palbu právě teď, když byly všechny lodě tak blízko u sebe, nevyhnutelně by to znamenalo ztrátu vlastních lodí.

„Dělejte, najděte mi tyhle věcičky,“ nařídil Torben svým lidem. „Porozhlídněte se v nákladním prostoru a přineste mi tyhle bedny nahoru.“ Rogogarďan sešel z věže a namířil lžícovitý katapult kogy, určený normálně k vrhání soudků s petrolejem, na nejbližší palestánskou loď. „Napnout a seřídit.“

Vzal zbylých osmnáct granátů, převázal je lanem, udělal z nich svazek a dal k sobě několik doutnáků. Korzáři pozorně sledovali počínání svého kapitána. „Poslouchejte.

Tyhle věci,“ ukázal na výbušniny, „jak se zdá, explodujou, když se tady nahoře od sebe nakazí.“ Korzáři poskládali

vedle katapultu dalších pět dřevěných beden, nalezených v kapitánově kajutě. „Výborně. Teď musíme zařídit, aby to taky bouchlo,“ prohodil Torben zlomyslně a zapálil doutnáky. „Uvidíme, jestli hoří i za letu.“ Uvolnil pojistný kolík katapultu a granáty se téměř neviditelně vydaly na cestu. Jiskření doutnáků nebylo skoro vidět.

Rogogarďané se napjatě dívali na válečnou kogu, na níž měl přistát pevně svázaný balíček s výbušninami.

„Šlo to vedle?“ odvážil se jeden z korzárů zeptat do nastalého ticha. „Nebo ty jiskřící věcičky zhasly?“

„Doutnáky,“ opravil ho Torben odborně, jako by to věděl už léta.

Všichni spatřili malý blesk, který na okamžik zazářil na přídi, potom zaslechli nepříliš hlučné bouchnutí. Několik Palestánců se s řevem zřítilo přes palubu, krátce na to stála kompletní věž a celá příď v moři plamenů, doprovázených ohlušující detonací.

Korzáři vyráželi samá: „Och,“ a „Ach,“ šťastní jako malé děti, když pozorují něco krásného.

„Takhle to musí vypadat. Přesně tak. Výborně.“ Kapitán položil nohu na jednu z dřevěných beden. „Teď se postaráme, aby se karta obrátila.“

Ostatní válečné kogy dosud nezjistily, že se jedna z jejich vlastních lodí stala zrádcem, posádky se až příliš horlivě zabývaly dobýváním pirátských lodí. Podezření pojala pouze galéra vznášející se na moři jako pradávný

ještěr s mohutným krunýřem. Prudkým manévrem se k nim začala natáčet boční širokou stranou s otvory pro bombardy.

Korzáři ve spěchu naváděli dobytou loď co nejblíže k místu dalšího boje, aby se katapulty dostaly na dostřel.

Torben věděl, že jim nezbývá moc času. Rozhodl se zaútočit jedním rázem na několik nepřátelských lodí najednou, i když při tom musel počítat se ztrátami na vlastní straně.

Jenže kdyby jeho plán nevyšel, bylo by to stejně jedno.

Pečlivě namířil čtyři balisty, pracující jako nepřirozeně velké samostříly, na kapitánskou kajutu lodi, plující přímo před nimi, lžícovitý katapult se zaměřil na vzdálenějšího protivníka. „Kalisstro a Ulldraeli, pomozte, ať se to povede,“ pomodlil se krátce, dal zapálit doutnáky a nařídil palbu.

Většina svazku granátů prorazila okno kapitánovy kajuty a explodovala. Nepřátelský commodore musel nerozumně uschovávat bomby přímo ve své kajutě.

S mohutným zablýsknutím se roztrhla většina horní paluby, ve zbytku se hned na to rozpoutal požár, znamenající pro válečnou kogu rozsudek smrti. Zároveň detonovaly granáty na druhé palestánské lodi a zapálily plachty.

„Všichni muži přes palubu!“ zaryčel Torben a střemhlav se vrhl přes zábradlí do tmavé vody.

Dokonce i pod hladinou zaslechl tlumené dunění bombard a spatřil záblesky vybuchujícího střelného prachu,

který neslýchanou rychlostí pálil do trupu palestánské lodi železné koule o velikosti lidské hlavy. Rachot, s jakým se dřevo tříštilo a praskalo, zněl přímo děsivě. Z lodi dštily kusy trosek, s plesknutím padaly na hladinu a pohupovaly se na ní.

Kapitán se odvážil vynořit a nabrat vzduch teprve tehdy, když se mohl skrýt za vrakem lodi. Kolem sebe slyšel drsný smích svých mužů, kteří se navzdory nepříjemným okolnostem radovali z dosaženého úspěchu, zatímco se koga za jejich zády právě pokládala na bok.

Ten, kdo velel turîtské lodi, ať to byl kdokoli, neměl nejmenší pochopení pro legraci. Alespoň pro tu v rogogardském pojetí.

Galéra se pomocí koordinovaných pohybů vesel na místě otočila a namířila ústí hlavní na zbylé lodě. Kapitánovi teď už zřejmě bylo úplně jedno, kdo je přítel, a kdo nepřítel, a chtěl je potopit všechny.

S tím Torben nepočítal. Jeho původním cílem bylo, aby se dharky zbavené válečných kog mohly vrhnout na opancéřovanou loď. Jenže jak to teď vypadalo, už se k tomu nedostanou. Dvě, nanejvýš tři salvy budou stačit, aby poslaly všechny čtyři lodi ke dnu.

Právě v tom okamžiku galéra opět vypálila.

Rogogarďané měli štěstí, že je palestánské lodi svými trupy aspoň částečně chránily, ty však ničivému účinku bombard

dlouho neodolají. Nad vlnami se vznášel hustý oblak bílé páry a prachu.

„Poplaveme ke galéře a vyšplháme po veslech nahoru,“

nařídil Torben. „Musíme něco podniknout.“

„Kapitáne, je nás sedmdesát chlapů. Ti jich mají nejmíň tři stovky,“ ozval se jeden z korzárů. „Myslíš, že to je rozumný plán?“

„Chcete se tu plácat, dokud vám nenarostou žábra a ploutve? Chovejte se jako správní Rogogard ani. Tu velkou veslici dostaneme.“ Vyrazil kraulem vpřed a muži ho následovali.

V oblaku prachu se rozzářilo maličké slunce, zaprskalo, opsalo oblouk a přistálo na palubě galéry, kde se rozprsklo.

Kolem se rozlil tekutý oheň a začal se dál šířit, zapaloval dřevo a nenasytně pronikal do každičké škvíry, kterou nalezl. Část hořícího oleje se rozlila jako tekuté zlato po boční stěně galéry a kapala do otevřených okének, za nimiž číhaly ničivé bombardy. První rogogardská dharka zřejmě porazila v boji svého protivníka a nabila katapulty soudky s petrolejem, aby zachránila ohrožené sesterské lodi před záhubou.

„To bylo moc pozdě,“ zaryčel Torben k napodobenině tarvinské lodi. „Dělejte, ještě jednou, vy líný chromý ploutve!“

Jako by korzáři slyšeli jeho rozkaz, proletěl další hořící kožený pytel temnotou a rozplácl se na prknech turîtského

nosiče děl. Na prostřední palubě najednou zazněla řada detonací, z otvorů pro bombardy vyrazily několik metrů dlouhé plameny a ozářily okolí. Děla zčásti začala nazdařbůh pálit.

Poté se horní paluba galéry nadzvedla v gigantické erupci, tlaková vlna se vedrala do nitra lodi a zničila patra, kde seděli veslaři. Rogogarďané plavající mezi troskami v oslepení přivírali oči. S poslední hromovou ránou se galéra rozlomila, všude kolem se rozletěly trosky na několik tuctů metrů daleko.

„U všech mořských nestvůr. Tohle peklo nemohl nikdo přežít,“ zamumlal rogogardský velitel. „Rychle pryč.

Musíme se z tohohle vývaru dostat dříve, než nás sežerou dravý ryby.“

Vítězná dharka pomalu klouzala po vlnách. Námořníci házeli ztroskotancům lana, na nichž mohli vyšplhat na palubu. Prvním, kdo na ni vstoupil, byl Torben.

„Jestli si myslíte, že musíte bejt na sebe pyšní, tak jste se pořádně spletli,“ spustil, jakmile mokrý jako myš došlápl na palubu. „Měli jste už o moc dřív…“ zarazil se. Muži s mírně zešikmenýma očima, kteří se na něj dívali jako na blázna, nepatřili k jeho lidem. Tahle loď tedy nebyla součástí jeho flotily. „Ehm…“

„Kdybychom měli příznivější vítr, skutečně bychom zde byli mnohem dřív,“ pronesl pobaveně důvěrně známý

ženský hlas, potom se dopředu protlačila žena, na kterou Rogogarďan déle než sedm let marně čekal.

„Varlo!“ vykřikl radostně, srdce mu poskočilo v hrudi.

„Ty žiješ?“ Rozběhl se k ní, sevřel ji v náručí a pevně ji k sobě přitiskl, aby cítil dotek jejího těla. „Kalisstra a Ulldrael byli s tebou. A s náma.“ Pohlédl jí do hnědých očí, prohrábl krátké černé vlasy a pohladil ji po tváři. „Trošičku starší, ale pořád stejně krásná.“

„Je šarmantní, že hned poukazuješ na můj věk,“ odvětila Varla a přivinula ho k sobě. „A ty pořád ještě nemáš zuby.“

Za potlesku jásajících Rogogarďanů se políbili, také Tarviňané se dali do smíchu a radovali se spolu s párem, který po tak dlouhé době k sobě opět našel cestu.

Jen s těžkým srdcem Torben Varlu zase pustil. „Na všechno ostatní budeme mít čas později, ještě si vše podrobně povyprávíme.“

„Tak teď se tomu říká vyprávění,“ zahulákal jeden z korzárů a kapitán se ušklíbl.

„Ano, vyprávění. Ale ze všeho nejdřív se postaráme o ostatní lodi. Budou nutně potřebovat naši pomoc.“

Varla přikývla. „Proto jsme pluli za vámi, Torbene.

Přichystali na vás léčku a vy jste se do ní chytli. Ti, co přežili, mají teď samozřejmě přednost.“

Udělila rozkazy, Torben nařídil svým mužům, aby se rozestavili po obou stranách lodi u zábradlí a rozhlíželi se ve

vodě po korzárech, kteří ještě zůstali naživu. Oheň z hořícího vraku galéry jim skýtal dostatek světla.

Rogogarďan se opět otočil k Varle, v obličeji se mu znovu objevil mladistvý, rozpustilý úšklebek. „Už jsem ti poděkoval?“ Tarviňanka potřásla hlavou. „Tak to potom dohoním a dám si na tom záležet.“ Zamrkal na ni.

„Poděkuješ mi za každičkého ze svých mužů,“ opáčila žena. Obličej jí zrudl vzrušením a štěstím. „A je mi jedno, jak dlouho to bude trvat.“

Torben předstíral, že se zamyslel. „Pro jistotu si nechám donýst horu ústřic.“ Se smíchem ji políbil na čelo. „Ani ti nedokážu říct, jak jsem šťastnej, že tě zase mám,“ pravil tiše a šedozelené oči mu na okamžik zvážněly. „Jednu dobu jsem byl úplně zoufalej, a to je ještě moc slabej výraz.“

Varla neodpověděla, ale jemně přitiskla rty na jeho ústa.

Poté zamířila ke kormidlu a začala vydávat rozkazy.

Rogogarďan se za ní zamilovaně díval a opájel se sny, o nichž nevěřil, že se ještě někdy vyplní. Když postřehl, jak se na něj jeho muži šklebí, pokrčil rameny. „V jejích rukou je ze mě vosk.“

„A už dost rozteklej,“ zaduněl hlasitě jeden z korzárů a rázem si získal všechny smíšky na svou stranu.

*

Příštího dne ráno byly práce s úklidem u konce, dharky vyčistily paluby a odstranily nejhorší škody. Z turîtské galéry nic nezbylo, celá posádka přišla při zničující explozi o život a bombardy spočívaly stejně jako čtyři válečné kogy hluboko na dně moře. Korzáři zato získali spoustu palestánských zajatců, které nyní odváželi do pevnosti, aby je hejtman mohl důkladně vyslechnout.

Ze všeho nejdřív však bylo nutné dopravit čtyři napodobeniny tarvinských dhark do loděnice, jinak by s těžce poškozenými loděmi měla i ta nejmenší bouře snadnou práci. Rovněž posádky musely pracovat v silném početním oslabení a kvůli tomu nebylo manévrování na moři zrovna snadnou věcí.

Zatímco se malá flotila s námahou prodírala k nejbližšímu většímu rogogardskému přístavu, navštívil Torben Tarviňanku v kapitánské kajutě.

„Je někdo doma?“ zavolal do maličké místnůstky a strčil hlavu dovnitř.

Varla se mu vrhla kolem krku a vášnivě ho líbala, zatímco ho táhla k sobě. Torben neměl šanci, aby ženině bouři nějak čelil, a také to neměl v úmyslu. Ochotně se nechal vtáhnout dovnitř a opětoval její něžnosti.

Konečně mu dala možnost nadechnout se. „Chyběl jsi mi,“ přiznala se bez varování.

„A já jsem úplně přestal věřit, že tě v tomhle životě ještě uvidím,“ řekl korzár šťastně a pevně ji držel v náručí. „Kdes byla všechny ty roky?“

„To je dlouhá historie a je vlastně hrozně nudná,“ odbyla ho Tarviňanka. „Slyšela jsem, že na Ulldartu je všechno mnohem napínavější, je to tak?“

„To je, jak jsi ostatně sama viděla,“ odvětil Torben. „Ale teď vyprávěj.“

„Ty si nedáš pokoj, dokud ti opravdu všechno neřeknu.

A stejně při tom usneš,“ zasmála se žena.

Rogogarďan zářil štěstím. „Jak bysem mohl spát? Dívám se na tebe a všecky moje smysly jsou úplně bdělý. Všecko ve mně volá, oslavuje a zpívá.“ Zvedl ji a zavířil s ní ve vzduchu. „Dokonce i kdybysem chtěl, nezamhouřil bych oka. Na to křičí moje tělo až moc hlasitě.“

Varla ho letmo políbila a stáhla na postel. „Tak se podíváme, jestli tu spoustu míst na tvojem těle dokážeme nějak uklidnit.“ Přejížděla po něm rukama. „Aha! Zdá se, že tady to místo je nějak moc vzhůru. O to bych se měla postarat nejdřív.“

Torben se neslušně ušklíbl a rozepnul si košili. „Prosím tě, udělej to.“

„Čtyři sta osmdesát devět,“ zašeptala Varla a pozorně si ho prohlížela.

„Cože?“ vyklouzlo Torbenovi vyděšeně a zarazil se, ale Varla z něj okamžitě začala strhávat šaty. „Spočítala jsem

tvoje lidi a těch, co přežili, je čtyři sta osmdesát devět,“

vysvětlila mu jakoby mimochodem. „A tys řekl, že mi za každého z nich poděkuješ.“

„Prokletí Palestánci,“ zaklel korzár tiše. „Představ si, že bys jich zachránila všech dvanáct set.“

Ženino obočí nevěřícně vylétlo do výše. „To bys zvládl?“

„Hotová hračka,“ odsekl a zakryl je oba dekou.

Torben s Varlou vydatně a opakovaně slavili své shledání, dokud se poslední místečko na korzárově těle neponořilo do hlubokého spánku. Torben přiložil hlavu k ženiným ústům a naslouchal jejímu vyprávění.

„Když jsme se vrátili do Tarvinu, musela jsem zaměstnavateli vysvětlit, proč celý podnik ztroskotal. Věděla jsem, že se mu to vůbec nebude líbit.“ Prohrábla mu světlé vlasy. „Původně mi hrozil smrtí, kdybych neuspěla.“

„A to ses jen tak vrátila?“ Rogogarďan ženino tehdejší rozhodnutí vůbec nechápal.

„Mám v Tarvinu přátele, které mám ráda a jsou mi drazí,“ vysvětlovala jemně. „Měla jsem strach, že si na nich vybije zlost, kdybych se vypařila. A to bych si nikdy neodpustila.“ Pošimrala ho na uchu. „Jenže osud měl v plánu něco jiného. Vrátila jsem se a dozvěděla se, že mezitím umřel.“ Zakryla mu ústa rukou. „A než se zeptáš, proč jsem se nevrátila dřív, hned ti odpovím. Od té chvíle jsem patřila jeho synovi, který mě nepropustil, jak bylo

původně dohodnuto, ale poslal mě na další výpravy. Z těch jsem se pak vracela s úspěchem. Zlatem, které jsem přivezla domů, jsem si právě vykoupila svobodu.“ Varla odtáhla prsty a políbila ho. „To je nyní moje loď a moje posádka.

Jsem volná, Torbene. Jsem volná a můžu být s tebou. I když nechápu, proč chci vyměnit prosluněný Tarvin za ledově studený Rogogard.“ Mírně zaváhala. „Ještě pořád mě chceš?“

„Copak jsi to právě necítila?“ bránil se muž.

Varla sklopila oči. „Mohlo se stát, že sis už dávno našel jinou a to tady je pro tebe jenom malé dobrodružství.“ Sáhla po dýce. „V takovém případě bych tě ovšem musela zabít.

Nenávidím, když mě někdo podvádí.“ Hnědé oči na něj upřímně pohlédly.

„Taky bysem si to zasloužil, kdybych si našel jinou,“

odvětil korzár se stejnou vážností. „Ale od doby, co jsme se potkali, jsem se už na žádnou nepodíval.“ Musel se ušklíbnout. „No, podívat jsem se podíval.“ Hrot zbraně mu okamžitě přistál u krku. „Hej, hej, jenom pomalu! Nic víc z toho nikdy nebylo.“

Varla odložila dýku a pohladila mužův nahý trup. „Čtyři sta osmdesát pět.“

„To je ale náhoda,“ řekl Torben udiveně a nadzvedl cíp deky. „Tady se právě jedno místo na mým těle zase probouzí.“ S rozpustilým smíchem Tarviňanku objal.

„Zůstanu s tebou tak dlouho, až ze mě bude starej, šedivej dědek.“

„A já pak taky nebudu mít zuby,“ žertovala Varla.

„Potom se k sobě budeme stoprocentně hodit.“ Odsunula jeho dotěrné ruce, uchopila malíček a odtáhla ho, aby ho donutila přestat, což korzár okamžitě učinil. „Mám ještě jednu otázku. Co se stalo s tvými přáteli?“

Torben si povzdechl. „Ve všech válečnejch zmatcích jsem se nedostal k tomu, abych doplul do Kalisstronu a pátral po nich. Rogogard musí svádět těžký boje s kabcarem a s Palestáncema. Když si vzpomenu na tu novou konstrukci, na loď vyzbrojenou bombardama, je mi hned špatně.“ Připomněl si ženina slova z předchozího večera.

„Tys něco říkala o léčce?“

Tarviňanka přikývla na souhlas. „Brzy se ukázalo, že vám Palestánci tu zprávu poslali schválně.“

„No jasně,“ zavrčel korzár vztekle. „Oni se v těch vodách vyznají skoro stejně dobře jako my. Přesně věděli, kde na ně budeme číhat. Zdá se mi, že si prostě chtěli vyzkoušet bombardy na nějakým protivníkovi. Lepší terče jsme jim nemohli dodat. A kdyby nebylo vás, měli by s tím pokusem dokonalej úspěch.“

Varla mu políbila špičky prstů. „Když se jeden hejtmanův pověřenec doslechl, že tě hledám, dal nám za úkol, abychom vás následovali a pomohli vám. Tyhle napodobeniny dhark by žádná rogogardská loď nedohonila.“

Zašklebila se na něj. „Ale originál je stejně pořád o kapánek lepší, nemám pravdu? No, teď povedeme ostrovní říši rychle k vítězství a potom budeme hledat tvoje přátele.“

Tarviňanka předstírala, že věří v úspěch. „Kdo by nás taky mohl zastavit?“

Torben ji políbil, vděčný, že se vrátila a dodává mu odvahu. „Seš naprosto skvělá, Varlo.“

„Čtyři sta osmdesát pět,“ zopakovala, do pohledu se jí vloudila prostopášnost. Objala ho a za několik minut mu z hlavy vypudila všechny starosti.

KONTINENT KALISSTRON, BORDHASDRONDA, LÉTO 456 P. S.

Lorin se díval za tančící jiskřičkou, která zavířila a zmizela ve velkém černém komíně. Něco přímo vedle něho mocně zasyčelo a najednou stál v teplém obláčku vodní páry. Mladík se rozkašlal a udělal krok dozadu, aby se z něho dostal na vzduch.

„Přestaň snít,“ dolehl k němu bílým oparem kovářův pobavený hlas. „Tu máš, pevně chytni kleště a nenechej podkovu spadnout do džberu s vodou, jinak ji odtamtud

budeš muset vytáhnout zubama.“ Akrar mu vtiskl do ruky rukojeť nástroje. „Hned se vrátím.“

Když vodní pára prořídla, spatřil Lorin mistrův široký, nahý trup. Muž právě kráčel ke korytu s vodou, u něhož byl uvázaný kůň. Nejdříve si vylil na hlavu džber vody, aby zchladil tělo rozpálené žárem výhně, potom přivedl koně dovnitř. Kovář zvedl koni pravou přední nohu a položil si ji na stehno chráněné koženou zástěrou, potom mu mladík podal vychladlé železo. Padlo jako ulité.

„Prima,“ prohodil Akrar spokojeně. „Nechej ho znovu rozžhavit a přilož je ke kopytu, já je přibiju.“

„Ano, mistře.“ Lorin kleštěmi uchopil železo, vložil je do rudě žhnoucích uhlíků a nohama uvedl do chodu měch, aby dosáhl patřičné teploty. Kovář pozorně sledoval jeho počínání. Když železo konečně žhnulo, přiložil je Lorin rychle k okraji hřebcova kopyta, zatímco Akrar přesnými údery zabil hřeby do měkkého materiálu. Krátce podkovu opracoval a kůň hned měl novou „botu“.

Kovář spokojeně poklepal učni po rameni. „Dobrá práce, chlapče. Až nabereš trochu svalů, pustíme se do kování.

Potom budeš moct sám dělat jiskry, co na to říkáš?“

Lorin se rozzářil. „Už se na to těším, Akrare.“

Kovář, jenž se postavou jako jediný z celé vesnice mohl rovnat Valjakovovi, si opláchl ruce a promnul si pečlivě upravený vous. Zelené oči zamrkaly na cizozemce. „Vezmi koně a zaveď ho k majiteli, však víš, kde kupec bydlí.

Potom můžeš jít domů. Dnes jsi pořádně přiložil ruce k dílu, to si zaslouží pochvalu.“

„Děkuji, mistře.“ Lorin se chystal vyhoupnout se koni na hřbet, jenže Akrar ho k sobě znovu přivolal. „O ježdění jsem nic neříkal, chlapče. Pěkně valacha veď.“

Mladík provinile uchopil otěže a vydal se na cestu uličkami Bardhasdrondy, prozářenými slunečním svitem.

„Zítra na shledanou, mistře.“ Kovář kývnutím opětoval pozdrav a začal uklízet nářadí.

Lorin si hvízdal písničku a volným krokem přešel tržiště.

Rozložité zvíře, přivyklé každodenní práci na poli, poslušně kráčelo za ním. Mladík otočil hlavu a podíval se na ně.

„Mám pořádné štěstí, že nevíš, jak jsi silný. Klidně bys mě mohl vláčet po dlažbě.“ Za chůze nepozorovaně sebral u jednoho stánku mrkev a podal ji valachovi, který se do ní vděčně pustil. „Takovou lahůdku normálně určitě nedostáváš, že ne? Jenom počkej, za pár měsíců ti sám přibiju nové podkovy, však uvidíš.“

Lorin samozřejmě přeháněl, což však kůň nemohl tušit.

Už půl roku chodil do učení ke kováři, který ho jako jediný řemeslník v Bardhasdrondě byl ochotný přijmout a choval se k němu velice přátelsky. Všichni ostatní se uchylovali k průhledným výmluvám, jenom aby cizozemce nemuseli zaměstnat.

Za těchto okolností se rovněž nikdy nevyplní jeho největší přání, jímž bylo stát se členem městské milice. Jeho život byl ve znamení špatné hvězdy, tím si byl jistý.

Po všech letech se odmítavý postoj, s nímž se obyvatelé malé chaloupky setkávali, nijak nezměnil. Místní lidé přijali do jisté míry pouze Fatju, protože se plně přihlásila ke Kalisstře. A protože se jí dvořil Arnarvaten, nejvyhlášenější vypravěč ve městě.

O starém muži lidé věděli, že stejně jako dřív vyznává boha Ulldraela a odmítá vzdát Bledé bohyni patřičnou úctu.

Lorin velice dobře postřehl pohledy, jimiž místní starce častovali.

Ty mu však byly zcela lhostejné, on sám vzdával bohyni, jež stvořila tento kontinent, stejnou úctu jako Ulldraeli Spravedlivému, na němž nenacházel nic špatného.

Mladíka mrzelo, že se Valjakov nikdy neukázal v jejich domečku. Poté co obrovitý muž přišel do Bardhasdrondy a promluvil si s Matucem, držel se celou dobu daleko od jejich domova. Ti dva si zřejmě moc nerozuměli.

Když se na to starce vyptával, dočkal se vždy vyhýbavé odpovědi. Fatja mu vysvětlila, že mezi oběma muže nepanuje shoda v názorech na jejich budoucnost na Kalisstronu. Matuc zřejmě hodlal natrvalo zůstat v Bardhasdrondě, zatímco Valjakov měl v úmyslu brzy odcestovat zpátky na Ulldart. Pravděpodobně spolu s ním.

„Jak to tam asi vypadá?“ zeptal se Lorin koně a zamířil do boční uličky. „Ten druhý kontinent by mě opravdu zajímal.“ Pohladil valacha po krku. „Je to zvláštní.

Kalisstroňané mi říkají cizozemec, i když jsem tam ještě nikdy nebyl. Asi nic nejsem doopravdy, ani Kalisstroňan, ani Ulldarťan.“ Došel ke kupcovu domu a zvolna se šoural ke vchodu do stáje. „Haló! Přivádím valacha, kterého jste nechali okovat,“ zavolal dovnitř.

Ze stáje vyšel pacholek. „Rychlá práce.“ Vylovil několik mincí a podal je Lorinovi jako odměnu za vykonanou práci.

„A navíc čistá,“ dodal Lorin, v prstech sevřel peníze.

„Akrar je nejlepší kovář ve městě. Než podkova odpadne, bude zvíře nejspíš po smrti.“ Pohladil tažného koně po nozdrách. „Nic ve zlém.“

Pacholek od něj převzal opratě a táhl zvíře za sebou dovnitř. Když se kůň zpočátku vzpíral vstoupit do tmavých vrat, udeřil ho muž koženým řemínkem. Zvíře poděšeně zařehtalo.

Lorin si v duchu říkal, že si pacholek nepočíná správně.

Soustředil se na tenký proužek kůže, a když muž koně podruhé udeřil, zařídil, aby se rána odrazila zpět, takže pacholkovi zanechala v obličeji krvavou stopu. Muž zaklel, odhodil řemen na zem a chytil se za tvář.

Mladík se spokojeně ušklíbl a vydal se domů. Zase jednou využil svých schopností, a vždy ho nesmírně bavilo, když jimi mohl pomoci slabším.

Většinou býval slabším on sám a při důkladnějším rozboru potřeboval pomoc především pro sebe. Hlavně proto, aby se dokázal ubránit chlapcům, kteří nikdy neměli daleko ke rvačce, nebo aby se dostal do bezpečí před rozzuřenými obchodníky, když si zase pro sebe něco ukradl.

Protože ho neměl nikdo rád, mohl si takové kousky dovolit, nijak si jimi nepohoršil.

Rozpustile běžel úzkými uličkami, dokud jeho běh náhle a bez nejmenšího varování neukončila natažená noha, vystrčená zpoza rohu jednoho domu. Lorin plachtil několik metrů vzduchem a spíše náhodou než vědomě se po dopadu na zem překulil přes rameno.

„Dalo by se říct, že ten cizozemec má nějak moc naspěch,“ pronesl něčí hlas posměšně. Silné ruce chlapce popadly a zvedly na nohy. Lorin zjistil, že přímo před sebou má svého největšího protivníka, Byrgtena.

Rybářův syn Lorina z bůhvíjakého důvodu tak hrozně nesnášel, že se mu neustále snažil uštědřit výprask. Protože však byl spíše zbabělec než hrdina, pokoušel se o to pouze v případech, kdy kolem sebe sesbíral početnou tlupu výrostků.

Dříve než mladík stačil nasadit své schopnosti, narazil mu někdo zezadu přes hlavu pytel. „Tentokrát ti triky nepomůžou a dostaneš pořádnou lekci.“

Když se mu hrabali v šatech, sevřel křečovitě ruce v pěst. Ostatní si však toho všimli a násilím mu rozevřeli dlaň.

Mince s cinkáním dopadly na ulici.

Lorin se vztekle vrhl vpřed, jenže mladíci ho pevně drželi.

„Jen se podívejme,“ zaslechl Byrgtena. „Zase jsi kradl, maličkej?“

„To vám nepatří, to jsou Akrarovy peníze. Tak je nechte ležet!“ vykřikl Lorin zlostně. Rád by něco udělal, ale protože nic neviděl, netušil, jak svých schopností nejlépe využít.

„Tak teď už okrádáš i svýho mistra,“ posmíval se mu rybářův syn. Lorin dostal ránu do žaludku a málem se pozvracel.

„Odevzdal jsem koně a ty peníze jsou kovářova odměna za práci,“ vymáčkl ze sebe. „Mám je u sebe právem.“

„Máš právo nám ty peníze nechat,“ prohlásil Byrgten.

„Za to dostaneš menší výprask, chcípáku.“ Znovu se mu do střev zabořila něčí pěst a Lorin se pod pytlem pozvracel.

„Podívejte, ten mrňous nic nevydrží,“ zaryčel jeho mučitel se smíchem.

Nyní na něj dopadla sprška ran a kopanců, až ho povalili na kamení a nechali ležet. Kroky se od něho rychle vzdalovaly a ještě z dálky zaslechl výbuchy smíchu.

Lorin zaúpěl, nešikovně si sundal hrubý pytel z hlavy a opřel se o zeď. V ústech cítil krev, jeden ret měl rozbitý, v hlavě mu hučelo jako ve včelím úlu. Podle toho, jak ho bolelo břicho, zřejmě nedokáže v několika příštích dnech nic sníst.

„Měl ses bránit,“ prohodil hluboký hlas z opačné strany ulice.

Lorin zvedl hlavu a uviděl rozložitou postavu tělesného strážce, jenž se nepozorovaně objevil ve dveřích. On byl zřejmě důvodem, proč se výrostci dali na útěk. „Díky, žes mi nepomohl,“ zamumlal slabě.

Valjakov usedl na práh a zadíval se na chlapce.

„Neprosil jsi o pomoc.“

„Měl jsem moc práce se zvracením,“ opáčil Lorin hořce a prsty si osahával zuby. Zdálo se mu, že tři sedí až moc volně.

V ledově šedých očích se pobaveně zablesklo. „Ten cvrček umí být drzý.“ Pak muž rázem zvážněl. „Chtěl by ses naučit, jak se máš bránit?“

„Od tebe?“ Chlapcův hlas zněl nevěřícně a zároveň pobaveně. Ano, muž působil dojmem, že se dokáže bránit, ale očividně byl už v letech, přestože nevypadal tak starý jako Matuc.

„Ti, které jsem měl v učení, to všichni dotáhli hodně daleko,“ prohodil obr zahořkle. „Jeden z nich se dokonce stal vládcem jedné země.“

Vzbudil tím hochův zájem. „O tom mi musíš vyprávět.“

„Možná později,“ odmítl tělesný strážce, mechanická ruka se s klapnutím sevřela v ocelovou pěst. „Jak to s tebou vypadá, cvrčku? Chceš si ty peníze získat zpátky sám?“

„Kdybych něco viděl, nic z toho by se nestalo,“ procedil Lorin mrzutě a držel se za bolavé břicho.

„Chceš říct, že bys je vyřídil magií?“ Valjakov se zvedl a popošel blíže k chlapci, hrudní pancíř se ve slunečních paprscích třpytivě leskl. „Ta tvoje magie je možná dobrá a krásná věc,“ meč vyklouzl z pochvy a zabořil se do škvíry v dlažbě mezi mladíkovýma nohama, „ale vždycky přijdou chvíle, kdy tě zachrání pouze čepel.“ Strážcova umělá ruka zakryla chlapci oči. „Nebo pořádná rána pěstí.“ Valjakov s cvaknutím rozevřel železné prsty a bolestivě jimi poklepal Lorinovi na čelo. „Tvůj rozum, nebo kdo ví, co máš v hlavě, je možná schopný vykonat neuvěřitelné věci. Ale pokud tělo vypadá jako scvrklá kočka, nikdy nedosáhneš toho, čeho bys chtěl.“

„A co musím udělat?“ zeptal se Lorin. „Už chodím k Akrarovi do učení.“

Valjakov se nepatrně pousmál. „Samozřejmě, u kováře zůstaneš i nadále. Při tomhle řemesle ti zesílí kosti a žebra se obalí masem.“ Spiklenecky na něj zamrkal. „Já tě budu učit tajně. Vím, že by Matuc nerad viděl, jak tě učím zacházet s mečem.“ Popadl chlapce za zátylek a bez jakékoliv viditelné námahy ho postavil na nohy. „Každý den, až se budeš vracet z učení, se u mě zastavíš.“ Palcem ukázal na dům, který měl za zády. „Hodinku denně. Souhlasíš?“

„Souhlasím,“ rozzářil se chlapec a hned poté protáhl obličej, když ucítil pálení v žaludku. „Jak jsem je teda měl porazit?“ zeptal se ještě.

Valjakov se sklonil a jemně zatlačil chlapci na nárt, hrozně to bolelo. „Těm dvěma, kteří tě drželi, jsi tam měl šlápnout. Pustili by tě a ty bys dokázal stáhnout si pytel z hlavy. Pak by celá věc hned vypadala jinak. Záleží na kombinaci darů a schopností. Jedna dovednost sama o sobě většinou nestačí.“ Obr odepnul od opasku váček s penězi.

„Kolik ti ukradli, cvrčku?“

Lorin uvedl výši, tělesný strážce mu poté dal odpovídající obnos. „Ale jak ti mám ty peníze splatit?“

zeptal se se smutkem v hlase. „Mohl bych okrást pár obchodníků…“

Oči tělesného strážce se změnily v led a upřeně se zahleděly do mladíkových modrých panenek. Ocelová ruka mu bolestivě sevřela rameno a stiskla. „Ode dneška, Lorine, je s krádežemi konec, pochopil jsi?“ Chlapec rychle přikývl, zlomená lopatka by mu tak ještě chyběla. „Ty jsi něco lepšího. Dluh mi splatíš penězi, které ti ten výrostek dnes vzal. Odpřísáhneš mi to?“ Hoch učinil požadovaný slib, teprve poté sundal obr ruku dolů. „Ode dneška za rok to určitě dokážeš, to ti slibuju. A teď upaluj domů.“ Umělá končetina se zaklesla za opasek.

„Je pravda, že by ses chtěl se mnou vrátit na Ulldart?“

odvážil se Lorin zeptat na rozloučenou.

„Kdo to tvrdí?“ vyptával se Valjakov nevrle.

„Fatja říkala, že jste si kvůli tomu přestali s Matucem rozumět,“ vysvětlil Lorin po pravdě. „A co bych měl na Ulldartu dělat?“

„O tom si promluvíme, až nadejde čas,“ holohlavý muž se vyhnul přímé odpovědi, nepočítal však s chlapcovou tvrdohlavostí.

„A podle čeho poznám, že ten okamžik přišel?“ dorážel Lorin dále.

„To uvidíš,“ odvětil obr nepříliš uspokojivě. Mladík zrovna chtěl opět otevřít ústa, když mu Valjakov pro jistotu skočil do řeči. „Říkal jsem ti přece, že máš mazat domů.

Fatja a Matuc si budou dělat starosti. A těm dvěma neříkej o našem rozhovoru ani slovo.“

„Ani svojí starší sestře?“ zeptal se Lorin zklamaně.

„Ne.“ Tělesný strážce zůstal neústupný a vrátil se ke dveřím domku.

S povzdechem za sebou zavřel dveře. Slyšel, jak se kroky jeho nového chráněnce stále víc vzdalují. Střídavě ho zalévalo horko i mráz.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, VÉVODSTVÍ SČRŔLY, PODZIM 456 P. S.

„K zemi, Veličenstvo,“ doporučil Fiorell, popadl pramen šedivých kudrnatých vlasů a stáhl zcela zaskočeného Perdóra pod stůl.

Přesně v tu chvíli vylétl jejich směrem bleděmodrý blesk, paprsek narazil do zdi a vyryl do omítky prapodivný, zmatený vzor. V místnosti zavířila oblaka prachu, na muže krčící se u země dopadla sprška malty a vápna. Potom magický útok rázem skončil.

„Saprlot!“ rozkašlal se obtloustlý král. „Co to bylo?“

Fiorell očistil pána od prachu a smetl mu z ramen hrudky malty. „Příště, Veličenstvo, se řiďte tím, co vám řeknu.

Jinak se může stát, že vaše krásná hlava bude brzy připravena o všechny kadeře.“

Soša, zahalená od hlavy až k patě hrubým koženým oděvem, zvedla hledí přílby a spolu s dvorním šaškem pomáhala vládci na nohy.

„Jsem upřímně zděšena, Veličenstvo. Vaše Milost mi odpustí, že se málem stala obětí experimentu, jehož jsem byla původcem. Ale dveřmi, jimiž jste vstoupil do místnosti, zpravidla nikdo nechodí. Takže račte přijmout mou nejponíženější omluvu za tuto krajně nemilou událost.“

Perdór, jenž měl obličej celý bílý od prachu, se na mladou ženu upřeně zahleděl. „Dítě, kdo tě naučil takhle mluvit? Ukaž mi jazyk, chci se podívat, jestli sis na něm neudělala uzel.“

Soša se usmála a sundala si kryt hlavy. Přispěchali k ní sluhové, uvolnili spony, jimiž byl prošívaný kožený oděv na zádech sepnutý, a vysvobodili ji z něho. Pod ním měla dívka pouze prosté spodní prádlo, tato okolnost jí však zřejmě nijak zvlášť nevadila.

Perdór naproti tomu okamžitě odvrátil obličej. „Zakryj se, děvče, nebo se stanu mladším, než ti bude libo.“

„Neměj strach.“ Fiorell na mladou ženu zamrkal. „On má jenom plno řečí. Jemu se už nic nepostaví. Nanejvýš se mu zvedne břicho, a to pod ním už stejně ani nevidí.“

Protože tušil, že jeho poznámka nezůstane bez následků, udělal okamžitě salto dozadu. Právě včas, aby se vyhnul královu pohlavku.

Soša vklouzla do prostých šatů. „Už se můžete otočit,“

ohlásila.

„Ale o něco jste přišel,“ poznamenal Fiorell z bezpečné vzdálenosti. „Kdy už takový stařec jako vy může spatřit mladičkou dvacetiletou dívku tak zblízka, a navíc skoro úplně obnaženou?“

„Sošo, byla bys tak hodná a vypustila blesk do toho orolničkovaného žvanila v rohu?“ požádal ji král přátelsky.

„A prosím tě, mluv aspoň trochu normálně.“

Mladá žena s podlouhlými hnědými vlasy se zasmála.

„Veličenstvo, pokusím se. Ale já jsem to nebyla.“ Ukázala na nejistě vypadajícího mladého muže. „Ten, kdo na můj pokyn začal s experimentem, byl Sabin.“

„Dosáhl něčeho kromě toho, že se štukatér může těšit na novou zakázku?“ vyptával se vládce Ilfarisu líbezným hlasem.

„No, já jsem si ten výboj velice pozorně prohlédla. Sabin použil…“ chtěla Soša podat zprávu, ale Perdór zvedl ruku.

„Jsem pro to, abychom se všichni trochu osvěžili a upravili. Za půl hodiny se setkáme venku na zahradě u partičky plesku. Při ní se mi nejlépe naslouchá i přemýšlí.

Čerstvý vzduch je prý navíc i zdravý.“

„Vy jste přece slyšel i to, že čokoláda pomáhá proti nadváze,“ prohodil dvorní šašek s úšklebkem. „Ale můžu vám říct, že jak se tak na vás dívám, tato teorie naprosto zklamala.“

„Kdybych nebyl tak klidný člověk, milý Fiorelli, musel bych se teď rozčílit. Jenže tvoje infantilní žvanění nemůže mou mysl nijak rozjitřit.“ Perdór si už dávno naplánoval, jak se pomstí, ale šašek pocítí odplatu, teprve až budou venku.

Rozradostněně opustil trakt obrovské budovy, v níž Ulsařanka uskutečňovala magické pokusy. „Ach ano, měli bychom nechat na dveře připevnit cedulku,“ pronesl k jednomu lokajovi. „Nechtěl bych, aby magie někomu

nedopatřením odpaprskovala hlavu, nebo jak by se tomuto způsobu smrti mělo říkat.“

O chvíli později stál Perdór na rozlehlé travnaté ploše před palácem, v patách mu kráčeli dva sluhové. Jeden nesl pytel, z něhož vyčuhovaly rukojeti dlouhých holí, druhý měl na břiše uvázaný podnos, na němž se nacházely vybrané nejlahodnější sladkosti a ohřívadlo se speciální konvicí s horkou čokoládou.

Ilfaritský panovník byl zahalen do jemňoučkých vlněných kabátců, aby snáze vzdoroval citelnému podzimnímu chladu, na krátké prstíky si navlékl rukavice.

Široká čapka s brokátovou chocholkou nahoře doplňovala celý obraz.

„Máte na hlavě překrásný kravinec,“ pochválil Fiorell zjev pána.

Perdór si bez komentáře vzal šálek kouřícího kakaa a usrkl z něj, zatímco se k nim připojili i Stojko se Sošou.

„Přišly novinky,“ oznámil král a širokým máchnutím ruky pozval přítomné k tácu na sluhově břiše.

Mladá žena si rovněž dopřála šálek horkého nápoje, Fiorell mezitím vytáhl z pytle jednu z holí, na níž byl ke konci připevněný těžký kus železa, a na zkoušku jím máchl.

„Co tu venku budeme dělat?“ zeptala se Soša a trochu se otřásla zimou.

„Zahrajeme si partii plesku,“ vysvětlil jí Perdór. „Člověk se při tom nádherně uvolní a já si říkal, že bychom si měli

užít takového překrásného podzimního dne. Slunce pozvolna slábnou a nepotrvá dlouho, než začne padat sníh.“

Z kapsičky u vesty vytáhl malý kožený míček. „Tenhle balónek se musí tamhle,“ ukázal na malý praporek, zabodnutý do země několik metrů od nich, „dopravit do jamky. A sice tady tím.“ I on vytáhl z vaku hůl.

„A proč se ta hra jmenuje zrovna takhle?“ Bylo vidět, že Soše kakao náramně zachutnalo.

„Pozorně poslouchej, dítě.“ Perdór pustil míček na trávník, rozmáchl se holí a odpálil malou, kulatou koženou věcičku do vzduchu. Když železo zasáhlo míček, udělalo to „plesk“. „A právě tohle je důvod, proč se ta hra tak jmenuje.

Kdo bude mít nejméně úderů, až míček do jamky dopraví, zvítězil.“

„To zní hrozně jednoduše.“ Mladá žena odhodlaně popadla hůl. Jenže při prvním pokusu se jí železo zabořilo do země, při druhém, třetím i čtvrtém rozmachu netrefila míček. Do kuličky zformovaná kůže se nakonec přece jen vznesla, ale jen aby po několika krocích opět přistála na trávníku. Soša zklamaně protáhla obličej.

„To se na začátku stává všem,“ utěšoval ji Fiorell. „Když hrál Pralinkový plesk poprvé, využili zahradníci díry, které do trávníku nadělal, a nasázeli do nich cibulky květin. V létě tu uvidíte obrovské pole tulipánů.“ Stojko i Ulsařanka se dali do smíchu.

„Když tady všichni máte takovou skvělou náladu,“

Perdór předstíral, že se urazil, „tak jen nerad vyrukuji s nepříjemnými novinkami. Jak se zdá, kabcarovi se podařilo zmenšit ty svoje bombardy tak, že je snadno může mít i na lodích. Kapitán Rudgass už získal špatné zkušenosti s jednou přestavěnou turîtskou galérou na přepravu iurda. Sice se mu ji podařilo potopit, ale musíme vycházet z toho, že Palestánci budou brzy disponovat větším počtem lodí, které budou mít bombardy na palubě.“ Po krátké úvaze si vzal čokoládovou sušenku a dále přemýšlel. „Kensustriánci již dodali svoje bombardy a společně s obsluhami je poskytli Angoráncům. A jak to tak vypadá, přesně v ten správný okamžik.“

„Co to znamená, Veličenstvo?“ dotazoval se Stojko ustaraně.

„Zdá se, že mír na jihu skončil.“ Perdór se zhluboka nadechl. „Po úspěšném přepadu Agarsie má nyní kabcar k dispozici tolik lodí, že kdyby chtěl, může přistát na všech našich pobřežích najednou. To nejsou dobré vyhlídky.“

„Můžeme vyloučit území zelenovlasých,“ přimísil se do hovoru Fiorell a připravil se k ráně. „Ti mají břehy tak dobře zajištěné, že by bylo hotovou sebevraždou, kdyby se někdo pokoušel začít tam s invazí.“

„Proto se Kensustriánci soustředí na obranu východního pobřeží, které není skoro vůbec opevněné,“ vysvětloval král.

„Angoránci kryjí úzký pruh pobřeží na jihu.“

„Vypadá to, že Ilfaris je nejslabším článkem v řetězu spojených států,“ přemítal Stojko a prohrábl si knír. „Já bych tedy začal právě tam.“

„Jednu výhodu ale máme.“ Dvorní šašek provedl mohutný odpal. Kožený míček vystřelil do vzduchu a dopadl na zem těsně vedle panovníkova míčku. „Naše severní hranice jsou téměř neprostupně uzavřené horským řetězem. Všechny průsmyky jsou opevněné, hrady a citadely byly uvedeny do potřebného stavu. U nejširší soutěsky, u Ledového průsmyku, stojí pevnost Větrovzdor a velení nad ní jsme svěřili Hetrálovi. Má tam na povel dvanáct set mužů a ti dokáží průsmyk hravě udržet.“

„Navzdory kabcarovým bombardám?“ vyptával se Stojko nevěřícně.

Perdór se zlomyslně pousmál. „Takovou bombardu, jakou by potřeboval ke stržení Větrovzdoru, by někdo musel teprve vyrobit. A kdyby se mu skutečně podařilo dopravit takové monstrum do hor, dostal by se na dostřel našich kanónů a katapultů. Jediná plošina, kde by mohl takovou bombardu umístit, leží těsně pod pevností.“

„Postřehl jsem správně dárek, který jste dal tomu Turîťanovi na rozloučenou?“ Bývalý důvěrný rádce tarpolského kabcara zkoumavě držel hůl před očima. „Je velice cenný, nemýlím se?“

„Kabcar je spolčený s mocnostmi, které nelze porazit obyčejnými zbraněmi, aspoň jak se zdá. A co by mohlo být

vhodnějším

dárkem

než

aldoreelská

čepel?“

V

panovníkových očích se zajiskřilo. „Co si mám počít s takovým mečem ve své sbírce, když na Větrovzdoru může prokázat mnohem lepší služby?“

„Vy kabcara přímo vyzýváte, aby na Větrovzdor zaútočil,“ prohodil Stojko zamyšleně. „Takovou pevnost si přece nemůže nechat v zádech.“

„Abych pravdu řekl, právě to je naším záměrem,“ doznal Perdór. „Zatímco si Varesz na severu vyláme zuby, budeme mít dost času, abychom důkladněji prozkoumali magii, kterou budeme v boji proti kabcarovi a těm druhým bytostem naléhavě potřebovat. Jeho stratég je tak ctižádostivý, že si nedá pokoj, dokud nedosáhne cíle.“ Král se poškrábal ve vousech. „A tím se opět dostáváme k tobě, drahé dítě. Přinesl záblesk energie, který mi málem spálil na hlavě všechny vlasy, něco dobrého?“

Soša přikývla. „Spolu s vaším cerelem jsme, Vaše Veličenstvo, na nejlepší cestě vnést trochu světla do záhadných temnot, do nichž se magie halí. Jestli nebudete něčemu hned rozumět, prostě se zeptejte. Jisté je, že schopnosti všech léčitelů, které očividně mají od narození, vidím jako zelenou záři.“

„To znamená, že každou magii vnímáš jako nějakou záři.

Rozuměl jsem tomu správně?“ vyptával se Perdór opatrně.

„Je to tak, Veličenstvo,“ potvrdila Soša královu domněnku. „Dosud vycházím z toho, že léčivá magie má

zelenou barvu. A čím je barva silnější, tím větší a intenzivnější je její účinek. Starší cerelové září barvou stinné trávy, mladší odstínem mladé lípy. Existují však i mladší léčitelé, kteří jsou schopni propracovat se k silnějším formám léčivé magie. Takže to nemusí bezpodmínečně záviset pouze na věku.“

„Rozhodně aspoň v případě léčivé magie,“ nadhodil panovník a vykročil, aby pátral po svém míčku. Skupinka společníků ho následovala.

„To je příhodná poznámka, Veličenstvo. Momentálně můžu říct, že jsem po vědecké stránce nejdůkladněji prozkoumala cerely. To je však bohužel ovlivněno tím, že jsou jediní, o nichž je obecně známo, že v sobě mají magický potenciál. Všechny ostatní musím teprve hledat, a tím jsem strávila týdny.“ Soša kráčela vedle krále a přitom stále více zapomínala na zdrženlivost, jaká by byla vůči tak vysoce postavenému muži na místě. Sošin výklad působil jako rozhovor mezi dvěma osobami, stojícími na stejné úrovni, aspoň jak se zdálo. „Výsledkem mého několikaměsíčního pátrání bylo, že jsem našla Sabina, který původně pracoval jako horník v Tersionu. Jeho neštěstím bylo, že si lidé o něm mysleli, že je prokletý, protože v sobě nosí magii. Taky ho už chtěli pověsit, protože když byl opilý, roztřískal svými silami hospodu.“

„Vynikající,“ zaradoval se Perdór, jenž mezitím došel k míčku a zadíval se k praporku.

„Nevím, jestli to je až tak vynikající,“ pronesla Soša zamyšleně.

„Myslel jsem pozici svého míčku.“ Panovník ukázal na zem a odpálil zformovanou kůži dále. „To bylo dobré.“

Očima sledoval let míčku a poté se trochu roztržitě obrátil k mladé ženě. „Promiňte mi. Pokračujte.“

„Abych to zkrátila,“ dala se Soša rozmrzele znovu do řeči. „On nedokáže svoji magii pořádně kontrolovat, když ji chce použít. Podvědomě ji jakž takž drží na uzdě, ale jakmile se v něm prolomí zábrany, například alkoholem nebo silnými emocemi, hledá si jeho energie vlastní cestu.“

„Já si vzpomínám,“ prohodil Fiorell a napodobil svého pána. Jeho míček přistál lépe, skončil blíže u označení jamky, což šašek kvitoval spokojeným úsměvem, „že kabcar měl zpočátku podobné problémy. Říkalo se, že z něj vystřelují jiskry, a podobné věci.“

„Takže je nutné naučit se s magií zacházet,“ vyvodil z toho Perdór.

„Je to tak. Je hloupé, že zrovna tady máme jednu nevýhodu,“ podotkla mladá žena.

„Nesreca,“ zamumlal Stojko. „Umožňuje Lodrikovi dosáhnout takové efektivity, o jaké se nám může jenom zdát.“

Skupinka pokračovala v cestě po trávníku.

„Protože jsi se předtím zmínila o barvě magie, domnívám se, že náš milý Sabin nezáří zeleně, že ne?“

pokračoval po chvíli král Ilfarisu. „Nebo to byl nějaký léčivý blesk?“

„Jak vidím, správně jste postřehl, že ta věc v sobě zřejmě má jistou logiku. Horník v mých očích září bleděmodrou barvou slaboučkou jako letní obloha, proto bych ho nejspíš přehlédla, kdyby se o něm nenapovídalo tolik historek,“

přiznala se Soša a nechala si dolít kakao. „Zjistili jsme, že dokáže vystřelovat z konečků prstů ničivou energii, jestli to tak můžu říct. Já jsem přitom dospěla k poznání, že tyto osoby mají svou…“ hledala nejpříhodnější slovo, „standardní záři, ale těsně předtím, než aktivně použijí magii, zaplanou jako svíčka v temnotách. Když je erupce magie u konce, vrátí se zpátky k obvyklé záři.“

„To je všechno mimořádně zajímavé,“ prohlásil Perdór.

„Ale bohužel i mimořádně komplikované,“ povzdechla si Soša. „My totiž nevíme, proč má právě Sabin magické nadání. Oba jeho rodiče jsou mrtví, a pokud tuto schopnost zdědil, nemůžeme si to ověřit. On je nejstarším synem, magické vlohy nemá nikdo z ostatních osmi sourozenců.“

„Kabcar možná získal svoji dávku magie úderem blesku, který ho zasáhl v Granburgu, nemyslíš? Ten přece na něj seslal samotný Tzulan. Otázka zní, jakou barvou kabcar září?“ uvažoval Fiorell. „Pokud známe barvu, získáme alespoň přibližnou představu o tom, co můžeme od protivníka očekávat.“

Mladá žena objevila svůj míček, mocně se rozmáchla a energicky zabodla železo do trávníku. Jemné trhnutí a hůl byla opět volná, ale celá od hlíny. Soša se rozpačitě usmála a rychle vyprávěla dále. „Kabcar září oranžovou, stříbrnou, černou a modrou barvou, úplně jako duha, je v tom naprostý zmatek. Moc dobře si na něho vzpomínám. Takové představení jsem v životě neviděla, udělalo to na mě obrovský dojem.“ Tentokrát odpálila míček do malého lesíka, šašek jí beze slova podal náhradní míček. „Když se rozzuřil, modrá a oranžová barva se hrozně rychle střídaly.“

Nová kožená koule zmizela na opačné straně dráhy v malém rybníčku. „Myslím, že tahle hra není pro mě,“ omluvila se, zrudla a vrátila jednomu ze sluhů hůl. „Spokojím se s díváním, pokud souhlasíte.“

„Ale samozřejmě,“ odvětil Perdór a vzal si z tácu pralinku. „Abychom se vrátili zpátky ke kabcarovi, takže on zářil tolika barvami? Když si to obrátíme, znamená to, že má k dispozici různé druhy magie?“

„Nesmíme zapomínat na Nesrecu,“ nadhodil Stojko. „On stejně jako jeho pomocník, kterého jsme potkali, když Ztracená naděje vyplouvala z přístavu, září temně rudou, skoro černou barvou, která, jak Soša vyprávěla, pohltí téměř veškeré světlo.“ Kabcarův bývalý rádce zamrkal do světla nepříliš hřejících sluncí. „Navíc se zdá, že v zacházení s magií existují značné rozdíly. Když chce Lodrik něčeho dosáhnout, používá k tomu občas gesta, ale mnohem častěji

slova nebo znaky vůbec nepotřebuje. Myslím, že v tom leží další klíč k bráně magie. A aby byl zmatek dokonalý, když ho Hetrál chtěl zasáhnout šípem, reagovala jeho magie podle všeho sama od sebe, jenom aby mu zachránila život.“

„Máme tu hned několik možností a plně chápu, že zkoumání magie opravdu není snadnou věcí. Když to všechno shrneme, dospějeme k závěru, že kabcar má mnohostranně rozvinutý talent, ale ostatní osoby, které ho obklopují, jsou ještě mocnější než on sám,“ shrnul král výsledek přemítání.

Stojko se Sošou na sebe zmateně pohlédli. „Mám-li říct pravdu, z tohoto směru jsem se na to nikdy nedíval,“ namítl bývalý rádce. „Vždycky jsem si myslel, že Nesreca potřebuje Lodrika právě kvůli jeho mocné magii. Jenže se zdá, že za tím vězí něco jiného.“ Zamyšleně zvedl ze země uvadlý list a pohrával si s ním.

„Bravo, Veličenstvo!“ zatleskal vtipálek. „Ocelově pronikavý rozum v rozkynutém těle.“ Železo jen o vlásek minulo špičku jeho nohy a zabořilo se do trávy.

„Na druhé straně, od těchto pozorování již uplynula hezká řádka let,“ zmírnila Soša výsledek panovníkových vývodů. „Je možné, že se za tu dobu stal v zacházení s magickými silami mnohem schopnějším.“

„Za předpokladu, že ho Nesreca školí tak, aby se zlepšil,“ poznamenal obtloustlý král a poslal míček do jamky. „Postupně mám stále silnější dojem, že se kabcar

mýlí, pokud věří, že řekne simsalabim a dokáže tím konzultanta a jeho doprovod odčarovat z kontinentu, kdy se mu zachce.“ Omotal si pramínek stříbřitých vousů kolem prstu.

„Právě před tím jsme ho tehdy chtěli varovat,“ pronesl Stojko zoufale a odhodil útržky listu do vzduchu. „Ale chlapec nás neposlouchal. Přitom se vyvíjel tak nadějně a slibně.“

„Musíme najít možnost, jak dobráka Sabina zdokonalit,“

dodal král na závěr.

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbila Ulsařanka, která v této poznámce spatřovala kritiku svých metod.

„Každý den ho nechám několikrát uvolňovat energii, budu kontrolovat průběh pokusů a na základě změn v jeho záři se mu pokusím radit. Bude to namáhavé, ale jinak to nejde.“

Fiorellův míček minul jamku v zemi jenom o šířku šaškových rolniček a vtipálek nepatrným pohybem boty s vysoce zvednutou špičkou dopravil koženou kouli do jamky.

„Nerozhodně, Veličenstvo.“

„Tys podváděl, nenamáhej se.“ Perdór pokrčil rameny.

„Zatím jsme našli jediného člověka, který v sobě nosí magii, zatímco Nesreca si hraje na chůvu a vyučuje nejen kabcara, ale i Zvatochnu a Govana. Rozuměl jsem posledním zprávám z Ulsaru správně?“

„Chybí nám lidé jako Soša,“ zalitoval Stojko. „Mohli by projíždět zemí skrz naskrz a rozhlížet se, zatímco Soša by pokračovala ve výcviku.“

„Ale protože jsem zřejmě jediná,“ povzdechla si mladá žena, „musím to všechno zvládat sama.“

„Vážím si toho, co pro nás děláš,“ pochválil ji král a stiskl dívce ruku. „Splním každé přání, které ti vyčtu z očí.

Nadále budeš dostávat všechno, co budeš chtít. Ale nesmíš povolit. I kdyby ses pořádně nevyspala, výcvik toho bývalého horníka je pro nás všechny životně důležitý. On je možná jediný, kdo se může postavit kabcarovi do cesty.“

„Sabin to ví. A domnívám se, že má strach, že se jednoho dne bude muset s tím mužem změřit, protože předem ví, že prohraje.“ Ulsařanka vypadala naprosto zkroušeně. „Ale on se chce a bude snažit.“

„Dobrý člověk.“ Perdór zaúpěl a předklonil se, aby vylovil míček z jamky, jenže břicho mu v tom úporně bránilo.

„Dávejte pozor, Veličenstvo,“ varoval ho Fiorell v předstíraném rozrušení a rozhodil ruce. „Ještě přepadnete a svou statnou postavou způsobíte zemětřesení. Zachraňte děti, odveďte ženy do bezpečí! Hrozí, že se Pralinkový zřítí.

Jestli se pásy pralinek na jeho břichu rozvlní, bude na všechno příliš pozdě!“

Panovník se v posledním okamžiku zachytil praporku, který se pod jeho váhou nebezpečně prohnul, s pomocí

dřevěné hůlky se opět narovnal, hlavu měl rudou námahou a zlostí. „Jenom počkej, ty trapiči, už mi jdeš na nervy. Já ti tu nevymáchanou hubu zacpu!“ Výhružně vykročil k Fiorellovi, ale vtipálek se včas odsunul do bezpečné vzdálenosti.

„Dělejte, chyťte mě,“ škádlil svého pána. „Stejně mě nedostanete.“

Perdór se zlomyslným úšklebkem sáhl do kapsičky u vesty a rozhodil si před nohama několik míčků na plesk.

„Teď uvidíme, jak rychle umí šašek utíkat.“ Hůl na zkoušku prolétla vzduchem. „Ach ano, takhle zní melodie bolesti.“

„Nedělejte hlouposti, Veličenstvo,“ varoval ho Fiorell, jenž nyní skutečně zneklidněl. „Tyhle věci určitě moc bolí, když někoho zasáhnou.“

„No právě.“ Král s rozmachem udeřil do míčku, a kdyby Fiorell neudělal obrovský skok stranou, přistál by mu projektil v rozkroku. Ilfaritský král znovu krátce zamířil a vypálil po vtipálkovi další míček. Fiorell zaječel, vrhl se do trávy a po všech čtyřech se plazil do paláce, aby se skryl v některé komnatě.

Perdór mezitím vystřeloval jeden míček za druhým, tu a tam trefil konec šaškových zad, což zasaženého přimělo k dlouhé tirádě nadávek.

„Prosím, zkus to ještě jednou.“ Panovník podal Soši hůl.

„Možná jsi předtím jenom potřebovala cíl, který se vyplatí trefit.“

Ulsařanka se ušklíbla a udeřila do míčku. Ten vyletěl vysoko vzhůru, jako by chtěl zaútočit na slunce, a poté se řítil k zemi.

Fiorell se zvedl a nespouštěl poslední míček z očí.

„Vidíte, jak vzdoruji nebezpečí? Dokonce se mu vysmívám přímo do tváře. Ha ha!“ Než mu srolovaná kůže mohla dopadnout na hlavu, udělal úkrok doleva přímo do uměle vytvořeného rybníku. Na kluzkém podkladu ztratila jeho noha oporu. Dvornímu šaškovi nepomohly bleskurychlé reflexy, uklouzl a až po prsa seděl ve studené vodě mezi lekníny. „To je skvělé,“ zaúpěl. „Co ještě chybí?“

„Plesk,“ udělal míček, když ho zasáhl do hlavy. Šašek se v bezvědomí zhroutil do vody.

„Slyšela jsi to, Sošo? To je další důkaz, proč se tahle hra tak jmenuje,“ zasmál se Perdór a vyslal sluhy, aby bezvládného muže vylovili z rybníka. „Nechci, aby se utopil. Na to mají jeho vtípky až příliš velkou cenu.“

„To jsem nechtěla. Doufám, že se mu nic nestalo,“

starala se Soša, která si hrůzou zakryla rukama obličej.

„Není to nic, na co by už nebyl zvyklý.“ Prošedivělý král konejšivě mávl rukou.

KONTINENT KALISSTRON, BARDHASDRONDA, ZIMA 456/57 P. S.

Valjakov si setřel pot z čela.

„Jaký jsem byl?“ vyptával se Lorin zvědavě a šermoval ve vzduchu dřevěným mečem. Prováděl sestavy a útočil proti imaginárnímu protivníkovi.

„Jsi rychlý a docela obratný,“ vyřkl tělesný strážce svůj úsudek. „Ale tvé údery jsou příliš slabé. Musíš víc jíst a pracovat s kovářským kladivem, abys měl silnější tělo. A ta cvičení, která jsem ti předvedl, teď budeš provádět každý den, cvrčku.“

„Budu se snažit,“ slíbil hoch, zabodl hrot cvičné zbraně do podlahy a opřel se o rukojeť. „I když si myslím, že bych s pomocí ostatních sil byl ještě lepší.“

„To jistě.“ Valjakov přikývl na souhlas. „Ale než začneš pomýšlet na kombinaci obou možností, musíš zvládnout techniku úderů. Musíš se v noci probudit a mít je před očima. Časem se ti tak hluboko usadí v mysli, že na ně nebudeš muset myslet. Tvoje paže budou reagovat samy od sebe. To je důležité, pokud chceš v boji přežít, protože na uvažování nebudeš mít moc času.“

Vzal chlapci dřevěný meč z ruky a spolu se svým ho odložil na stůl. Potom mu podal mísu s ovesnými vločkami a mléko. „Tu máš, sněz to.“

Lorin poslušně vkládal do úst jednu lžíci za druhou, díval se přitom z okna a pozoroval oblaka, která se před ním míhala. Protože se mu rozdrcená zrna obilí zdála příliš suchá, rozevřel dlaň a džbán s mlékem se sunul po desce stolu, až mu do ní vklouzl. Hoch se teprve nyní na džbán podíval, zalil si vločky vlahou tekutinou a jedl dále.

„Jak jsi to udělal?“ vyptával se tělesný strážce, jenž pozorně sledoval, co Lorin provádí.

Modré oči vypadaly překvapeně. „Chtěl jsem vzít džbán do ruky, a tak jsem si ho přisunul,“ vysvětloval s naprostou samozřejmostí.

„Kdybych já chtěl něco vzít, musel bych vstát a dojít si pro to. Ty to oproti tomu zřejmě provádíš magií, je to tak?“

„Já nevím, jestli se tomu může říkat magie. Je to něco jiného než to, co umí Kalfaffel a jeho žena.“ Chlapec si nabral plná ústa ovesných vloček a spokojeně žvýkal. „Je to hrozně užitečné. Jenže já to používám zřídkakdy. Většina lidí se na mě vždycky dívá divně. Stejně jako právě teď i ty.“

„Není divu,“ zavrčel plešatý muž, zatímco si konvičkou olejoval klouby mechanické ruky. „Co všechno vlastně dokážeš?“

„Nemám tušení.“ Lorin pokrčil rameny. „Normálně nechávám různé věci létat. Jestli umím něco víc, tak jsem si toho zatím nevšiml. Ale to stačí, abych protivníkovi stáhl v boji helmu přes obličej nebo aby mu spadly kalhoty.“

„To si klidně dělej, až zvládneš správné pohyby,“

doporučil mu učitel. „Prozatím však toho necháš.“

Chlapec hlasitě polkl, v očích se mu objevil zasněný výraz. „Myslíš, že budu moct jednou sloužit v milici?“

„Do městské gardy nepatří žádný cizozemec, to přece víš.“ Valjakov potřásl holou hlavou. „I kdybys byl sebelepší.“

„Možná udělají výjimku, pokud dokážu něco velkého,“

doufal Lorin. Přiložil okraj talíře k ústům a vypil z ploché misky zbytek mléka a vloček. „Já jednoho dne Bardhasdrondu zachráním a pak mě budou muset přijmout,“

zamumlal s plnou pusou.

Valjakov se hlasitě zasmál. „Přesně tak, cvrčku.

Zachráníš město. To je dobrý plán. A jak jsem slyšel, Rantsila, nový velitel milice, jenom čeká na to, až se u něj budou hlásit cizozemci s hrdinskými plány.“

„Ty si ze mě děláš legraci, že jo?“ Talíř zařinčel a opět přistál na stole. Chlapci zůstal na horním rtu bílý proužek.

„Přesně tak, mléčný kníre,“ odpověděl Valjakov a ukázal ke dveřím. „A teď dělej a pospíchej domů.“

„Chtěl jsem ještě zajít na chvíli na pobřeží,“ přiznal se Lorin. „Právě teď je příznivý vítr, takže bych se mohl trochu projet na větroni.“

„Je mi jedno, jak to mnichovi vysvětlíš, ale zítra sem zase přijď.“ Tělesný strážce ho postrčil ke dveřím a nasadil

mu na hlavu čapku. Lorin se pomaličku nasoukal do bundy, kterou mu Blafjoll daroval, a vyběhl ven.

K’Tar Tur ho oknem zamyšleně pozoroval, jak mizí ve spleti uliček.

*

Lorin pádil s větrem o závod, rozpustile poskakoval a vyhýbal se úderům nepřátel, které mu představivost stavěla do cesty.

Když měl za sebou jeden mimořádně krkolomný skok, srazil se s člověkem, který právě v tu chvíli vycházel zpoza rohu. Hoch na poslední chvíli postřehl postříbřený konec hole, potom narazil do měkké překážky, zapotácel se a couvl. Postřehl, že osoba, do níž vrazil, zavrávorala, a hrozilo, že spadne. Rychle svými silami podepřel její tělo a zachytil je.

Vyděšeně zjistil, kdo se stal obětí jeho přebujelého poskakování. Kiurikka si s pohněvaným výrazem v obličeji třela místo na hlavě, kde ji zasáhl.

„Odpusťte mi, velekněžko,“ spěchal s omluvou, přičemž mu toho bylo skutečně líto. „To jsem neměl v úmyslu.“

„To mám štěstí, že mě tvoje hlava zasáhla jenom náhodou,“ pronesla velekněžka nakysle. „Kalisstra nade mnou bděla a nedopustila, abys mě poslal k předkům,

Lorine.“ Zelené oči se zúžily. „Za trest zopakuješ první čtyři modlitby a budeš hodinu stát před oltářem.“

„To rád udělám,“ slíbil Lorin a přijal trest. „Byla to moje chyba a mohl jsem vás škaredě zranit. Odříkám pět modliteb.“ Pohled mu ulpěl na řetízku s chybějícím diamantem. „Velekněžko, bojím se, že se na mě bude Kalisstra zlobit navěky.“ Očima pátravě přelétl po dlažbě.

„Nejspíš jsem vám vylomil z řetízku jeden diamant. Budu vám odevzdávat svoji mzdu…“

„Ne, to nebudeš,“ vysvětlovala kněžka, aby ho uklidnila, výraz světle zelených očí poněkud zjihl. Rukou sevřela šperk. „To je vina tvého pěstouna. Před několika lety mi ze zlomyslnosti strhl řetízek z krku. Nestalo se to daleko odsud, jenom o uličku dále, těsně vedle jednoho malého svatostánku. Kámen jsme pak už nikdy nenašli.“

Hoch se nestačil divit. Tu historku mu Matuc nikdy nevyprávěl. „Přísahám, že vám kámen najdu.“

Kiurikka na něj udiveně pohlédla. „Lorine, to se stalo před více než deseti lety. Diamant bude pohřbený někde pod obrovskou vrstvou špíny, pokud ho voda už dávno nespláchla do moře. A na výraz toho, že mu jeho čin nikdy neodpustím, nosím tenhle prázdný úchyt.“

„S pomocí Kalisstry ho najdu.“ Chlapec neztrácel víru, z obličeje mu vyzařovalo přesvědčení, že se neunáhlil.

„Dodržím, co jsem slíbil. Jsem si jistý, že to Matuc tehdy

neudělal schválně. Když vám diamant přinesu zpátky, odpustíte mu jeho prohřešek?“

Žena na okamžik zauvažovala a pohlédla na rytiny na své holi. „Jestli tě Kalisstra nechá kámen najít, znamená to, že mu čin odpustila. Dobrá, nechť se tak stane.“

Lorin se velekněžce uklonil a opět se rozběhl, aby se včas dostal na pobřeží. Jenom tentokrát přestal se skákáním, nechtěl pokoušet osud, aby nedošlo k dalšímu neštěstí.

U Blafjollovy malé loděnice se zastavil. Rychle rozevřel široká vrata, vyvlekl na břeh části pozemního větroně a ve spěchu je složil. Měl nesmírnou radost, že vítr dokonce ještě zesílil.

Konstrukce větroně byla v podstatě životu nebezpečná.

Zadní osu tvořilo masivní prkno, k jehož koncům byla připevněna dvě malá dřevěná kolečka. Další prkno, dvakrát tak dlouhé jako první, představovalo trup, vpředu byla podstatně menší osa, široká necelý loket. Chlapec ovládal kolečka pomocí dvou lanek.

Se smíchem vyskočil na sedadlo, zaklonil se a vytáhl plachtu, sešitou z kusů lněné látky. Plachta se okamžitě nafoukla a pozemní větroň se rozjel. Vozidlo nabíralo stále větší rychlost a uhánělo s chlapcem po liduprázdném pobřeží.

Kolem nosu se mu proháněl ledově chladný mořský vzduch, obličej mu zanedlouho ztuhl, ale opojení rychlostí

ho nechalo zapomenout na všechny nepříjemnosti, které jízdu na větroni v zimních dnech provázely.

Asi po pěti mílích se otočil a křižoval proti větru zpátky do Bardhasdrondy.

V polovině cesty kolem něj prolétl jiný větroň a hoch poznal nenáviděného Byrgtena. Jeho protivník hrábl za jízdy do mokrého písku a hodil ho Lorinovi do obličeje. „Chytni si mě, cizozemče!“

„Jak chceš, jsem pro!“ zakřičel za ním Lorin vztekle, napnul plachtu a ze všech sil se snažil rybářova syna dohonit.

Jeho vozidlo však bylo samozřejmě postavené mnohem dovedněji a z nejlepších materiálů. Lorin zůstal vzadu, a zatímco Byrgten již stál u brány pod přístavní zdí a roloval plachtu, chlapec teprve dojížděl.

„Tak z toho nic nebylo, že ne, mrňousi?“ vysmíval se mu Byrgten. „S tímhle mizerným krámem se ti nikdy nepodaří porazit mě.“ Položil ruku na plachtu. „Nejlepší kvalita.

Mimochodem, koupil jsem ji za peníze, které jsme ti tehdy vzali.“

Lorin vyskočil, rozběhl se k němu a založil ruce v bok.

„Jsi tu sám, Byrgtene, copak jsi na to zapomněl?“

„Ne.“ Špička Byrgtenovy nohy se zvedla a zasypala Lorina pískem. Zrníčka zasáhla cíl a hoch téměř nic neviděl.

„To je smůla, co?“ utrousil protivník a hned poté zasáhla jeho pěst Lorina do žaludku.

Lorin zalapal po dechu, zvedl pěsti a chránil si hlavu, jak mu to Valjakov ukázal, proto neměl další úder rybářova syna žádné následky.

Lorin očekával příští útok a zbystřil uši. Byrgten se však se smíchem pustil do jeho větroně, jak mu prozradil rachot a tříštění dřeva. Stále ještě slepý se pokusil vozidlo bránit, druhý chlapec se však vždy snadno vyhnul.

Když konečně zase něco viděl, byl Byrgten i se svým větroněm dávno pryč.

„Až se příště potkáme, zmlátím tě jak žito,“ zakřičel Lorin vztekle do uličky. Když se podíval na zničený větroň, vyhrkly mu do očí slzy vzteku.

„Pojedeš se mnou?“ zeptal se ho shora něčí hlas. Lorin poznal, že se na něj dívá Blafjoll. V pravici držel harpunu.

„Jedna z ohňových věží hlásila, že tam zabloudila velryba.

Můžeš mě doprovázet v mém člunu. Není to nebezpečné.

Budeme jenom pomáhat nahnat velrybu ke břehu.“

Lorin ze sebe setřásl všechny dřívější myšlenky.

Nečekaná nabídka v něm okamžitě vzbudila zvědavost.

Odedávna doufal, že staršího přítele jednou doprovodí na lovecké výpravě. Matuc mu to sice zakázal, ale chlapci to v tuto chvíli bylo srdečně jedno. Konečně zblízka uvidí jedno z obrovitých zvířat.

„Už jdu!“ zahalekal nadšeně a rozběhl se. Společně došli k velké veslici, v níž si dvacet mužů uvazovalo kolem těla řemeny a připravovalo se na lov velryby.

„Co se stalo s tvým větroněm?“ vyptával se velrybář cestou k dingi, nesoucí jméno Mořská hvězda. „Tys ho rozebral?“

„To byl Byrgten, ten idiot,“ zavrčel Lorin nazlobeně.

„Rozbil mi ho, i když k tomu neměl vůbec žádný důvod.“

„On ti prostě nedá pokoj, nemám pravdu? Ale nevěš hlavu. Pomůžu ti postavit nový větroň,“ slíbil Blafjoll a položil mu ruku na rameno. „A s ním to tomu udavači ještě ukážeš, Lorine.“ Ze zelených očí vyzařoval smích a zdálo se, že říkají, „já ti vždycky pomůžu.“

Chlapec by byl raději, kdyby se tento muž a jeho sestra více sblížili. Podle jeho názoru byl Arnarvaten sice milý chlapík, ale poslouchat věčně nějaké historky hocha nudilo.

Naproti tomu Blafjoll uměl vyřezávat, spolehlivě házet harpunou a spoustu dalších věcí. Kdyby se vypravěč do něčeho takového pustil, nanejvýš by se při tom zranil. Jenže se zdálo, že se Fatja rozhodla jinak, a Lorin toho nesmírně litoval. On sám házel harpunou taky docela dobře, jenom mu stále chyběla síla.

Skočil do člunu a přikrčil se u kormidelníka na zádi, aby nikomu nepřekážel.

„Co tu chce ten malý cizozemec?“ zabručel jeden z mužů. „Přinese nám neštěstí.“

„Nesmysl. Pojede s námi, aby se přiučil. Uvidíte, že díky němu získáme tučnou kořist.“ Přítel ho povzbudivě pohladil po hlavě a zamířil na příď, Mořská hvězda odrazila. „Šetři si

dech na veslování. A teď se zapřete do řemenů, než od nás Kalisstra odvrátí přízeň a velryba se znovu ponoří.“

Dokonale sehrané mužstvo zabíralo dřevěnými vesly neuvěřitelným tempem vpřed a zase dozadu, šalupa se brzy připojila k ostatním člunům. Na lovu velryby se podílelo celkem sedm lodí, dvě z nich se rovnou pokusí obrovského tvora ulovit. Lorin cítil, jak se mu každou nitkou těla rozlévá napětí.

„Ohňová věž ohlásila, že velrybu spatřila asi půl míle odsud,“ vysvětlil chlapci kormidelník. „Nejspíš nějaký samotář, který se krátce před příchodem zimy rozhodl odpojit a zamířit na jih. Nedá se říct, že by to nebylo nebezpečné.“

Z levoboku se ozvalo zasyčení, k obloze se zvedla vysoká vodní fontána.

„Velryba!“ zaryčel Blafjoll k ostatním člunům, aby je na ni upozornil. „Velryba! Tady stříká!“

Veslaři změnili směr a malá flotila odvážných člunů se pustila do pronásledování kořisti, která by zřejmě přišla vhod většině chudých rodin v Bardhasdrondě.

Mořská hvězda zůstala kousek vzadu, aby oběma loveckým

člunům

nepřekážela

v

manévrovacích

možnostech. Na nich se na přídi nachystali harpunáři, připravení zabodnout do těla velryby vybroušené kovové oštěpy opatřené háky. Pravým uměním bylo zasáhnout plíce obrovitého zvířete a hned prvním hrotem je zranit tak těžce,

že nebude schopno ponořit se a uprchnout. Lana uvázaná na konci harpuny spojovala člun s velrybou. Jenom se nedalo vždycky přesně odhadnout, na kterém konci visí oběť.

Velryba zpozorovala, že se k ní blíží pronásledovatelé.

To však již byla první harpuna na cestě a zabořila se hluboko do tuku zvířete. Ocasní ploutev prorazila téměř v tom samém okamžiku vodní hladinu a bez nejmenší námahy rozdrtila prkna šalupy.

Rybáři vyletěli do vzduchu, člun se ponořil do vln, které se za mořským obrem zbarvily rudě. Hned první harpuna zvíře těžce zranila.

Lorin s vykulenýma očima sledoval, co se děje. Nad hladinou zazněly nesčetné výkřiky plné zděšení, když rozzuřené velrybě padl za oběť druhý člun. Mohutné tělo se jako mocný bůh vztyčilo z vody a vrhlo se na šalupu, která se pod tíhou několika tun rozlomila.

„Modli se ke Kalisstře,“ poradil Lorinovi kormidelník.

„To je velrybí samec, a jak je vidět, nezná žerty.“

Takže teď to přece jen bude nebezpečné. Něco takového určitě nezažil ani Valjakov.

Veslaři přidali na rychlosti, Mořská hvězda se postavila do čela lovecké výpravy. Blafjoll stál na přídi, připravenou harpunu držel v ruce a pozorně se díval do vln, které se po útoku pronásledované velryby opět uklidňovaly.

Na závětrné straně vytryskl do vzduchu pramen rudě zbarvené vody a Lorinův přítel mrštil zbraní, která zasáhla

trup velryby těsně vedle první harpuny. Lano, které k ní bylo připevněné, se napnulo a loď sebou mocně škubla. Velryba vlekla Mořskou hvězdu za sebou.

Blafjoll supěl námahou, když vrhal jednu harpunu za druhou do těla zraněného zvířete. Samec se však nehodlal vzdát a pokoušel se o útěk. Jeden z mužů stál vedle Blafjolla se sekerou v ruce připravený přetnout lana, kdyby se obr ponořil a chtěl člun stáhnout do hlubin. Divoká plavba se táhla dál a dál, ostatní čluny najednou zůstaly daleko vzadu.

„Zanes mu dopředu náhradní harpuny,“ nařídil chlapci kormidelník a ukázal na zbraně, uložené vedle Lorinových nohou. „Možná je bude potřebovat.“

Hoch poslušně uposlechl příkaz. Když však s nákladem došel na příď, přítel pouze potřásl hlavou. Bitva byla mezitím vyhraná.

Moře se zbarvilo tmavě rudou barvou, umírající velryba plivala z plic vzduch a krev. Konečně se celá vynořila na hladinu.

Když chlapec spatřil majestátní rozměry zvířete, strnul údivem. Něco tak velkého ještě nikdy v životě neviděl.

Mořská hvězda připlula k boku umírající velryby, Blafjoll uchopil harpunu a skočil zvířeti na záda.

Dříve než ho někdo stačil zarazit, popadl i Lorin zbraň a následoval Kalisstroňana. Zmocnila se ho lovecká horečka.

„To bylo ztřeštěné, ale odvážné,“ řekl mu Blafjoll.

„Chtěl jsem zjistit, jaký je to pocit stoupnout si na ni,“

přiznal se chlapec, mírně zaskočený vlastní odvahou. Na zkoušku položil dlaň na vlhkou kůži velryby. „Je studená jako led.“

„Stoupni si ke mně, sem doprostřed,“ nařídil mu lovec.

„Počkáme, až k nám dorazí ostatní čluny, abychom mohli velrybu odvléct do přístavu.“ Vytáhl nůž, nařízl si kůži na předloktí a nechal několik kapek krve dopadnout na ulovené zvíře, přičemž mumlal děkovnou modlitbu na počest Bledé bohyně.

Lorin postřehl u hlavy obra pohyb. „Už jsou tady první dravci,“ vykřikl rozvášněně a rozběhl se po mokrém těle velryby dopředu.

Byl stále opojený loveckou horečkou a přestal si dávat pozor. Zaslepila ho vyhlídka, že i on sám složí nějakou kořist, a neohlížel se na nebezpečí.

Shora spatřil zubaté, trojhranné ploutve nějakého dravce, jehož zřejmě přilákala krev. Neslyšel Blafjollovy varovné výkřiky ani volání ostatních mužů.

„Zmiz odsud! To je naše velryba!“ Ruka s harpunou se vztyčila, železný hrot vylétl a prorazil lupiči kůži. Lorin bez přemýšlení uchopil magickými silami násadu harpuny a s její pomocí zarazil harpunu dravci tak hluboko do těla, že v ní uvízl nejen hrot, ale i kus násady. Ryba ve smrtelném zápase zpěnila vodu a zmizela v hlubině.

Hoch však ztratil oporu a po hlavě se zřítil do narůžovělého moře. Vynořil se nad hladinu, chytil se lana, přivázaného k první harpuně, a rozklepaný zimou se vyškrábal nahoru.

Blafjoll byl hned u něj, popadl ho za mokrý límec a důkladně s ním zatřásl. Místo slov chvály se však díval do zachmuřeného výrazu v obličeji svého přítele.

„Cos to provedl, Lorine?“ zeptal se ho nechápavě. V

pozadí se ozývaly rozrušené hlasy mužů z posádky Mořské hvězdy.

„Bránil jsem tvoji kořist,“ vykoktal chlapec a přitiskl si ruce na hruď.

„Zabils jednoho Kalisstřina gamura,“ vysvětlil mu velrybář zděšeně. „Posvátné zvíře Bledé bohyně. Co myslíš, že stvořitelka našeho kontinentu teď udělá?“

„Ale proč ta ryba žere náš úlovek?“ rozčiloval se Lorin.

„Gamuři mají právo vzít si část naší kořisti, na to jsi zapomněl?“ Muž ho otřeseně přemístil zpátky do člunu.

„Bohyně si tímto způsobem bere podíl, který jí náleží. A ty, nešťastníku, jsi jí ho odepřel.“ Vrhl pohled do vody. „Nejen to. Tys toho gamura i zabil.“

Mezitím připluly i ostatní čluny a zpráva o cizozemcově ostudném činu se mezi nimi šířila jako blesk. Námořníci se zpočátku dožadovali Lorinovy smrti. Chtěli ho probodnout harpunou a utopit.

Blafjoll však rozzuřeným mužům domlouval, odvracel je od jejich záměru a žádal, aby si nejdříve vyslechli Kiurikku.

Velrybáři se dohodli, že o chlapcově dalším osudu rozhodne slovo velekněžky, jakkoli se netajili chutí hodit „nešťastného chlapce“ pro jistotu rovnou do moře.

Lorin seděl na zádi jako mokrá hromádka neštěstí a plakal, kolena si přitáhl k tělu a objal je pažemi, hlavu zabořil mezi nohy. Kormidelník přes něho přehodil aspoň deku. Rybáři se domluvili, že velrybu odvlečou do přístavu a nezačnou ji zpracovávat dříve, než jim velekněžka poradí, co mají dělat dál. Možná budou muset přenechat velrybu moři, aby se na ně Bledá bohyně nehněvala.

Veslice se probojovaly zpátky do Bardhasdrondy a v průvodu, který pochopitelně vzbudil pozornost všech obyvatel města, se okamžitě vydali do Kalisstřina chrámu.

Kiurikka vyšla na vrchol schodiště a poslouchala vyprávění rozčílených velrybám.

„Nuže, to je skutek, který může mít pro město těžké, těžké následky,“ usuzovala pomalu, zelené oči spočinuly na ustrašeném chlapci. Lorin cvakal zuby tak hlasitě, až se to rozléhalo široko daleko. „Jeho smrt nechci a nemůžu vyžadovat, stejně by to bohyni neusmířilo. Velryba ale musí zpátky do moře. Ještě dnes ji tam odvlečete a budete hlídat.

Jestli se neobjeví žádný gamur, tak nám bohyně neodpustila a budeme muset snést všechno, co na nás sešle. Kdo toho cizozemce vůbec vzal s sebou?“ Blafjoll předstoupil před

ostatní. „To jsem si mohla myslet. Nuže, ani tvoji vinu nelze popřít. Tímto tě na rok, měsíc a den vylučuji z obce věřících.

Třicet dnů se budeš chrámu a všem svatostánkům vyhýbat, třicet dnů se budeš odívat do roucha kajícníka.“

„Ale já jsem ho o to prosil,“ snažil se Lorin pomoci příteli. Okamžitě dostal od jednoho z rybářů pořádný pohlavek.

„To na věci nic nemění,“ pronesla velekněžka chladně a obrátila se. „Já nyní připravím modlitební kruh a budu chvalozpěvy prosit Bledou bohyni o milosrdenství.“

Když konec hole dopadl na mramorový schod, znělo to jako úder soudcovského kladívka. Žena se vrátila zpět do chrámu, dav se rozešel. Na místě zůstali jen Lorin a Blafjoll.

„Jestli kvůli tobě nebudeme mít sobolí kožešiny,“

pronesl za chlapcovými zády něčí rozhněvaný hlas, „osobně ti zaživa stáhnu kůži přes uši.“

„Buď zticha, Soini,“ odvětil velrybář klidně. „Chlapec už toho má dnes dost. Nepotřebuje, aby se do něho navážel ještě neúspěšný lovec a obchodník s kožešinami.“

Muž, od hlavy až k patě zahalený kožešinami, se předklonil a vytáhl malý, úzký nůž. „Tím ti odříznu maso od kostí, cizozemče, jestli nás Kalisstra potrestá.“ Lorin ucouvl.

Něco v Kalisstroňanových očích ho znepokojovalo. „Teď máš strach, co? A to je dobře. Já nežertuju. Na to mi jsou moje obchody moc drahé.“ Soini zastrčil nůž, odplivl si před hochem a odešel z náměstí.

„Promiň mi to,“ vzlykal roztřesený chlapec a Blafjolla objal. „Budu se k Bledé bohyni modlit od rána až do večera.

A není správné, že potrestali i tebe. Nic z toho jsem nechtěl.“

„To já vím,“ odvětil muž. „A z celé duše doufám, že to ví i Kalisstra. Pojď, zavedu tě domů a vysvětlím Matucovi, proč jsi byl tak dlouho pryč.“ Podal chlapci ruku a společně kráčeli uličkami Bardhasdrondy.

Tři ulice od Lorinova domu se za výklenkem ve zdi objevila Byrgtenova hlava. „Ohó, tobě se dnes podařil pěknej úlovek, cizozemče. A teď se na toho mazlíčka podívejte, visí Blafjollovi u ruky jako děcko u máminy sukně!“ Mnohohlasý smích dokazoval, že rybářův syn není jediný, kdo se chtěl pobavit na chlapcův účet.

Při těch posměšcích však míra Lorinovy trpělivosti přetekla.

Vztekle zaryčel, pustil přítelovu ruku a rozběhl se k Byrgtenovi. Skokem se ocitl přímo před protivníkem a srazil většího chlapce na zem.

Lorin mu nohama zalehl ruce, jak mu to Valjakov ukázal, a zasypal Byrgtenův obličej sprškou ran. Chlapec se zuřícímu mládenci nedokázal bránit. „To je za to, žes mě tolikrát přepadl, to je za urážky, to je za větroň, to je za posměšky,“ vypočítával přitom hlasitě.

Když

chtěl

rozkuráženého

útočníka

jeden

z

Byrgtenových kumpánů odtrhnout, měl pocit, že kousek od

Lorina narazil do zdi. Ať se snažil, jak chtěl, nebyl schopen dosáhnout rukou na límec cizozemcovy košile. Lorin si stále ještě vybíjel na rybářově synu vztek. Při jedné mimořádně prudké ráně se mu klouby pravé ruky zatřpytily namodralou září.

„Lorine!“ zakřičel Blafjoll hlasitě a ten s výpraskem opravdu přestal.

Byrgtenovi tekla krev z úst i z nosu, který mu Lorin zlomil. Měl rozbité rty, opuchlé oči, kůže nad pravým obočím byla roztržená. Sníh kolem ležícího mládence nabral rudou barvu.

„To tě bude čekat v budoucnu, jestli ještě jednou otevřeš tu svoji nevymáchanou hubu,“ hrozil Lorin soupeři, který ztrácel vědomí.

Velrybář pro jistotu chlapce od Byrgtena odtrhl a změřil zraněnému puls. „Zaveďte ho ke starostovi, ať ho vyléčí,“

radil Blafjoll. Mladíci postavili vůdce na nohy a vlekli ho pryč. Vlastními silami by Byrgten nikam nedošel.

Lorin stál v uličce, ztěžka oddychoval a díval se za malým průvodem, ze kterého na něho tu a tam dopadaly úzkostlivé pohledy. Klouby ho pálily jako oheň, ale cítil se dobře. Dokonce moc dobře.

„Je s tebou všechno v pořádku?“ vyptával se velrybář a pozorně se zahleděl malému příteli do obličeje. „Takového jsem tě nikdy neviděl.“ Údivem se zarazil, neboť se mu zdálo, že se mladíkovy modré oči slabě třpytí, jako když

postavíte za pestrobarevné okno hořící svíčku. Pak ale hned zase vypadaly normálně.

Lorin se postupně uklidnil. „To je dnes prokletý den,“

čertil se. „Dneska jde všechno šejdrem.“

„Pojď, je na čase, aby ses dostal do postele. Rozruch určitě nebude zítra tak velký.“

Blafjoll předal zmlklého chlapce pěstounovi a v krátkosti ho o všem zpravil.

„Je mi to líto, Blafjolle,“ prohlásil Matuc soucitně. „Teď ses naší vinou ocitl mezi vyvrženci. Ale kdybys chtěl, můžeš se svěřit Ulldraelovi.“

„Možná to taky udělám,“ pronesl velrybář rozzlobeně a zamířil ke dveřím. „Nebuď na chlapce moc tvrdý. On za to nemůže.“

Zmizel ve sněhové vánici, prohánějící se ulicemi a uličkami Bardhasdrondy, jako kdyby Kalisstra chtěla zřetelně dát najevo, jak se zlobí.

Matuc zamyšleně pozoroval zkroušeného Lorina. „Tys toho druhého chlapce, toho Byrgtena, málem ubil k smrti, víš o tom?“

„Ale on mě vyprovokoval,“ odpověděl hoch tiše a sklopil hlavu. „On mě mlátil tak často, že jsem na to měl právo.“

„Ulldrael Spravedlivý není zrovna přítelem násilí,“ dal se duchovní opět do řeči. „A Kalisstra není bohyní války nebo bitek. Mohls rybářova synka potrestat opovržením.

Kdybys kolem něj prošel a vůbec se na něj nedíval, nic z toho by se nestalo.“ Matuc zřejmě považoval rvačku za větší prohřešek než zabití gamura, což Lorina poněkud udivilo.

„Příště nebudeš Byrgtenovo pokřikování poslouchat.“

„Jestli vůbec bude schopný něco říct,“ zamumlal mladík s krutou škodolibostí.

„To,“ reagoval Matuc hlasitě a s nespokojeným výrazem ve tváři, „není správný postoj, mladý muži. Ulldrael Spravedlivý nemá rád, když si lidé navzájem ubližují.“

„Tak teda běž za Byrgtenem a řekni mu to,“ protestoval Lorin a vzdorně natrčil bradu. „Já jsem s tím nezačal, a jestli nepřestane, musím mu přece ukázat, že se i já konečně umím bránit.“

„Že se konečně umíš bránit?“ opakoval duchovní poplašeně. „Co to znamená, Lorine?“ Popošel k chlapci a pohlédl mu do očí. „Učí tě to snad někdo?“ Lorin se vyhnul hnědým pátravým očím a zadíval se do stropu. „Na něco jsem se tě ptal!“ Mladík stiskl rty. „To ten holohlavý tělesný strážce, je to tak? Učí tě, jak se máš bít a jak mečem probodnout lidi, nemám pravdu?“ popadl mnich hocha za ramena. „To není správné.“

„Jeho lekce mi pomohly více než tvoje modlitby k Ulldraelovi,“ uklouzlo Lorinovi.

Mnichova ruka vyletěla do výšky připravená udeřit, ale Matuc se nakonec ovládl. „Lorine, nevidíš, kam tě umění, v němž tě Valjakov cvičí, zavede?“

„Vede mě k tomu, že těm, co se mi posmívají, vtluču do hlavy, aby mě respektovali,“ zabručel hoch bez rozmyslu.

„Momentálně je to ještě respekt, ale co se stane, když budeš pořád lepší a lepší?“ zeptal se Matuc. „Co když budeš stejný jako tvůj otec?“

Mládenec okamžitě přimhouřil oči. „Co je s mým otcem? On teda od nás neutekl? A co se stalo s mojí matkou?“

„Tvého otce Valjakov taky vycvičil, a podle všeho, co jsem se doslechl, se z něho stal tyran,“ dal se Matuc svést k vágnímu vysvětlení. „I on ovládá magii a používá ji jenom k tomu, aby na Ulldartu šířil zkázu a zabil tisíce lidí. Tvůj otec je hrozný člověk, Lorine. A já nechci, abys byl stejný jako on. Jenže jak se zdá, máš už nakročeno k temnotě.“

„Proto jsem přišel na svět na lodi,“ zašeptal Lorin.

Novinky na něho udělaly hluboký dojem, navíc neměl pocit, že by pěstoun nějak přeháněl.

„Ani tvoje matka nechtěla, abys byl stejný jako otec. To byl důvod, proč jsme tě odváželi z Ulldartu,“ vysvětlil duchovní. „A ty budeš její přání respektovat, mladý muži.

Slíbíš mi to?“

Teď už byl Lorin úplně zmatený. Děsivý den prostě nebral konce, neustále měl na skladě nové a nové krutosti.

Musel o všem v klidu popřemýšlet, ale ne v těchto úzkých zdech. Nechal mnichovu otázku bez odpovědi, otočil se na podpatku a vyřítil se ven.

Matuc ho nedohonil, umělá noha znamenala příliš velkou překážku.

„Vrať se, Lorine,“ zavolal stařec ustaraně do vířící, ledově chladné sněhové vánice, tyčící se přede dveřmi jako živá zeď. Zmocnily se ho pochybnosti, jestli vůči chlapci zvolil správná slova. „Lorine?“

Sníh a vítr jeho hlas po několika málo metrech rozsekaly na kousky a zcela pohltily.

*

Lorin se probojovával vánicí k Blafjollově loděnici. V ní si rozdělal malý ohýnek, aby se zahřál a vypudil z údů chlad. Nepřítomně se díval na klouby ruky, pokryté zaschlou Byrgtenovou krví.

Jeho otec byl tyran. Ale on, Lorin, se přece jenom bránil, a na tom nemohlo být nic špatného.

Do přístřešku se opíraly mocné závany větru, loděnice skřípala a vrzala, jako by si s chlapcem chtěla promluvit.

Vlny se šploucháním narážely na vnější branku.

Skrz prkennou stěnu zaslechl hlasy skupiny mužů, kráčejících od přístaviště k městu. Museli to být rybáři, které Kiurikka vyčlenila k hlídání velryby.

Z útržků slov, které k němu dolehly, vyvodil, že muži museli kvůli sílící bouři opustit stanoviště na moři. A žádný z mužů zřejmě nezahlédl dalšího gamura.

Takže neexistoval důkaz, že by jim Kalisstra udělila milost.

On bude magii používat jenom k obraně. Stejně tak všechno ostatní, co se naučil od Valjakova, bude sloužit pouze k tomu, aby sebe i ostatní ochránil před nebezpečím.

Nikdy nikoho neudeří jako první. Lorin se díval do plamenů a sledoval jejich trhavé hrátky. Nebude tyran ani špatný člověk jako otec. Matuc nesmí být kvůli němu nešťastný. To hodlal slíbit při Ulldraelovi i Kalisstře.

Odhodlaně se zvedl, uhasil oheň a utíkal liduprázdnými ulicemi města. Běžel k postranní uličce, o níž mu velekněžka vyprávěla. Tam někde, tím si byl Lorin jistý, pořád ležel diamant. Jestli ho najde a vrátí, bude mu muset Bledá bohyně jeho čin odpustit.

Holýma rukama hrabal v několikacentimetrové vrstvě sněhu, aby mohl uvolnit zmrzlou dlažbu. Chlad se mu však pořádně zakousl do těla, a tak se za rozbřesku pomalu vlekl zpátky domů. Ledové, ztuhlé ruce téměř necítil.

Matuc usnul vsedě na židli před vyhaslými kamny a nevšiml si, že se jeho chráněnec vrátil.

Lorin byl příliš vyčerpaný, a tak ho nechtěl budit, aby mu řekl, jak se rozhodl. Místo toho se odplížil do postele, kde za několik okamžiků usnul.

On ten diamant najde, pomyslel si krátce před prahem do říše snů. Všechno to, co se mu v poslední době přihodilo, přece musí být k něčemu dobré.

VII.

„ ‚Ještě dnes v noci zmizíš ze statku a vrátíš se do Borasgotánu, nebo kamkoliv se ti zachce,‘ nařídil jí prastarý služebník zla. ‚Pospěš si, malá ženo. ‘

Věštkyně byla malá a slabá a poslechla pozorovatelův příkaz. Nechtěla nic než pryč od těch stvůr a od muže, jenž se spolčil s mocnostmi, s nimiž nechtěla mít nic společného.

A tak zatímco věštkyně utíkala temnotou, zdálo se jí, že jí v hlavě dále zaznívá pozorovatelův šepot.“

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA VI.

ULLDART, VELKOŘÍŠE TARPOL,

HLAVNÍ MĚSTO ULSAR, POČÁTEK JARA 457 P. S.

Vzduch byl plný smíchu, hudby a nesčetných hovorů všech lidí, kteří se shromáždili na širokém, rovném prostranství před vstupní bránou do hlavního města. Zhruba deset tisíc mužů, žen a dětí využilo pozvání a přišlo se zadarmo najíst a napít u příležitosti velkých koňských závodů a vítězství nad angoránskou flotilou, kterého kabcarova vojska dosáhla u tersionského pobřeží. Řezníkům a pekařům zabraly přípravy celé dny, museli se připravit na návaly lidí a masové útoky na chléb, šunku a všechny ostatní laskominy.

Na okolních zelených pahorcích byly postaveny tribuny, aby publikum mělo možnost spatřit co největší část divadla, které se zde bude zanedlouho odehrávat. Vládce tarpolské velkoříše vyzval všechny zájemce k účasti na závodech a tomu, kdo by jeho jezdce porazil, kynula naděje na tisíc vasleců.

Zvláštní na tom bylo, že jeho vlastní jezdec právě oslavil třinácté narozeniny. Tokaro Balasy byl veleben jako nejlepší

jezdec na kontinentu, a to navzdory mládí a zdánlivě nepatrným zkušenostem v sedle.

Takovou „snadnou kořist“ si celá řada jezdců nechtěla nechat ujít. Zájem byl tak velký, že bylo rozhodnuto uspořádat vylučovací předkola, z nichž vzejde půltucet nejlepších. Jenom ti budou mít dovoleno nastoupit proti kabcarovu mladíkovi. A tak koňská kopyta nepřetržitě duněla, dupala a vířila prach, zatímco diváci uzavírali sázky na výsledky jednotlivých jízd a bavili se na tomto turnaji, jak to Ulsar ještě nikdy nezažil.

Tokaro si udělal ve stanu pohodlí, trochu se napil nabídnutého mléka a zvedl pravou nohu na znamení, že mu sluhové mají nazout holínky. Velice rychle si zvykl na luxus, v němž spolu s matkou už téměř rok žili.

To, že se přestěhovali do domku u stájí kousek za okrajem města, přinášelo samé výhody. Kabcar věnoval novému závodnímu jezdci vlastního pacholka a děvečku.

Díky tomu se ani jeho matka nemusela ohánět rukama, ale užívala si výhod vlastního služebnictva. Peníze, které jim posel přinášel na začátku každého měsíce, bohatě stačily pro celou rodinu.

Přesto Tokaro při každé příležitosti na všem šetřil, aby se tak přiblížil snu, že si jednoho dne vezme tadcu za manželku. Se slávou si nelámal hlavu, té už dosáhl, a nejpozději po dnešním vítězství se stane hrdinou celého Tarpolu.

Jenom peníze na sebe zatím nechávaly čekat. Mladík si kvůli tomu stále lámal hlavu, neboť měl strach, že si Zvatochna mezitím najde prince, který jí díky bohatství bude moci všechno koupit.

Proto byl chlapec navzdory majetku spíše lakomý, než že by rozhazoval. Zároveň si osvojil jistou míru povýšenosti, aby působil vznešenějším dojmem, než jaký ve skutečnosti byl.

Nyní se konečně blížil vrchol závodů, jak ohlásil vyvolávač na náměstí. Šest nejrychlejších bylo vybráno a ti nyní nastoupí proti němu.

Pacholek mu nazul na nohy naleštěné holínky. Tokaro si přes sebe přehodil těžkou kazajku uniformy, zdobenou elegantními výšivkami, nasadil si jezdeckou helmu a navlékl rukavice.

„Myslím, že závod může začít,“ řekl sluhovi a strčil pravou ruku do kapsy, v níž uchovával Zvatochnin přívěsek.

Doufal, že mu dnes přinese štěstí a pomůže mu k legendární slávě. „Můžeš tu trofej už teď postavit na stůl, stejně ji vyhraju.“

Vyšel ven do slunečního svitu a pomalu se šoural k Treskorovi. Kůň, jehož hlídali dva vojáci, stál vedle stanu a přežvykoval šťavnatá stébla trávy. Tokaro hřebce vlastnoručně osedlal. I když mu vojáci přistavili ke zvířeti podstavec, ani tak to nebyla zrovna snadná práce.

Jeho protivníci se tiše usmívali, když viděli, jak se Tokaro potí, on se však o ně nestaral, přezkoušel řemeny a vyhoupl se bělouši na hřbet. „Buď tak rychlý jako ještě nikdy,“ zašeptal Treskorovi do ucha a zvíře si krátce odfrklo, jako by mu rozumělo.

Pod dohledem vojáků přivedl koně na startovní čáru, kde ho přivítal burácivý potlesk Ulsařanů. Zamával helmou na všechny strany, potom se uklonil k čestné tribuně, na níž se usadil kabcar s celou rodinou.

Když objevil Zvatochniny černé vlasy, poskočilo mu srdce radostí. Govan sedící po levici kabcarova konzultanta se znuděně díval dolů, Krutor sledoval s tupě se lesknoucíma očima let pestrého motýla.

Vyvolávač hlasitě ohlásil, koho mají diváci před očima a jak mistrovský jezdec se v mladíkovi skrývá. Potom se jeden vyzývatel za druhým začali řadit na startovní čáře.

Tokaro usuzoval, že jeho největším protivníkem bude plukovník z třetího královského jízdního regimentu. Jeho ryzák působil stejně nádherným dojmem jako Treskor.

Krátce si prohlédl zbylých pět soupeřů a v duchu je odepsal, ti mu nebudou sahat ani po paty. Raději se ještě jednou ohlédl po Zvatochně v čestné lóži. Ta na něho v tu chvíli tajně zamrkala a nepatrně se usmála.

Vyvolávač si vyžádal pozornost a začal připravovat start.

Zaduněl signál trubky a divoká honička začala.

Stalo se to, co mladík tušil. Důstojník se už po několika metrech dostal do čela a udržoval si od Tokara odstup.

Dokonce ani uměle vybudované překážky nedokázaly ryzákův trysk zpomalit. Treskor ke všemu vypadl po jednom obrovském skoku z rytmu a klopýtl, takže chlapec se jen s námahou udržel v sedle. Této chyby využili dva soupeři a bělouše se smíchem předhonili.

Mládenec v duchu viděl zklamaný obličej krásné tadcy.

„Vpřed, Treskore! Leť po louce jako pták. Víš, co je pro mě ve hře,“ připomenul koni a ten, jak se zdálo, najednou povyrostl.

Jeho běhy doskočily dále než předtím, od dunících kopyt odletovaly hroudy hlíny, písek a prach se zvedaly do výšky a pošpinily koni bělostnou srst. Kůň však neomylně pokračoval ve štvanici, s frkáním minul dva ze soupeřů a kousek po kousku se blížil k vedoucímu plukovníkovi.

Důstojník postřehl, že se k nim chlapec s hřebcem dotahuje, popohnal ryzáka bičem a zakřičel. Přitiskl se ke hřbetu koně jako tenoučká placka, Tokaro stál ve třmenech, trup přikrčený v předklonu. Vítr a hlína mu poletovaly kolem uší.

Slyšel, jak diváci řádí a křičí, když oba jezdci téměř současně zvládali poslední metry před cílem. Dokonce i kabcar se zvedl ze židle, napínavé finále všechny návštěvníky strhlo.

A Treskor vyčaroval ze svého rezervoáru poslední špetky sil, které ho i s chlapcem přenesly přes cílovou čáru jako prvního.

Když Tokaro sesedal, třásly se mu ruce i nohy. Oběma rukama objal hřebce kolem krku, koni se po slabinách i po hrudi valily proudy potu. „Tys to nakonec zvládl,“ zašeptal mu do ucha. „Moc ti děkuju.“ Uchopil uzdu, zavedl vyčerpané zvíře před panovníkovu lóži a hluboce se uklonil.

„Tady, pohleďte, Ulsařané a Tarpolané,“ pronesl Lodrik hlasitě, obličej mu zářil radostí. „Zde stojí nejlepší jezdec v mé říši. Třináctiletému chlapci, ještě zpola dítěti, se podařilo vyhodit ze sedla zkušené jezdecké mistry!“ Dav nadšeně tleskal. „Tento úspěch dokonale podtrhuje dnešní mimořádnou slavnost. Naše jednotky zničily před tersionským pobřežím angoránskou flotilu, když se nepřátelé pokusili zmocnit osvobozené Agarsie. Ale nikdo mi nezabrání v tom, abych všechny říše, všechny lidi zbavil utlačovatelů, jako jsem již předtím zbavil útlaku i vás, mí milovaní poddaní! Již brzy budou muži, ženy a děti i v regentčině zemi vědět, co znamená být svobodný, žít bez otroctví a strachu, že vás někdo v nejbližší chvíli prodá do otroctví jenom proto, že se Alaně právě říhá po citrónu.“

Diváci se rozesmáli. „Všichni lidé na Ulldartu mají právo na samostatnost. A já jim tuto svobodu přinesu.“ Uchopil pohár a zvedl ho do výše. „Na svobodu, na Ulsařany a Tarpolany!“

Tisíce úst opakovaly přípitek, potom se nad pahorky

rozeznělo z nesčetných hrdel kabcarovo jméno. Tokarovi přebíhal mráz po zádech, tak dojemná mu scéna připadala.

„A ty, Tokaro, se nyní smíš vzdálit,“ řekl mu kabcar tiše a uznale na něj kývl.

Hofmistr uchopil chlapce za loket a vedl ho zpátky do stanu. „Teď si chvíli odpočinete, abyste byl připravený na večerní banket,“ vysvětlil mu, co ho ten den ještě čeká.

„Zúčastní se ho pět set nejváženějších rodin a lidí z celého Tarpolu, tak se chovejte, jak se sluší a patří.“

„Kdo jste, že mně, neporaženému jezdci Jeho Veličenstva, chcete udílet příkazy?“ obořil se na něj mladík drze a vytrhl se mu.

„Vy jste, jak jste právě výstižně poznamenal, kabcarův jezdec, ne samotný panovník,“ opáčil hofmistr s chladným úsměvem. „Jste neotesaný třináctiletý spratek z ulice, který vděčí jenom neskutečnému štěstí a rychlému koni za to, že je z něho teď něco jiného než chamraď. Já jsem hofmistr a za svou pozici vděčím dlouholeté usilovné práci, takže vám budu dávat příkazy, jak se mi zlíbí.“

„To ještě uvidíme,“ odsekl Tokaro vzpurně, ale již výrazně tišeji. S takovým odporem nepočítal. „Vy mi jenom závidíte.“

„Nemám nejmenší důvod závidět někomu, jehož hvězda zapadne, jakmile nebude nejrychlejším jezdcem,“ utrousil hofmistr ledabyle. „A sehnat někoho rychlejšího nebude problém.“ Zastavil se před stanem. „Odpočiňte si, jak jsem

vám radil.“ Muž naznačil úklonu a odkráčel ke svému stanu, zatímco strážní se na mladíka nepokrytě šklebili.

Tokaro vztekle vběhl do stanu a vyhnal pacholka ven.

Hofmistrova slova mu nešla z hlavy. Musí zůstat slavný aspoň tak dlouho, dokud si nevezme Zvatochnu za ženu. „A tvoje postavení taky není tak pevné, jak si myslíš,“ zabručel Tokaro, když si vzpomněl na hofmistra. Začal spřádat plány na pomstu.

Když se setmělo, vykradl se ven a připlížil se k hofmistrovu stanu. Chvíli poslouchal, aby se ujistil, že uvnitř nikdo není, potom dýkou rozřezal zadní stěnu stanu a opatrně vklouzl dovnitř. Narychlo prohledal truhly, bedny a skříňky, které tam byly uložené. Ke své velké radosti narazil na pořádnou hromádku mincí.

„Podívejme se na něho,“ zašeptal. „To jsou agarsijské tolary. Ryzí zlato!“

Nejdříve chtěl váček položit zpátky, potom si vzpomněl na Zvatochnina slova. S tímhle malým pokladem, který držel v rukou, by si mohl na sázkách přijít na hotové jmění.

Pokušení bylo prostě příliš velké, navíc neměl hofmistra v lásce a zmizení tří set tolarů mohlo muži způsobit obrovské potíže.

Vyšel ze stanu stejně neslyšně, jako se vplížil dovnitř.

Stráže před vchodem nic nezpozorovaly.

Uschoval peníze v sedlové brašně a spokojeně ulehl do postele. Zasněně si prohlížel přívěsek, který mu tadca věnovala.

*

Tokaro stál přesně ve stanovenou dobu v parádní uniformě před stanem. Byl připravený a čekal, až ho kočár doveze do paláce. Cesta vedla napříč ulicemi osvětleného hlavního města, protože onoho večera se všude slavilo.

Hostinští ještě jednou nalévali pivo a jiné nápoje na kabcarův účet a ten pro změnu přivítal u dvora nejvybranější hosty.

Chlapec, provázený z obou stran sluhy, vstoupil do paláce a nestačil se divit. Cestou do slavnostního sálu okouzleně pozoroval nesčetné vysoké místnosti podpírané mohutnými sloupy, stropy zdobené štukovou omítkou, lístkovým zlatem a kresbami.

Na Tokara udělal panský lesk netušený dojem, byl úplně zaslepený.

Dveře velkého sálu byly otevřené a sluha v livreji právě ohlašoval příchod dalšího hosta. Tokaro byl uveden jako „jezdecký mistr Jeho Veličenstva“ a k nově příchozímu se okamžitě obrátilo několik tváří.

Hoch pyšně, i když poněkud neobratně vkráčel dovnitř, doprovázen tlumeným potleskem. Zamířil rovnou k bufetu, kde si naložil plný talíř nejrůznějších dobrot. Aniž by se ohlížel na okolí, vrhl se na jídlo. Chutnalo zajímavě, ale nějak divně.

Přišel k němu sluha a beze slova mu podal složený papírek.

„Hej, ty tam, nepospíchej tak!“ zavolal na něj Tokaro s plnými ústy. „Přečti mi to.“ Zvedl umaštěné prsty. „Těma nemůžu obálku otevřít.“

Muž dotčeně vyhověl jeho žádosti. „Přijď do malé šatny vedle slavnostního sálu.“ Jedno obočí se udiveně zvedlo.

„Čekám tam na tebe. Z.“

Hoch zrudl jako krocan, otřel si ruce do ubrusu, popadl lístek a vhodil ho do ohně. Poté se rozběhl a utíkal na dané místo.

Tam panovala naprostá tma.

Ve svitu měsíců rozeznal množství kabátů a plášťů, které musely patřit hostům. Aniž by nad tím dále přemýšlel, prohrabal nejbližší kabát a skutečně narazil na malou peněženku. Vklouzla mu do kapsy.

„Tokaro, jsi to ty?“ ozval se z temnoty šepot.

„Zvatochno, jste tam?“ zeptal se tiše, zatímco si razil cestu šatnou, až konečně spatřil dívku těsně před sebou.

„Jel jsi úplně fantasticky, Tokaro,“ zašeptala mu do ucha a políbila ho na tvář. „To je tvoje odměna. Teď jsi nejslavnější chlapec v Tarpolu.“

„A už mi chybí jenom peníze, potom si vás vezmu za ženu,“ vylétlo mu z úst a uchopil dívku za ruku. Opět ho něco začalo svědit. „Ale snažím se co nejrychleji zbohatnout. Je to hrozně jednoduché.“

„Ty opravdu chceš požádat otce o moji ruku?“ zeptala se ho Zvatochna udiveně, potom se dala do sladkého, zvonivého smíchu. „Ach, Tokaro, ty jsi prostě báječný.“

„Kolik peněz musím mít?“ vyptával se mladík dychtivě.

„Už mám více než tři sta tolarů, a když na sebe několikrát vsadím, půjde to ráz na ráz.“

Opět zaslechl dívčin smích. „Budeš ale potřebovat mnohem víc. Jenom tyhle šaty, které teď mám na sobě, stály tři sta tolarů. A jako nějaký chudák nemusíš ani mně, ani otci vůbec chodit na oči.“ Přitiskla ho k sobě. „Co by to bylo za tadcu, kdyby neměla šaty odpovídající jejímu postavení?

A ty by ses musel postarat, abych neustále měla ve skříni něco nového.“

„Udělám všechno pro to, aby to tak bylo,“ slíbil jí jezdec vzrušeně.

Zvatochna ucouvla o krok dozadu. „Potom počkám, až budeš bohatý. Ale dám ti nanejvýš jeden rok. Postavíš mi nový palác, je to tak?“

Tokarovi se v hlavě rojily nejrůznější myšlenky, přeskakovaly jedna druhou. Jestli při každém závodě na sebe vsadí tři sta tolarů, musí brzy získat celé jmění. Ale jak je takový palác drahý? Zmocnily se ho první pochybnosti, zda se mu podaří záměr uskutečnit a zda může získat Zvatochnu za ženu.

„Postavím vám přiměřený dům,“ odpověděl opatrně.

„Se sluhy, děvečkami, kuchaři, komornými a psy?“

vyptávala se Zvatochna a prosebně se na něho zespodu podívala.

Na obličej jí dopadl měsíční paprsek a chlapci bylo rázem všechno jedno. Této okouzlující krásce nedokázal odolat. „Všechno, všechno vám splním, jenom když řeknete ano.“

Tadca mu dala druhý polibek, jenž v něm vyvolal slastné chvění. „Splň moje podmínky a já ti na všechno řeknu ano.

Teď se zase musím vrátit do pokoje. Hned potom se uvidíme v sále. Ale dělej, jako by mezi námi nic nebylo.

Pokud prozradíš naše tajemství, už tě nebudu chtít.“

Odběhla pryč.

Tokaro se pustil do práce a prošacoval šatnu hostů, což mu zabralo hodně času.

Odnesl si vaslece do úkrytu v koutě šatny, jednu brož si strčil do kapsy. Chtěl ji později věnovat vyvolené. Peníze ukryl do popela v kamnech s tím, že si je po skončení

banketu vyzvedne a odnese, potom se vrátil do slavnostního sálu.

Kabcar s celou rodinou i s konzultantem mezitím již dorazil, přecházel od jednoho partnera k druhému a podle všeho se s nimi nezávazně bavil o různých věcech. Kabcara se projevila jako neméně hovorná. Govan se od Nesrecy nehnul ani na krok, Krutor si na talíři vyráběl z jídla různé výtvory a Zvatochna hovořila s hudebním mistrem.

Tokaro přešel ke zmrzačenému tadcovi a sedl si naproti němu. Mrzák s výrazem tiché radosti v obličeji smíchal kaviár, plněná vejce a bílý chléb v mazlavou směs, z níž vytvářel filigránské figurky. Když nedaleko sebe postřehl jezdce, jeho prsty právě formovaly postavičku bílého koně.

„Treskor,“ prohlásil Krutor pyšně a podal Tokarovi figurku, věrně připomínající koně. „Dobře jel. Hotovo, konec.“ Tadc se ušklíbl a předklonil. „Jako tehdy s Govanem.“ Pěst znenadání udeřila do rozevřené dlaně druhé ruky. „Plesk, dvakrát.“

„To se vám líbilo, co?“ vyptával se hoch. „Nemáte ho rád?“

„On mě zlobí,“ zavrčel znetvořený mládenec s postavou dospělého muže. „Pleskneš Govana ještě jednou?“ zeptal se s nadějí v hlase a zatahal Tokara za rukáv uniformy.

„Prosím.“

„Ne, ne, Vaše Výsosti tadci.“ Tokaro si vzpomněl na správné oslovení. „Já nesmím vašeho bratra bít. Zase bych

musel jet závod, abych si zachránil život.“ Při pohledu na společníka poznal, že mu Krutor nerozuměl. „Ne pleskat, jinak…“ udělal ukazováčkem čáru podél krku a doplnil ji patřičným zvukem. „Hlava pryč.“

„Au jó!“ zatleskal mrzák a hloupě se zasmál. „Govanova hlava pryč.“

„Ne, Vaše Výsosti tadci.“ Sevřel ruce následníka trůnu, aby mu zabránil dále tleskat, protože první hosté se již začali po tadcovi zvědavě ohlížet. „Ne Govanova hlava, ale moje.“

„Ne,“ zavrtěl mladík znetvořenou hlavou. „Tokaro je můj přítel, ty neumřeš. Já tě ochráním. Já jsem tadc.“

„Směl bych požádat hosty o pozornost?“ zazněl panovníkův hlas, hudba ztichla. „Jako zvláštní potěšení vás dnes večer zvu na chvíli na cvičiště. Všechny vás tam čeká velké překvapení.“

„Jdeme tam taky?“ Tokaro se díval, jak se muži a ženy v plesových šatech se smíchem zvesela prodírají velkými prosklenými dveřmi ven.

„Pojď, příteli,“ zahlaholil Krutor, popadl jezdce za límec, při neobratném vstávání ho k sobě přitáhl přes půlku stolu a pak ho vlekl dále za sebou, takže mladíkovi nezbývalo nic jiného než klopýtat za mrzákem jako vzpurný pes.

Neměl žádnou možnost, jak se tadcově síle bránit.

Bezmocně pohlédl na Zvatochnu a hned poté se ocitl mezi vlnícími se krinolínami a kalhotami prosáklými

nejrůznějšími parfémy, skrz něž si Krutor bezohledně razil cestu, až se dostal úplně dopředu.

Na vydlážděném prostranství stálo v řadě deset vojáků, na ramenou měli podivné hole, opatřené na spodním konci dřevěnými kolbami. Zhruba dvě stě kroků od nich právě pokládali sluhové na přichystané bedny řepné bulvy a pak odtamtud co nejrychleji prchali.

„To, co teď uvidíte, milí hosté, je moje nejnovější zbraň, kterou chci Ulldartu přinést svobodu od jha útlaku,“

vysvětloval kabcar rozzářeně. „Bombardy, které mezitím umíme převážet i na lodích, jsou všeobecně známé. To, co mají vojáci na ramenou, je nejnovější vynález mých inženýrů. Jsou to pušky. Přesné pušky.“

Po domluveném signálu natáhli vojáci na hlavních malé kovové rámky, zároveň zvedli zbraně vzhůru a zamířili na řepy. Jeden ze střelců zaryčel rozkaz a všech deset pušek vyplivlo z hlavní kouř.

Téměř v tom samém okamžiku se většina řep rozpadla, vnější slupka popraskala a vnitřek se rozlétl vzduchem.

Vojáci poté dali zbraně k noze a začali je pomocí náročné procedury znovu nabíjet.

„Pokrok se nedá zastavit. A s tímto pokrokem nelze zastavit nás. Do roka budeme mít padesát těchto pušek. Mají větší dosah než šípy a kuše a na kratší vzdálenosti jsou téměř neomylné,“ objasnil kabcar a vytáhl od opasku pistoli.

„Těchto zbraní budeme mít taky tolik. Každá rána znamená svobodu.“ Hosté nadšeně aplaudovali.

Kabcar k sobě kývnutím přivolal jednoho vojáka, který předvedl, jak se se zbraní zachází a jak se dá efektivně využít v boji zblízka tím, že se k hlavni zespodu nasadí dýka. Tokaro pozorně sledoval každičký mužův úkon.

Najednou ho někdo zcela nečekaně popadl za vlasy a vlekl řadami hostů dozadu. Ti si této drobné, vcelku nenápadné události nevšimli, jejich pozornost byla plně obrácena ke střelným zbraním.

U vchodu do slavnostního sálu se chlapci podařilo překroutit neznámému prsty a donutit ho, aby jej pustil.

Díval se do hofmistrova obličeje, zářícího triumfem a radostí.

„Můžete mi vysvětlit, co to má znamenat?“ zaúpěl mladý jezdec rozčíleně a třel si hlavu.

„Ty mladý zloději! Nakopu ti tak, abys zase přistál tam, kam patříš,“ odvětil muž nenávistně. „Na ulici.“

Tokara polilo horko. Hofmistr poslal sluhu, aby o této události uvědomil kabcara. Místo panovníka se objevil Nesreca, jemuž se ze tváře dalo vyčíst vyčerpání.

„Co je tak důležitého, že kvůli tomu chcete Jeho Veličenstvo kabcara rušit uprostřed demonstrace nových zbraní?“ vyptával se podrážděně.

„Mám toho zloděje,“ oznámil mu hofmistr a neskrýval pýchu. Udeřil chlapce po hlavě.

„A co ukradl?“ zeptal se konzultant znuděně. „Celý palác je plný zlodějů. Je jedno, jestli tu máme o jednoho víc či míň, nebo snad ne?“

„Jedná se o sumu tří set tolarů, pane,“ vysvětloval muž, který chlapce obvinil. „Měl jsem ty peníze schované ve stanu, abych jimi zaplatil muzikantům, kteří hráli při závodech. Ale peníze zmizely. Pan plukovník si všiml, jak chlapec vychází z mého stanu, ale nic zvláštního si nemyslel, dokud jsem se ho v táboře nezačal vyptávat, jestli někoho nezahlédl. Když jsme pak prohledali hochův stan, našli jsme tam ty tolary.“

„To není zrovna maličkost, že ne, mladý Balasy?“

usoudil Nesreca s přece jen větší pozorností. Různobarevné oči se zamyslely. „Závodnímu jezdci Jeho Veličenstva bych při menším provinění udělil milost, ale tato suma je, při vší milosrdnosti, příliš velká.“ Kývl na sluhy, postávající opodál. „Prohledejte ho. Zeptám se kabcara, co s tím chce udělat. Koneckonců je to jeho jezdec.“

Z kapsy uniformy mladíka, jenž se zuby nehty bránil, vydolovali muži ke svému údivu navíc i Zvatochnin přívěsek a brož.

Kabcar dorazil, aby osobně vyřkl rozhodnutí.

„Odkud to máš, Tokaro?“ chtěl vědět, jakmile spatřil přívěsek své dcery.

„Ona mi to dala, protože jsem její favorit a slíbila mi, že si mě jednoho dne vezme za muže.“ Hofmistr a sluhové se rozesmáli, což Tokara ještě více rozvzteklilo.

Lodrik dal dívku přivolat. Zdálo se, že Zvatochna tuší, o co se jedná, ale hrála si na nevinnou. „Je to tak, jak nám ten mladík vypráví?“

Tadca na Tokara pohněvaně pohlédla a ten si až příliš pozdě uvědomil, že jí vlastně slíbil, že o tajných plánech nikomu nic neprozradí.

„Ne,“ odpověděla Zvatochna uraženě. „Já jsem ten přívěsek ztratila, když jsme byli na dvoře u statku. Chlapec ho musel najít a nevrátil mi ho. Taková drzost!“ Podívala se na otce velkýma, nevinnýma očima. „Takovému pacholkovi, který k nám přišel bůhvíodkud, bych přece šperk nikdy nedala.“ Zvonivě se rozesmála. „A už vůbec bych mu nedávala takové sliby.“ Hnědé oči spočinuly na Tokarovi.

„Ne, otče, věř mi. S tímhle sprostým klukem nemám nic společného.“

„Jenže já to můžu dokázat,“ vzpěčoval se chlapec.

„Zvatochno, přece jste mi poslala lístek… já jsem ho spálil, ale jeden sluha mi ho nahlas přečetl.“

„Který sluha?“ vyptával se konzultant a zkřížil ruce za zády.

„To já nevím, oni přece vypadají všichni stejně,“

bědoval Tokaro nešťastně.

Lodrik si s bratrancem vyměnil vědoucí pohledy. „Tato brož není tvůj majetek, Tokaro. Ani tři sta tolarů ti nepatří a přívěsek mojí dcery jsi byl povinen vrátit.“

„Ale ona mi ho přece…“ pokusil se ho chlapec zoufale a se slzami na krajíčku přerušit, ale panovníkovy modré oči vyzařovaly led.

„Mlč!“ nařídil mu. „Věnoval jsem ti hřebce, který nemá v celé zemi rovného, daroval jsem tobě a tvojí matce příbytek a blahobyt. A ty mi za to takhle děkuješ?“ Potřásl hlavou. „Jsem zklamaný. Nesmírně zklamaný, stejně jako by byl i tvůj otec. Kradeš jako prachsprostý zloděj, dokonce mi lžeš, i když jsi usvědčen z opaku.“

„Jak zní rozsudek, Vznešený pane?“ zeptal se Nesreca, který se podle všeho náramně bavil.

„Ať se s ním zachází jako s každým zlodějem v jeho věku.“ Lodrik hlasitě vydechl. „Ne, ruku mu neusekněte.

Vypalte mu do lopatky moji pečeť a zítra ráno ho vyhoďte z města. Jestli se v Ulsaru ještě někdy ukáže, povede se mu zle.“

„Předpokládám, že o váš dar rovněž přijde, že ano?“

prohodil muž se stříbrnými vlasy zkoumavě. Tokaro konzultanta za upozornění na Treskora z duše nenáviděl.

„Hřebce ať odvedou na můj statek. Pro zloděje, ať je to sebenadanější jezdec, je toho nádherného bělouše prostě škoda.“

„Vaše Veličenstvo kabcare, smím vyslovit jednu prosbu?“ odvážil se chlapec pozvednout hlas. Lodrik mu pokynul, ať hovoří. „Nechtěl bych, aby matka trpěla za můj čin. Smí nadále zůstat ve vašich službách?“

„Dorja Balasy je skvělá žena a nemám v úmyslu trestat ji za syna, který se dostal na scestí,“ prohlásil kabcar. „Ale tvoje starostlivost tě aspoň trochu ctí. Můžu tě uklidnit, bude moci zůstat ve svém domku a bude dostávat podporu.“

V modrých očích se objevil ztrápený výraz. „Od nynějška jsi poznamenaný, Tokaro. Přitom jsi měl před sebou skvělou budoucnost. Tvůj otec na tebe mohl být pyšný.“ Nejdříve se zdálo, že chce ještě něco dodat, potom se však kabcar otočil a vrátil se k hostům.

„Nuže, mladý Balasy, teď ti ukážeme palácové vězení,“

prohodil Nesreca zvesela a doprovázel průvod stráží a sluhů chodbami do katakomb vládního sídla. „Mimochodem, máš pozoruhodně modré oči,“ prohodil ledabyle cestou. „Kde jsi k nim přišel?“

Nějaký neurčitý pocit chlapce varoval, aby se příliš nedával do řeči. „Moje máma pořád říká, že to máme v rodině,“ zalhal.

„Tak, tak,“ prohodil konzultant a vešel do vězení jako první. „Jakému řemeslu se věnuje tvůj otec?“

„Je to obyčejný nádeník, jednou pracuje tam a příště zase jinde,“ vymyslel si Tokaro narychlo. Otce sice vůbec neznal,

ale to nehodlal muži se stříbrnými vlasy a šílenýma očima věšet na nos. „Proč vás to zajímá?“

„Určitě se bude cítit mizerně, až se dozví, že se z nejslavnějšího závodního jezdce stal během jediného dne obyčejný zločinec. Jestli ještě někde dostane práci?“ obdařil hocha krátkým, falešným úsměvem. „Myslím si, že je nesmírná škoda, že jsme se neseznámili mnohem dříve, Balasy. Je na tobě něco, co si zaslouží, abych to podrobněji prozkoumal, pokud mne smysly neklamou. Ale tajemství jsou tady proto, abychom je objevovali, nemám pravdu?“

Tokaro nejistě zíral na stín, který muž vrhal. Rozměry černých obrysů s mužovým tělem vůbec neladily. Chlapec se najednou chtěl dostat co nejrychleji pryč od nepříjemného rádce.

Dorazili do velkých katakomb zbudovaných z velkých, hrubých kamenů. „Té záležitosti se ujme můj rádce.

Echomere, byl bys tak laskavý a udělal to pro kabcara a pro mě?“ nařídil Nesreca tiše a z temnoty stropního oblouku vystoupil muž, jehož vzhled naháněl strach. Dokonce i sluhové a strážní mimoděk couvli před postavou, oděnou do černé, nýty poseté kožené zbroje, z níž se linula aura děsu a hrůzy. „Pro zloděje je železo.“

Muž beze slova jednou rukou uchopil vytvarovaný železný znak a silnými prsty jej sevřel. Konzultant odeslal sluhy zpátky do slavnostního sálu a stráže vyslal na jejich

stanoviště. Bylo více než zřejmé, že u toho, co se zde bude odehrávat, nechce mít svědky.

Nesreca roztrhl kabát chlapcovy drahé uniformy, jako by to byl kus papíru, a obnažil mu lopatku. „Smím prosit, Hemerocu? Náš zloděj je připravený.“ Mužovy ruce sevřely ocelovým stiskem Tokarovy paže, a i kdyby hoch chtěl, z tohoto sevření by neuprchl.

Pomocník rádce Jeho Veličenstva rozevřel prsty a ukázal v dlani rozžhavené železo.

„Jak je to možné?“ zeptal se chlapec nechápavě, z obličeje se mu vytratila barva. „To je ďábelské!“

„To máš pravdu,“ zněl Nesrecův pobavený komentář.

„Chlapec je velice chápavý. Hned uvidíme, jak moc se umí ovládat.“

Tokaro cítil žár cejchovacího železa dávno předtím, než se mu rozžhavená ocel přitiskla ke kůži. Prudká, bodavá bolest ho donutila zaječet, do nosu mu stoupl pach spáleniny. Opustily ho smysly, upadl do bezvědomí a bezvládně visel konzultantovi v náručí.

Nesreca chlapce zklamaně pustil a ten dopadl do slámy na zemi.

„Málem jsem si myslel, že se v tom chlapci skrývá něco mimořádného,“ přemítal a díval se na vypálený znak Bardriců, který teď hoch bude po celý život nosit a který ho vyvrhne ze společnosti, jakmile na něj někdo přijde.

Podřepl. „Inu, i já se mohu mýlit.“ Natáhl ukazováček a

zabořil špičku nehtu do královského znaku. „Ale pro případ, že bychom se ještě někdy setkali, nechám na tobě i své znamení.“

Nehet vyryl do kůže rozmáchlé „I“, z ranky vystříkla krev. Jednu kapku krve si nabral na bříško prstu a ochutnal ji. Labužnicky přivřel oči.

„Znal jsem tvory, kteří by za toto nevinné stvoření a čirou životodárnou tekutinu byli ochotni zničit celá města.“

Z Hemerocova hrdla se vydralo tlumené zavrčení. „Ne, ty ho necháš na pokoji.“ Nesreca se zvedl, oči mu rudě zaplály.

„Byl bych ti ho věnoval, kdybys pečlivěji plnil úkoly. Teď běž hledat Paktai. Brzy ji budeme naléhavě potřebovat, abychom dostali Kensustrii do kolen. Ilfaris se zanedlouho seznámí s nejnovějším výtvorem našich konstruktérů, Tersion bude bez podpory Angorského císařství snadnou kořistí. Jenom ty zatracené rákshasy nám ještě nadělají kupu potíží. Při tom ji budu potřebovat.“

Hemeroc se ponořil do stínů a zmizel.

Nesreca se pátravě rozhlédl kolem sebe, jestli nenajde něco, čím by si očistil ruce, nakonec si je otřel o chlapcovy šaty.

„Stráže!“ zakřičel na vojáky. „Polijte tomu zloději rány slanou vodou a strčte ho do cely, aby si odpočinul. Zítra ráno ho vyhoďte před brány města.“

Konzultant pomaloučku vystoupal po schodech vzhůru a v myšlenkách se již zaobíral příštím úderem na spolek států

na jihu kontinentu. Kapitola „Balasy“ byla pro tuto chvíli prakticky uzavřená.

Kroky ho vedly k velkému banketu, salvy z pušek zaznívaly jako tlumené rány.

Má ještě jeden a půl roku, aby splnil slib, který dal kabcaře. Stihne to jen těsně, ale pořád se to dá zvládnout. V

duchu před sebou viděl rudovlasou krásku, jak sedí na trůnu, řídí osud Ulldartu a snaží se rozšířit moc na sousední kontinent. Nepochybně se na něm bude skvěle vyjímat.

Dokonalá figurka, a to ve všech významech tohoto slova.

Jenže kdo kdy uvěří takové jedovaté zmiji?

Očima přelétl dav hostů, v němž zahlédl i Aljašu.

Kabcara se na něj krátce usmála a poté si hned zakryla rty vějířem, aby tak skryla vše, co by ji mohlo prozradit. Jenže on je možná nejlepší krotitel hadů, jaký existuje. Zvatochna sledovala, kam se její matka dívá, všimla si konzultantova návratu a i koutky jejích úst se zvedly. Tadca se v intrikování vyznala přinejmenším stejně dokonale jako její matka. Byl zvědavý, kdy se ho poprvé pokusí vydírat. Za chůze si vzal skleničku sektu a vydal se ven za kabcarem.

„Už jsem celou záležitost vyřídil, Vznešený pane,“ podal tlumeným hlasem panovníkovi zprávu.

Lodrik zničehonic vytáhl od opasku pistoli, zamířil na poškozenou řepu a vypálil. Kulka prolétla přesně středem a roztrhala hlízu na kusy. „Děkuji, Mortvo.“ Hosté opět nadšeně zatleskali.

„Když chlapci dávali cejch, řval, jako by ho na nože brali,“ vyprávěl konzultant dále, přičemž pozorně sledoval reakci mladého panovníka. Za řeči usrkával z nápoje.

Lodrikova ruka sklouzla k druhé pistoli a rádce si na okamžik myslel, že se ústí obrátí proti němu. Potom se hlaveň prudce zvedla, střelný prach se s rámusem vznítil, ale rána šla mimo. Kabcar se musel chvíli soustředit, udělal rukou strohé gesto a řepa se pod dopadem magických sil rozpadla. „Kulka potřebovala trochu delší dobu,“ procedil zamračeně. Dámy a pánové se dvorně zasmáli a opět zatleskali. Lodrik se na bratrance upřeně zadíval. „Neradujte se z jeho bolesti. Dostal sice trest, ale jenom jestli byl oprávněný? Protože jsem si jistý, že moje dcera není na těch událostech bez viny.“

„Taková něžná bytost? Prosím vás, vždyť je to celá matka,“ oponoval Nesreca. Rána, která minula cíl, nemusela nic znamenat, ale v duchu se ještě více utvrdil v podezření, jež v něm vzklíčilo.

„Ano, celá matka.“ Lodrik nabil pistole a zadumaně je zasunul za opasek. „Bohužel.“

*

Tokaro se vzbudil bolestí, jak ho rána na zádech pálila.

Stálo ho obrovskou námahu, jenom když se měl na pryčně

zvednout. Zaúpěl. Rychle si setřel slzy, které mu vhrkly do koutků očí, a rozhlédl se kolem sebe. Stráže ho strčily do jedné z cel, dveře zůstaly pootevřené a padalo jimi dovnitř trochu světla. Zvenčí k němu dolehlo chrápání mužů, kteří ho hlídali.

Po špičkách se připlížil ke dveřím a vykoukl ven.

Skutečně, tři vojáci usnuli vsedě na židlích, na stole před nimi ležely zbytky banketu, které jim někdo přinesl. A tři prázdné láhve od vína, které zřejmě byly příčinou jejich hluboké dřímoty.

V chlapci to vřelo vztekem. Uzrálo v něm přesvědčení, že ho Zvatochna zradila a zranila jeho city. Přestože nedopatřením prozradil jejich společné tajemství, ona ho před očima všech přítomných zesměšnila a odvrhla jako otravného psa, s nímž si nějakou dobu hrála a který ji přestal bavit. Jí vděčil Tokaro za to, že měl na lopatce kabcarův cejch. Rovněž kabcar, kterého považoval málem za tchána, ho zklamal, protože dovolil, aby se s jeho nejlepším jezdcem zacházelo jako s obyčejným zlodějem.

Ale když už se stal lotrem, tak ať ten cejch aspoň stojí za to. Kabcar mu Treskora daroval a on mu ho rozhodně nevrátí. Raději zemře.

Tak tiše, jak jen dokázal, vyšel z cely a kradl se po schodech nahoru. Několikrát si zašel, ale nakonec našel cestu místnostmi a chodbami ven na cvičiště. Začalo jemně

mžít a déšť mu zchladil popáleninu na zádech, v níž mu neustále tepalo.

Pořádně nevěděl, kam má jít, areál paláce byl příliš velký a rozlehlý. Nerozhodně se šoural kolem zdi a vyhýbal se strážím na pochůzce, až dorazil k prosté fasádě naznačující, že by mohla být částí stájí. Ve vzduchu se jemně vznášel koňský pach.

Tokaro konečně objevil otevřené okno, jímž se mohl protáhnout dovnitř. Bolest dosud ani trochu nepolevila, a když se při neopatrném pohybu otřel zády o rám okna, uklouzl mu přidušený výkřik. Zaúpěl a po hlavě se zřítil do kupky sena. Pichlavá stébla jeho zmučené lopatce nijak neprospěla.

Koně vyděšeně zafrkali a tančili ve stáních sem a tam.

Hoch se s bolestným výrazem v obličeji zvedl na nohy a vrávoral od jednoho stání k druhému, ale svého hřebce nikde nenašel.

Jak to tak vypadalo, o rozrušená zvířata ani o hluk se nikdo nestaral, takže si dopřál chvilku odpočinku. Pak vyšel ze stáje, aby prozkoumal koňská stání na druhé straně.

Když se oknem podíval do komůrky pro služebnictvo, zůstal v údivu stát. Spatřil jednu z nových zbraní, která tam stála opřená o zeď.

To by se mu taky líbilo. Ale nejdříve musí najít Treskora.

Setkání s hřebcem na sebe nedalo dlouho čekat. Bělouš zaržál a radostně zafrkal, když ucítil chlapcův pach.

Tokaro mu nasadil sedlo a k němu přivázal cestovní brašny. Chvílemi musel práci přerušit a počkat, až se bolest trochu zmenší. Po zdánlivě nekonečné době vedl koně přes dvůr a při každém cinknutí kopyta o zem měl strach, že se otevřou dveře a okna a pacholci vyběhnou ven. Ale Ulldrael ho určitě provázel a seslal na lidi v paláci hluchotu.

Zavedl Treskora k vratům do druhých stájí a nechal ho stát pod ochranou stínů. Potom se vrátil k domu, v němž oknem zahlédl pušku. Pohled dovnitř mu prozradil, že tam nikdo není.

Váhavě vešel. Neustále se měl na pozoru a byl připravený vyrazit jako blesk k hřebci a utéci. Zadní část místnosti byla oddělená závěsem, odtamtud zaznívalo prudké, vášnivé sténání nějakého muže a ženy. Strážný zřejmě bral svůj úkol na lehkou váhu, což se Tokarovi velice hodilo.

„Jenom pokračujte,“ zašeptal chlapec a po špičkách se plížil k protilehlé stěně, o kterou se opíralo deset pušek.

Nejdříve si přivlastnil kabát vojenské uniformy, pohozený na židli, a přehodil ho přes sebe. Zaskřípal zuby, spálená citlivá kůže se bouřila proti doteku hrubé látky.

Vzal si jeden z váčků se střelným prachem, k opasku si pověsil pytlík s kulkami a ukradl jednu z pušek včetně řemenu, který k ní patřil a na němž bylo zavěšené veškeré

příslušenství. Puška mu málem spadla na zem, netušil, jak je těžká, a její váha ho velice zaskočila.

Potichoučku a se zatnutými zuby opustil strážnici. Kořist uložil do brašen, puška trčela u sedla hlavní vzhůru jako tyč od korouhve.

Poté se hoch s vynaložením posledních zbytků sil vydrápal do sedla a s nevalným výsledkem se snažil udržet bělouši na zádech, přičemž vedl Treskora ze dvora k hlavní bráně.

U obrovské mříže stáli dva vojáci a tiše se mezi sebou bavili. Když v mlhavém, slabém světle nadcházejícího dne spatřili podivuhodnou dvojici, zvědavě se k ní vydali.

„Kampak máte namířeno?“ vyptával se jeden. „Copak musí královský jezdec vyřídit tak brzy po ránu, že ještě před rozbřeskem vyjíždí z paláce?“

Podle mužova tónu a přátelského chování si Tokaro domyslel, že dosud nebylo oficiálně oznámeno, že ho kabcar zbavil místa. Vzchopil se, napřímil záda a přiměl se k úsměvu. „Ráno je nejlepší doba, když si chcete s koněm někam vyjet. Jsou ještě čerství a krev jim lépe proudí tělem.“

„To by mě nenapadlo,“ podivil se voják a pokynul kamarádům, aby otevřeli vrata. „Kdy se zase zúčastníte nějakých závodů?“

„Uvidíme,“ procedil hoch s námahou, po zádech mu přejela vlna bolesti. Znovu zasténal.

Strážný se na něho ustaraně podíval a sáhl po uzdě. „Je s vámi všechno v pořádku?“ Pohled mu padl na hlaveň pušky.

„Nemám vás raději odvést zpátky?“

Druhý muž u brány se zarazil ve svém počínání, brána se otevřela nanejvýš tak na šířku jednoho muže.

„Ne, ne,“ odporoval Tokaro až příliš rychle a pobídl patami koně do slabin, aby ho přiměl k chůzi.

Voják nesundal ruku z uzdy. „Co to máte v sedlové brašně? Můžu se na tu věc podívat?“

„Ale ovšem,“ odpověděl hoch a čekal jenom na to, kdy muž pustí koženou uzdu. Jakmile byla volná a voják sáhl po pažbě pušky, vyrazil Tokaro povzbudivý výkřik. Bělouš vystřelil a prohnal se úzkou mezerou v bráně rychleji, než kterýkoli ze strážných stačil zareagovat.

Tokaro visel v sedle jako mokrý žok, zatímco se hřebec hnal uličkami Ulsaru, které se zvolna plnily lidmi. V trysku přeskočil káru, která nečekaně vyjela z boční uličky, a v záři vycházejících sluncí pádil k městské bráně kolem halekajících stráží, jež by rády věděly, proč má jezdec tak naspěch a snaží se co nejrychleji opustit Ulsar.

Po čtyřech verstách přešel Treskor do mírného klusu a hledal si vlastní cestu. Tokarovi vystačily síly už jen na to, aby se napůl v bezvědomí chytil hřívy a držel se v sedle.

Nakonec se mu nepodařilo už ani to.

*

Smysly mu omámil pronikavý, štiplavý pach a donutil ho proti vlastní vůli otevřít oči. Tokaro zíral do ženského obličeje, jehož rysy byly znetvořené leprou. S řevem se na posteli, do níž ho neznámí lidé uložili, odsunul co nejdále dozadu.

„Jenom klid. Jsi v bezpečí,“ snažila se ho žena uklidnit, neměla však moc úspěch. Na tmavě hnědých rtech měla černé skvrny, na nichž choroba zanechala první známky.

Nepotrvá dlouho a i tam malomocenství rozežere maso i kůži. Dírami na čele, u jařmové kosti a na tváři již nyní prosvítala holá kost, kůže kolem očí se z větší části rozpadla.

Žena se smutně zvedla z pelesti a zašroubovala lahvičku s voňavou vodou. „Raději přivolám někoho jiného.“

Chlapec si osahával obvaz, halící jeho nahou hruď.

Rozhlédl se po skromně zařízeném pokoji a vedle postele objevil sedlové brašny a pušku.

Když se zvedl na nohy, zjistil, že bodavé škubání v zádech zmizelo. „U Ulldraela Spravedlivého, kde to vlastně jsem?“

Opatrně přešel k oknu a podíval se ven. V okolí spatřil pár ošuntělých chatrčí, osada byla obehnaná vysokými palisádami. Pak objevil strážní věž, tyčící se do výšky přímo vedle vstupní brány.

Je to snad vesnice mrtvých? Ale ty už přece dávno neexistují. Co když se ho ta žena dotkla?

Do místnosti vstoupila druhá žena, mohlo jí být tak třicet let, a usmála se na chlapce. Oblečená byla v prostém kroji, měla hnědé oči a na hlavě dlouhé hnědé vlasy spletené do copu. Opatrně se k němu blížila. „Bjuta ti nahnala strach, nemám pravdu?“

Tokaro ohrnul nos. „Jenom se ke mně moc nepřibližuj,“

prohodil podezřívavě. „Kdo ví, jaké nemoci s sebou vláčíš.“

„Sympatický chlapík,“ zasmála se žena tiše. „To je dík za to, že jsme tě vytáhli z bláta?“

V chlapci se okamžitě ozvalo špatné svědomí. „To není nic osobního, to musíš pochopit. Jsem ti za pomoc moc vděčný. Ale…“

„Teď nevíš, jestli se máš radovat, nebo ne,“ pomohla mu. Napřáhla ruku. „Já jsem Damaša, představená vesnice.“

Mladík se váhavě podíval na její prsty. „Neměj strach, nemám nic, co by ti mohlo ublížit. Nejsem nemocná.“

„Opravdu ne?“ Pořád ještě velice opatrně jí podal ruku a pak si dlaň skrytě otřel o kalhoty. „To je vesnice mrtvých?

Myslel jsem si, že už několik let neexistují, od té doby, co kabcar nechal poddané léčit. Já se jmenuju Tokaro Balasy.“

Pokud žena o závodním jezdci Jeho Veličenstva někdy předtím slyšela, mistrovsky to skrývala. „Těší mě, že jsem se s tebou seznámila, Tokaro,“ kývla na něj. „A ano, tohle je vesnice mrtvých. Ty nezmizely. A taky nás neubylo.“

Posadila se na postel a změřila si chlapce zkoumavým pohledem. „Masti pomohly. Spáleniny se rychle hojí.“

„Mě zradila jedna žena,“ řekl hoch vážně. „Zapřela naši lásku.“

„Tak, jedna žena,“ pronesla Damaša chápavě, jako by bylo naprostou samozřejmostí, že třináctiletý chlapec mluví o lásce. „Ale všechny ženy nejsou takové.“

„Ty mi nevěříš,“ domýšlel si Tokaro. „Chtěl jsem si vzít tadcu za ženu, ale ona…“ na okamžik se odmlčel. „To nic, zapomeň na moje slova. Beztak bys mi nevěřila.“

„Tahle vesnice je plná různých historek, Tokaro. Mnohé z nich jsou pravdivé, jiné vylhané,“ řekla představená. „Ale tomu, kdo sem přijde, je zpravidla všechno jedno. Ty jsi výjimka, protože předpokládám, že tu nebudeš chtít zůstat až do konce svého zatím mladého života.“

Chlapec se otřásl. „Ne, jenom to ne.“

„To bylo upřímné.“ Damaša vstala. „Našli jsme tě na cestě, ležel jsi vedle koně. Pokud je to tvůj kůň.“

„Věnoval mi ho kabcar,“ vysvětloval mladík.

„Zajisté. Měls horečku a na lopatce hnisající ránu jako od něčí čepele. Vypadá skoro umělecky, budeš tam mít jizvu v podobě ‚I‘, ale s několika krucánky.“ Tokaro si nevzpomínal, že by se cestou z Ulsaru někde zranil. „Starali jsme se o tebe dva dny a Bjuta měla za úkol vzbudit tě, aby ses mohl najíst.“

„Já se vám odvděčím,“ slíbil Tokaro. Modré oči se vážně zadívaly na představenou. „Nelhal jsem. Ten hřebec je mým majetkem.“

„To nehraje žádnou roli, jak jsem již řekla,“ opakovala žena. „Můžeš tady zůstat tak dlouho, jak budeš chtít. Ale kdyby se tu objevili vojáci, nebudeme tě zapírat. Jsi odsouzený zloděj, tvoje rány to dokazují a já nedopustím, aby se moje vesnice kvůli tobě proměnila v prach a popel.“

Tokaro pořádně nevěděl, co na to říct. „Co je s těmi chatrčemi? Odkud sem nemocní přicházejí?“

Damaša se hořce zasmála. „Odkud asi? Stejně jako dřív z okolních vesnic a měst. Všechny nemoci se ani zdaleka nedají vyléčit. Nebo se léčitelé zdráhají nemocným pomáhat. A proto je v naprosté tajnosti dopravují z bývalých chrámů sem k nám. Města jsou pořád čistější a čistější, zatímco lidé uvnitř palisád vyhnívají, plivou vnitřnosti nebo se v šílenství potácejí životem, dokud je smrt nevysvobodí.“

„A ty jsi tady dobrovolně?“ Chlapec něco takového nemohl pochopit a jeho údiv byl téměř hmatatelný.

„Někdo se o ně přece musí starat, nebo ne? Můj otec Damoš tady kdysi byl představeným a já jsem převzala jeho funkci. Trochu se vyznám v mastech a tinkturách nebo vyjednávám s bahenními nestvůrami, které nám ze soucitu přenechávají bylinky i jiné věci. Přestože nevypadají jako lidé, jsou mnohem lidštější než většina urozených

Tarpolanů.“ Damaša se usmála. „To by sis asi nemyslel, že ne, Tokaro?“

„Ne,“ odvětil mladík udiveně. „Ale co je s kabcarem?

Proč jim nepomáhá? Je přece k lidem tak velkorysý.“

Představená mírně naklonila hlavu. „Podle mě vůbec neví, že existujeme. Nebo je mu jedno, že jsme odsouzení k životu v naprostém odloučení.“ Otočila se ke dveřím.

„Pokud se tomu dá říkat život.“

„Co vlastně potřebujete nejvíce?“ zavolal za ní chlapec.

„Vaslecy,“ ozvalo se zvenčí. „Bez peněz si nemůžeme nic koupit. A zdraví po nás požadují, abychom za všechno platili dvakrát víc než ostatní, prý kvůli nebezpečí. Ulsarský guvernér navíc za každou hlavu inkasuje ‚daň z malomocenství‘. Ale v tom nám nemůžeš příliš pomoci.“

Tokaro cítil, jak se v něm zvedá spravedlivý hněv vůči těmto skutečnostem a zdravým lidem, kterým neštěstí druhých přináší dvojnásobný zisk.

Vzal do ruky pušku a opasek a začal opakovat proceduru, při níž tehdy vojáky pozorně sledoval. Nakonec natáhl páčku s namotaným doutnákem a zapálil ho. Když stiskne spoušť, tak pokud udělal všechno správně, musí žhnoucí šňůrka maličkou dírkou na boku hlavně zapálit střelný prach a donutí ho k explozi. Ta zase katapultuje kulku z hlavně.

Mládenec vyběhl ven. „Damašo!“ Žena se otočila.

„Podívej se! Tím vám pomůžu přijít k penězům.“

Zvedl úzký, pravoúhlý rámeček na hlavni nahoru a zamířil pomocí dvou hrbolků uprostřed a na konci hlavně na gong na strážní věži. Pak zmáčkl spoušť.

Střelná zbraň s rachotem a kouřem vyslala střelu, která sice minula kulatý signální gong, ale přerazila řetízek, na němž visel. Gong se divoce točil kolem vlastní osy, nyní už držel jenom na jednom řetízku.

Tokaro udiveně seděl na zadku, měl pocit, jako by od někoho dostal do pravé tváře pořádnou facku, před ním ležela kouřící puška. Zbraň měla tak silný zpětný ráz, že se neudržel na nohou. Od vzdálených stromů tiše doléhala ozvěna výstřelu.

Obyvatelé vesnice vyděšeně vycházeli z chatrčí. Damaša se nejdříve polekaně podívala na něj, potom na věž.

„Tokaro, pro všechno na světě, cos to sem přinesl?“

„To,“ vysvětloval hoch pyšně a vyskočil, přičemž si třel tvář, „je puška. A tou se postarám o spravedlnost. Guvernér uvidí, co má z toho, že po vás vyžaduje placení daní.“

KONTINENT KALISSTRON, BARDHASDRONDA, LÉTO 457 P. S.

„Už jste slyšeli moji nejnovější historku?“ Arnarvaten se odpoledne vřítil jako velká voda do chaloupky, kde právě Matuc, Lorin a Fatja seděli u stolu a počítali, kolik peněz jim zbývá do konce měsíce. Příjmy a úspory čtenářky osudů jim zřejmě vystačí, aby rodinka vydržela do konce roku. I když jen tak tak.

Vypravěč narazil do stolu tak prudce, až některé mince s cinkotem spadly na zem.

„To jsem ale nešika,“ omlouval se Arnarvaten a rychle začal sbírat popadané kovové plíšky s vyraženým znakem.

Aniž by si toho ostatní všimli, propašoval mezi ně z rukávu několik dalších.

„Myslím, že to pokaždé děláš naschvál a vždycky vrazíš do stolu právě ve chvíli, kdy počítáme peníze,“ povzdechl si mnich. „Teď můžeme začít znovu.“

„Je mi líto, Matuci.“ Arnarvaten předstíral, že ho to mrzí.

Fatja mu věnovala láskyplný pohled a vděčný úsměv.

Trik svého snoubence už znala nazpaměť.

Tváře přistiženého vypravěče krátce zalil decentní rudý nádech, potom se muž rychle posadil. „Tak jak se vám vede?“

„Jako vždycky,“ odpověděl Lorin a ušklíbl se. „Jsem čím dál silnější. Akrar mi slíbil, že už brzy budu smět sám okovat koně.“ To, že ho pochválil i Valjakov, raději zamlčel. Všichni nemuseli vědět, v jakém umění ho tělesný strážce každý den zdokonaluje.

Kalisstroňan na zkoušku štípl chlapce do paže a uznale protáhl obličej, chloupky pečlivě sestřiženého kníru přitom vytvořily nový vzor. „Udivuješ mě. Už dnes bys mě porazil v páce.“

„To taky není žádné umění,“ utrousil hoch se smíchem a pokusil se udělat si z přítele trochu legraci. „Valjakov pořád říká, že z vyprávění historek člověku svaly nenarostou.“

„Zato mě lidé rádi poslouchají. Dokážu jim hlasem nahnat strach i uklidnit je, rozesmutnit i rozveselit, rozesmát i rozplakat. To tvoje svaly taky umí?“ opáčil Arnarvaten.

„Přiznávám, že v létě je poptávka po večerní zábavě spíše skromná, ale můžu ti říct, že v zimě já ani tvoje sestra často nevíme, jak navštívit všechny domy, kde si lidé chtějí vyslechnout pohádku, pověst nebo historku.“

„Kdybys uměl zpívat, měl bys i v létě hodně peněz.“

Matuc mu nalil sklenici vody.

„Kalisstra si nepřála, abych uměl naladit správné tóny. A než aby někomu kvůli mně zkyslo mléko, zůstanu raději u mluvení.“ Políbil Fatju. „Ale ty bys to rozhodně měla zkusit.“

„Už na tom pracuju, ty jeden dotěrný chlape,“ zamračila se Fatja a odtáhla se od něj. „Když ses k nám vřítil do dveří, chtěls nám jít na nervy s některou ze svých nesnesitelných historek, pokud jsem tomu správně rozuměla. Je to tak?“

„Říkáš nesnesitelných?“ Arnarvaten zkrabatil čelo a zkřížil ruce na prsou.

„Ale prosím tě,“ žebronil Lorin. „Nikdo neumí vyprávět historky tak hezky jako ty.“

„No dobrá.“ Vypravěč se dal obměkčit. „To ale není obyčejná historka. Dozvěděl jsem se o ní teprve nedávno a prý je to naprostá pravda. Připadala mi moc zvláštní a povzbudila mě k tomu, abych si z ní udělal vlastní pohádku.“ Tajuplně ztlumil hlas. „Stalo se něco strašného.“

Zkroutil obličej do děsivé grimasy. „Co myslíš, malý Lorine? Sneseš její obsah, nebo budeš starší sestře způsobovat křikem bezesné noci?“

„To se spíš ona bude tisknout ke mně, než abych já dostal strach,“ bránil se mládenec troufale. „Já už se umím docela dobře bránit.“

Matucovi při těchto slovech zastřely obličej chmury. V

duchu viděl, jak se jeho chráněnec ohání meči a používá magii, aby mohl ubližovat lidem a dopouštět se špatností.

Nic však neřekl. Lekce u Valjakova probíhaly s jeho tichým souhlasem, ale ve skutečnosti je neschvaloval. Fatja mu tak dlouho promlouvala do svědomí, až nakonec upustil od původního úmyslu a nezakázal chlapci chodit za obrovitým

holohlavým mužem. Navíc mu Lorin při Ulldraelovi i Kalisstře přísahal, že všechno, co se naučí, použije jenom na svoji obranu.

„Nuže tedy, vážené publikum,“ pozvedl Arnarvaten hlas a upoutal tak jejich pozornost. „Zavřete ústa a otevřete uši, abyste slyšeli, co ještě nikdo před vámi neslyšel!“ Vypravěč jako vždy využíval gesta a mimiku, aby změnou hlasu a rytmu zdramatizoval vyprávění. „Není to tak dávno, co se na našem kontinentě událo něco příšerného.“

„Nebylo to tehdy, když se ti Fatja pokusila upéct koláč?“

dobíral si ho Lorin a škodolibě se ušklíbl.

„Mlč, ty klacku! Rušíš mě a nemůžu se pořádně soustředit.“ Arnarvaten využil nedobrovolné přestávky a vytáhl etuji s pověstnými bylinkami, jimiž si Kalisstroňané zpříjemňovali život. „Fatjo, byla bys tak hodná a udělala mi šálek?“

Dívka ho obdařila vyčítavým pohledem hnědých očí.

„Ale jenom výjimečně.“ Mladá žena postavila na pec kotlík, aby připravila bylinkový odvar, jemuž se říkalo „njoss“ a dostali jste ho ve všech hostincích ve městě.

Kalisstroňané nepili alkohol, ale odvar, který získávali ze sušených listů a lili ho do sebe po litrech, se mohl snadno srovnávat s účinky pálenky, jenom jste po něm nebyli opilí.

Leckterý vypravěč si na něm dokonce vypracoval závislost, protože v opojném stavu se v něm rodily stále nové a nové myšlenky. Nápoj mnoha lidem doslova rozežral

vnitřnosti, protože nechtěli pít nic jiného, a poté na jeho následky umírali v krutých bolestech. Fatja chtěla snoubence uchránit před podobným osudem, proto mu konzumaci nápoje silně omezila. Zatímco Arnarvaten přerušil vyprávění, přidružil se k nim i Blafjoll.

Po přestávce a vydatném doušku njossu pokračoval vypravěč s povídáním.

„Město Vekhlathi je již po mnoho staletí vyhlášené skvělými rybáři, a k těm nejlepším, co tam kdy žili, patřil Mänte Valtolin.

Mänte Valtolin vlastnil síť, kterou údajně obdržel od samotné bohyně Kalisstry, jak sám neustále říkal. Před ostatními rybáři a námořníky, kteří měli na lovu méně štěstí, se chlubil tím, jakého požehnání se mu od Bledé bohyně dostalo.

Jednoho dne vyplul s nejstarším synem na moře a nahodil síť. Tentokrát však v okách neuvízla žádná velká ryba, jak tomu jindy zpravidla bývalo. Valtolin a jeho syn se tomu velice divili, starší muž měl strach, že se mu budou ostatní rybáři posmívat, jestli se vrátí domů s tak malou kořistí. Proto vesloval s lodí dále na širé moře, až tam, kde je voda černá a nebezpečná.“

Arnarvaten pohlédl do napjatých tváří posluchačů a pokračoval.

„Vyhodil kotvu a zůstal půl dne na místě. Ryby ale zmizely. Když chtěl železný hák vytáhnout, kotva se nehnula ani o píď, jako by ji někdo nebo něco drželo.

Spolu se synem tahali řetěz spojenými silami tak mocně, až málem převrátili člun. Valtolin však nechtěl o kotvu přijít, na to byla příliš drahá. Loď, řetěz i kotva byly navzájem nerozlučně spojené.

Tak poslal syna dolů, aby mořské dno na místě propátral.

Pak ho už nikdy neviděl.“

Vypravěč zapálil svíci a postavil ji na stůl tak, aby měl obličej osvětlený, ale přitom zůstal zčásti v pološeru.

„Rybář téměř do setmění čekal na návrat nejstaršího syna. Sám se neodvážil ponořit do mořských vln. Loď visela na řetězu jako malý poslušný pejsek, byla pevně ukotvená a nemohla se pohnout z místa.

Když nastala noc a Valtolin v pláči a zoufalství upadl do polospánku, zespodu na dno člunu něco zaklepalo. Tři duté údery.“

Vypravěč třikrát dupnul nohou a posluchači sebou polekaně trhli.

„Rybář si pomyslel, že to je jeho syn, který se nějakým zázrakem zachránil. Když vnořil ruce do vody a snažil se ho zachytit, narazily jeho prsty na podivná, děravá prkna.

Musela z černé hlubiny vystoupat k hladině a narazit do loďky.

Najednou,“ Arnarvaten vyskočil, „něco mocně zatahalo za řetěz. Jenom jedinkrát, ale loď se na podivně hladké, mrtvé, neživé hladině roztančila jako skořápka od ořechu.

Sotva se voda uklidnila, něco opět zatáhlo za řetěz. Ten se napjal a záď lodi se kousek po kousku nořila dolů, až okraj klesl skoro na úroveň mořské hladiny.

Valtolin strnulý děsem a hrůzou dřepěl na vyvýšené přídi a neodvažoval se pohnout, aby se člun nepotopil.

Mořská hladina se zavlnila, voda začala jemně kroužit a z hloubky se vztyčila natažená, bledá ruka. Stékaly z ní třpytivé kapky, ozářené zlovolnou září obávaného dvojhvězdí, poté prsty ruky sevřely na zádi okraj lodi.

Z vln se zvedla druhá, neméně bledá a výhružná ruka a spočinula vedle levice.

Rybář ječel strachem, protože si myslel, že se k němu vrací mrtvý syn a chce se mu pomstít za to, že na mořském dně zahynul a otec neprojevil zájem zjistit, co se mu dole přihodilo. Jenže stalo se něco jiného.“

Arnarvaten pomalým krokem obešel posluchače, které jeho vyprávění dokonale upoutalo.

„Ve stříbrném světle měsíců vystoupila z vod žena. Její nahé tělo se vlhce třpytilo mořskou vodou, když se přehoupla do člunu a blížila se k rybáři. Oči jí rudě zářily jako žhnoucí uhlíky, hlas jí skřípal a vrzal jako větve starého stromu, když se o sebe otírají ve vichřici. ‚Dovezeš mě na zem, smrtelníku, nebo ti zaživa vyrvu srdce z těla.‘

Valtolin jí to nedokázal odmítnout, až příliš lpěl na životě. ‚Ale kotva nás nepustí z místa,‘ řekl děsivé ženě.

Ta oběma rukama popadla řetěz a rozervala ho, jako když krejčí přetrhne nit. Bez dalšího slova se posadila na lavici a upřeně na rybáře zírala.

Valtolin se jí neodvážil položit jedinou otázku. Strachy se třásl jako osika a bez ustání se opíral do vesel, dokud nedorazili k břehu.

Žena se zvedla. Nahota jí ani v nejmenším nevadila, prostě vyskočila na břeh a rozběhla se do noci.

‚Kdo jsi?‘ Rybář přemohl strach, zvítězila v něm zvědavost. ‚A kde je můj syn?‘

Ženiny děsivé oči se k němu otočily. Rudá záře planula tak intenzivně, že se mu navždy vypálila do vzpomínek. ‚Já jsem číslo Jedna. Ničitelka, Likvidátorka. Ptulamovo dítě.

Kdo se proti mně rouhá, zemře ve žhnoucím ohni. Kdo se mi vysmívá, skončí život v nepředstavitelném utrpení. A kdo mě patřičně neuctívá, na toho čeká nekonečná trýzeň.‘

Rybář měl pocit, že se mu v útrobách šíří žár a pálení, jako by se jeho vnitřnosti ocitly v ohni. Po těle mu naskákaly puchýře, plný strachu skočil do vody, aby unikl ničivému pohledu jejích očí. Když se vnořil do moře a schoval se pod trupem lodi, stoupaly od něj obláčky páry.

Nyní již tušil, jaký osud připravila krutá bytost jeho nejstaršímu synovi. Bolesti postupně doznívaly.

Když se odvážil ve skrytu za lodí zalapat po dechu, byla žena pryč.

Valtolin se vrátil domů do Vekhlathi jako zlomený člověk, povyprávěl ženě o příšerné hrůze, kterou zažil, a ještě během vyprávění přišel o rozum. Žhnoucí oči čísla Jedna mu vypálily mozek…“

V domku panovalo mrtvolné ticho, což Arnarvaten zaregistroval s pocitem naprostého uspokojení.

Plamen svíčky se zachvěl v jemném závanu větru a téměř zhasl.

Fatja okamžitě zakryla plamen rukou, aby jediný zdroj světla zachránila. Vypravěč postřehl, že jí na rukou naskákala husí kůže.

Matucovi vířily v hlavě myšlenky jedna přes druhou. To, co Arnarvaten tak brilantně vyprávěl jako pohádku, mělo pravdivé jádro, které mu nahnalo stejný strach, jaký cítil neblahý Valtolin, když se mu bytost vyhoupla na palubu.

Fatjin ustaraný obličej mu prozradil, že dívku trápí stejné obavy.

Vypravěč se spokojeně usmíval a usrkával njoss. „Už vidím, že tuhle hrůzostrašnou pohádku po mně budou v zimě chtít všichni lidé v celé Bardhasdrondě. Na všechny působí obrovským dojmem.“

„To bylo vynikající,“ pochválil ho Blafjoll uznale. „Já jsem o té historce slyšel jenom v náznacích, ale tys ji

přepracoval a zdokonalil.“ Sáhl do kapsy a chtěl vylovit nějakou minci, jenže Arnarvaten odmítl.

„Ne, Blafjolle, to není nutné. Byli jste posluchačstvo, na kterém jsem si tuhle historku vyzkoušel, a za to nic nechci.

Teď vím, že mi pěkně naplní váček, jakmile se dny prodlouží. Hostinští v hospůdkách se budou o mě rvát, jenom abych k nim přišel.“

Lorin zůstal podezřele klidný a díval se na svíčku.

„Znamená to, že na tom vyprávění je kus pravdy?“ vyptával se poněkud stísněně. „Opravdu tu ta bytost teď někde pobíhá?“

„Vidíš, cos napáchal,“ plísnila Fatja snoubence.

„Naháníš mému bratříčkovi strach.“ Položila chlapci ruku přes rameno.

„Hej! Přece tvrdil, že si umí ubránit kůži,“ bránil se napadený. „Ve skutečnosti by už měl být dost starý a nevěřit takovýmhle strašidelným historkám.“ Sklonil se k Lorinovi.

„Neměj strach.“

„Co,“ řekl Matuc a musel si nejprve odkašlat, protože měl sevřené hrdlo, „co sis vymyslel, a co přesně je pravda?“

Arnarvaten se zády opřel o židli a shrnul si černé vlasy z obličeje. „Byl jsem přednedávnem na cestách, a to i ve Vekhlathi, a tam jsem potkal rybáře, kterého jsem později ve vyprávění přejmenoval na Valtolina. U skleničky odvaru mi stručnými slovy povyprávěl to, co jste právě slyšeli. Měl jsem dojem, že je rád, že ho někdo poslouchá. Lidé ve městě

si myslí, že se zbláznil, a většina z nich soudí, že syna hodil přes palubu on sám, protože si s ním nikdy pořádně nerozuměl. Ale samozřejmě mu nemůžou nic dokázat.“

„Jsi si jistý, že žena řekla právě ta slova?“ vyptával se ho dále duchovní. „A kdo má být ten Ptulam?“

„To také přesně nevím, rybář dost šišlal. Nejdříve jsem si myslel, že řekl Tzulan, ale to mi dávalo ještě menší smysl.“ Vypravěč příběhů pokrčil rameny. „Myslím, že měl vidiny. Ale to, co jsme z toho on a později i já udělali, má říz. Příběh má nejlepší předpoklady k tomu, aby se z něho jednoho dne stala slavná legenda, nemyslíte?“

„Já jsem o tom přesvědčený už teď,“ souhlasil Blafjoll.

Tzulanovo dítě. To byla Paktai, jedna z Druhých bohů.

Matuc se zvedl a zmizel za závěsem, kde se nacházela Ulldraelova socha. Zanedlouho zaznívaly domkem mnichovy tiché modlitby.

„Co se mu stalo?“ zeptal se Arnarvaten zaraženě. „Je to přece jenom obyčejná historka.“

„Možná ne,“ odvětila Fatja váhavě. Vzrušeně vyprávěla, co se tehdy odehrálo na palubě kogy, než loď klesla ke dnu, a kdo zavinil její potopení. Také Lorin teď poprvé slyšel o událostech, které sám zažil ještě jako kojenec. „A teď už jistě chápete, proč Matuc prosí Spravedlivého o pomoc.“

Vstala a zapálila několik dalších svící, aby světlem zahnala strach.

„Má to znamenat, že ta ženská pátrá právě po vás?“

Vypravěč se s popelavě bledým obličejem obrátil ke snoubence. „Co můžeme dělat proti takové stvůře, která přežila více než dvanáct let na dně moře?“

„Možná si Valjakov bude vědět rady,“ prohlásil chlapec nesměle. „Je to velký válečník, toho určitě něco napadne.“

„To je dobrý nápad, bratříčku,“ usoudila čtenářka osudů.

Přehodila přes sebe šál a spolu s ostatními se vydala na cestu k domku, kde bydlel tělesný strážce. Matuc je po chvíli následoval. Teď nebyla ta správná chvíle, aby dával vůči obrovi najevo nelibost.

Lorin v jednom kuse přemýšlel nad tím, co právě slyšel.

Z vln se vynořila nadpřirozená bytost, který je prý hledá.

Celá záležitost mu zatím stále nešla na rozum.

Když se nahlas ozval se svými otázkami, dočkal se od Matuce i sestry vyhýbavých odpovědí. Události, které klidně mohly vycházet pouze z Arnarvatenovy představivosti, zřejmě nějak souvisely s jeho původem a podivným otcem, na jehož adresu duchovní před časem pronášel podivné poznámky. Tak jako tak najednou dostal hrozný strach, že by se žena mohla zčistajasna objevit přímo před nimi.

Valjakov vpustil nečekanou návštěvu dovnitř a poslouchal jejich vyprávění. Přitom se díval z okna a ustaraně pozoroval okolní uličky.

„Zatraceně!“ Mechanická ruka udeřila do stěny, ze které se vydrolily kousíčky malty a kamení a popadaly na zem.

„Myslel jsem si, že jsme ji s Rudgassem spoutali navždy.“

Pomalu se k nim otočil. „Jednu věc vím jistě: my ji nedokážeme porazit, nemáme zbraně, které by ji mohly zranit.“ Posadil se a setřepal si z kloubů prach. „Ale známe její slabé místo. Z nějakého důvodu není na dně moře schopná plně využít svých sil a schopností. Ten druhý, Hemeroc, procházel stíny z místa na místo. Ani tohle ta ženská na moři zřejmě nedokáže. Jak jinak by se dalo vysvětlit, že nás pronásledovala na lodích místo toho, aby se prostě objevila v tmavém koutě kogy?“

„Myslíš, že bychom se měli přestěhovat na loď?“ zeptal se Matuc.

„To by bylo nejjednodušší a do jisté míry bezpečné.“

Valjakov si zamyšleně přejel rukou po jemné jizvě na tváři, kterou mu způsobil kabcařin prsten. „Kdyby bylo nejhůř, dá se vyplout na moře.“

„Můžu vám nechat svůj člun,“ nabídl se okamžitě Blafjoll. „Kvůli trestu, který na mě Kiurikka uvalila, mi ostatní stejně nedovolí vyplout na lov. A já se mezitím můžu porozhlédnout po okolí a poslouchat, jestli někde není ke koupi nebo k pronajmutí větší loď.“

Valjakov souhlasně přikývl. „Tím by naše problémy nebyly odstraněny, ale aspoň by ta fúrie měla v cestě další kámen. Jenže ona se tím určitě nenechá zastavit.“

„Mělo by se vypátrat, kam se Paktai vydala,“ přemítal mnich. „Proč nás ještě nenašla? Možná má zcela jiné plány, nemyslíte?“

„Poptám se, jestli někdo o té ženě něco neslyšel. Nahé ženy budí v Kalisstronu pozornost.“ Blafjoll se neubránil a pobaveně se ušklíbl.

Arnarvaten se tvářil jako hromádka neštěstí. „Musím vám říct ještě něco. To s tou nahotou jsem si vymyslel, aby byla pohádka pro mužské publikum zajímavější. Ve skutečnosti…“

„…měla na sobě zbroj a u pasu meč,“ doplnil ho tělesný strážce zachmuřeně. „Ještě si přesně pamatuju, jak vypadala.“

„Ale tak je o to nápadnější,“ usoudil velrybář s nadějí v hlase. „Cizozemka v plné zbroji je dokonce ještě lepší než nahá.“

„Chci vědět, o co tady jde,“ dožadoval se Lorin vzpurně.

„Každý něco ví, jenom já jsem za hlupáka.“

„Matuci, je na čase, aby se chlapec dověděl pravdu,“

prohlásil Valjakov, ledově šedé oči nestrpěly odpor. „Řekni mu, kdo je.“

Mnich si povzdechl, jako by se celá léta obával právě tohoto okamžiku. Pohladil chlapce po černých vlasech a zadíval se do ztracena. „Lorine, jsi nemanželský syn vládce Tarpolu. Tvoje matka a my všichni jsme spolu s ní byli na cestě do Rogogardu, abychom tě dostali před ním a jeho

konzultantem do bezpečí, protože jsme měli strach, že by tě nechali zabít.“

„Proč by to dělali?“ divil se Lorin. Magickými schopnostmi si ze starého zvyku přitáhl pohár s vodou a oběma rukama ho uchopil. „Oni mě přece vůbec neznají, a to mě hned chtějí zabít?“

Fatja ho pohladila po tváři. „Podívej se, bratříčku, oni mají strach, že bys jim jednoho dne mohl sebrat trůn i moc, protože jsi něčím zvláštní.“

„Kvůli mojí magii?“

„Ano,“ potvrdila sestra a dobromyslně se na něho usmála. „A protože jsi skvělý člověk, když opomeneme několik příležitostných výjimek. Jakmile matka Lodrika Bardrice opustila, nařídil tvůj otec, aby ji pronásledovali a donutili vrátit se zpátky. Ale jak to tak vypadá, jeho rádce, Mortva Nesreca, si přeje tvoji smrt. Poslal za námi Paktai, ta nás všude honila a před kalisstronským pobřežím nás v bouři poslala ke dnu.“

„A když jsme ji s Rudgassem přišpendlili oštěpy ke stěně, mysleli jsme si, že jsme se jí zbavili,“ zavrčel Valjakov. „Mýlili jsme se.“

„Jenže já jim nechci vzít ani trůn, ani moc,“ rozčiloval se Lorin. Obličej se mu rozjasnil. „Pošleme jim dopis, ve kterém jim to vysvětlíme. A potom budeme mít klid.“

„Nevěřím, že by se s tím Nesreca spokojil,“ odrazovala ho od tohoto záměru Fatja. „Je to přinejmenším stejně

nebezpečný tvor jako ta žena a udělal by všechno pro to, aby tě zabil, jenom kdyby věděl, kde žiješ. A kdo ví, možná jsi skutečně vyvolený a jednoho dne se postavíš Nesrecovi tváří v tvář.“ V myšlenkách se vrátila k vlastnímu proroctví.

Vzpomněla si, jak ho před lety v hostinci Norině i jejímu tehdy ještě nenarozenému synovi vyjevila.

Hoch protáhl obličej. „Jak se to teda má stát? Vždyť přece žiju v úplně jiné zemi.“

„Všechno, co se má stát, se také stane,“ prohlásila čtenářka osudů rozhodně.

Lorin sklopil hlavu a zadíval se do vody. „A co je s mojí matkou?“

„Když jsme se dostali na břeh, viděli jsme v písku její stopy a domníváme se, že ji unesli Lijoki,“ vysvětlil mu Matuc po pravdě. „Dodnes jsme po ní nenašli jedinou stopu.

Zdá se, že ji někde prodali do otroctví. Může být kdekoliv.

Ty ji pravděpodobně nikdy nepoznáš.“

„Když je otec takový tyran, proč ho vlastně milovala?“

„Z tvého otce by se stal dobrý panovník.“ Valjakovova mechanická ruka spočinula chlapci na rameni. „Ale ani já, ani jeden dobrý přítel jsme ho nedokázali zachránit před Nesrecou, a ten ho našeptáváním zkazil. Lodrik dnes mohl být nejlepším kabcarem, jakého Tarpol kdy měl, a spolu s tvou matkou by stáli v čele nové, vzkvétající říše. A až Nesrecu zničíme, zase se takovým stane.“

„A jak to uděláme?“ zeptal se Lorin rychleji, než chtěl.

Nějak se mu nezamlouvalo, že mu přítomní už předem naplánovali celý osud. „A co když nebudu chtít?“

Valjakov otevřel ústa k odpovědi, ale Fatja ho předešla.

Zřejmě se obávala, že holohlavý obr ještě více posílí chlapcovy pochybnosti a obavy.

„Nikdo tě nebude k ničemu nutit, bratříčku,“ uklidňovala ho. „Ty sám se rozhodneš, co budeš dělat. Ale ne teď.“

Chlapci se ulevilo. „Budu o tom dlouho přemýšlet. V

tuhle chvíli však k tomu nemám nejmenší chuť.“ Otáčel pohárem v dlaních sem a tam. „Já neznám Ulldart, neznám Tarpol. Mým domovem je Kalisstron, ale ani ten vlastně ne.

A jak se zdá, přináším všem samé neštěstí. Tak jako chudákovi Blafjollovi.“ Zoufale se nahrbil.

Fatja ho láskyplně objala. „Nemáš to jednoduché. Ale máš nás.“

Lorin dívku vděčně přitiskl k sobě, plnými doušky si užíval pocitu bezpečí a lásky, který mu přinášela.

„Neměli bychom zapomenout na to podstatné,“ řekl Valjakov. „Chlapec se ještě dnes přestěhuje na tvou loď, Blafjolle, a já se od něj nehnu ani na krok. Ulldraelova pomoc může hrát významnou roli, ale Spravedlivý neumí zabírat vesly, kdybychom museli rychle pryč. Sbalím si věci a přijdu k vašemu domu.“

Velrybář se zvedl. „A já se okamžitě začnu vyptávat, jestli někdo někde o té ženě něco neslyšel. Lorin zná můj člun, takže mě nebudete potřebovat.“

Malé shromáždění se rozešlo.

Když se Fatja, Matuc, Lorin a Arnarvaten vrátili k domku, kde cizozemci bydleli, byly dveře kousíček pootevřené, okna z větší části vybitá a na stěnu někdo napsal špatně čitelným rukopisem „Kalisstřin hněv“.

Mnich se vbelhal dovnitř a pobouřeně vykřikl. Neznámí vetřelci strhli závěs před jeho svatostánkem na zem a Ulldraelovu sochu z velrybí kosti brutálně rozbili, takže z Blafjollovy umělecké práce zbyly jen maličké kousky.

Prostý nábytek byl poházený po místnosti a i ten byl popsán stejnými nápisy.

„To muselo jednou přijít,“ zamumlal Arnarvaten a nechápavě potřásl hlavou. Objal Fatju v náručí. „Idioti.“

Duchovní dřepěl mezi kousky malé sošky a prsty přejížděl po jejích zbytcích. „Spravedlivého nelze porazit tím, že někdo rozbije jeho sošku. A ani já nejsem poražený.

Budu ho kousíček po kousíčku skládat, dokud znovu nepovstane.“

„Můžete bydlet u mě,“ nabídl vypravěč.

„Ne, neříkej to. To by lidi jenom nazlobilo,“ odmítl Matuc přátelsky. „Nakonec by to s tvým majetkem dopadlo stejně jako tady s naším.“

„Teď bych tím spíš měl přejít na tvoji víru, jenom abych jim ukázal, že ničeho nedosáhnou.“ Arnarvaten byl viditelně nešťastný. „Stydím se za svoje krajany.“

„A i já musím vyjádřit hlubokou lítost,“ zazněl ode dveří ženský hlas. Na prahu stála Kiurikka a prohlížela si škody, které neznámí napáchali. „Jenom té sošky, která stála v rohu, jak si lidé ve městě vyprávěli, mi není ani trochu líto.

Ulldrael zde není žádoucí.“

„Jednoho dne uslyšíte, že i lidé na Kalisstronu budou uctívat jeho jméno. Až je Spravedlivý přesvědčí o své dobrotě.“ Matuc se opřel o Lorina a zvedl se na nohy.

„Tak to tě čeká spousta práce. Jak to tak vypadá, rybáři nemají pochopení pro to, že cizozemci svými novými mravy a zvyky mají na svědomí, že se Bledá bohyně rozhněvala.

Ostatně ani já je nemám.“ Poklepala holí o dveře. „Ale prozatím způsobili jenom nepořádek. Doufám, že u toho zůstane.“

„Co by ještě měli udělat?“ vyptával se mnich a popošel k ní blíž.

„Tahle chatrč by hořela stejně jako jiné domy,“

odpověděla žena, zářivě zelené oči spočinuly jak na mnichovi, tak i na chlapci. „A vy jste smrtelníci.“

„Obyvatelé Bardhasdrondy by zašli až tak daleko, a to všechno jenom ze strachu z boha, který podle nich nemá žádnou moc?“ Matuc zvedl převrácenou židli a postavil ji na nohy. „Nebo je k tomu někdo popichuje?“

Velekněžka se neradostně zasmála. „Já nejsem vražedkyně, cizozemče. Ale jestli si prostí lidé myslí, že by vaše smrt pomohla a všechno by bylo jako dřív, možná se o něco takového pokusí.“

„Co znamená ‚stejné jako dřív‘?“ Mnich svraštil čelo.

„Tys to tedy ještě neslyšel?“ podivila se Kiurikka. „V

této době obvykle bývají sítě našich rybářů plné nejrůznějších ryb. Ale letos v létě tomu tak z nějakého důvodu není.“ Hrot její hole zamířil mnichovi na hruď.

„Hejna ryb nepřiplula, cizozemče, a vy oba, chlapec i ty, na tom podle jejich názoru nesete vinu.“ Hlas nabral řezavý tón. „Bledá bohyně si nenechá líbit takové rouhání a odvrátila od nás svou přízeň. Zabitý gamur byl příliš velký přečin.“

„Potom by tedy měl být na tahu Ulldrael Spravedlivý,“

nedal se Matuc odbýt.

„Dávej si pozor.“ Konec hole dopadl na prkna podlahy.

„Už jednou jsem ti řekla, jaký osud město potkal. Kdyby se to mělo opakovat a viníky byste byli vy dva, což musím z vážných důvodů předpokládat, nebudu věřícím bránit v počínání, při němž by mohlo doznat škody něco více než jen sklo a soška.“

„To, že by hejna ryb mohla za jistých okolností změnit starodávné trasy, vám vůbec nepřišlo na mysl?“ navrhl duchovní a přátelsky se na ni usmál. „Takové věci se stávají.

Nemusí to hned mít něco společného s Kalisstřinou pomstou.“

„Jestli změnila své cesty, tak jenom proto, že jim to Bledá bohyně nařídila,“ oponovala ostře velekněžka. Otočila se a chystala se odejít. „Oba se modlete, a sice k tomu správnému božstvu, aby hejna úplně nezmizela.“

Oba muži a Fatja se na sebe mlčky dívali.

„Měli bychom udělat, co říká,“ navrhla Fatja po chvíli a začala uklízet nepořádek. „Lorine, vezmi kbelík a hadr a setři z fasády ty čmáranice. Potom budeš pokračovat tady uvnitř.“

Chlapec celou dobu mlčel, cítil však, jak se v něm hromadí nezměrný vztek. Ne vůči velekněžce, ale vůči těm, kteří jejich krásný domov tak zpustošili. Sevřel ruce v pěst, mezi klouby se mu sem tam míhaly namodralé blesky, jako by se v něm sbírala magie a hrozila, že se každým okamžikem vybije. „To nebylo spravedlivé,“ zabručel tiše.

Matuc se na chráněnce poplašeně podíval. „Ne, Lorine!

Ovládni se.“

Hoch vzteky bez sebe praštil rukou do postele a v mžiku se v něm uvolnila magie. Sotva ruka dopadla na dřevo, jeho pěst na chvíli modře zaplála. Rám postele se rozpadl na třísky, aniž by někdo kromě něj utrpěl zranění. Pouze jemu uvízl ostrohranný kousek dřeva mezi klouby.

„To je mi líto,“ vykoktal Lorin, účinek rány ho samotného překvapil. „To se ještě nikdy nestalo. Normálně to neumím. Nechápu…“

„Je s tebou všechno v pořádku?“ Fatja k němu přispěchala, pohlédla nejdříve na mnicha a pak i na hocha.

„To ale vůbec nevypadá hezky.“ Opatrně vytáhla mladíkovi třísku z ruky, na kůži se objevila perlička krve. Kousíček dřeva se však ulomil a zůstal vězet pod kůží. „Raději bychom měli zajít ke Kalfaffelovi, aby tou svou magií proti tomu něco udělal. Ještě aby sis tak potrhal šlachu.“

Oba s překvapením sledovali, jak se kolem poraněného místa rozprostřelo nové světlo. Zbylý kousek třísky se magickým způsobem vysunul z masa a spadl na podlahu, potom se rána zavřela. Zůstal po ní jenom maličký strup, který krátce svědil a pak odpadl i on. Na jeho místě se objevila zcela nová, uzdravená kůže.

„Zapomeň na Kalfaffela,“ prohodila Fatja suše. „A teď do práce. Ten nápis nezmizí sám od sebe. Aspoň vím, že už nikdy nemůžeš přijít s výmluvou, že ses někde zranil.“

„To je na houby,“ zlobil se Lorin a rychle zahýbal prsty.

„Teď k tomu zrovna byla skvělá příležitost.“

„Přece jen má magie v sobě aspoň něco dobrého,“

usoudil Matuc. „Dostal jsem ale nápad. Jestli se z moře nedá nic získat, měli bychom pomoci, aby lidé nemuseli hladovět.“

„Co máš v plánu?“ vyptávala se čtenářka osudů.

„To brzy uvidíš, jestli se to podaří,“ odvětil duchovní.

„Je to spojené s jistým rizikem, ale toho se musím odvážit.

Budu potřebovat pomoc vás všech a Spravedlivý nám k tomu dá požehnání. Podruhé už nedovolí, aby město postihl hladomor. Až Kalisstroňané poznají jeho dobrotu, budou ho velebit, přesně jak jsem Kiurikce předpověděl.“

Fatja zametala třísky z okenních rámů a krabatila čelo.

Přestože si mnich podle všeho zcela věřil, nehodlala sdílet jeho nadšení.

Dělala si starosti. Trápila ji budoucnost mladšího bratra a z hlubin paměti na povrch vyplouvaly vzpomínky na pochmurné vize, které ji svého času ničily a přivedly na pokraj šílenství.

Samozřejmě, když se zadívala do Lorinových modrých očí, občas se jí naskytly i nové pohledy do budoucnosti. Už dávno však neměly takovou intenzím jako tehdy v Tarpolu a nedalo se říct, že by kvůli tomu byla nešťastná.

Zřejmě však bude brzy třeba, aby v sobě dar opět probudila a měla před zlem aspoň maličký krůček náskok.

Ať už uvidí cokoliv.

VIII.

„ A když už byla věštkyně několik týdnů na cestách a zažila nejedno dobrodružství, narazila na jednoho skeptika.

Skeptik cítil na duši vinu a ztratil víru v Ulldraela Spravedlivého.

Věštkyně opět pohlédla do budoucnosti a zadívala se na jeho osud.

‚Bratře Matuci, čeká na tebe ještě několik úkolů. Na tobě bude záviset osud jednoho dítěte. Důležitý osud, který může vnést světlo do hrozící temnoty. Ale než ten den nastane, bude to trvat ještě dlouho. A až přijde Doba temnoty, bude ji možné zapudit jenom díky tobě.‘“

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA XI.

KONTINENT TARPOL

SEVERNÍ HRANICE KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, LEDOVÝ

PRŮSMYK,

ZIMA 457 P. S.

Osbin Leod Varesz znovu potřásl hlavou, když se z provizorní pozorovatelny zadíval k pevnosti Větrovzdor.

Cokoliv ho napadlo, velitel Hetrál našel na všechny jeho pokusy o útok odpovídající odpověď.

Již půl roku dobývaly oddíly pod jeho velením hrad, zkoušely to tvrdým násilím i lstí, pomocí útočných žebříků i beranidel, jenže nic nepřineslo žádoucí plody. Jakmile se přiblížili k pevnosti, létaly jim oštěpy kolem uší a rychle jim vzaly veškerou chuť k útoku. Poslední odvážlivci uhořeli ve vroucí vodě, kterou na ně obránci shora lili. Díky sněhu a ledu měli obklíčení k dispozici neustále se obnovující zásoby vody a nemuseli s materiálem, který patřil při obléhání jiných míst k nejcennějšímu zboží, šetřit.

Před očima se mu právě rozplývaly oba doposud nejpropracovanější pokusy srazit Větrovzdor do kolen.

Jeho pomocníku Widockovi se podařilo s nadlidskou námahou a za cenu četných ztrát dopravit do horských oblastí dostatek stavebního materiálu, aby z něj zbudovali dvě otočné věže. Každý z obléhacích strojů se tyčil do výše šedesáti stop, aby dosáhl přes hradby pevnosti, v každé věži sedělo dvě stě lukostřelců, kteří zasypávali nepřátele šípy.

Obléhaní však měli k dispozici pozoruhodnou techniku pravděpodobně kensustriánského původu. Jejich vrhače oštěpů neustále metaly proti věžím jeden mrak oštěpů za druhým a na závěr vše korunovali tím, že se na bočnicích ve střední části věží rozprskly soudky s neuhasitelným ohněm.

Ani provlhčené zvířecí kůže, rozvěšené po bocích jako ochrana, dlouho neodolaly zničujícímu žáru tekuté substance, plameny se ze středu šířily jak nahoru, tak dolů.

Když na mužstvo uvnitř věží dopadly první hořící trámy, hledali vojáci spásu v útěku.

Varesz spíše nazlobeně než smutně sledoval, jak lukostřelci v horních částech obou nyní nepohyblivých věží zaživa uhořeli, další ve smrtelném strachu skákali dolů, jenom aby nezemřeli v takových bolestech.

Mohutná pevnost se pyšná a nezlomená, i když nyní již ne zcela nepoškozená, tyčila nad Ledovým průsmykem do výšky, deset věží vzdorovalo ledovému větru, který řezavě pronikal i nejhrubším šatstvem a zamrzaly v něm i zbroje.

Z tohoto důvodu bylo nezbytné, aby nikdo z vojáků nenosil

zbroj přímo na těle. Hrozilo příliš velké nebezpečí, že mu údy přimrznou ke kovu.

Dolehl k němu triumfální povyk vojáků spolku států, kteří zpozorovali, jak se dřevěné konstrukce nepřátel hroutí.

Stratég se odvrátil a brodil se sněhem, sahajícím mu až po kolena, zpět k táboru, který dal vybudovat na úpatí průsmyku. Na sebemenším výběžku, na sebemenší skalnaté plošině se nyní zvedal stan, Varesz využil každičkou rovnou plochu, aby na ní umístil své muže.

Jeho vlastní stan stál kousek opodál na skalisku, pod nímž nebylo nic než propast.

Zamyšleně dosedl na židli, přehodil přes sebe kožešiny a naznačil sluhovi, aby do kamen přiložil dřevo a vyhnal tak ze stanu ledový chlad. Potom poslal muže pryč. Chtěl se věnovat studiu map, stejně jako v posledních měsících již mnohokrát předtím. Více než devatenáct tisíc mužů čekalo, že je povede k vítězství, jak tomu u něj byli zvyklí. Ale tentokrát se mu to nedařilo.

Přitom byl rychlý pád pevnosti bezpodmínečně nutný.

Ostatní jednotky se připravovaly, že od západu vpadnou do Tersionu a dosáhnou v boji proti tersionským a angoránským jednotkám velkých úspěchů. Regentčina malá, slabá říše bude zřejmě koncem zimy plně patřit kabcarovi.

Poté měli v úmyslu bez odkladu zaútočit na Ilfaris. Zůstane osamocená Kensustrie, kterou obklopí ze všech stran jako oříšek ve skořápce, a ta pak pod tlakem snadno praskne.

Časový rozpis, který mu Nesreca stanovil, počítal s dobytím celého kontinentu v průběhu příštího roku. A to bylo možné jenom za předpokladu, že úkol zde na severní hranici úspěšně splní.

Doposud k nim byla zima milosrdná. Kdyby teploty ještě více poklesly nebo se z oblohy začaly sypat sněhové vločky, zmrzli by jeho vojáci v tenkých stanech jako rampouchy. Už jen kvůli tomu musel konečně dosáhnout vítězství. Tady se všechno měnilo v led. Když jste do vzduchu stříkli vodu, dopadaly na zem malé ledové krystalky a kroupy. Když jste při napájení koní rozlili vodu, stala se kapalina na ledové kamenné půdě během několika okamžiků nebezpečnou klouzačkou. A brzy bude hůř.

Dýkou si poklepal na jizvu na spodním rtu, zatímco oči utkvěly na pergamenu, nepřišly však na nic nového.

Větrovzdor stál, jako by byl vytesán do skály, za sebou měl skalní stěnu, která ho chránila a po níž nebylo možné vylézt.

Nadále kontrolovala jediný průsmyk vedoucí ze severu do Ilfarisu.

Zajisté, až k bráně a malé planině před ní to jeho muži pokaždé zvládli, ale potom byl konec. Obklíčení disponovali díky vysokým hradbám lepší výchozí pozicí, mohutné zdi by dokázalo zbořit snad jen zemětřesení. Dopravit na místo katapulty by bylo s ohledem na minimální vzdálenost od nepřítele projevem slabomyslnosti. Dalekonosné zbraně by byly zničeny dříve, než by je útočníci stačili postavit.

Stratég doufal, že díky pohyblivým, stabilním otočným věžím se jim podaří dosáhnout průlomu, a to v pravém slova smyslu, ale před pevností právě doutnaly poslední ohořelé trámy a kosti jeho mužů. Beranidlo ve spodní části věží do bojů vůbec nezasáhlo.

Zemětřesení, uvažoval Varesz, oči se mu zúžily, až z nich zbyly uzoučké štěrbiny. Kde mám sehnat zemětřesení?

Do stanu se k němu vřítil Widock, vousy kolem úst a nos měl bílé, jak mu na nich přimrzl dech. „Pane, Tzulanův hlas!

Hned tady bude!“

Varesz se ušklíbl a zarazil dýku do místa, kde byla v plánu zakreslená pevnost. „Tady mám to svoje zemětřesení.“ Oba muži vyběhli ven, aby na vlastní oči sledovali příjezd toho, co jim konstruktéři Mortvy Nesrecy poslali na pomoc.

„Tzulanův hlas“ bylo označení nejmonstróznější bombardy, jaká byla kdy vyrobená. Celý náklad byl rozložený do několika povozů a koně se v dlouhém průvodu probojovávali serpentinami nahoru. Jenom k prvnímu vozu, na němž byla naložená hlaveň, bylo zapotřebí zapřáhnout dvaceti koní, před vůz s lafetou dali pomocníci čtyřiadvacet zvířat. K přepravě rozloženého ochranného štítu byla nutná tři dvojspřeží, jedno čtyřspřeží vezlo zdvíhací zařízení, dalších osm přepravovalo dva tucty kamenných koulí. Na jednom povoze se vezlo osm vojáků z obsluhy a dělmistr.

Uzavřený vůz pobitý železem, na němž byl uložen střelný prach, následoval ostatní s odstupem celé jedné versty.

Na železné hlavni si konstruktéři dali obzvlášť záležet, byla pokrytá rytinami a zaříkadly. Kolem ústí hlavně umístili kováři stylizovanou podobu Tzulanovy hlavy z černě zbarveného kovu, jejíž obrovitá ústa se otevírala k výkřiku. Z nich zazní božský hlas. Oči představovaly dva rubíny.

Muž odpovědný za obsluhu nepředstavitelně velké bombardy měl na hlavě zlatou paruku. Varesz v něm okamžitě poznal muže, jenž svého času přesnou ranou sestřelil šíleného Arrulschána ze sedla.

Dělmistr seskočil z vozu a rozběhl se ke stratégovi, v očích měl vepsanou radost z opětovného setkání.

„Zlatý je vám opět k dispozici.“ S úšklebkem se uklonil před zachmuřeně vypadajícím mužem. „Jak vidíte, paruku pořád ještě nosím. Odhaduju, že vám hradby otevřu nejpozději do dvou týdnů.“

„Pokud sis navzdory pokročilému věku zachoval dobré oči,“ podotkl Varesz. „Kde bombardu postavíte? Nesmíme se s ní k pevnosti moc přiblížit.“

„Mluvte, prosím, trochu hlasitěji, pane. Můj sluch odvádí daň dunění bombard,“ odpověděl muž a přiložil si ruku k uchu. „Tenhle mistrovskej kousek nemusí stát nijak blízko. Kdybysme mohli zůstat do vzdálenosti jedný versty, měl by samozřejmě větší účinek. Nejsilnější katapult dostřelí

do vzdálenosti čtyř set kroků.“ Zkoumavě se zadíval na malou plošinu a hledal něco jako velké kamenné kvádry.

„Nevidím nic, co by naznačovalo, že obránci mají něco většího, třeba jako trebuchet, nebo snad ano?“

„To nemůžu říct,“ přiznal stratég. „Až dosud nemuseli těžké zbraně ani jednou použít.“

„Prosím, pane? Víte, moje uši.“ Bombardýr lítostivě pokrčil rameny.

„Nemám tušení,“ zaryčel velitel obléhajícího vojska.

„Potom navrhuju, abysme předpokládali to nejhorší a pro jistotu šli na vzdálenost zhruba tři čtvrtě versty.“ Zlatý předal pokyny podřízeným. „Můžeme bombardu nastavit na plochej úhel a ztratíme jenom trochu na průraznosti. Hradby tady nebudou stát dlouho.“

„Jak rychle může bombarda pálit?“ vyptával se Varesz, jenž toužil co nejdříve vjet do trosek pevnosti a v přímém souboji Hetrála zabít.

Zlatý pokýval hlavou ze strany na stranu. „Musím dávat pozor, abysem nezničil kovovou hlaveň. Při těchhle teplotách ji musím nejdříve pomalu předehřát, aby se neroztrhla hned při první ráně. Až dosáhne správný teploty, můžeme vypálit deset až jedenáct ran denně. Všechno ostatní by bylo příliš nebezpečný.“ Ukázal na strmé svahy v okolí. „Předpokládám, že na příkrejch svazích není žádná suť. Jinak by ji muselo pár vašich mužů odstranit. Bude tu hrozně dunět hlasitá ozvěna, protože při každý ráně

zapálíme dvě stě liber střelnýho prachu, abysme dokázali vymrštit do vzduchu ty nestravitelný žulový vajíčka, z nichž každý váží čtyři sta liber. Nechtěl bysem, aby moje muže zasypalo kamení, až tady poprvý zazní Tzulanův hlas. Co se stane v pevnosti, je mi úplně jedno.“

Stratég fascinovaně přihlížel, s jakou rutinou začali vojáci skládat jednotlivé části „Tzulanova hlasu“. Záměrně nechal přípravy probíhat na místě, kde je uvidí jak jeho vojáci, tak i posádka hradu, neboť doufal, že se to odrazí na morálce obléhaných. „Kde necháme vůz se střelným prachem?“

„Prosím, pane?“

„Prach!“ zakřičel na něj velitel. „Kam s ním?“

„Rozhodně nesmí bejt umístěnej v blízkosti ležení,“

doporučoval Zlatý. „Jedná se o novou směs, která je mnohem výbušnější než všecko ostatní, co při ostřelování používáme. Kdyby vůz s nákladem bouchl, zřítí se na nás všecky hory z celýho okolí. Postavte u něho nejlepší stráže a nechte ho stát verstu od tábora.“

„Souhlasím.“ Položil dělmistrovi ruku na rameno.

„Mimochodem, nezapomněl jsem, co jsem ti tehdy slíbil ohledně té trofeje a hlavy.“ Drsně se zasmál a poplácal ho po zádech. Poté nařídil Widockovi, aby rozdělil stráže, které budou vůz s prachem hlídat.

„Co to říkal?“ zeptal se bombardýr poněkud bezradně.

*

Obléhaní pochopitelně sledovali příjezd bombardy z nesčetných hradních věží a věžiček. A jejich nálada kvůli tomu minutu po minutě víc a víc klesala.

Hetrál stál na ochozu nejvyšší věže a prohlížel si monstrózní dělo, jehož příjezd považoval za krajně nebezpečný. Tu věc budou muset co nejrychleji vyřadit z provozu. Protože před začátkem obléhání neměli dost času, aby si nechali přivézt vlastní bombardy, musel improvizovat.

Zatímco mu v ledovém větru téměř zamrzl obličej, rodil se mu v myšlenkách odvážný plán, který chtěl druhý den uskutečnit, pokud by mezitím nevyšlo něco jiného.

Pomáhali by mu při něm kensustriánští spojenci, kteří čekali, kdy budou moci zasáhnout do boje. Ale nejdříve se chtěl o zničení bombardy pokusit běžnějšími prostředky.

Zvedl ruku a mávl na vojáky dole na dvoře.

První ze tří impozantních strojů se po půlroce poprvé probudil k životu. Dřevěné, dvacet kroků dlouhé vrhací rameno kensustriánského původu se se skřípotem vymrštilo vzhůru. K větší razanci a rychlosti napomohl dvacet čtyři tisíc liber vážící kamenný balvan, sloužící jako protizávaží, a síla stovky mužů táhnoucích lana, která k němu byla připoutaná.

Rameno opsalo půlkruh, během něhož obrovský koš s kamennou náloží prolétl mezi vzpěrami vrhací konstrukce.

Ke konci vrhacího ramene byla připevněná síť, která po dosažení nejvyššího bodu půlkruhu uvolnila kamenný kvádr.

Ten zasvištěl a rozlétl se proti „Tzulanovu hlasu“.

Hrůzu, která se k nim vzduchem řítila, postřehlo v protivníkově táboře pouze několik mužů a vojáky zabrané do sestavování bombardy zastihly varovné výkřiky příliš pozdě. Masivní, osmnáct set liber těžká střela se s rachotem zabořila do vozu, na němž ležely některé díly lafety, a proměnila část svorníků v dřevěnou drť.

Hetrál dal rukou další pokyn a ostatní vrhače se daly do práce a zasypaly nepřítele obrovitými sudy s neuhasitelným ohněm.

Jeden ze sudů přelétl cíl a přistál uprostřed davu zvědavých vojáků, druhý sud se uprostřed letu rozlomil a zalil území, kde se bombarda nacházela, ohnivým deštěm.

Hořící kapalina se rozlila po plošině a neúprosně proměnila většinu mužů, koní a výzbroje v hromádky popela.

Hetrál stál bez ohledu na chlad na pozorovatelně a muže, kteří každých patnáct minut posílali smrtelný náklad do míst, kde byly části bombardy, nechal pracovat dlouho do noci. Teprve poté povolil obsluhám vrhačů odpočinek. Chtěl mít jistotu, že ani jedna část bombardy nezůstane vcelku.

Jeho muži oslavovali další triumf nad kabcarovým nenáviděným stratégem bujnými tanečky. Sestavování

vrhačů, jež kensustriánští inženýři označovali jako „matafundae“ a se kterými měli několik týdnů práci, se očividně vyplatilo.

Turîťan, promrzlý až na kost, po čase sešel po schodech dolů z věže, aby se v hale trochu zahřál. Zároveň se hodlal poradit s důstojníky.

*

Hetrál slyšel tupé dunění bouřky, která se zřejmě v průběhu noci rozpoutala nad Ledovým průsmykem. Stále ještě byl unavený, a tak si jen přetáhl přes hlavu čtyři deky, jimiž se na noc přikryl. Stačil však jediný okamžik a velitel Větrovzdoru se v posteli narovnal jako svíce. Co když to nebyl nečas?

Právě v tu chvíli se také rozrazily dveře jeho příbytku a voják, bledý jako stěna, mu spěšně zasalutoval. „Naléhavě vás očekávají v hale, veliteli,“ vykoktal ze sebe.

Němý na sebe narychlo naházel šaty, navlékl si několik kožešin, jichž bylo i uvnitř pevnosti nezbytně třeba, a seběhl k ostatním důstojníkům, kteří na něj již čekali. Uprostřed místnosti, kde se shromáždili, ležela mezi úlomky kamení a roztříštěnými trámy naleštěná žulová koule, která prorazila obě patra nad halou.

„Pozdrav od Varesze, veliteli,“ vysvětloval mu jeden z podřízených ustaraným hlasem. „Příští koule vám ty vaše malý kuželky rozmetá na všechny strany,“ přečetl nápis na kouli. „Tím asi myslí naše věže.“

Vypadá to tak, gestikuloval Turîťan rozladěně. Jak to, že ta prokletá bombarda střílí?

„Já nevím,“ odvětil důstojník a zkoumavě pohlédl vzhůru, odkud k nim dopadal paprsek světla dírou, již tam koule cestou dolů po sobě zanechala. „Ale jestli nás brzy něco nenapadne, budeme mít na jaře všichni mokré hlavy.“

Posbírejte zbytky zničených otočných věží a naházejte je na kupu před bránu. Uveďte do provozu matafundae a střílejte z nich otepi mokré slámy a dřevo, potom je zasypte ohněm. Použijte více smůly než obvykle. Ať to hodně kouři, aby na nás protivníci pořádně neviděli. Možná tím zajistíme, že se každou ranou netrefí. Vyřiďte Kensustriáncům, ať jsou připraveni, nařídil mistr střelec. Spolu s nimi teď uskutečníme druhý plán.

Pohlédl do zmatených tváří podřízených. „Druhý plán, veliteli?“ zeptal se jeden z nich.

Přesně tak. Hetrál se slabě pousmál a snažil se ztuhlými, ledově studenými prsty vytvářet zřetelné znaky. Když už nemůžeme zničit bombardu, můžeme se postarat o ty, co s ní umějí zacházet.

*

Zlatý sevřel přístroj připomínající sextant pevněji v rukou, stoupl si před hlaveň bombardy a zaměřil ho na nejvyšší věž pevnosti, probleskující mezi oblaky černého kouře. „Zvedněte ji,“ nařídil, aniž by se otočil, „asi tak o šířku dlaně.“

Jeho tři zbylí pomocníci popohnali koně přivázané ke kladkostroji a hlaveň bombardy se zvedla. Muži dělo rychle podložili tlustými dřevěnými trámy.

Dělmistr se postavil dozadu, zasunul malé špalíky a mířidla do držáků zapuštěných do děla a znovu zkontroloval nastavení. Vítr se na chviličku otočil a přivál až k dělu páchnoucí kouř, který mužům ochromoval plíce. Muži se rozkašlali a museli přerušit práci.

Varesz a Widock přijeli na koních až k bombardě.

„Je připravená ke střelbě?“ vyptával se stratég netrpělivě. „Bude pálit? Kdy?“ dodal po chvilce váhání.

„Nebyla poškozená, plameny jí nemohly uškodit,“ podal dělmistr zprávu. „Pomocníky, o který jsem přišel, nahradilo pár vašich vojáků, zbytek je řešení z nouze. Ten Hetrál vůbec není blbej. Trik s kouřem není špatnej.“

„Kdyby byl blbej, byla by ta prokletá pevnost už dávno v mých rukou,“ obořil se na něj Varesz. Ale bombardér mu nerozuměl.

„Jsme teď dost daleko?“ ujišťoval se Widock, zda další ostřelování z vnitřku pevnosti zůstane bez následků.

„Hned na začátku jsem se vás ptal, jestli ti uvnitř pevnosti maj k dispozici velký vrhače,“ bránil se Zlatý. „Asi při nás stál sám Spálenej bůh. Měli jsme štěstí, že ani jeden z těch kamennejch kvádrů bombardu nezasáhl, jinak by se rozpadla na tisíc kousků. Ale žádnej vrhací stroj nedostřelí na vzdálenost půl versty.“

Jako by obléhaní zaslechli jeho poznámku, ozval se svist a objevil se rychle se blížící malý černý flíček. Jedna z matafundae na ně vyslala další masivní střelu. Kámen s rachotem dopadl zhruba po sedmi stech krocích na zem.

„Mění u vrhacích strojů velikost protizávaží,“ odvodil si stratég klidně. „Oni skutečně věří, že dostřelí až sem.“

Otočil se ke Zlatému. „Chci, abys střílel tak rychle, jak bombarda dokáže. A vyřaď ty zatracený vrhače z boje.

Nejpozději za týden chci zaútočit.“ Brutálně strhl koně a rozjel se zpátky do ležení.

„Jo, je vidět, že o věci nemáš ani tušení, roztrženej pysku,“ usoudil dělmistr tiše a položil ruku na teplou hlaveň.

„Není to tak jednoduchý, jak to vypadá.“ Ztrápeně pohlédl na improvizovanou lafetu, sbitou ze zbytků vozu, navzájem pospojovaných lany a velkými hřeby. Zpětný ráz „Tzulanova hlasu“ namáhal dřevo tak silně, že po následující ráně budou tesaři zřejmě muset sestavit nový rám.

Muži vyčistili hlaveň, v ústech Spáleného zmizely dva pytle nového hrubozrnného prachu, který zabraňoval nesprávnému vznícení. Dělmistr vzal vychladlý kousek uhlí a napsal na hlaveň „Tzulan říká zničit“. Poté co vojáci plstěnou zátkou udusali v hlavni střelný prach, zapřáhli koně a přivezli žulovou kouli, kterou na lanech dopravili do Tzulanova chřtánu. Dělmistr se naposledy podíval přes mířidla na cíl a zapálil doutnák.

Muži rychle utekli za nedaleký skalní výběžek, ukryli se za ním a zacpali si uši. Jenom Zlatý zůstal stát vedle bombardy a v radostném očekávání se stejně jako vždy usmíval.

„Tzulanův hlas“ dunivě promluvil a vyplivl svá slova proti hradbám Větrovzdoru. Už samotná detonace nálože v hlavni zněla jako úder hromu a vytvořila takovou tlakovou vlnu, že se černý kouř hořící smůly a sena přikrčil, jako by chtěl kouli co nejrychleji udělat místo. Z úst stylizované boží tváře vyrazily metrové plameny a oblaka dýmu.

Žulová koule narazila přesně podle propočtů do středu nejvyšší hradní věže a rozkolísala ji. Díra, kterou do ní udělala, měla za následek, že stavba ztratila stabilitu, váha horních kamenů a horní plošiny způsobila, že se věž naklonila a zhroutila. Dvě třetiny věže zmizely v rachotu a mračnech prachu uvnitř pevnosti a ztratily se z dohledu kabcarových jásajících oddílů.

Zlatý měl ze svého úspěchu radost jako malé dítě. Země se mu otřásla pod nohama, vzduch se zachvěl neuvěřitelným zaduněním, které mu proniklo až do morku kostí, cítil se jako omámený.

Po několika okamžicích nadšení nahnal bombardýr pomocníky zpět do práce. Museli pro bombardu postavit nový rám. To, že ho „Tzulanův hlas“ definitivně obral o poslední zbytky sluchu, mu nijak nevadilo.

*

Kluzáky se zcela nehlučně vznášely v ledově chladné noci jako obrovští netopýři, a pokud by je někdo náhodou zahlédl, viděl by pouze mihotavé stíny.

Kensustriánci přivezli do pevnosti osm létacích strojů, které se nyní měly poprvé dočkat použití. Původní plán, že nad nepřítelem prostě přeletí a zasypou ho neuhasitelným ohněm, byl nakonec odvolán. Nebezpečí, že přitom nezasáhnou opravdu důležité lidi jako Varesze nebo střelmistra, bylo příliš velké. Proto šest mužů a dvě ženy využilo kluzáků k tomu, aby se nepozorovaně dostalo z Větrovzdoru a přistálo nepříteli za zády, kousek od Ledového průsmyku.

Hetrál visel pod konstrukcí z kůže, dřeva a plachet a tvářil se nešťastně. Musel se nesmírně přemáhat, aby se s

tímto aparátem vrhl z hradeb pevnosti a spolehl se na podle jeho názoru příliš tenké kožené řemeny a provazy. Přestože si mnozí lidé na Ulldartu přáli, aby uměli létat jako ptáci, Turîťan si byl jistý, že kdyby jenom jednou jedenkrát viseli pod kluzákem, podobné choutky by je rázem přešly.

Nesčetné hodiny nácviku se vyplatily. Nedosahoval sice elegance Kensustriánců letících před ním, ale udržoval správný kurs. S přistáním si bude lámat hlavu později, přičemž se nedokázal upřímně zasmát větě jednoho válečníka, že „stejně všichni nakonec padnou na hubu“.

Závany ledového větru podél skalních stěn se ukázaly jako velice zákeřné.

Pod nimi ubíhalo nepřátelské ležení. Ze stanů stoupaly tenké obláčky kouře, uvnitř se topilo, aby nikdo neumrzl.

Hetrál si při tom pohledu uvědomil ledový chlad, který venku panoval. Nos už téměř necítil, přestože ho měl chráněný huňatou šálou. Kvůli váze se museli vzdát těžkých kusů šatstva, směli si obléknout pouze koženou zbroj a několik vrstev tenkého prádla, což v takové výšce samozřejmě nestačilo. Zuby mu drkotaly stále rychleji.

První kluzák zakroužil ve vzduchu na znamení, že hodlá přistát, a zmizel mezi skalními stěnami průsmyku. Ostatní letci ho jeden po druhém následovali, až přišla řada i na mistra střelce.

Sklopil čumák kluzáku dolů. Stála při něm většina dobrotivých bohů, jenom jeden zřejmě promeškal okamžik, kdy měl zasáhnout.

Hetrál už skoro přistál, když se pravým křídlem otřel o skálu a kluzák se dostal do vývrtky. Mistr střelec byl rád, že nemůže křičet, zatímco se svět kolem něho převracel a točil.

Tvrdě dopadl na zem, konstrukce se polámala.

Kensustriánci byli v mžiku u něho a vytáhli ho z trosek kluzáku. Bolestivě si pohmoždil stehno, ale jinak se cítil v pořádku. Pád bez úhony přečkal i jeho zakřivený luk.

Člověk není stvořený k létání, naznačil gesty a postavil se do čela skupinky sabotérů a atentátníků.

„Ne všichni,“ opravil ho tiše jeden z válečníků.

Turîťan se v horách v okolí Ledového průsmyku vyznal jako nikdo jiný. Než se přihrnuly kabcarovy oddíly, strávil týdny zkoumáním okolí hradu, protože předem počítal s akcí podobnou té, kterou právě hodlali podniknout.

Brzy narazili na prvního strážného, který byl tak nepozorný, že se k němu dostali na dosah ruky. Muž utržil smrtící ránu a na místě zemřel.

Rychle

pokračovali

dále,

až

se

dostali

k

disciplinovanějším patrolám. Museli vynaložit veškerou námahu a použít všemožné triky a maskovat se, aby kolem nich nepozorovaně proklouzli.

Pozornost tajného komanda upoutal železem obitý vůz, který sice hlídal tucet vojáků, ale z nějakého důvodu stál v naprosté tmě.

Co by tam tak mohli mít? Hetrál byl zvědavý, jaké varianty mu průvodkyně a průvodci navrhnou.

„Nikde nemají pochodně, takže asi střelný prach,“

odhadoval jeden muž a potvrdil tím domněnku mistra střelce.

Měli bychom se na to podívat, protože tak jako tak je to něco důležitého. Hetrál rozestavil Kensustriánce do rojnice a sám si našel dobrou pozici na střelbu. Nesměl je prozradit nejmenší podezřelý zvuk, nepřátelské ležení bylo příliš blízko. Kdyby někdo pár metrů od nich zaslechl výkřik nebo hlasité zaúpění, byla by veškerá námaha marná.

S naprostým klidem uvolnil v toulci šípy a první z nich přiložil k tětivě.

*

„Je sice hluchý, ale to nijak nezmenšuje jeho bombardýrské umění,“ zabručel Varesz a připil si v zrcadle šálkem horkého čaje. „Už by to brzy zase mělo přijít.

Každou hodinu jedno slovo z božích úst.“

Přešel ke vchodu do stanu a odsunul kousek stranou kožešinu sloužící místo dveří, aby se mohl podívat na bombardu, která právě vypálila další ránu.

Při noční střelbě vypadala zbraň ještě mnohem démoničtěji. V plamenech, které jí šlehaly z tlamy, působila ozdobná hlava Spáleného boha jako živá, rubíny se jasně třpytily. „Ano, promluv k nim, ať v jednom kuse slyší Tzulanův hlas. Protože tvoje slova mi přinesou vytoužené vítězství.“

Vzdálený hrad byl osvětlený nesčetnými pochodněmi. V

jejich záři byly škody na opevnění zřetelně viditelné. Ani jedna věž už nestála, v tlustých hradbách se objevily díry a trhliny. Po ochozu se pohybovaly maličké postavy, které provizorně ucpávaly vzniklé otvory a mezery, aby zabránily zhroucení.

Spokojeně zakryl vchod kožešinou.

„Posílá mě Nesreca,“ zachrčel mu někdo za zády. „Mám se podívat, jak jsi daleko.“

Varesz se bleskurychle otočil, jednou rukou sáhl po obouručním meči, který si předtím odložil na židli. Když poznal, kdo ho navštívil, uvolnil se. Tomuto tvorovi by obyčejné zbraně stejně neublížily.

„Hemerocu, rád tě zase vidím.“ Stratég se posadil a zkoumavě pohlédl na konzultantova pomocníka. „Viděls ty pokroky?“

„Jestli tím myslíš svoje zničené otočné věže, ze kterých zůstalo jenom pár trosek,“ pronesl válečník lhostejně, „ano, ty jsem viděl. Naproti tomu ‚Tzulanův hlas‘ umí nepředstavitelné věci.“

Varesze rozčílil tón, jakým s ním tvor mluvil. „Co vlastně Nesreca chce? Pořád ještě mě tu čeká práce.“

„Mám ti říct, že si musíš pospíšit. Zítra má pevnost padnout.“

„Už zítra?“ To bylo i na stratéga příliš rychlé. „Počítal jsem s týdnem. Jediné, co máme, jestli chceme vyšplhat na hradby, jsou žebříky a dvě přenosné stříšky. A dokud nás budou z katapultů zasypávat šípy a oštěpy, byl by každý pokus o dobytí hradeb naprostý nesmysl. Hned by nás prošpikovali.“

„Musí ti to stačit,“ prohlásil Hemeroc chladně. „Nesreca si to přeje. Už žádné odklady.“

„Kdyby mi bombardu poslal dřív, už bychom tam dávno byli a naházeli těla těch jižanských vojáků do propasti,“

vztekal se Varesz.

Hemerocovy oči rudě zaplály. Protože byla noc, neměl na nich klapky. „Dobrá, já ti pomůžu. Co mám udělat?“

„Ohó, tak ty mi splníš jedno přání? Seš ta nejpodivnější víla, jakou jsem kdy viděl,“ procedil velitel obléhacího vojska. „Přece jen bych věděl o něčem, co by mně a mým vojákům přineslo výhodu. Je to jenom maličkost, protože i já si chci užít nějakou tu legraci.“

*

Stráže zemřely rychlou, nehlučnou smrtí, žádný šíp neminul cíl. Ti, kteří na začátku umírání nepochopili, co se kolem nich děje, byli tak zaskočeni, že nestačili nic podniknout a padli pod vířícími čepelemi kensustriánských bojovnic. Těla mrtvých naházeli útočníci do soutěsky, helmy, kabáty, štíty a oštěpy si ponechali.

Hetrál v naprosté tmě vlezl do vozu, otevřel vodotěsně uzavřené soudky a nahmatal v nich pytlíky. Když jeden z nich otevřel, objevil hrubozrnnou látku. Nabral jí plnou hrst a vystrčil ruku ven, jeden z bojovníků jen stroze přikývl.

„Můžeme to svinstvo prostě naházet do propasti,“

prohlásil jeden z mužů, „nebo se pustíme do většího rizika a pokusíme se s tím napáchat co nejvíce škody.“

Mistr střelec vyskočil z vozu. Měli bychom vůz nasměrovat přímo do jejich tábora, aby v něm prach explodoval, a v nastalém zmatku se pokusíme najit Varesze a dělmistra.

Nápad se setkal s všeobecným souhlasem.

Tři bojovníci spolu s Němým rychle zapřáhli koně, ostatní utíkali zpátky přinést jeden z kluzáků. Položili ho na stříšku vozu. Jezdec musel pro jistotu dovézt spřežení až k táboru a odtamtud se pomocí létacího stroje dostane do bezpečí. Úkol se rozhodla převzít jedna z žen, která jim pak následně bude pomáhat ze vzduchu.

Celá skupinka, která si navlékla výstroj mrtvých stráží, napjatě sledovala, jak Kensustriánka nasedá a práská bičem nad hlavami koní. Zvířata zaržála, rozběhla se a táhla vůz vzhůru do průsmyku, poháněná ženiným křikem a koženými řemeny, dopadajícími jim na hřbety.

V ležení několik vojáků poplašeně vstalo, další vybíhali ze stanů, aby zjistili, kdo má na svědomí takový nezvyklý hluk.

Kensustriánská válečnice se s vozem bez váhání prohnala řadami stráží, které se jí se štíty a oštěpy v ruce rychle stavěly do cesty. Koně se přes ně prostě přehnali, vůz s prachem letěl dál a dál, až pronikl k odlehlejší části ležení.

Krkolomnou jízdou, při níž se vůz neustále otřásal, se kluzák posunoval stále víc dozadu, až nakonec ze střechy spadl a krouživým pohybem se zabořil do hlubin soutěsky.

Hetrál si prohrábl vlasy.

„Je to válečnice,“ prohodil jeden z mužů tlumeně. „Ona úkol splní.“

Poznámka, která měla velitele uklidnit, vyvolala v mistru střelci ještě větší neklid. Pochopil by, kdyby vůz zastavila nebo z něj seskočila.

Jenže Kensustriánka, která postřehla, že ztratila možnost úniku, bičovala koně čím dál ohnivěji.

Nakonec dorazila do středu malého stanového městečka.

Vojáci po ní vystřelili první šípy a zasáhli ji. V okamžiku, kdy zapálila pochodeň, již chtěla hodit malou škvírou

dovnitř do vozu, jí šíp probodl nechráněný krk. Hetrál sebou při tomto pohledu prudce trhl.

Umírající, krví zalité válečnici se obrovskou silou vůle podařilo zasunout hořící pochodeň do úzkého otvoru.

*

„U Tzulana, co se to tam venku děje?“ zaklel Varesz a sáhl po impozantním obouručním meči. Když se zeširoka vykolébal před stan, zahlédl ještě, jak nějaká zelenovlasá žena hází pochodeň do vozu se střelným prachem a pak nejspíš mrtvá padá na zem.

Oči se mu rozšířily hrůzou. V zorničkách, které se nečekaným jasem stáhly do štěrbin, úzkých jako špendlíková hlavička, se mu zrcadlil odraz šířících se plamenů.

Železem pobitý vůz se rozletěl na kusy jako přecpané prasečí střevo, oblaka ohně a žáru se rozletěla na všechny strany. Země se zachvěla, okolní svahy a skalní stěny se zatřásly, silou detonace se uvolnil sníh a kamení, které se jako lavina valilo dolů do ležení.

Výbuch stratéga smetl a odmrštil ho dozadu. V poslední chvíli se zachytil plátna stanu, jež se tlakovou vlnou zmačkalo do ruličky.

Varesz pod sebou uviděl černou propast, do níž se řítil.

Po několika metrech se plátno zadrhlo o skálu a zabránilo mu v dalším pádu. Jeho vlastní obouruční meč ho minul pouze o vlásek a zmizel v propasti.

Válečník divoce zaryčel, aby si ulevil v nezměrném vzteku. Až po chvíli byl schopen znovu jasně uvažovat.

Opatrně se vyšplhal po zbytcích příbytku a téměř bez dechu se vyšvihl na skalní plošinu.

Stany, které původně stály v okolí místa, kde nyní zíval obrovský kráter, přestaly existovat. Jejich doutnající zbytky poletovaly vzduchem jako potrhaní duchové, ostatní, vzdálenější stany většinou ležely povalené na zemi.

Exploze smetla jednotky v blízkém okolí, vojáci leželi zapletení do sebe jako velká klubka, mnozí z nich s groteskně zkroucenými údy. Stany na okraji soutěsky zasypal sníh a kamení. Nikdo z těch, koho mohutná vrstva pod sebou pohřbila, neměl naději přežít.

Velitel si v příšerném chaosu, který v táboře zavládl, všiml skupiny urostlých vojáků, kteří až příliš cílevědomě mířili k bombardě. Pozoruhodně se ovládali, což bylo vzhledem k posledním událostem divné.

Rychle si našel jiný meč a pustil se do pronásledování podivné jednotky. Vycházel z předpokladu, že to jsou Kensustriánci.

Cestou k nim koutkem oka postřehl pestrobarevný záblesk. Reflexivně se vrhl vpřed a vyhnul se čepeli, která

by se mu jinak z boku zabořila do těla. Udělal kotoul a ještě uprostřed pohybu seknul mečem. Když ale jeho zbraň narazila na čepel neznámého protivníka, rozlomila se v půli.

„Prokletá aldoreelská čepel. Ty musíš být Hetrál,“

vyrazil ze sebe a uskočil dozadu, aby mu unikl z dosahu.

„Kdyby se diamanty na jílci tak netřpytily, byl bych mrtvý.“

Muž, jenž stál před ním, měl na sobě kabát jeho vlastních vojáků. Odhodlaně na něj pohlédl a zahájil sérii výpadů.

„Jestli sis myslel, že tu budu stát a ani se nehnu, tak to se mýlíš. Do takového boje se zcela určitě nepustím.“ Stratég se rozběhl a rychle přeskakoval mrtvoly a zbytky stanových konstrukcí. Když se posléze otočil, zmizel útočník v davu jeho vlastních vojáků.

Varesz k sobě řevem přivolal několik mužů a rozběhl se s nimi k bombardě, kolem níž se již shlukovali Kensustriánci.

„Pozor,“ hulákal na celý tábor. „To jsou zrádci! Dávejte pozor!“

Jeho tušení se potvrdilo. Jakmile urostlí muži dorazili k dělu a jeho obsluze, jež právě skončila s nabíjením, vytasili meče a vrhli se na Zlatého a jeho pomocníky.

Stratég se s houfem mužů prodral k bombardě a pustil se do boje s nenáviděnými zelenovlasými válečníky.

Varesz se poprvé v životě postavil kensustriánským bojovníkům a bojovnicím. Hned po prvních výměnách

úderů si uvědomil, že jsou mimořádně nebezpeční. V

zacházení s mečem projevovali neobvyklé umění, byli rychlí a přesní. Vedle něj se jenom několika málo mužům podařilo obstát v boji s cizími válečníky.

Boj kolem bombardy postupně upoutával v táboře stále větší pozornost. Čím dál víc mužů se vrhalo na Kensustriánce, kteří meči vytvořili stěnu z vířící oceli a každý dotyk s ní končil smrtí.

Varesz se natolik soustředil na útoky jedné Kensustriánky, že nezpozoroval, jak se k němu zezadu někdo blíží. Tentokrát ho nic nevarovalo a aldoreelská čepel mu projela tělem, jako by bylo z vosku.

Velitel obléhatelů zachroptěl, zhroutil se na kolena, špičkami prstů si pátravě přejel po páchnoucí černé krvi, řinoucí se z rány. Dlouho se na ni pouze nechápavě díval.

Pak ho jeho muži odtáhli dozadu a odnesli z nebezpečné zóny.

*

Hetrál právě podruhé pozvedl zbraň, když mu do rány skočil Tzulandrijec. Mistr střelec tak propásl příležitost definitivě poslat Varesze na onen svět. Voják zemřel místo svého velitele.

Musíme se vrátit. Udělali jsme, co jsme mohli. Turîťan gestikuloval k pevnosti a zbylých pět Kensustriánců se spolu s ním vydalo na zpáteční cestu.

Tryskem přeběhli skalní plošinu a snažili se setřást pronásledovatele. V temnotě kolem nich svištěly špatně mířené šípy, až Hetrál najednou ucítil vzadu u krku bolestivé škubnutí.

Velitel krátce klopýtl, s pomocí jednoho Kensustriánce však rychle zase nabral rovnováhu. Když doběhli k bráně, otevřela se jim malá dvířka. Bez dechu polehali za dřevěnými vrátky na ledově chladnou zem.

„Zabili jsme dělmistra i všechny jeho lidi, veliteli,“

podal jeden ze zelenovlasých bojovníků krátké hlášení.

„Tím by jim teď bombarda měla být k ničemu.“

Přiběhl k nim cerel a hned začal Turîťana léčit. Šipka prorazila tenkou zbroj a jenom těsně minula zátylek. Hetrál si vychutnával příjemnou zelenou záři a cítil, jak se mu vrací síly.

Tím jsme je prakticky porazili, naznačil vleže prsty. Až přijde pořádná zima, budou bez střelného prachu a zásob potravin zcela ztraceni.

Dunivý rachot na dvoře pevnosti vyvolal v malé skupince poplach. Rychle vyběhli zpoza oblouku za bránou podívat se, co se děje.

Hetrál dobře poznal postavu, která právě z dlaní vypouštěla paprsky žhnoucí energie a ničila jednu

matafundae za druhou. Na dlažbě dvora leželo bez známek života několik mužů, zřejmě se snažili postavit nezranitelnému tvoru čelem.

Echomer! Ruka mu sklouzla na jílec aldoreelského meče. Držte se zpátky. Proti němu nic nesvedete. Velitel se vyřítil vpřed v naději, že tvora rozsekne jedinou ranou zázračné zbraně vpůli.

Nesrecův pomocník však musel mít nějaký další smysl, který ho varoval. Zafuněl a odvrátil se od posledního vrhacího stroje, který se před ním právě rozpadal.

Bledý obličej s propadlými tvářemi se otočil k mistru střelci, v očních jamkách mu zaplálo, kolem úst se rozlil krutý úsměv. Ruce zformovaly symbol, z jehož středu se odpoutal tmavě rudý, téměř černý blesk.

Než však magická síla stačila velitele zahalit, rozzářily se diamanty na jílci aldoreelské čepele jako kapky vody, na něž dopadají sluneční paprsky. Na zlomek vteřiny se před velitelem vytvořila vlnící se stěna, která pohltila magický útok a zmizela.

Echomer zaklel, udělal krok dozadu do stínů a zmizel.

Kdo by to byl řekl? Hetrál zbraň opatrně políbil.

Jeden z důstojníků se k němu rozběhl. „Veliteli, mrzí mě to. Nemám tušení, jak se do pevnosti dostal. Nemluvě o tom, kam se poděl. Prostě ho nebylo možné zadržet, on…“

V pořádku, gestikuloval Hetrál. Proti němu byste nic nesvedli. Ale těch vrhacích strojů je samozřejmě škoda.

Mohly nám ještě prokázat dobré služby.

„Stalo se něco ještě horšího,“ vysoukal ze sebe důstojník stísněně. „Zničil všechny naše šípy a oštěpy, které jsme měli nachystané pro katapulty. Amfory s neuhasitelným ohněm jsou taky rozdrcené.“

„Hetrále!“ ozvalo se tiše zvenčí. „Ukaž se! Chci s tebou mluvit.“

Turîťan vyšel po schodech nahoru a zamířil na ochoz. V

bezpečné vzdálenosti od pevnosti stál Varesz, podpíraný dvěma muži.

„Dávám vám uvnitř poslední možnost, abyste se vzdali a opustili Větrovzdor. Jinak zítra zaútočíme. Nemáte nic, čím byste se mohli bránit.“ Stratég vykašlával krev. „Já tu vaši pevnost jménem Vznešeného pána dobudu, i kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělám.“

Mistr střelec se zamračil a uchopil aldoreelskou čepel.

My dva mu ukážeme, že došel na konec cesty.

„Ne,“ nařídil jednomu důstojníkovi, aby odpověděl. „My vás porazíme. Jménem Ulldraela Spravedlivého.“ Muži na dvoře pevnosti začali jásat. „Tato pevnost zůstane symbolem boje proti zlu a na tom nikdo nic nezmění!“

„Uvidíme se zítra za úsvitu, Hetrále. Ať nikdo nečeká milost.“ Stratég se otočil a vrátil se do ležení.

Hetrál se otřásl zimou. Až teď pocítil ledový chlad, který mu pronikal tenkým oděvem. Při všech těch vzrušujících událostech zapomněl na mráz a tělo se mu nyní pomstilo neovladatelnou třesavkou.

Ale před poslední bitvou si hodlal důkladně odpočinout.

Cestou k lůžku mu pohled ulpěl na dlouhé řadě rampouchů.

*

Následující den ráno vyšla na obloze slunce a jejich paprsky pronikly posledními černými, ukoptěnými obláčky, vznášejícími se nad zuhelnatělými zbytky otočných věží.

Paprsky dopadaly na kabcarovy jednotky, uspořádané do bojového uskupení a mlčky pozorující pevnost Větrovzdor.

Ticho prolomilo pouze příležitostné zařinčení zbraní nebo zbrojí.

Z nosů a úst necelých sedmi tisíc mužů, kteří ve zdraví přečkali explozi i laviny, stoupaly obláčky bílé páry. K

nenávisti k obléhaným se přidružilo i vědomí, že nejchladnější část zimy mohou přežít pouze za zdmi pevnosti. Takže vojáci spolku států museli zemřít hned ze dvou důvodů. Dostatečným motivem byla již samotná vůle přežít.

Varesz přijel k pevnosti, která vypadala jako po vymření.

Zdálo se, že nikoho uvnitř nezajímá přesila, stojící pouze několik metrů od bran. Katapulty byly osiřelé.

„Vzdáte se teď, jižané, nebo ne?“

Důstojníci za jeho zády ryčeli rozkazy, řady vojáků se daly do pohybu. Nad Větrovzdorem za okamžik vypukne zvláštní bouře a její síle nikdo neodolá.

Na cimbuří se objevil obličej nějakého důstojníka. „Mám vám od velitele vyřídit, že jestli se odvážíte zaútočit, nepřežijete dnešní den. Ulldrael Spravedlivý je s námi.“

„To se nám hodí,“ zavolal stratég odpověď, „aspoň ho zabijeme spolu s vámi.“ V těle, které zle trpělo kvůli ráně aldoreelskou čepelí, ucítil bolestivé píchnutí. „Na naší straně je Tzulan, Spálený bůh. Poslechněte si, co Ulldraelovi řekne.“

„Tzulanův hlas“ naposledy zakřičel. Žulová koule vylétla k poškozeným hradbám a část kamení se zřítila. V

hradbách se otevřel průlom dost široký na to, aby jím najednou prošli čtyři muži.

Obléhatelé okamžitě vyrazili do útoku. Blížili se v široké linii, chtěli zbytky hradeb zdolat na co nejvíce místech a neposkytnout tak obléhaným příležitost bránit se.

Když byli vojáci vzdáleni od pevnosti asi tak pět metrů, začaly první řady najednou klouzat a vojáci se jak dlouzí, tak širocí rozplácli na zemi. Na mnoha místech nebylo

možné žebříky a stojany na šplhání vůbec postavit, protože na vrstvě ledu neustále padaly.

Varesz, jenž zůstal vzadu, lest obránců prohlédl. Vojáci spolku států museli v noci v zoufalství polévat cimbuří, vnější hradby a půdu litry vody, která přirozeně velice rychle zmrzla.

Trámy o velikosti kmenů dospělých stromů, jež byly původně součástí vrhacích strojů, nyní obránci shazovali z hradeb na útočníky. Nejeden zůstal ležet mrtvý nebo zraněný na zemi. Obránci pak těžké trámy na lanech opět vytahovali nahoru, jenom aby je znovu shodili.

„Ať posbírají popel a rozsypou ho před průlomem v hradbách,“ nařídil velitel signalistovi, který stratégův rozkaz pomocí praporků okamžitě předal dále.

Vojáci zvedli štíty, aby se chránili proti kamenům, které po nich obránci každou chvíli házeli, a zformovali se před průlomem, který bombarda v hradbách udělala. Hladkou půdu posypali zbytky, které v ležení po sobě zanechal oheň.

„Je to opravdu mazanej pes, ten Turîťan,“ usoudil Widock, který zastavil koně těsně vedle Varesze. „Ale až tak moc zase ne. Včera mu asi uniklo, že máme v namířené bombardě ještě jednu střelu.“

„A ta bude znamenat jeho konec,“ procedil stratég pochmurně a vytasil meč. „Jedem, chci být u toho. Přivalte poslední soudek s prachem k bráně.“

Oba muži popohnali koně vpřed, zatímco pytel s explozivní látkou, který byl prozatím uložený vedle bombardy, zmizel v sudu a oddíl vojáků ho přenesl před železem obitá křídla brány.

Než však muž s pochodní v ruce stačil zapálit doutnák, rozbila mu rána přesně mířeným kamenem lebku a on na místě zemřel. Další sprška kamení zahnala Tzulandrijce zpátky.

Kolem průlomu se kupilo čím dál víc bojovníků, kteří čekali na velitelův signál, aby konečně pronikli do pevnosti.

Půda pod nohama jim díky popelu přestala klouzat.

„Widocku, my…“ obrátil se Varesz na podřízeného a ztuhl.

Průhledný oštěp, v němž se třpytivě odráželo světlo sluncí, stoupajících na obloze stále výše, se muži téměř svisle zabořil do pravé klíční kosti. Ze sedla kapala na bílý sníh krev. Umírající zvolna sklouzl z koně.

Velitel obléhatelů zaklel a podíval se vzhůru, odkud rána přilétla. Za každým katapultem na hradbách stáli střelci a směrovali hlavně na kabcarovy oddíly. Jeden z nepřátel triumfálně zvedl rukavici, v níž se nacházel další skleněný oštěp.

Led. Oni si vyrobili munici z ledu.

Hned poté se obloha zaplnila nesčetnými třpytícími se oštěpy.

*

Hetrál si v myšlenkách znovu a znovu opakoval jméno Spravedlivého. Když uslyšel ránu z bombardy, skutečně si zpočátku myslel, že je osud jich všech zpečetěn. Jenže kensustriánské opakovací katapulty vrhaly do davu Tzulandrijců a tarpolských dobrovolníků ve smrtelném staccatu jedno ledové kopí za druhým a vojáci museli neustále měnit a doplňovat zásobníky.

Střelci na cimbuří si téměř nemuseli dělat starosti s mířením, davy nepřátel byly tak velké, že prostě jen vypálili jejich směrem. Oštěpy ze zmrzlé vody, vyrobené přes noc na dvoře, snadno probíjely kožené zbroje. O hrubší kovové pancíře se sice z větší části rozbily, přesto stačila prudkost rány k tomu, aby útočníky zranila nebo jim polámala kosti.

Naproti tomu se rozhořel boj u průlomu, s nímž obránci nepočítali. Útočníci opojení představou, že se pevnosti konečně zmocní, se prodírali otvorem v hradbách a zle tísnili necelé tři stovky obránců, které velitel k tomu úkolu vyčlenil.

„Veliteli, položili nám před bránu sud,“ ohlásil jeden ze střelců, který na bránu dobře viděl. „Střílejí po něm zápalnými šípy.“

Hetrál vycítil další nebezpečí, přivolal k sobě deset mužů a spěchal k bráně. Opatrný pohled průzorem mu prozradil, že útočníci jsou od nich dost daleko. Rychle odstranili trámy

a závory na malé brance v části portálu, Hetrál vyběhl ven a přikoulel sud dovnitř. Chvatně uhasil hořící šípy.

Když zjistil, co se uvnitř sudu skrývalo, přeběhl mu po zádech mráz. Vyneste ten sud na ochoz nad průlomem a půlku z něho vysypte na nepřátele. Stačí malá jiskřička, prach se vznítí a oni uhoří, nařídil gesty nejbližšímu důstojníkovi.

Jeho plán vyšel. Prach zasyčel a vznítil se, a přestože útočníkům nahnal spíše strach, než že by jich tolik zranil, obléhatelé se stáhli. Nejen to. Celé kabcarovo vojsko ustoupilo dozadu.

Velitel z cimbuří očima přelétl skalní plošinu posetou mrtvými nebo zraněnými nepřáteli.

Děsivý, krutý boj přežily asi čtyři tisíce protivníkových vojáků. Při pohledu do dvora pevnosti napočítal tři sta vlastních mrtvých. Hetrál dobře věděl, že si Varesz nedá pokoj, dokud Větrovzdor nedobude, nebo dokud nebude poražen. Protože Hemeroc do boje podruhé nezasáhl, dospěl Turîťan k přesvědčení, že stratég považuje vyřešení tohoto úkolu za osobní záležitost.

Nechal na ochozy vynést ještě více úlomků kamení ze zničených věží, připravit další ledové oštěpy a ucpat průlom.

Poté si před dalším útokem, jenž musel nevyhnutelně přijít, dopřál chvíli spánku.

*

Tentokrát bylo na Vareszovi, aby použil lest, a zvolil takovou, že snad ani nemohla být odpornější.

Z mrtvých těl, která po bitvě v mraze rychle ztuhla, dal k večeru postavit rampu. Hřeben, který takto vznikl, nechal vyložit štíty, aby chůze po nich byla bezpečnější.

Nový výpad začal uprostřed noci, obránci ho úspěšně odráželi katapulty, kamením a vroucí vodou.

Menší oddíl o síle tři sta mužů využil příležitosti a pomocí beranidla podruhé otevřel průlom v hradbách. Když pod Vareszovým velením pronikli do dvora Větrovzdoru, vzdoroval jim jen stejně velký počet obránců, protože zbytek se bil na hradbách.

Varesz musel vybrat nejlepší vojáky z celého vojska, neboť doráželi na obránce tak tvrdě, že jejich řady rychle řídly. Nepřátelé se krok za krokem blížili k bráně a tlačili Hetrálovy muže před sebou. Kdyby se jim podařilo bránu otevřít, pevnost by definitivně padla. Stratég se pozorně rozhlížel po okolí a pokoušel se objevit velitele pevnosti.

Turîťan zezadu vedl proti vetřelcům posledních padesát vojáků, které mohl na ochozech postrádat, a snažil se protivníka rozprášit. Tzulandrijci však byli nesmírně disciplinovaní a nebylo snadné nahnat jim strach. Vytvořili ze štítů neprostupnou zeď, z níž se tu a tam vynořil meč nebo oštěp, a nezadržitelně se prodírali dál a dál.

Varesz se s divokým výkřikem mohutnou ranou zbavil protivníka a otočil se proti mistru střelci. Jeho aldoreelská čepel prorazila jakoukoliv, i tu nejpevnější ochranu. Velitel se propracovával nepřátelskými řadami jako sekáč, který kosí na poli obilné klasy.

Meč mu však časem ztěžkl v ruce, paže byla čím dál unavenější, prudkost ran se brzy začala vytrácet.

Na to Varesz čekal. Hetrálova zbraň byla přiměřenou náhradou za ztracený obouruční meč. A Němého k tomu navíc získá jako dárek.

Ve chvíli, kdy Hetrál skolil dalšího protivníka, vyrazil bez ohledu na vlastní zranění proti veliteli pevnosti, ztěžka lapajícímu po dechu, a udeřil ho železnou rukavicí do tváře.

Hetrálovi se protočily panenky, prsty pustily drahocenný meč.

Stratég se hrubě zasmál, popadl aldoreelskou čepel a zvedl ji do výše. Jednou nohou přišlápl hrudník ležícího muže. Ve všeobecné bitevní vřavě si téměř nikdo nevšiml, v jaké situaci se Turîťan ocitl. On sám tak jako tak nemohl volat o pomoc. Několik málo vojáků, kteří chtěli velitele zachránit, odtlačili Tzulandrijci pryč.

„Přiznej, než zemřeš. Spálený bůh stál při nás. A Ulldrael musel ten boj asi zaspat. Vypadá to tak, že získám další hrad.“ Varesz se předklonil, na helmě se mu houpalo několik chomáčů vlasů. Válečník se skoro s něžností jednoho z nich dotkl. „Tvoje vlasy tady budou viset taky.“

Hrot meče se vznášel těsně nad tělem velitele, který chvílemi ztrácel vědomí, a zastavil se nad jeho srdcem. „Já nejsem tak krutý, jak si leckdo myslí. Dopřeji ti rychlou smrt, protože oceňuji tvoji lstivost.“ Čepel se zvedla k ráně a se svistem se spustila dolů.

Ocel aldoreelské čepele zařinčela, když narazila na nečekaný odpor. Těsně před Turîťanovým hrudníkem se jí do cesty postavila druhá zbraň a zablokovala ji, než mohla vniknout do těla mistra střelce.

„Jak…“ zaryčel Varesz a s obličejem zkrouceným vztekem se podíval stranou.

Vedle něj stála nadlidsky velká a široká postava, tělo zahalené v kožešinách, na hlavě helmu zdobenou černými a bílými koňskými žíněmi. Úsečným pohybem levé ruky se zbavila ochrany proti chladu a ve svitu pochodní se zatřpytil naleštěný kov rytinami zdobené plátkové zbroje.

„Je možné, že Ulldrael spí. Ale Angor je dokonale bdělý,“ pronesl známý hlas s klidem. „To, co máte v úmyslu, nemohu dopustit.“

„Budete muset, velmistře,“ zavrčel stratég a ohnal se po rytíři. „I když nemám tušení, jak jste se sem dostal a co tu chcete. Ten boj se vás vůbec netýká. Stavíte se tím proti kabcarovi, člověče!“

„To jsem Rodmorovi z Pandrocu říkal taky,“ opáčil Nerestro z Kurašky s vážnou tváří a zároveň hravě zablokoval stratégovu ránu. „Jenže když Gregur Arba z

Malinkuru prohlásil, že tady najdu jeho vraha, nemohl jsem jinak.“

„U Tzulana, kdo je to ten Malinkur?“ Varesz se pustil do další série útoků, které rytíř zablokoval. Vypadal při tom velice znuděně. Jeho oči však prozrazovaly, jaké soustředění se skrývá za těmito na pohled tak snadno vypadajícími pohyby. Zlaté vousy na bradě mu poskakovaly sem a tam.

„Co s tím mám já společného?“

Hetrál sledoval boj, který před ním probíhal, jako by se odehrával za hustým závojem. Na něj působil obrovitý muž dojmem, že je to sám Angor osobně, kdo mu přispěchal na pomoc. Pro jeho vlastní muže bylo zjevení se řádového rytíře obrovským povzbuzením a tím neúnavněji se pustili do nepřátel. Karta se obracela ve prospěch obránců pevnosti.

„Vy jste ho znal, Vareszi.“ Nerestro sledoval křivku dráhy protivníkova meče, bleskurychle nastavil vlastní čepel a zarazil stratégovi zbraň do těla až po jílec. Lhostejně pohlédl do mužových kalících se očí. „Byl to velmistr, jehož úřad jsem zdědil.“

„Ano, vzpomínám si,“ vykoktal Varesz s obličejem zkřiveným námahou. Slova byla téměř nesrozumitelná, spíš jen sípal, než hovořil. „Nesreca usoudil, že vy budete lepším velmistrem.“ Krev se mu řinula z koutku úst. „Zřejmě se mýlil.“

Rytíř kroutil čepelí v ráně, až se zbraň zastavila ve vodorovné poloze. „Zbaběle jste ho probodl, Vareszi. A

kvůli tomu jste musel zemřít.“ Svaly rytířových paží se napnuly, čepel projela stratégovým trupem, kosti praskaly.

Škubnutím vytáhl ocel z mužova těla, spolu s ní se vyhrnula záplava páchnoucí krve a nedefinovatelných tekutin. Poté uťal stratégovi hlavu. „V dějinách Ulldartu již nikdy nebudete hrát roli.“

Smrt velitele zlomila odpor Tzulandrijců před bránou, obránci je v mžiku přemohli. Jeden z důstojníků popadl stratégovu hlavu a vyběhl s ní na cimbuří. Triumfálně ji vyhodil do vzduchu a ohlásil zbytku vojáků, že Varesz je po smrti.

Kabcarovy oddíly se na rampě zarazily a poté se co nejrychleji stáhly. Pronásledoval je jásot obránců pevnosti, doprovázený posledními ledovými oštěpy.

*

Hetrál vlastnoručně nalil velmistrovi Vysokých mečů horké víno, což Nerestro kvitoval strohým přátelským přikývnutím.

Po náhlém ukončení bitvy se v hale hlavní budovy vedle velitele a řádového rytíře shromáždili i všichni důstojníci a Kensustriánci.

„Od Arby z Malinkuru jsem se tedy doslechl, že ho vrah jen tak ubodal ve vězení. Takže jsem se vydal na cestu,

protože jsem věděl, že obléhá Větrovzdor. Kromě toho se zde nachází jedna aldoreelská čepel, na kterou budeme dávat pozor, aby se lidem, jako byl stratég, už nikdy nedostala do ruky. Jestli Sinured někdy opravdu přestane být ovladatelný, musí být na kontinentu něco, co ho zastaví.“ Ukázal za sebe a představil tři rytíře. „Ti budou ode dneška neustále ve vaší blízkosti, veliteli. Máme k tomu výslovné povolení krále Perdóra.“

Mistr střelec úklonou poděkoval.

„Přijeli jsme sem, viděli zuřící boj a prorazili si průlomem cestu dovnitř. Zbytek našeho příběhu znáte. Když jsem se s Vareszem naposledy loučil, tak dost zvláštně předpovídal, že se opět uvidíme na bitevním poli.“ Nerestro se zvedl a postavil se před velký krb. „Bylo by mi milé, kdybyste o způsobu Vareszovy smrti zachovali mlčení. Není to kvůli tomu, že bych se za ten čin styděl, byla to víceméně moje povinnost. Ale obávám se o budoucnost svého řádu.“

Na okamžik se zarazil a nepřítomně pohlédl do stropu.

„Také Rodmor si to myslí. Jestli má za to někdo pykat, ať jsem to já. Ale ne celý řád.“

Co máte v úmyslu? gestikuloval Hetrál a jeden z jeho podřízených překládal. Mistra střelce nevzrušovalo mužovo nezvyklé chování, Nerestrův panoš mu předtím všechno vysvětlil.

„Nic,“ odvětil Nerestro. „Budu se držet přísahy, kterou jsem kabcarovi složil: věčná věrnost panovnickému rodu

Bardricu. Je hloupé, že k němu patří i konzultant, který nese hlavní vinu na smrti starého velmistra. To ho přede mnou chrání. Raději se postarám o zajištění posledních aldoreelských čepelí.“

Nemyslím, že by Varesz patřil k panovnickému rodu, Turîťan na rytíře mrkl a opět mu jeden z důstojníků propůjčil svůj hlas. Takže jste se proti přísaze nijak neprohřešil.

„Víte, co mám na mysli, veliteli. Obávám se konzultantova intrikánství. Tak tedy uděláme hrdinu z vás.

Určitě to bude mít lepší účinek na morálku vašich lidí, když vás budou moci považovat za vítěze nad tím hrozným, krutým člověkem. Několika, kteří znají pravdu, bych na vašem místě nařídil mlčení.“

Hetrál přikývl na souhlas. Nechci vás ale navěky připravit o zaslouženou slávu. Až bude po všem, tak se všichni lidé na Ulldartu dozvědí, kdo je opravdovým zachráncem Větrovzdoru, to vám slibuji.

„Naši zvědové potvrdili, že se zbylé dva tisíce kabcarových vojáků stahují,“ přihlásil se ke slovu jeden z Kensustriánců. „Krátce se poradili a pak hned začali se sestupem do údolí. Pravděpodobně jim došly zásoby.“

Pak toho času využijeme, vyžádáme si posily a opravíme pevnost. Perdór bude určitě mít radost, až ode mě zase dostane dopis. Což bude po skončení obléhání mnohem

snadnější. Mistr střelec se usmál. Všichni mrtví na naší straně nepoložili život nadarmo.

„Připijme si tedy na první vítězství dobra na Ulldartu!“

Jeden kensustriánský bojovník pozvedl pohár do výše.

„Ilfaris, Tersion a Kensustrie, spolek států, který poprvé srazil kabcarova vojska do kolen. Ať dlouho žije!“

Muži si se smíchem připili.

Hetrál přes okraj sklenice pozorně sledoval velmistrův obličej. Větrovzdor bude stát ještě dlouho, tím si byl jistý.

Spolu se zázračným mečem po boku odolal dokonce i konzultantovým pomocníkům.

Unaveně zavřel oči a v představách si vykreslil obraz kvetoucího kontinentu, až kabcara, Nesrecu a celou tu jejich bandu smetou z jeho povrchu. Nebude to trvat dlouho, pomyslel si. Bohové opět stojí při nás.

S těmito povzbudivými myšlenkami unaveně, avšak spokojeně usnul ještě v hale.

KONTINENT ULLDART, VELKOŘÍŠE TARPOL, HLAVNÍ

MĚSTO ULSAR,

ZIMA 457 P. S.

„Poslouchal jste mě?“ opakoval Mortva energicky, jeho hlas se rozléhal vysokou, prosvětlenou místností. „Říkal jsem, že spolek států rozehnal naše vojsko u Ledového průsmyku. Dva tisíce mužů se zachránilo a teď ty zpustlé zbytky táhnou Hustrabánem a všechno plení.“

„To si vyprošuju!“ vykřikl Lodrik neméně hlasitě a vyskočil z křesla, rukama se opřel o desku stolu, na němž se kupily haldy volných listů, knihy a sešity. „Mortvo, to vy jste trval na tom, aby pevnost padla, teď se postarejte, abyste ji dobyl. Já bych tam těch dva tisíce mužů klidně nechal trčet, dokud neumrznou.“ Modré oči nabraly ledově chladný výraz. „Kvůli Vareszovi neuroním jedinou slzu, byl to skrz naskrz špatný člověk, který nemiloval nic jiného než zabíjení. Bratranče, nyní bude na vás, abyste za něj našel adekvátní náhradu. S ohledem na lidi, kteří patří k vašim známým, vám to určitě nebude dělat těžkosti. Prvním úkolem toho šťastlivce bude přivést k rozumu ty dva tisíce zrádců, kteří ohrožují můj lid. Je mi jedno, jak to udělá.“

Konzultantovy rty se stáhly do tenoučké čárky, obličej se proměnil v bezvýraznou masku. „Rozuměl jsem, Vznešený pane.“

„Výborně, vážený rádce,“ řekl panovník a opět se posadil. „Já musím dále pracovat na těchto podkladech.

Pokud vás to zajímá, našel jsem způsob, jak zacházet s národy, aby všichni měli stejná práva. Moje představa jediného velkého lidského království, v němž si budou všichni vládnout, nabírá jasné obrysy.“ Nadšeně strčil muži se stříbrnými vlasy před různobarevné oči svou skicu.

„Přiznávám, začlenění bahenních bestií do této společnosti ještě představuje jisté problémy, ale věřím, že to zvládnu.

Model a mírumilovnost někdejšího Zakázaného města ukazují řešení, které by snad ani nemohlo být jednodušší.

Jestli se nám…“

„Děkuji, Vznešený pane,“ přerušil ho Mortva přátelsky.

„Musím ještě zařídit pár věcí. Když jsme teď měli tyto skromné ztráty, činící sedmnáct tisíc mužů a jednoho geniálního stratéga, musím někde ze země vydupat vojáky.“

Obrátil se ke dveřím.

„Tak geniální zase nemohl být,“ zaslechl hlas svého pána, v němž zazníval pichlavý podtón. „Koneckonců je mrtvý. A hrdinou, kdo tu legendu připravil o hlavu, byl Hetrál, nemám pravdu?“

Mortva se otočil k Lodrikovi. „Zcela správně.“

„Ve všech ostatních zemích probíhá osvobozování dobře?“

„Tak rychle, že ani nebudete stačit psát další a další listiny o ‚vládě lidu‘, Vznešený pane. Tersion nám bude

patřit za dva týdny, regentka Alana se uchýlila do císařství Angor.“

„To je škoda. Byl jsem zvědavý, co si bude myslet o mých nových plánech. V budoucnu už nikdo nikam neuprchne,“ přemítal kabcar. „Chci, abyste nechal zesílit námořní blokádu. Pošlete do těch vod Sinureda a čtyři nové lodi s bombardami, aby s nimi spláchl Černou flotilu z mořské hladiny, až se na jaře zase objeví. To bude ještě velká výzva.“

„Ano, Vznešený pane, vidím to naprosto stejně. Jak se ukázalo, Kensustriánci mají k dispozici nesmírně dobré konstruktéry, kteří…“

„Já jsem myslel lidi v Kensustrii, jejich naprosto jinou mentalitu a kastovní systém,“ vpadl mu mladý panovník do řeči. „Ale to nic. Jděte, Mortvo, a dokončete dobývání kontinentu, aby se všichni vbrzku zbavili okovů mocných vládců. Potom bude moje práce u konce.“

„Postarám se o to. Ještě rok, Vznešený pane, pak se stanete velkým obnovitelem Ulldartu.“

Rychle vyšel z místnosti a opřel se o zavřené dveře.

Stačila jedna či dvě věty navíc a jeho „vnitřní hodnoty“ by prorazily na povrch. Konzultant zamyšleně kráčel chodbou, aby se poohlédl po obou svých žácích. Govan i Zvatochna ovládali magii s takovou samozřejmostí jako jiní lidé jedli a pili.

Dívka však stále víc propadala škodlivému vlivu matky a obracela pozornost na svou nadpřirozenou krásu, z níž by se každému muži zatočila hlava, až by přišel o rozum.

Kabcara uvedla v Ulsaru dívku do vybrané společnosti, Zvatochna na plesech dobývala srdce dospívajících mužů jedno po druhém. Dostala všechno, co chtěla, aniž by s někým musela strávit noc, stačil jediný pohled jejích očí.

Vlastně by ji měl poslat do opery nebo strčit do divadla, protože falešné úsměvy, hraný smutek nebo předstíranou sklíčenost ovládala dokonaleji než Aljaša.

Krutor byl prostě Krutor. Snadno se nechal ovlivnit, byl slaboduchý, urostlý jako dospělý a silný jako tři chlapi.

Hemeroc z něho udělá užitečného bojovníka.

Govan Nesrecu zbožňoval, a už kvůli tomu se pouštěl do úkolů s větší energií než sestra. Zdálo se, že má obrovský magický potenciál.

Chlapce našel v učebně samotného. Tadc levitoval v místnosti všechen nábytek včetně mramorové busty svého dědečka a plně zastavěných polic s knihami. Vážily nejmíň několik centů. Hoch přitom seděl na vznášejícím se stole a četl si v knize, jako by to bylo to nejjednodušší na světě.

„Nemyslíte, že se poněkud přepínáte, Vaše Výsosti tadci?“ zeptal se ho konzultant.

„Ne, milý Mortvo,“ odpověděl chlapec a sklapl rozečtenou knihu. „Podívejte.“ Knihovna přeplněná folianty a jinými spisy se pomalu otáčela kolem vlastní osy, na zem

přitom nespadlo jediné zrnko prachu. „Přesto mám pocit, že to není zvlášť těžký úkol. Rád bych si jednou vyzkoušel, co všechno magií dokážu. Cítím, že jsem schopný větších věcí.“

Muž se stříbrnými vlasy zatleskal, zatímco se předměty zvolna snášely na podlahu. „Však nás pro vás napadne něco vhodného, Vaše Výsostí tadci.“ Mortva se pátravě rozhlédl po místnosti. „Kde je tadca?“

„Je u matky a nechává si vysvětlit, jak se používá pudr a všechny ty ostatní zbytečné ženské krámy, kdyby jí někdy náhodou onemocněly komorné,“ prohodil chlapec opovržlivě a seskočil ze stolu. „Říkala, že už dnes cvičila.“

„A co vy? Také jste již hotov?“ Mortva něžně pohladil následníka trůnu po hlavě.

„Ano. Mohli bychom ještě jednou navštívit vězení?“

Mladíkovi se rozzářily oči. „Prosím, prosím, Mortvo. Možná uvidíme nějaké jiné mučení?“

„Nemyslím si, že to je dobrý nápad, váš otec neměl velkou radost, když se doslechl o našem náhodném výletu,“

odmítl konzultant. „Navíc jste na to opravdu ještě příliš mladý.“ V duchu zajásal. Odhadl chlapce správně, když usoudil, že mladík najde v krutostech zálibu.

„Pche, můj otec.“ Govan vypadal zklamaně. „Sedí nad svými zápisky, píše cosi, čemu sám nerozumí, a neustále si vymýšlí něco nového. Nechápu, jak může vládnout takové

velkoříši.“ Usmál se na mentora. „Určitě za to vděčí jenom svému rádci.“

„Děkuji, Vaše Výsosti tadci.“ Mortva se uklonil. „I vaše matka ho celou dobu podporuje, jak jen může.“

„Ty si myslíš, že nic netuším?“ Govan prohodil slova pobaveným tónem a konzultant udiveně zbystřil uši. „Já vím, že je ráda s jinými muži. Užívá si, když může být středem pozornosti a všichni obdivují její krásu.“ S

úsměvem popošel k mentorovi. „A taky vím, že vy dva občas společně strávíte noc, Mortvo. Zvatochna to taky tuší.

Ale já to vaše tajemství dobře uschovám.“

„Jste příliš dobrotivý, Vaše Výsosti tadci.“

„A víš proč?“

„Ne, Vaše Výsosti tadci.“

„Nechci, aby tě popravili.“ Následník trůnu chytil konzultanta za ruku. „Hrozně si přeji, abys ty byl mým otcem. Jsi inteligentní a… lepší. Ty bys uměl zemi vládnout.

A sice jako panovník. Jako tvrdý panovník.“

„Ne, to není můj úkol, i když jsem vaším přáním poctěn,“ opáčil Mortva. „Ale jestli váš otec jednoho dne zemře, nastoupíte na jeho místo, a inu, vy byste se mohl stát lepším, tvrdým kabcarem.“

Govan hlasitě vydechl. Výraz v jeho očích se změnil, objevila se v nich touha a vypočítavost. „Jak dlouho vlastně člověk žije?“

Mortva se tiše zasmál. „Chcete vědět, jak dlouho ještě budete muset čekat, že ano? Myslete však i na to, že kdyby se otci něco stalo, nastane Doba temnoty.“

Tadc odmítavě mávl rukou. „Tomu nevěřím.“

„Co to tak zkusit, chcete to nechat dojít tak daleko?“

zeptal se muž se stříbrnými vlasy tiše a pozorně čekal na reakci svého chráněnce.

„To je velezrada, milý Mortvo.“ Govan nepůsobil dojmem, jako by mu to příliš vadilo. „Jestli, tak by to muselo vypadat jako nehoda.“

„Imponujete mi.“ Rádce protáhl obličej. „Vy to dotáhnete hodně daleko.“

Mladík se pousmál a mírně naklonil hlavu, ruce založil za zády. „Já vím.“ Přemoudřele šoupal nohama sem a tam, napodoboval chování učitele přednášejícího novou látku. „A ty mi při tom pomůžeš.“

„Možná,“ utrousil úsečně Mortva, jemuž se zdálo, že věci najednou dostaly nečekaně rychlý spád.

„Co jsi slíbil mojí matce?“

„Prosím?“ Podivnému chlapci se podařilo konzultanta dokonale zmást.

„Je mazaná a nenasytně touží po moci. Má nesmírný vliv na bohaté a mocné lidi v celé velkoříši. Ráda by sama seděla na trůnu, ale tobě se nějak povedlo dosáhnout toho, že zůstala v klidu.“ Govan Mortvu pomalu obešel. „Jak to děláš?“

„Mýlíte se, Vaše Výsosti tadci,“ bránil se konzultant.

„Ale neříkal jste předtím, že hledáte opravdovou zkoušku svých magických schopností?“ Okamžitě tím vzbudil zájem následníka trůnu. „Na hranicích Ilfarisu stojí pevnost, která vašeho otce stála sedmnáct tisíc vojáků a nejlepšího stratéga.

Je považovaná za nedobytnou.“ Zvedl ukazováček. „Pro normální lidi.“

„Mohl bych se tam vyřádit, jak se mi zlíbí?“ zeptal se následník trůnu dychtivě.

„Naprosto,“ odvětil konzultant. „Kdybyste urychlil její dobytí, udělal byste otci i mně obrovskou radost.“

Govan uchopil muže za ruku. „Tak to bychom měli hned vyrazit.“

Mortva se rozesmál a dřepl si. „Ale přece ne hned, Vaše Výsosti tadci. Tam je teď taková zima, že by malému chlapci, jako jste vy, zamrzla krev v žilách. Vyrazíme tam na jaře, až sestavím nové vojsko a najdu pro ně velitele.“

„Slibuješ?“ zeptal se chlapec podezřívavě. „I proti vůli mého otce?“

„Slibuji, Vaše Výsosti tadci.“ Konzultant se zvedl a přešel ke dveřím. „Nyní ještě chvíli cvičte a pak jděte do postele. Já se budu starat o válku, abyste brzy měl větší říši.“

Govan ho obdařil láskyplným úsměvem.

Muž se stříbrnými vlasy kráčel palácem, až došel ke dveřím své ložnice. Jemně se dotkl zámku, který krátce zaplál, potom otevřel dveře. Jakmile vstoupil, vzplály dle

nevysloveného magického příkazu všechny svíce a petrolejové lampy.

U stěny jinak prázdné místnosti stála velká černá skříň.

Mortva rozevřel široké dveře a znovu se pokochal krásou věcí, které v ní byly uloženy.

Seřazeno pěkně vedle sebe tam viselo na háčcích třináct z celkem jedenadvaceti aldoreelských čepelí. Třpyt diamantů na jejich jílcích z něj vyloudil spokojený povzdech. Osm mu jich Hemeroc ještě musí obstarat, aniž by ho jejich majitelé rozsekali na kusy. Vážné pochybnosti měl konzultant pouze u řádových rytířů, kteří s těmito zbraněmi uměli dokonale zacházet. V Hetrálově případě ovšem jeho pomocník selhal rovněž.

Plameny lamp zaplály a prozradily příchod nečekaného návštěvníka. Mortva zmobilizoval veškeré magické síly.

Pokud se někomu podařilo projít zajištěnými dveřmi, musel nezvaný host nepochybně disponovat magií.

„Slyšela jsem že mě pohřešujete,“ pronesl chraplavý ženský hlas.

„Paktai!“ vykřikl konzultant zmateně a otočil se k ní.

„Pro všechno na světě, kdes tak dlouho vězela? Kvůli tobě se všechny naše plány zbrzdily.“

„Trochu víc radosti by bylo na místě,“ odvětila žena a ukázala ruku, kterou předtím schovávala za zády. Držela v ní aldoreelskou čepel, jejíž jílec a pochva se ještě vlhce leskly čerstvou krví, která na nich ulpěla. „Mám pro vás

malý dárek. Jeden šlechtic v Serince, který před nedávnem zbohatl, už pro tuto zbraň neměl uplatnění, poté co zemřel.“

„Jemný humor? A od tebe?“ Mortva si vzal meč k sobě a umístil jej vedle ostatních. „Od té doby, co jsi zmizela, jsem na spoustu otázek neměl odpověď. Co se stalo s ostatními, s tou Miklanovo? Dokážu si představit, žes ji poslala ke dnu.“

„Brojačka porodila na moři dítě. Těsně předtím, než jsem ji spolu se všemi jejími přáteli poslala do mořských vln.“ Bytost v ženské podobě měla v obličeji nic neříkající výraz. „Tomu Rogogarďanovi se lstí podařilo uvěznit mě na dně moře. Jako jediný přežil.“

„Aha, tak tady máme řešení,“ prohlásil konzultant.

„Chudák Hemeroc prohledal celý kontinent a všechna možná jiná místa, když po tobě pátral.“ Číhavě se zadíval na ženiny bledé rysy. „Zpočátku jsem měl podezření, že máš v úmyslu zběhnout.“

„Nikdy,“ odpověděla žena nezvučně. „Potřebovala jsem nějakou dobu, abych sehnala loď, která mě z Kalisstronu převeze na Ulldart.“

„Skutečně, ten Rogogarďan žije. Ale co má být. Jeden páchnoucí pirát nás nezadrží. Pokud jsou Norina a ten malý spratek mrtví.“ Mortva se zadíval na rudé špičky svých prstů. „Měli jsme velké ztráty. Varesz je definitivně u Tzulana. Ta Hetrálova prokletá zbraň, kterou mu Hemeroc nebyl schopen sebrat, nakonec skončila stratégovi v těle

nebo bůhvíkde jinde. Hrozná škoda. Nebude snadné najít za něj náhradu. Lidi ze spolku států nejspíš radostí omdlí.“

„Jak zní tvé další příkazy?“ vyptávala se Paktai.

„Protože tyhle čepele jsou jediné zbraně, které pro nás mohou znamenat nebezpečí, měli bychom všechno úsilí napřít k tomu, abychom je posbírali,“ usoudil konzultant.

„Postarej se nejdříve o čepele, které nejsou v majetku Vysokých mečů, ty si chci nechat až na konec. Řád zatím stojí moc vysoko v přízni Vznešeného pána, to musím změnit. Potom ať se Hemeroc pro mě za mě vyřádí na tom Nerestrovi z Kurašky.“

Druhá bohyně se stroze uklonila a rozplynula se ve stínech. Rudé oči se ještě jednou zatřpytily, poté hned zmizela.

Mortva vrhl poslední pohled na sbírku pozoruhodných sečných zbraní a zavřel skříň. Když položil ruku na kliku, uvědomil si, že dveře jsou mírně pootevřené. Že by Paktai skutečně použila dveře? Zřejmě se konečně něčemu přiučila.

V dobré náladě vyšel z ložnice, pobrukoval si nějakou melodii a pomalu kráčel chodbou ke kabcařiným komnatám, aby splnil své povinnosti coby milenec.

Z úkrytu za závěsem, halícím velké boční okno, sledoval jeho kroky pár hnědých očí. Jakmile muž zmizel za rohem, ven vyskočil malý stín a vzrušeně se rozběhl opačným směrem.

EPILOG

KONTINENT KALISSTRON, JÖKOLMUR, ZIMA 457/8 P. S.

Torben usrkl z nápoje a protáhl obličej. „A to má bejt lepší než pálenka?“ zeptal se hostinského podrážděně.

„Poslyšte, já jsem rozhodně přátelskej člověk, ale tady to je jakejsi hanebnej bylinkovej vývar, kerej by neměl chlastat ani ten, kdo umírá žízní.“ Nechápavě mu strčil pohár pod nos. „Tu máš, čuchni si. Ani to není zkvašený.“

Varla popadla korzára za paži a varovně mu ji stiskla.

Kalisstroňanovy zelené oči se nebezpečně zúžily.

„Cizinče, my nepijeme žádný alkohol,“ dostalo se mu chladného poučení. „Bledé bohyni je odporný. Pijeme nanejvýš njoss.“

„Ach, takhle je to?“ rozohnil se Rogogarďan. Spletené pramínky vousů, prokládané pestrými perlami a černými železnými kroužky, se pohupovaly hned dopředu, hned dozadu. „Tak já vám o tý Bledý bohyni něco povím…“

„…je nesmírně dobrotivá, a dokonce i tak uřvaní chlapi jako on ji uctívají s náležitým respektem,“ doplnila ho

Tarviňanka rychle a rozzářeně se na hostinského usmála. Na rozdíl od svého společníka postřehla, že se po nich začínají otáčet první hosté. „On přestoupil ke Kalisstře teprve nedávno. Odpusťte mu.“

„No dobrá. Ale držte prsty pryč od pálenky, pokud chcete být pravý věřící,“ pronesl majitel výčepu smířlivěji.

„Za chviličku tu bude vaše jídlo,“ zabručel, podíval se na Torbena zlým pohledem a stáhl se k pultu.

Varla pleskla piráta po ruce. „Ty ubručený idiote,“

zasyčela. „Chceš, aby si nás Kalisstroňané pověsili na stropní trám jako ozdobu?“

„Všecko, co chci, je sklenice grogu. To je při těchhle teplotách jediný správný pití.“ Torben se nehodlal se stavem věcí jen tak smířit. Záměrně odsunul pohár s njossem dále od sebe. „Já nemůžu za to, že nám na palubě došly zásoby.“

Žena vyčítavě nakrčila obočí. „Kdyby lidé tušili, že Rogogarďané jako národ jsou až takhle závislí na pálence, probíhaly by války s vámi zcela jinak. Malými lahvičkami rumu by vás vylákali z ostrovních pevností a vy byste se za nimi vrhli na břeh jako myši na kousek sýra.“ Znovu postavila pohár přímo před něj. „Pij. Všichni se na nás dívají.“

Rozum zvítězil. Torben neochotně polkl nápoj a poté si záměrně hlasitě odříhl. „Tu to máme. Moje vnitřnosti se vzpouzejí.“

„Tvoje vnitřnosti se rozpliznou po podlaze, můj milý, jestli tihle klidní, tvrdí muži zjistí, že jsi nevěřící, a ke všemu ještě pirát.“ Varla se usmála a políbila ho na tvář.

„Tak přestaň reptat a drž zobák. Budeme potřebovat celý den, abychom nabrali dost zásob.“

„Čím dříve budeme v Tarvinu, tím líp. Tady to nejsou pořádní chlapi,“ pošťuchoval Rogogarďan tiše dále.

„Už jsem ti říkala, že u nás stojí pivo v přepočtu asi dvacet vasleců?“ zeptala se žena jakoby mimochodem.

Torben se zakabonil. „U vás se ze mě stane žebrák.“

Varla se nedokázala déle ovládnout a vyprskla smíchy.

„Ach, ty licoměrnice. Chtělas mě dostat.“

„Ano,“ usmála se na něj vesele. „Ale pokušení bylo příliš velké.“

Hostinský přinesl jídlo a karafu s njossem. „Ten jde na účet domu,“ prohlásil s ďábelským úšklebkem na tváři. „Ať se vám myšlenky jen tak vznášejí.“

„To je milé, on tě chce obrátit na víru.“ Tarviňanka šťouchla piráta loktem do žeber. „Přeji ti pořádnou žízeň.“

„Na zdraví!“ procedil Torben stroze, oběma rukama uchopil konvici s njossem a jedním lokem ji vyprázdnil. „Ať je to svinstvo co nejrychleji pryč.“ Výčepem se opět rozlehlo mocné říhnutí. Poté se korzár pustil do ryby, kterou mu hostinský přinesl.

Varla si povzdechla. „Ty jsi mi ale diplomat.“

„Uvidíš, že jednání s tvýma lidma povedu mnohem líp,“

zatřepal mastnými prsty. Opatrně odloupl od rybí páteře proužek masa a vložil si ho do úst. „Podíváme se, jestli Tarvin a Rogogard nemaj něco, co by si mohli navzájem vyměňovat. Ve válce s kabcarem se nám bude hodit skoro všecko.“

„Jestli budeme mít dobrý vítr, budeme tam za dva týdny,“ slíbila Varla a zadívala se na něj s ustaraným výrazem ve tváři. Zorničky pirátových šedozelených očí se najednou rozšířily. „Je s tebou všechno v pořádku? Neměl jsi ten bylinkový vývar vypít najednou.“

„Ale co. Já snesu celý litry pálenky, takovej utrejch mi nemůže nic udělat.“ Zamrkal na ni. „Je tu na Kalisstronu opravdu jasnější světlo?“

„Navrhuji, abychom se vrátili zpátky na loď, než nápoj začne působit naplno a myšlenky i rozum ti odletí někam hodně daleko,“ doporučila mu Tarviňanka s úšklebkem.

„Jsem sice silná, ale nechtěla bych tě vléct.“

Rogogarďan polekaně pohlédl na rybu na talíři. „Ona mi právě něco řekla.“

„Už to začalo, co?“ Varla hodila na stůl několik mincí a vystrkala muže na ulici.

Kalisstroňané se jim za zády smáli. „Je na správné cestě, aby se z něho stal pravý věřící,“ zavolal za nimi hostinský.

Korzár si zaclonil oči, které se zničehonic staly nesmírně citlivými na světlo, a sám od sebe se odpotácel do stínu

nejbližších domů. „Ohó, ten njoss fakticky má něco do sebe.“

„Jo, jo,“ prohodila Varla a posadila ho na pytel s obilím.

„Počkej tady, ty hrdino. Přivolám pár chlapů, aby tě dopravili na palubu. Nikam neuteč.“ Položila mu pravou ruku na cíp hrubé pytloviny. „Tady, pevně se drž a nepouštěj se.“

„Nepouštět se,“ opakoval Torben, jazyk se mu přitom trochu motal. „Ten kořeněnej utrejch je skvělej,“ zachichotal se. Poté nakrčil čelo a káravě pohlédl na jednoho chodce, který ho míjel. Jeho kroky mu duněly v uších. „Páni, tihle Kalisstroňané ale nadělaj rámusu. Nemůžeš jít trochu tišeji?“

„Raději se modli k Bledé bohyni, aby pro tebe co nejdříve přijel kočár,“ šklebila se Varla. „Nepouštět se, rozumíš?“ pospíchala do přístavu.

Torben se opřel o zeď a broukal si jakousi písničku, oči měl zavřené.

„Hej, vstaň!“ nařídil mu někdo a poklepal ho po zádech.

„Musím ten pytel odnést.“

„Nemůžu, pane,“ Rogogarďan přehnaně potřásl hlavou, aniž by otevřel oči. „Musím tu sedět a čekat. A nepouštět se.“

„Tady si asi někdo dopřál přemíru njossu.“ Krátký šťouchanec shodil Rogogarďana z pytle, ten ale látku dál pevně držel.

„Nesmím to pustit,“ uchechtával se. „Ne, pane, já ten pytel nepustím.“

„Tak to asi budeš muset jít se mnou.“ Když muž náklad zvedl, vydal se pirát za ním, cípek látky neustále držel mezi prsty.

Se zavřenýma očima cupital za neznámým jako slepý pes na vodítku. Tu a tam zaslechl smích, když se lidé, kolem nichž procházeli, bavili pohledem na ten zvláštní pár, ale to korzára v opojení nijak nerušilo.

Smál se, prozpěvoval si písničky, mezitím v jednom kuse klopýtal nebo vrážel průvodci do zad. Ten však vlekl přívažek s neotřesitelným klidem ulicemi Jökolmuru dál a dál.

Torben si zanedlouho uvědomil, že si spolu s někým brouká novou, přesto důvěrně známou melodii, jež mu odněkud doléhala k uším.

Tiché, jemné tóny připomínající něžný zvoneček vytvářely nápěv, který už kdysi dávno slyšel. Napjatě poslouchal, prsty se rozevřely a pustily cíp pytle.

Korzár vyskočil a vykročil k melodii, za chůze vytáčel piruety, až se bez dechu opřel o hrubou zeď, aby si po neohrabaném tanci na okamžik odpočinul. Nepřestával se chichotat.

„Skákal jsem jako dřevěná tarpolská lesba,“ oznámil zdi, které se přidržoval, a opřel si o ni hlavu. Když se odvážil pootevřít oči, celý svět se kolem něj točil. Jenom na

okamžik rozeznal napnuté provazy, na nichž se ve větru třepetalo ženské prádlo. Rychle zase oči zavřel.

V roztoulaných myšlenkách se mu vynořila nejasná vzpomínka.

Spatřil lakovanou truhličku, kterou štíhlé ženské prsty opatrně kladou na malý, hrubě otesaný stůl. Prsty odklopily víko a okamžitě zazněla něžná melodie, úplně stejná jako ta, již právě slyšel. Miniatura tarpolského tanečníka kroužila kolem filigránsky vyřezané partnerky, která se bez ustání točila na špičkách kolem vlastní osy. Byl to dárek. Dárek pro…

„Norinu!“ uklouzlo Torbenovi. Neobratně vstal, potácel se od jedné zdi k druhé, přičemž se znovu a znovu snažil zvednout víčka. Jenže pronikavé, nemilosrdné světlo mu to nedovolilo. „Norino!“

Tóny rázem zmlkly.

Korzár bezmocně jako malé dítě klopýtal ulicemi Jökolmuru a padal na zem, dál a dál volal jméno ženy, o níž celou dobu věřil, že nemůže být mrtvá.

Nedočkal se však odpovědi.