KNIHA I.

ELFOVÉ

BERNHARD HENNEN
& JAMES SULLIVAN

FANTOM Print

2008

Copyright © 2004 Bernhard Hennen & James Sullivan

Translation © Libuše Sedláčková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 80-7398-030-6

Autoři

Bernhard Hennen, narozen 1966 v Krefeldu, procestoval jako žurnalista Orient a Střední Ameriku, než se cele upsal historickým románům a fantasy. Jeho početná díla byla mnohokrát oceněna různými literárními cenami.

James Sullivan, narozen 1974 ve West Point, New York, vyrostl v Německu a studoval v Kolíně nad Rýnem. Jeho obzvláštní zájem patří literatuře středověku. Předkládaná kniha je jeho první románové dílo.

Lesem v úplňkové záři

viděl já jsem elfy jeti;

slyšel, do rohů jak dují,

rolničky jim vyzváněti.

Jejich koníčkové bílí

pádí v paroží vám zlatém

dál a dál, jak labutí se

hejno nesli plavným chvatem.

Úsměvně mi králka kývla –

úsměv, zvrat, než hvozd ji zchvátí;

má to snad mou novou lásku,

má to smrt mou znamenati?

Heinrich Heine

(překlad Pavla Eisnera)

Kančí muž

Uprostřed zasněžené paseky ležela mrtvola losího býka. Z rozervaného masa se ještě kouřilo. Mandredovi a jeho třem druhům bylo jasné, co to znamená: museli lovce právě vyplašit. Mrtvé tělo bylo pokryto krvavými pruhy, masivní losí lebka byla rozlomená. Mandred neznal žádné zvíře, které by lovilo jen proto, aby pak sežralo pouze mozek své kořisti. Přitlumený šelest ho přiměl rozhlédnout se pozorně kolem sebe. V kroužících kaskádách padal z větví jedné vysoké borovice na okraji paseky sníh. Vzduch byl naplněn jemnými krystalky ledu. Mandred nedůvěřivým pohledem sledoval podrost. Nyní byl les zase zcela tichý. Daleko nad vrcholky stromů se ukázala zelená vílí záře tančící po obloze. Nebyla to noc vhodná k výletu do lesa!

„To nic, jen větev zlomená pod tíhou sněhu,“ řekl blonďatý Gudleif a oklepal si z těžkého pláště sníh. „Tak se netvař jako vzteklý pes. Nakonec uvidíš, že jsme stopovali jen obyčejnou smečku vlků.“

Do srdce čtyř mužů se přesto vkradla obava. Každý myslel na slova starého muže, který je varoval před smrtelně nebezpečnou bestií, žijící v horách. Bylo to snad přece jen něco víc než výplod čiré fantazie, vyvolané z horečky? Mandred byl jarl z Firnstaynu, což byla malá vesnička, ležící za lesem přímo u fjordu. Byla jeho povinnost odvrátit každé nebezpečí, které by mohlo ohrozit vesnici. Slova toho starce byla však tak naléhavá, že se musel zařídit podle nich. A přece…

V zimách jako tato, které začaly dřív, přinesly příliš mnoho chladu a v nichž zelená vílí záře tančila na nebi, přicházely do světa lidí děti Albů. Mandred to věděl a jeho druhové to věděli také.

Asmund měl na luku založený šíp a nervózně pomrkával. Šlachovitý, rudovlasý muž mnoho řečí nenadělal. Přišel do Firnstaynu před dvěma lety. Vykládalo se o něm, že býval na jihu slavným zlodějem dobytka a že král Horsa Silný dokonce vypsal za jeho hlavu odměnu. Mandred se o to nezajímal. Asmund byl dobrý lovec, který přinášel do vesnice mnoho masa. To platilo víc než nějaké divoké fámy.

Gudleifa a Ragnara znal Mandred už od dětství. Oba byli rybáři. Gudleif byl statný chlapík, silný jako medvěd; stále dobře naladěný, měl mnoho přátel, i když platil za poněkud prostoduchého. Ragnar byl malý a tmavovlasý, a tím se odlišoval od vysokých, většinou plavovlasých obyvatel Fjordlandu. Někdy se mu kvůli tomu posmívali a za zády mu říkali koboldí dítě. To byl ovšem hloupý nesmysl. Ragnar byl muž se srdcem na pravém místě. Někdo, na koho se člověk mohl naprosto spolehnout!

Mandredovou hlavou prolétla teskná vzpomínka na Freyu, jeho ženu. Teď určitě seděla u ohniště a naslouchala zvukům noci. Vzal s sebou signální roh. Jedno zadutí znamenalo nebezpečí; kdyby naproti tomu zadul na roh dvakrát, každý ve vesnici by věděl, že venku žádné nebezpečí nečíhá a že se lovci právě vracejí domů.

Asmund sklonil luk a varovně si položil prst na rty. Zvedl hlavu jako honicí pes, který právě zavětřil nový pach. Nyní to ucítil i Mandred. Přes světlinu se táhl jakýsi podivný odér, připomínající zápach zkažených vajec.

„Snad je to nějaký trol,“ zašeptal Gudleif. „V tuhých zimách občas vylézají z kopců. Trol by klidně dokázal srazit losa jenom pěstí.“

Asmund vrhl na Gudleifa zachmuřený pohled a gestem mu naznačil, aby mlčel. Dřevo stromů tiše skřípalo chladem. Mandreda se náhle zmocnil pocit, že je pozorován. Něco zde bylo. Docela blízko.

Znenadání se větvoví jednoho lískového keře rozlétlo a vyrazily odtud dva bílé stíny, doprovázené hlasitým tlukotem křídel. Mandred bezděky pozvedl oštěp, ale vzápětí vydechl úlevou. Byly to jen dvě sněžné koroptve!

Co je ale vyplašilo? Ragnar namířil na lískový keř luk. Jarl sklonil zbraň. Cítil, jak se mu sevřel žaludek. Číhala snad v křoví nestvůra? Tiše vyčkávali.

Zdálo se, že uběhla celá věčnost, ale stále se nic nehýbalo. Čtveřice lovců vytvořila kolem křoví široký půlkruh. Napětí se pomalu stávalo nesnesitelné. Mandred cítil, jak mu po zádech stéká chladný pot a hromadí se dole u opasku. Cesta zpět do vesnice byla daleká. Kdyby oblečení úplně propotil, nechránilo by ho už proti zimě, byli by nuceni rozbít někde tábor a rozdělat oheň.

Podsaditý Gudleif poklekl a zabodl do země oštěp. Potom hrábl rukama do čerstvého sněhu a s tichým šelestem z něj uplácal kouli. Pohlédl na Mandreda a jarl mlčky kývnul. Vzápětí sněhová koule, vymrštěná v dalekém oblouku, přistála uprostřed křoví. Nic se nepohnulo.

Mandred ulehčeně vydechl. Jejich strach oživovaly zřejmě jen noční stíny. Byli to oni sami, kdo vyplašil koroptve!

Gudleif se široce ušklíbl. „To nic není. Ta potvora, co roztrhala losa, je už asi dávno za horama.“

„Jsme to ale pěkná lovecká skupina,“ zasmál se nyní i Ragnar. „Za chvilku utečeme i před zaječím prdem!“

Gudleif se zvedl a popadl oštěp. „Tak teď ten stín napíchnu!“ Se smíchem jím prohrábl větve křoví kolem.

Náhle ho však cosi prudce strhlo dopředu. Mandred zahlédl velkou drápatou ruku, která obemkla dřík oštěpu. Gudleif ze sebe vydal pronikavý výkřik, který však náhle přešel v bublavé chroptění. Statný muž se zapotácel, obě ruce přitisknuté k hrdlu. Mezi prsty mu prosakovala krev a stékala dolů po zimní kazajce z vlčí kůže.

Z křoví vyrazila obrovská postava, napůl muž, napůl kanec. Vzhledem k hmotnosti masivní kančí hlavy stálo monstrum hluboce předkloněné, a přesto i takto se tyčilo nad zemí více než na dva mužské kroky. Trup netvora patřil mohutnému obru; silné, uzlovité provazce svalů se mu táhly přes ramena i paže. Ruce končily dlouhými černými drápy. Nohy pod koleny byly nepřirozeně tenké a hustě porostlé šedočernými tvrdými štětinami. Místo chodidel měla nestvůra rozeklaná kopyta.

Kančí muž vyrazil hluboké hrdelní zamručení. Z čelistí mu trčely ven dlouhé kly, ostré jako dýka. Očima jako by chtěl Mandreda pohltit.

Asmund prudce pozvedl luk. Z jeho tětivy vyletěl šíp. Zasáhl bestii z boku do hlavy a zanechal po sobě tenký rudý šrám. Mandred pevněji stiskl oštěp.

Gudleif ale poklesl v kolenou. Po dobu asi jednoho úderu srdce se potácel a pak náhle padl a převalil se na bok. Jeho ruce, přitisknuté k hrdlu, povolily. Krev stále ještě proudem tryskala z jeho rozervaného hrdla a mohutné nohy sebou křečovitě cukaly.

Mandreda se zmocnil slepý vztek. Vyřítil se kupředu a vší silou vrazil oštěp do hrudi kančího muže. Připadalo mu, jako by naběhl na skálu. List oštěpu sklouzl po boku monstra, aniž by mu způsobil nějakou škodu. Drápatá ruka vyrazila vpřed a roztříštila dřík zbraně.

Ragnar zaútočil na netvora z boku, aby ho tak odlákal od Mandreda. Ale ani jeho oštěp nedokázal obludě nějak vážněji uškodit.

Mandred se vrhl do sněhu a vytáhl z opasku sekeru. Byla to dobrá zbraň s úzkou a ostrou čepelí. Monstrum znovu zamručelo. Pak sehnulo obrovskou hlavu a vyřítilo se na něj. Jeden kel zasáhl Mandreda na vnitřní straně stehna, rozdrtil svaly a roztříštil stříbrem potažený signální roh, který měl Mandred pověšený u opasku. Škubnutím pak kančí muž trhnul hlavou dozadu, takže Mandred byl vymrštěn do vzduchu a tvrdě přistál v lískovém křoví.

Napůl ochromen bolestí si sevřel jednou rukou silně krvácející ránu, zatímco druhou odtrhl z pláště pruh látky. Rychle přitiskl vlněný úplet na ránu a sundal si opasek, aby si nohu aspoň provizorně obvázal.

Od paseky bylo slyšet pronikavé výkřiky. Mandred ulomil z keře jednu větev a prostrčil ji skrz opasek. Pak utáhl kožený pásek těsněji, aby obemkl jeho zraněné stehno jako škrtidlo. Bolest byla tak prudká, že málem ztrácel vědomí.

Výkřiky z paseky zatím umlkly. Mandred opatrně rozhrnul větve keře. Jeho druhové leželi na sněhu bez života. Kančí muž se skláněl nad Ragnarem a znovu a znovu mu vrážel kly do hrudi. Mandredova sekera ležela vedle bestie. Vše v něm ho nabádalo k tomu, aby na netvora odvážně zaútočil, ať už ozbrojen, či ne. Bylo zbabělé a nečestné odplížit se potichu z boje! Ale bylo také hloupé vrhnout se bezhlavě do beznadějného zápasu. Byl jarl a nesl zodpovědnost za svou vesnici. Proto musel především varovat ty, kdo byli ještě naživu!

Ale nemohl se jen tak prostě vrátit do Firnstaynu. Jeho stopa by netvora bezpečně přivedla až k vesnici. Musel najít jinou cestu.

Palec po palci se Mandred zády napřed začal prodírat ven z křoví. Pokaždé, když praskla nějaká větev, málem se mu zastavilo srdce. Ale bestie se o něj nestarala. Dřepěla na světlině, plně zaměstnána hrůznou hostinou.

Když vylezl z křoví, odvážil se Mandred napůl narovnat. Nohou mu při tom projela bodavá bolest. Ohmatal vlněný cár, kterým si obvázal zranění. Mezitím ho pokryla ledová krusta. Jak dlouho vydrží v zimě s tímto zraněním?

Jarl odbelhal krátký kus cesty k okraji lesa. Jeho pohled zalétl k příkrému útesu, jehož temný vrchol čněl vysoko nad fjordem. Tam nahoře se nacházel prastarý kamenný kruh. A docela blízko u něj byla hromada dřeva, určená k zapálení signálního ohně. Kdyby dokázal oheň zapálit, byla by vesnice varována. Ale až tam nahoru to bylo více než dvě míle daleko.

Mandred se držel u okraje lesa, ale vpřed mohl postupovat jen pomalu a obtížně, protože mu překážel čerstvý, sypký sníh. Sklíčeně si změřil daleko se táhnoucí sněhové pole před sebou, které na zadní straně útesu v mírném sklonu stoupalo. Tam stěží nalezne nějaký úkryt a široká stopa, kterou po sobě ve sněhu zanechával, se nedala nijak přehlédnout.

Vyčerpaně se opřel o kmen staré lípy a snažil se znovu sebrat síly. Kdyby tak věnoval slovům starce větší pozornost! Našli ho jednou ráno před dřevěnou palisádou, která chránila vesnici. Zima ubožákovi bezmála vysála život z kostí. V horečnatém blouznění vyprávěl o kanci, který chodí zpříma. O netvorovi, který přišel z kopců kdesi daleko na severu, aby do fjordlandských vesnic přinesl smrt a zmar. Lidožrout! Kdyby stařec vykládal o trolech, kteří se vynořili z horských hlubin, o zlopověstných koboldech, kteří si barvili vlněné čepice krví zavražděných, nebo o elfím lovu s jeho bílými vlky, Mandred by tomu docela i uvěřil. Ale kanec, který chodí zpříma a požírá lidi… Nikdo předtím ještě nikdy o takovém stvoření neslyšel! Proto Mandred rychle odbyl řeči starého muže jako zmatené, šílené halucinace z horečky.

Pak přišla noc uprostřed zimy. Cizinec si dal Mandreda zavolat k úmrtnímu lůžku. Nemohl dosáhnout pokoje dřív, dokud mu Mandred neodpřísáhl, že bude po netvorovi pátrat a že bude před ním varovat ostatní vesnice ve fjordu. Mandred starci ještě stále nevěřil, ale byl čestný muž, který nebral přísahu na lehkou váhu. Proto se vypravil na lov…

Kéž by jen byli opatrnější!

Mandred zhluboka vydechl, pak se namáhavě vybelhal ven na rozsáhlé sněhové pole. Jeho levá noha byla úplně bez vlády. Aspoň něco dobrého měla zima do sebe, protože už necítil žádnou bolest. Ale ochromená noha mu ztěžovala chůzi. Stále klopýtal. Napůl se plazil a napůl šel, a tak se probojovával kupředu. Od kančího muže nebylo ještě nic slyšet. Jestlipak už se svou děsivou hostinou skončil?

Konečně dorazil Mandred na široké suťové pole. Loni na podzim se sem sesunula kamenná lavina. Zrádný podklad ležel nyní skryt pod vysokým sněhovým pokryvem.

Mandredovo vědomí bylo částečně zamlženo. Přerývaně, namáhavě dýchal. Husté bílé obláčky páry mu stoupaly z úst a srážely se jako jinovatka na jeho vousech. Zatracený mráz!

Jarlovy myšlenky se zatoulaly nazpět do posledního léta, kdy si sem několikrát s Freyou vyšli. Leželi spolu v trávě a pozorovali hvězdnou oblohu. Chlubil se jí loveckými zážitky a vyprávěl jí, jak doprovázel krále Horsu Silného na jeho válečné výpravě na fargonské pobřeží. Freya ho trpělivě poslouchala a občas si ho i trochu dobírala, když se jí zdálo, že své hrdinské činy příliš přikrášlil. Její jazyk dokázal být pořádně ostrý, jako nůž! Ale líbat uměla jako… Ne, jen na to nemyslet! Těžce polknul. Brzy by měl být otcem. Ale své dítě nikdy neuvidí! Zdalipak to bude chlapec?

Mandred se opřel o velký balvan, aby si oddechl. Měl za sebou polovinu cesty. Jeho pohled sklouzl nazpět k okraji lesa. Temnotou v něm nemohla zelená vílí záře nijak proniknout, ale zde na horském svahu bylo vše vidět tak zřetelně jako za nějaké měsíční noci, kdy je úplněk.

Noci jako tyto měl vždycky rád, i když podivné světlo mnohé lidi v Severních zemích děsilo. Vypadalo to, jako by oblohu potáhly obrovské pásy nějaké kouzelné látky, utkané z jiskřící záře hvězd.

Někteří říkali, že v tomto světle se skrývají elfové, když v noci vyjedou přes mrazem zjasnělé nebe na lov. Mandred se usmál. Freyi se ta představa líbila. Milovala sedět za zimních večerů u ohniště a poslouchat pohádky; o trolech z dalekých hor a o elfech, jejichž srdce byla tak chladná jako záře zimních hvězd.

Z myšlenek vyrušil Mandreda pohyb na okraji lesa. Kančí muž! Bestie ho zřejmě začala pronásledovat. Dobrá! Každým krokem nahoru po útesu ji odváděl pryč od vesnice. Jen musí vydržet… Ať si mu pak netvor třeba rozerve hruď a sežere srdce, jen když se mu podaří rozžehnout signální oheň!

Mandred se odtrhl od balvanu a zapotácel se. Jeho nohy! Byly… ano, ještě tu sice byly, ale on je už necítil. Neměl se zastavovat! Byl takový blázen… každé dítě přece vědělo, že odpočívat v této zimě znamená smrt!

Mandred zoufale pohlédl dolů na své nohy. Ztuhlé a znecitlivělé, nebudou ho už varovat, když štěrk pod ním uklouzne. Staly se zrádci, přeběhly k nepříteli, který se snažil zabránit tomu, aby zapálil varovný oheň.

Jarl se začal smát. Ale v jeho smíchu nebylo ani stopy po nějakém veselí. Jeho nohy přeběhly. Jaký nesmysl! Pomalu se ho zmocňovalo šílenství. Nohy byly prostě jen mrtvé maso, takové, jakým už brzy bude celý muž. Zuřivě kopl do balvanu. Nic. Jako by tu jeho nohy vůbec nebyly. Mohl ale ještě jít. To byla jen otázka vůle. Ale musel si dávat velký pozor, kam šlápne.

S obavou se ohlédl dozadu. Kančí muž právě vstoupil na sněhové pole. Nezdálo se, že by příliš spěchal. Věděl snad, že existuje jen tato jediná cesta nahoru na útes? Mandred mu už nemohl uniknout. Ale to také ani neměl v úmyslu. Kdyby tak jen dokázal zapálit oheň, vše ostatní mu už bylo zcela lhostejné!

Vylekal ho jakýsi zvuk. Bestie ze sebe vydala hluboké zamručení. Mandred měl pocit, že mu kančí muž hledí přímo do očí. Přirozeně to na tuto vzdálenost bylo nemožné, ale přece… Něco se dotklo jeho srdce jako mrazivý dech.

Jarl zrychlil. Musel si udržet náskok! Aby rozdělal oheň, bude nějaký čas potřebovat. Dech mu hvízdal v hrdle. Když vydechl, ozvalo se zašelestění, jako když vysoko ve vrcholcích jedlí na sebe narážejí ledové rampouchy, jen o něco tišší. Polibek sněžné víly! Vzpomněl si na pohádku, která se vyprávěla dětem. Podle ní je sněžná víla neviditelná a za nocí, kdy je tak chladno, že zmrzne i samotná záře hvězd, putuje Fjordlandem. Když se přiblíží, zmrzne i pára dechu a ve vzduchu se ozve tichý šelest. A dostane-li se tak blízko, že se její rty mohou dotknout poutníkova obličeje, pak její polibek přináší smrt. Byl to snad důvod, proč se kančí muž neodvážil blíž?

Mandred se znovu ohlédl. Vypadalo to, že bestii nepůsobí námahu pohybovat se hlubokým sněhem. Vlastně ho už mohla dohonit mnohem dříve. Proč si s ním tedy takto zahrávala, jako kočka s myší?

Mandred uklouzl; hlava mu při tom těžce narazila na jeden ze sněhu vystupující balvan, ale necítil bolest. Přejel si rukou přes čelo. Z kůže mu kapala temná krev. Zatočila se mu hlava. To se nemělo stát! Zděšeně pohlédl nazpět. Kančí muž se zastavil, obludnou hlavu zakloněnou daleko do týla, a hleděl nahoru k němu.

Mandred se už nedokázal postavit. Jaký to jen byl blázen! Ohlížet se, a při tom jít kupředu!

Usilovně se pokoušel zvednout. Ale napůl zmrzlé nohy mu vypověděly službu. Potřeboval by nějaký velký balvan, aby se o něj mohl opřít a vytáhnout se po něm nahoru. Nezbylo mu než se plazit. Taková potupa! On, Mandred Torgridson, nejslavnější bojovník u Fjordu, se plazí pryč před nepřítelem! Na válečném tažení krále Hordy Mandred porazil v souboji sedm mužů! Za každého přemoženého nepřítele si pak hrdě zapletl jeden cop. A teď tu leze jako nějaký ubohý červ!

Tohle je jiný druh boje, utěšoval se. Proti tomuto netvorovi by zbraně nic nezmohly. Přece viděl, jak se Asmundův šíp od něj odrazil a jak mu ani jeho sekera nezpůsobila zranění! Ne, tento boj měl naprosto jiné zákonitosti. Zvítězí, když se mu podaří zapálit oheň.

Zoufale se po loktech plazil vpřed. Pomalu se však síla vytrácela i z jeho paží. Ale vrcholek útesu už nebyl příliš daleko. Válečník vzhlédl a uviděl stojící kameny, jejichž vrcholky byly korunovány bílými sněhovými čepicemi, ostře se rýsujícími proti zeleně se třpytící obloze. Hned za kamenným kruhem byla nakupena polena pro zapálení signálního ohně.

S přimhouřenýma očima se Mandred plazil dál. Jeho myšlenky patřily jen jeho ženě. Musí ji zachránit! Jeho síly ho nesmějí zradit! Dál, jenom dál!

Zamžoural a otevřel oči. Sníh byl pryč. Ležel na holé skále. Před ním se tyčil jeden ze stojících kamenů, tvořících posvátný kruh. Vytáhl se po něm nahoru a potácivě se postavil. Dál ho už nohy nebyly schopny donést.

Vrcholek útesu byl plochý a rovný jako dno dřevěné mísy. Normálně by měl kamenný kruh obloukem obejít. Mezi stojící kameny ještě nikdy nikdo nevkročil. To nebyla věc odvahy. V létě Mandred celé odpoledne vrcholek pozoroval. Přes kamenný kruh nepřeletěl jediný pták.

Těsně u okraje útesu probíhala úzká stezka, která dovolovala tajemné kameny obejít. Ale se zcela necitlivýma nohama si už nebyl v chůzi natolik jistý, aby se odvážil jít touto cestou. Nezbývalo mu nic jiného než projít mezi kameny skrz.

Jako by očekával ránu, stáhl Mandred hlavu mezi ramena, když vkročil do kruhu. Deset kroků a dorazí na druhý konec. Byl to až směšně malý kousek cesty…

Úzkostlivě se rozhlédl kolem sebe. Zde neležel na zemi žádný sníh a nic nepokrývalo holou skálu. Vypadalo to, že uprostřed kruhu nemá zima žádnou moc. V kamenné podlaze byl vyryt jakýsi zvláštní vzorec, který tvořily různě propletené linie.

Směrem ke fjordu spadal útes kolmo dolů. Zespodu od vesnice to vypadalo, jako by na vrcholku skály spočívala kamenná koruna. Granitové balvany, které v širokém kruhu lemovaly skalní plošinu, se tyčily do výšky více než tří mužských délek. To svědčilo o tom, že zde stojí už velice dlouho, byly zde dřív, než do Fjordlandu přišli lidé.

Také ony byly ozdobeny vzory ze zahnutých linií. Byly tak jemné a složité, že je člověk nebyl schopen vnímat, natož pochopit. A čím déle na ně hleděl, tím více si připadal jako omámený těžkou, kořeněnou medovinou.

Před lety přišel do Firnstaynu potulný skald, a ten tvrdil, že stojící kameny byli kdysi dávno elfí válečníci, kteří byli předky, Alby, za něco prokleti. Prokleti k nekonečné osamělé hlídce do doby, až jednoho vzdáleného dne samotná země zavolá o pomoc a zlomí tak kouzelné pouto. Mandred se tehdy skaldovi vysmál. Každé dítě přece vědělo, že elfové jsou štíhlí a křehcí, a ne vyšší než lidé. Kameny byly příliš velké, než aby to skutečně kdysi byli elfové.

Když přešel kruh, zasáhl Mandreda náhlý náraz ledového větru. Vypadalo to, že to přece jen nějak dokáže. Nic by nemělo… Hromada dřeva! Odtud by ji přece už musel vidět! Byla navršena na skalní římse pod okrajem útesu, aby byla chráněna před větrem. Mandred se spustil na kolena a lezl vpřed. Nebylo tam nic!

Útes se svažoval téměř dvě stě kroků kolmo do hloubky. Došlo tu snad k nějakému sesuvu laviny? Odlomila se snad římsa? Mandred měl pocit, že se mu bohové vysmívají. Vyčerpal všechny síly, aby se sem dostal, a teď…

Zoufale pohlédl přes fjord. Daleko dole, na druhé straně zamrzlého mořského ramene, se ve sněhu krčila vesnice. Sestávala ze čtyř dlouhých domů a hrstky malých chatrčí a byla obehnána až směšně slabou palisádou. Dřevěná stěna ze smrkových kmenů měla zadržet vlky a být překážkou pro případné útočníky či plenitele. Kančího muže by tato slabá palisáda zadržet určitě nedokázala.

Jarl se opatrně posunul ještě o kousek blíž k okraji plošiny a pohlédl dolů ke fjordu. Vílí záře na obloze kouzlila zelené stíny v krajině zapadlé hlubokým sněhem. Firnstayn tu ležel naprosto tichý, jako ponořený do zimního spánku. Nikde nebylo vidět ani člověka, ani zvíře. Komíny umístěnými pod hřebeny střech stoupal vzhůru bílý kouř, který vítr rozškubával a hnal ven, přes fjord. Freya teď určitě seděla u ohniště a čekala na signál jeho rohu, oznamující, že se vracejí z lovu.

Kdyby jen jeho roh nebyl rozbitý! Odtud seshora by jeho zvuk určitě dolehl až do vesnice a všichni by ho slyšeli. Jakou krutou hru si s ním i s jeho lidmi hráli bohové! Dívali se snad nyní na něj a smáli se?

Náhle zaslechl tiché cvakání. Malátně se obrátil. Na druhé straně kamenného kruhu stál kančí muž. Pomalu ho začal obcházet. Neodvažoval se snad ani on vstoupit mezi vztyčené kameny?

Mandred se po loktech odplazil zpět od okraje útesu. Byl si vědom toho, že jeho život končí. Ale měl-li by teď volit, pak by si vybral raději zmrznutí než stát se hostinou pro bestii.

Cvakání kopyt se zrychlilo. Ještě poslední kousek! Podařilo se. Ležel v kouzelném kruhu kamenů.

V údech se mu náhle rozlila olověná únava. S každým nádechem cítil, jak se ledový mráz zakusuje do jeho hrdla. Vyčerpaně se opřel o jeden ze stojících kamenů. Prudký nárazový vítr trhal jeho zmrzlým oblečením. Opasek, přidržující provizorní obvaz na jeho stehně, se uvolnil a vlněnými cáry začala prosakovat krev.

Mandred se začal tiše modlit ke svým bohům. K Firnovi, pánu Zimy, k Norgrimovi, bohu bitev, k Naldě, oblačné jezdkyni, která poroučela třiadvaceti větrům, a posléze k Luthovi, mistru ve spřádání osudů, který z vláken, nesoucích osudy lidí, vytvářel drahocenný koberec určený na zeď zlaté haly, v níž bohové spolu s nejstatečnějšími z mrtvých válečníků pili a hodovali.

Mandredovi se začaly zavírat oči. Bude spát… Dlouho… Místo v hale hrdinů prohrál. Měl zemřít v boji, spolu se svými druhy. Byl zbabělec! Gudleif, Ragnar a Asmund, nikdo z nich neutekl. To, že se hromada dřeva svalila z útesu, byl trest bohů.

Máš pravdu, Mandrede Torgridsone. Kdo je zbabělý, toho už bohové neochraňují, zazněl mu v hlavě cizí hlas.

Je to snad smrt? zeptal se Mandred sám sebe. Jenom hlas?

Víc než hlas! Podívej se na mě!

Jarl už téměř nedokázal otevřít oční víčka. Do obličeje ho udeřil teplý dech a on pohlédl do velkých očí, modrých jako nebe navečer ve dni pozdního léta, kdy měsíc a slunce stojí na obloze zároveň. Oči kančího muže! Bestie dřepěla vedle něj, těsně u kamenného kruhu, a z její zkrvavené tlamy odkapávaly sliny. Na jednom z dlouhých klů jí visely ještě roztřepené cáry masa.

Kdo je zbabělý, toho bohové už neochraňují, zazněl znovu cizí, podivný hlas v Mandredově hlavě. Nyní si ti druzí mohou pro tebe přijít.

Kančí muž se vzpřímil do celé své výše. Jeho pysky sebou škubly. Vypadalo to, jako by se smál. Pak se odvrátil, znovu obešel kamenný kruh a náhle byl z dohledu.

Mandred zaklonil hlavu hluboko dozadu a vzhlédl. Na noční obloze stále ještě tančila duchovitá vílí záře. Ti druzí? Již ho obklopovala temnota. Spadla mu snad víčka, aniž si to uvědomil? Spát… jen chvilku. Temnota byla lákavá. Slibovala klid a mír.

Nápadníci

Noroelle seděla ve stínu dvou lip a nechávala se dojímat Farodinovou hrou na flétnu a Nuramonovým zpěvem. Téměř se jí zdálo, jako by jí oba nápadníci něžnými melodiemi darovali nové smysly. Zamyšleně sledovala pohledem hru světel a stínů v listnatém baldachýnu daleko nahoře nad sebou. Pak její pohled pomalu sklouzl dolů k prameni, který vyvěral ze svého zdroje tam, kam už nesahal stín. Ve vodě se třpytilo sluneční světlo. Sklonila se, nechala ruku sklouznout do vody a pocítila příjemné mravenčení, jež vyvolalo kouzlo, které uvnitř sídlilo.

Její pohled sledoval pramínek, který se vléval do malého jezera. Sluneční paprsky pronikaly až na dno a nechávaly jiskřit pestré drahokamy, které tam Noroelle kdysi pečlivě umístila. Přejímaly na sebe kouzlo, sídlící v prameni. Magie, která nebyla takto spoutána, proudila jinak s vodou z jezera do potůčku, který z něho vyvěral, a pak byla odnesena pryč. Venku kouzlo vody živilo rozlehlé louky. A v noci pak malé luční víly opouštěly květy a setkávaly se navzájem, aby ve světle hvězd poletovaly nad lučinami a opěvovaly nádheru Albenu.

Louky si už oblékly pestrý květinový jarní šat. Mírný větřík přinášel k Noroelle mnohočetnou vůni trav a lučních květin; pod stromy se mísila se sladkou vůní kvetoucích lip. Nad elfkou se vznášel jemný šelest, který se spojoval se zpěvem ptáků a s bubláním vody v prameni a působivě podmalovával Farodinovo a Nuramonovo muzicírování.

Zatímco Farodinovi se dařilo flétnou tkát jemný zvukový koberec, tvořený ze všech vibrací tohoto místa, Nuramon pozvedl hlas a začal zpívat píseň, k níž si vymýšlel slova, přirovnávající Noroelle k některé z božských Alb. Láskyplně pohlédla na Nuramona, sedícího na jednom plochém kameni u vody, a pak zase na Farodina, který se opíral o kmen větší z obou lip.

Farodinův obličej připomínal tvář elfího knížete ze starých písní, jejichž vznešená krása byla vychvalována jako odlesk Albů. Velké žlutozelené oči byly korunním klenotem této tváře, bělavě plavé vlasy jejím jemným rámem. Měl na sobě háv minesengra a celé jeho oblečení – košile, kalhoty, široký plášť a šátek na krku – bylo z nejjemnější kůže gelgeroka. Noroelle pohlédla na jeho štíhlé prsty, tančící po flétně. Mohla by se na jejich hru dívat celý den…

Zatímco Farodin odpovídal ideálu elfího muže, o Nuramonovi se to nedalo tvrdit. Ženy u dvora si často dělaly legraci z jeho vzhledu, jen aby pak, zakrývajíce si obličej dlaní, o jeho odlišné kráse nadšeně horovaly. Nuramon měl světle hnědé oči a hnědé vlasy, které mu poněkud neuspořádaně padaly na ramena. V pískově zbarveném oblečení neodpovídal sice obrazu minesengra, přesto však skýtal příjemný pohled. Místo hedvábí víl zvolil vlněnou látku, která byla o něco levnější, ale zato tak pevná a měkká, že Noroelle, pozorujíc jeho košili a plášť barvy lesní zeleně, by k němu nejraději přistoupila a položila si hlavu na jeho hruď. Samotné jeho polovysoké boty, které byly zhotoveny ze zemitě zbarvené a obzvlášť měkké gelgeročí kůže, vzbuzovaly v Noroelle touhu dotknout se jich. Výraz Nuramonovy tváře byl tak proměnlivý jako jeho hlas, který ovládal všechny způsoby a formy zpěvu a dokázal každému citovému hnutí propůjčit vhodný zvuk. Jeho hnědé oči však mluvily o touze a melancholii.

Farodin a Nuramon byli naprosto rozdílní, ale oba byli působiví. Měli svou vlastní dokonalost a půvab, tak jako je má světlo dne i temnota noci, léto i zima, jaro i podzim. Noroelle se nechtěla ničeho z toho vzdát a srovnávání zevnějšku i vlastností obou mužů ji nebylo nikterak schopno přivést k rozhodnutí mezi nimi.

U dvora jí někteří radili, aby při volbě druha přihlédla především k jeho původu a příslušnosti k některému z rodů. Ale byla to snad Farodinova zásluha, že jeho prababička byla skutečná Alba? A byla to snad Nuramonova vina, že pocházel z rodu, který se už před mnoha generacemi od Albů oddělil? Noroelle nechtěla rozhodnutí vázat na předky, ale na nápadníky samotné.

Farodin věděl, jak se ucházet o vysoce postavenou ženu. Znal všechna pravidla a způsoby a choval se tak přiměřeně a uctivě, že to každý musel obdivovat. Noroelle byla očarována tím, jak se dokáže vcítit do jejích myšlenek; a vždy také našel vhodná slova. Ale zde spočívala zároveň i jeho vada. Farodin znal všechny písně a staré příběhy. Vždy věděl, jaké sladké slovo použít, protože je všechna už předtím slyšel. Co ale byla jeho vlastní slova, a co slova starých básníků? Pocházela tato slova od něho samotného, nebo je už dříve slyšel? Noroelle se při této myšlence musela bezděky usmát; tato zdánlivá vada nebyla vlastně ani tak Farodinova jako její, že mu zazlívala věci tak samozřejmé. Nebylo snad i toto milované místo ve všem takové, jak to líčili staří pěvci? Slunce, lípy a jejich stín, pramen, kouzlo? A nenabízeli staří pěvci vhodné písně, které opěvovaly jeho krásu? Měla tedy právo činit Farodinovi výčitky, že nedělá nic jiného, než že používá slova už dávno vyřčená? Ne, to neměla. Farodin byl v každém ohledu dokonalý a každá elfí žena by mohla být šťastná, kdyby se o ni ucházel.

Přesto se sama sebe občas ptala, kdo vlastně Farodin je. Vymykal se jejímu chápání, tak jako pramen Lynu unikal elfčiným pohledům v záři vodou probleskujícího slunečního světla. Přála si aspoň na chvíli oslabit oslňující svit slunce, aby mohla pohlédnout na pramen. Často se pokoušela všelijak Farodina pohnout, aby se jí odhalil, ale zdálo se, že jejím gestům a pokusům nerozumí. Proto se jí doposud nepodařilo nahlédnout do jeho nitra. A někdy se i bála, že tam může číhat něco temného, něco, co se Farodin za každou cenu snaží skrýt. Občas její milý podnikal dlouhé cesty, ale nikdy se ani nezmínil o tom, kam a z jakého důvodu odešel. A když se pak vrátil, zdál se Noroelle při vší radosti ze znovushledání ještě uzavřenější než předtím.

Naproti tomu u Nuramona věděla Noroelle naprosto přesně, o koho se jedná. Často již slyšela, že Nuramon pro ni není ten pravý, že pro ni není dosti důstojný nápadník. Nejen že pocházel z početného, ale ne dost významného klanu, ale dokonce z jedné rodové linie, na níž lpěla kletba. Protože Nuramon nosil v sobě duši elfa, který v životech, do nichž se narodil, nikdy nenašel účel a určení své existence, a proto neodešel do měsíčního světla. Ten, komu tato cesta byla uzavřena, se pak ve svém klanu rodil stále znovu, tak dlouho, až se jeho osud konečně nějakým způsobem naplnil. A při tom si Nuramon nedokázal na žádný z předchozích životů rozpomenout.

Nikdo jiný se tolikrát znovu nenarodil jako Nuramon; již po celá tisíciletí byl vystaven neustálému střídání životů, smrtí a znovuzrození. S duší zdědil Nuramon i jméno. Královna v něm rozpoznala duši svého děda a pojmenovala ho po něm. Zdánlivě nekonečné hledání se i v Nuramonově vlastní rodině postaralo o přezírání a posměch. Zatím si aspoň nikdo nemusel o novorozeně dělat starosti, ale jakmile by Nuramon zemřel, jeho duše by ihned položila stín na celý jeho klan. Nikdo totiž nevěděl, komu se příští Nuramon narodí.

Ze všech těchto důvodů vskutku nemohl kvůli svému původu doufat, že by byl nějak oblíben či obdivován. Naopak, všichni se nechávali slyšet, že Nuramon půjde stejnou cestou jako vždy předtím; bude hledat své určení, kvůli tomu pak zemře a znovu se narodí. Noroelle s tímto způsobem nazírání nesouhlasila. Viděla před sebou vynikajícího muže; a když Nuramon začal zpívat další píseň, opěvující její krásu, pocítila, že z každého jeho slova vyzařuje hluboká láska k ní. V čem mu jeho původ zabránil, to si sám schopnostmi vydobyl. Jen jednoho se neodvážil: přiblížit se k ní. Ještě nikdy se jí nedotkl, ještě nikdy si jako Farodin nedovolil chopit se její ruky, neřku-li ji dokonce i políbit. A kdykoliv se ona pokusila nějakou nevinnou něžností usnadnit mu jejich sblížení, vždy ji sladkými, ale odmítavými slovy zarazil.

Ať pozorovala a posuzovala nápadníky z jakékoliv strany, nedokázala Noroelle zatím dojít k rozhodnutí. Kdyby jí Farodin otevřel nitro, asi by zvolila jeho. Kdyby k ní Nuramon vztáhl ruce a uchopil její, dala by přednost jemu. Rozhodnutí neleželo na ní.

Uplynulo teprve dvacet let, kdy dvoření začalo. Mohlo docela dobře uplynout ještě dalších dvacet, než by se od ní dočkali konečného rozhodnutí. A v případě, že by k tomu nedošlo, získal by její přízeň ten, kdo by prokázal větší vytrvalost. Kdyby se i pak oba zachovali stejně, mohlo by toto dvoření trvat navždy – představa, která vyvolala na Noroelliných rtech lehký úsměv.

Farodin začal novou píseň a hrál ji tak vroucně, že Noroelle blahem zavřela oči. Znala tu píseň dobře, slyšela ji kdysi u dvora. Ale s každým tónem, který Farodin nechával zaznít, dalece překonával to, co tehdy slyšela.

Nuramonův hlas naproti tomu se poznenáhlu vytratil a naplno zazněl znovu, až když Farodin začal hrát novou píseň. „Ó pohleď jen, líbezné dítě Albů!“ začal zpívat Nuramon. Noroelle otevřela oči, překvapena náhlou změnou v jeho hlase.

„Tam ve vodě viz obličej.“ Pohlédl na vodu, ale Noroelle nedokázala jeho pohled sledovat, upoutána krásou jeho hlasu.

„Ó Noroelle, jen rychle tam běž, ze stínu do světla ven si pospěš!“ Noroelle vstala a bezděky uposlechla slov písně; vzdálila se několik kroků od pramene a poklekla na břehu jezírka, aby pohlédla do jeho vod. Ale nebylo tam nic.

Nuramon zpíval dál. „Ty modré oči jsou jako jezero.“ Noroelle náhle viděla modré oči, byly to její vlastní, které Nuramon rád srovnával s jezerem. „Tvé vlasy vlají v jarním větru.“ Viděla své vlasy, jak ji jemně šimrají na šíji, a musela se usmát.

„Usmíváš se jako víla. Ó pohleď jen, líbezné dítě Albů!“

Viděla se nyní přesně a poslouchala, jak Nuramon v různých jazycích Albů opěvuje její krásu. V řeči víl to znělo lahodně a krásně, ale on uměl hovořit dokonce i jazykem skřetů či koboldů a i v něm jí lichotil.

Zatímco mu naslouchala, neviděla už ve vodě sebe samotnou, ale jakousi jinou ženu, o mnoho krásnější, než jakou se kdy cítila, vznešenou jako nějakou královnu a obdařenou půvabem, jaký se přikládá jen samotným Albům. I když se sama tak necítila, věděla, že slova Nuramonovy písně jdou přímo ze srdce.

Když její milovaní zmlkli, nejistě odvrátila pohled od vody a pohlédla na Nuramona, vzápětí pak na Farodina. „Proč jste s tím přestali?“

Farodin vzhlédl k listnatému baldachýnu nad jejich hlavami. „Ptáci jsou neklidní. Očividně mají zpěvu už dost.“

Noroelle se obrátila k Nuramonovi. „Byla to opravdu má tvář, kterou jsem ve vodě viděla? Nebo nějaké tvoje kouzlo?“

Nuramon se pousmál. „Nepoužil jsem žádné kouzlo, jenom jsem zpíval. Ale to, že to nedokážeš rozlišit, mně lichotí.“

Farodin se náhle zvedl a také Nuramon vstal a pohlédl někam do dálky, přes jezero i louky. Náhle se krajem rozlehl hluboký tón rohu.

Nyní vstala i Noroelle. „Královna? Co se asi mohlo stát?“ zeptala se neklidně.

Farodin přešel několika málo kroky k Noroelle a položil jí konejšivě ruku na rameno. „Nedělej si starosti, Noroelle.“

Přiblížil se i Nuramon a zašeptal jí do ucha: „Určitě to není nic, co by nemohlo vyřešit pár elfů.“

Noroelle povzdechla. „Bylo by to asi krásné, zastavit den.“ Viděla, jak ptáci vzlétají do vzduchu a míří ke královnině hradu, který se tyčil na malém pahorku na druhé straně lesů a luk.

„Minule tě královna poslala na elfí lov. Mám o tebe starost, Farodine.“

„Cožpak jsem se pokaždé nevrátil? A neosladil ti tu vždy Nuramon čas čekání?“

Noroelle odstoupila od Farodina a obrátila se k oběma. „A co když budete tentokrát muset odjet oba?“

„Takovým úkolem nebudu asi pověřen nikdy,“ namítl Nuramon. „Vždy tomu bylo tak a tak tomu bude jistě i tentokrát.“

Farodin mlčel. Noroelle však odvětila: „Uznání, které ti odepírají, dám ti já, Nuramone. Ale teď už jděte! Přiveďte koně a odjeďte! Přijdu za vámi a uvidíme se dnes večer u dvora.“

Farodin se chopil Noroelliny ruky, políbil ji a rozloučil se. Nuramonovým rozloučením byl láskyplný úsměv. Pak zamířil k Felbionovi, svému bělouši. Farodin již seděl na hnědákovi. Noroelle jim ještě jednou pokynula.

Pohled mladé elfky ještě dlouho sledoval oba nápadníky, jak ujíždějí po louce kolem květů, v nichž žily víly, k lesu a k hradu, ležícímu na jeho druhé straně. Napila se vody z pramene a pak se také vydala na cestu. Bosá se vydala luční travou, míříc k Faunovu dubu. Pod ním ji vždy napadaly tak jasné myšlenky jako na žádném jiném místě. Dub sám s ní často rozmlouval a v jejích mladších letech ji naučil mnoho kouzel.

Cestou přemýšlela o Farodinovi i o Nuramonovi.

Probuzení

Je kupodivu teplo, pomyslel si Mandred, když se probudil. Někde zcela blízko bylo slyšet ptačí cvrlikání. V sále hrdinů určitě nebyl. Ptáci by tam přece nemohli být… A ve vzduchu se měla vznášet vůně medu z husté medoviny a pach pryskyřnatých polen, planoucích na ohništi!

Chtělo to jen otevřít oči, aby zjistil, kde je. Ale Mandred váhal. Ležel na čemsi měkkém. Necítil žádnou bolest. Ruce a nohy ho slabě svědily, ale nebylo to nijak nepříjemné. Vlastně ani nechtěl vědět, kde se nalézá. Přál si jen vychutnat tuto chvíli, kdy se cítil tak dobře. Takové to tedy je, když člověk umře.

„Vím, že jsi vzhůru.“ Hlas zněl tak, jako by mu dělalo potíže vyslovovat.

Mandred otevřel oči. Ležel pod mohutným stromem, jehož větve se nad ním klenuly jako nějaká obrovská kupole. Vedle něj klečel jakýsi cizinec a silnýma rukama prohmatával jeho tělo. Větve se skláněly až docela nízko k jeho hlavě; obličej však zatím zůstával skryt ve hře světla a stínů.

Mandred zamžikal, aby viděl zřetelněji. Něco tu nesouhlasilo. Vypadalo to, že se stíny kolem cizincova obličeje pohybují, jako by se ho snažily nějak skrýt.

„Kde to jsem?“

„V bezpečí,“ opáčil cizinec stroze.

Mandred se pokusil zvednout. Tu zpozoroval, že jeho ruce i nohy jsou připoutány k zemi. Jen hlavou mohl pohybovat.

„Co se mnou chceš udělat? Proč jsem spoutaný?“

Mezi stíny krátce zablýskla dvojice očí. Měly barvu světlého jantaru, jaký se někdy po silných bouřích dá nalézt na západě na březích tamějších fjordů.

„Až tě Atta Aikhjarto vyléčí, můžeš jít. Nepřikládám až tolik důležitosti tvojí společnosti, abych tě i dále držel v poutech. Byl to on, kdo trval na tom, že se postará o tvoje zranění…“ Cizinec vydal podivný mlaskavý zvuk. „Z tvé řeči se dělají uzly na jazyku. Postrádá jakoukoliv… krásu.“

Mandred se rozhlédl kolem sebe. Kromě cizince, kterého tak podivným způsobem obklopovalo pološero, nebyl zde už nikdo. Z hluboko visících větví mohutného stromu padaly listy jako za nějakého bezvětrného podzimního dne a klesaly lehce se pohupujíce k zemi.

Válečník pohlédl vzhůru do koruny stromu. Ležel pod obrovským dubem, jehož listí zářilo jasnou jarní zelení. Bylo to zde cítit po dobré, černé zemi, ale také po rozkladu, po hnijícím mase.

Jeden zlatý sluneční paprsek prorazil listnatým baldachýnem a spočinul na jeho levé ruce. Nyní viděl, co ho drží připoutaného k zemi; byly to kořeny dubu! Kolem jeho zápěstí byl ovinut jako prst silný, uzlovatý kořen a jeho prsty pokrývalo jemňoučké bílé pletivo drobných kořínků. Odtud také přicházel hnilobný zápach.

Vzepjal se v poutech, ale každý odpor byl nesmyslný. Ani pouta z oceli by ho nemohla svírat pevněji než tyto kořeny.

„Co se se mnou stalo?“

„Atta Aikhjarto se nabídnul, že tě vyléčí. Byl jsi blízko smrti, když jsi prošel branou. On mi poručil, abych tě sem přinesl.“ Cizinec ukázal na daleko se rozprostírající větve. „Stojí ho mnoho sil, že ti z těla vytáhl jed mrazu a vrátil tvému masu znovu barvu lístků růže.“

„U Lutha, kde to jsem?“

Cizinec ze sebe vyrazil jakýsi mečivý zvuk, vzdáleně připomínající smích. „Jsi na místě, kde tví bohové nemají žádnou moc. Musel jsi je nějak rozzlobit, protože oni vlastně chrání vás, děti lidí, před tím, abyste tuto bránu přestoupili.“

„Bránu?“

„Kamenný kruh. Slyšeli jsme, jak ses modlil ke svým bohům.“ Cizinec se znovu mečivě zasmál. „Teď jsi v Albenu, Mandrede, u dětí Albů. To je dost daleko od tvých bohů.“

Válečník se zděsil. Kdo prošel branou do světa na druhé straně, byl prokletý! Slyšel dost příběhů o mužích i ženách, kteří se nějak dostali do říše dětí Albů. Ani jeden z těchto příběhů však neměl dobrý konec. Ale přece… Když byl člověk dostatečně odvážný, mohl je prý občas přimět i k tomu, aby mu prokázali nějakou službu. Jestlipak věděli o kančím muži? „Proč mně vlastně pomohl ten Atta Aik… Atta Ajek… ten dub?“

Cizinec chvíli mlčel. Mandred si přál, aby mu mohl vidět do obličeje. Muselo to být nějaké kouzlo, které ho tak vytrvale před jeho pohledy skrývalo.

„Atta Aikhjarto tě musí považovat za někoho důležitého, válečníku. U mnoha velmi starých stromů sahají totiž kořeny tak hluboko, že pronikají až do vašeho světa. To, co o tobě Atta Aikhjarto ví, musí být tak významné, že pro tebe obětuje značnou část své síly. Odebírá z tebe jed a za něj ti dává životní šťávu.“ Cizinec ukázal na padající listí. „Trpí místo tebe, člověče… A ty máš naproti tomu od nynějška v krvi sílu dubu. Už nebudeš jako ostatní svého druhu, ale budeš…“

„Dost!“ přerušil cizincovu řeč ostrý hlas. Větve stromu se rozdělily a k Mandredovi přistoupila podivná postava, napůl člověk, napůl kůň.

Válečník na stvoření nechápavě zíral. Nikde předtím podobného tvora neviděl. Člověk-kůň měl svalnatý hrudník člověka, který vyrůstal z koňského trupu! Jeho obličej byl lemován zkadeřeným černým vousem. Vlasy na hlavě byly nakrátko ostříhány a čelo mu zdobil zlatý kroužek. Přes ramena měl přehozen toulec se šípy a v levé ruce držel krátký lovecký luk. Nebýt rudohnědého koňského těla, podobal by se statnému válečníkovi.

Muž-kůň se krátce uklonil směrem k Mandredovi. „Říkají mně Aigilaos. Paní Albenu si tě přeje vidět a svěřila mi tu čest doprovodit tě ke královskému dvoru.“ Mluvil hlubokým, melodickým hlasem, ale dával slovům zvláštní, podivný přízvuk.

Mandred cítil, jak se ocelový stisk kořenů uvolnil a nakonec ho pustily. Ale měl oči jen pro muže-koně. Podivné stvoření mu připomnělo kančího muže. I on byl napůl člověk, napůl zvíře. Jak asi mohla vypadat paní koňského muže?

Opatrně si ohmatal zraněné stehno. Hluboká rána se uzavřela, aniž po sobě zanechala sebenepatrnější jizvu. Zkusmo nohu natáhl. Žádné nepříjemné svírání, žádná bolest! Nohy se zdály zdravé, jako by nikdy nebyly ochromené a napůl zmrzlé.

Pomalu vstal. Ještě svým nohám nevěřil. Přes podrážky bot cítil vlhkou lesní půdu. To tedy bylo kouzlo! Mocné kouzlo, jaké žádná čarodějka ve Fjordlandu nebyla schopna vytvořit. Nohy a chodidla byly předtím úplně mrtvé! Teď se mu však do nich znovu vrátil cit.

Válečník přistoupil blíž k mohutnému kmeni dubu. Ani pět mužů s rozpřaženými pažemi by ho nedokázalo obejmout. Strom musel být starý několik staletí. Mandred před dubem poklekl a čelem se dotkl zjizvené kůry. „Děkuji ti, strome. Dlužím ti za svůj život.“ Rozpačitě si odkašlal. Jak se vůbec děkuje stromu? Stromu s kouzelnými vlastnostmi, s nímž cizinec bez tváře jednal s takovou úctou, jako by to byl nějaký král? „Já… já se vrátím a uspořádám na tvou počest oslavu. Velkou oslavu, takovou, jaké se konají ve Fjordlandu. Já…“ rozpřáhl paže. Bylo to smutné, že nemohl zachránci poděkovat jinak než slibem. Mělo by to být něco reálného… něco hmatatelného.

Utrhl aspoň pruh látky z kalhot a omotal ho kolem nejhlouběji visící větve. „Jestli je něco, co pro tebe můžu udělat, pošli ke mně posla, který mi tento pruh látky předá. Přísahám při krvi, kterou je tato látka prosáklá, že ode dneška bude mezi tebou a tvými nepřáteli vždy stát moje sekera.“

Šelest přiměl Mandreda vzhlédnout. Z koruny stromu spadl rudohnědý žalud, sklouzl mu po rameni a přistál u jeho nohou v uschlém listí.

„Vezmi si ho,“ řekl cizinec tiše. „Atta Aikhjarto zřídkakdy dává dary. Přijal tvou přísahu. Opatruj ten žalud dobře. Může to být velký poklad.“

„Poklad, jemuž vyroste na větvích Atty Aikhjarta každým rokem tisíce-tisíce bratří,“ řeklo muž-kůň posměšně. „Poklady, jimiž si hordy vojsk veverek a myší nacpou břicha. Jsi skutečně štědře obdarován, člověče. A teď už pojď, nenecháš přece naši paní čekat?“

Mandred si nedůvěřivě změřil koňského muže a shýbnul se pro žalud. Aigilaos a jeho způsoby se mu nijak nezamlouvaly. „Obávám se, že ti nebudu v chůzi stačit.“

Mezi hustým vousem se zableskly bílé zuby. Aigilaos se široce zašklebil. „To také nebudeš muset, člověče. Vyšvihni se na můj hřbet a pevně se drž koženého pásku mého toulce. Nejsem o nic méně silný než válečný kůň ve tvém světě a sázím ocas, že každého koně, s kterým ses kdy setkal, v běhu porazím. Přitom je můj krok tak lehký, že se pod mými kopyty neohne téměř ani stéblo trávy. Jsem Aigilaos, nejrychlejší mezi kentaury, a říká se o mně…“

„…že máš ještě rychlejší jazyk,“ přerušil ho posměšně cizinec. „O kentaurech se říká, že jim jazyk rád uteče. Je tak rychlý, že někdy předhoní i skutečnost.“

„A o tobě, Xerne, se zase říká, že jsi takový starý protivný bručoun, že s tebou vydrží jen stromy,“ opáčil Aigilaos se smíchem. „A ty patrně jen proto, že před tebou nemohou utéct.“

Listí mohutného stromu zašelestilo, i když Mandred žádný pohyb vzduchu necítil. Povadlé listí se sypalo hustě jako jarní sníh.

Kentaur vzhlédl nahoru k mohutným větvím. Úsměv z jeho tváře zmizel. „S tebou nemám žádný spor, Atto Aikhjarto.“

Z dálky znovu zazněl roh. Kentaur náhle vypadal, jako by se mu ulevilo. „Rohy Albenu volají. Musím tě dovést ke královnině dvoru, člověče.“

Xern Mandredovi pokývnul. Na okamžik jako by zmizelo kouzlo, které až doposud ukrývalo jeho vzhled. Měl hubený, pohledný obličej, když se nehledělo na to, že z jeho hustých vlasů vyráželo mohutné jelení paroží. Válečníkovi to vyrazilo dech. Byli zde snad jen samí lidé-zvířata?

Náhle se v Mandredově hlavě všechny události seřadily do srozumitelného obrazu. Kančí muž přišel odtud! Při lovu ho nezabil. Nebyla to náhoda, že jako jediný pod smrtícími kly stvůry nezemřel. Pronásledování… Mohla to být část nějakého tajemného plánu. Snad měl být do kamenného kruhu zahnán! Možná že byl pro stvůru jen něco jako zvíře a udělal přesně to, co chtěla. Vstoupil do kruhu…

Muž-kůň netrpělivě zahrabal kopyty. „Tak pojď, Mandrede!“

Mandred sáhl po pásu toulce a vytáhl se na kentaurův hřbet. Postaví se tomu, co ho čeká! Není žádný zbabělec. Ať si tajemná paní zavolá třeba tisíc paroháčů, určitě před ní nepadne na kolena. Ne, bude jí čelit vzpřímený a hrdý a bude vyžadovat odplatu za všechno spáchané zlo a křivdy, které kančí muž do Fjordlandu přinesl.

Aigilaos mohutnými pažemi rozhrnul ochrannou zástěnu listí a vyklusal ven na kamenitou louku. Mandred nikdy nebyl zvlášť dobrý jezdec. Do nohou se mu daly křeče, tak jimi jenom pevně svíral kentaurovy boky. Aigilaos se smál. On si s ním jenom tak hrál! Ale ani za nic se ho Mandred nebude prosit, aby zpomalil, přísahal si válečník v duchu.

Proletěli řídkým březovým hájem. Vzduch byl plný poletujících nazlátlých semen. Všechny stromy byly stejně vzrostlé. Jejich kmeny svítily na slunci jako slonovina. Nikde na nich nevisel ani kroužek uvolněné kůry jako u stromů, které znal z Fjordlandu. Kolem místy se povalujících balvanů šedé skály se ovíjely šlahouny divokých růží. Vypadalo to téměř tak, jako by v tomto háji panoval podivný divoký řád. Ale kdo by chtěl plýtvat časem, aby se staral o kousek lesa, který nepřinášel žádný užitek? Určitě ne bytost jako Aigilaos!

Cesta stále stoupala a brzy už nebyla nic víc než úzká stezka. Břízy ustoupily bukům, jejichž koruny byly tak husté, že stěží propouštěly sluneční světlo. Jejich štíhlé kmeny připadaly Mandredovi jako vysoké šedé sloupy. Vládlo zde tajemné ticho. Mocné vrstvy listí na zemi utlumily každý zvuk; bylo slyšet jen zdušené nárazy kopyt. Tu a tam viděl Mandred v korunách stromů podivná hnízda, vypadající jako velké vaky z bílého lněného plátna. Z některých probleskovala světla. Válečníkovi se zdálo, jako by byl pozorován. Tam nahoře něco bylo a zvědavýma očima je sledovalo.

Aigilaos se ještě stále hnal krkolomným tempem vpřed. Asi tak hodinu nebo i o něco déle jeli tichým lesem, až konečně narazili na širokou cestu. Muž-kůň se ještě ani nezapotil.

Les byl nyní světlejší. Půdu protínaly široké pásy šedé, mechem porostlé skály. Aigilaos zpomalil a pozorně se rozhlížel kolem sebe.

Mandred zahlédl další kamenný kruh, ukrytý mezi stromy. Stojící kameny porůstal divoký břečťan. V kruhu ležel napříč zřícený stromový obr. Místo vypadalo jako už dlouho opuštěné.

Válečník cítil, jak se mu zježily chloupky na šíji. Vzduch zde byl o něco chladnější. Mandred měl neodbytný pocit, že těsně mimo jeho zorné pole číhá něco, co je i pro samotného kentaura hrozivé, až nebezpečné. Co se asi kamennému kruhu přičítalo? Co se zde mohlo stát?

Cesta vedla vzhůru na útes, který poskytoval na okolní krajinu pohled, při němž se tajil dech. Přímo před nimi ležela široká rokle, která vypadala tak, jako by zde kdysi Naida, Oblačná jezdkyně, rozštěpila mocným bleskem skalnatou zem. Úzká, z kamenů vystavěná cesta vedla dolů k mostu, překlenujícímu smělým obloukem propast.

Na druhé straně rokle stoupal terén v mírných vlnách, tvořených zaoblenými pahorky, které směrem k horizontu postupně rostly a přecházely v šedé hory. Nad protějším okrajem útesu přepadaly do propasti zpěněné proudy četných potůčků.

„Shalyn Falah, Bílý most,“ řekl Aigilaos uctivě. „Říká se, že je vysoustruhován z jedné prstní kůstky obryně Dalagiry. Kdo ho přejde, vstoupí do samotného Srdce Říše. Už je to velice dlouho, kdy nějaký člověk uviděl toto místo.“

Kentaur pak začal opatrně sestupovat do rokle. Půdu stezky tvořila hladká skála, místy zalitá zpěněnou vodou. Při sestupu muž-kůň jadrně klel v řeči, které Mandred nerozuměl.

Posléze dorazili na širokou skalní římsu a Aigilaos požádal Mandreda, aby sesedl. Před nimi ležel most. Byl pouze dva kroky široký a uprostřed lehce vyklenutý, takže zalévající ho voda se neshromažďovala v kalužích, nýbrž volně stékala. Nebylo zde žádné zábradlí.

„Skutečně velkolepé stavební dílo,“ zamumlal Aigilaos stísněně. „Jeho stavitelé jen nepomysleli na to, že by mohli existovat i tvorové s okovanými kopyty. Bude pro tebe lepší, když most přejdeš po vlastních nohou, Mandrede. Na druhé straně tě už očekávají. Já půjdu oklikou a na hrad dorazím asi až v noci. Tebe ale naše paní očekává v hodině soumraku.“ Křivě se pousmál. „Doufám, že netrpíš závratí, válečníku.“

Mandred měl nejasný pocit, jako by ho zrcadlově hladký most pozoroval. Ale byl pevně rozhodnut, že muži-koni neukáže svůj strach. „Samozřejmě žádnou závratí netrpím. Jsem válečník z Fjordlandu a umím šplhat jako koza.“

„Přinejmenším jsi aspoň tak chlupatý jako koza.“ Aigilaos se drze zašklebil. „Uvidíme se u dvora naší paní.“ Nato se kentaur obrátil a spěšně začal vystupovat po příkré stezce zpět k okraji rokle.

Mandred pozoroval most. V pohádkách o říši víl museli smrtelní hrdinové téměř vždy podstoupit nějakou nebezpečnou zkoušku. Měla to snad být jeho zkouška? Přivedl ho kentaur do léčky?

Bylo zbytečné lámat si nad tím hlavu. Mandred odhodlaně vstoupil na most. Byl překvapen, že pod podrážkami zimních bot nalezl pevnou oporu. Jemná rozprášená voda se mu perlila v obličeji. Neviditelné prsty větru mu cuchaly vlasy a vousy.

Brzy byl Mandred daleko nad propastí. Ve stále hustších oblacích se rozprášená vodní tříšť přelévala přes most. Tak se asi musel cítit pták vysoko v mracích, mezi nebem a zemí.

Zvědavě si prohlížel kamenný chodník pod nohama. Nikde nemohl objevit ani tu nejmenší štěrbinku. Vypadalo to skutečně tak, jako by most byl zhotoven z prstní kůstky nějaké obryně – měl snad Aigilaos se svým tvrzením pravdu? Těleso mostu bylo hladké jako vyleštěná slonovina. Mandred rychle zaplašil předchozí myšlenku. Obryně takové velikosti by pod sebou musela pohřbít celý Fjordland, kdyby upadla. Příběh nemohl být nic jiného než pouhá pohádka.

Čím dále postupoval, tím více se ho zmocňovala podivná, až opovážlivá euforie. Nakonec přistoupil těsně k okraji mostu a pohlédl přímo dolů, do propasti. Hloubka měla v sobě cosi přitažlivého. Vzbudila v něm touhu jen tak prostě skočit. Zakusit svobodu pádu. Čím déle hleděl dolů, tím silnější bylo nutkání poddat se lákavému volání hloubek.

„Mandrede?“ Z mlhavých závojů, zahalujících most, vystoupila vysoká štíhlá postava, oblečená v bílém. Její levá ruka volně spočívala na jílci meče, visícího jí u opasku.

Mandredova pravice chtěla reflexivně hmátnout tam, kde obvykle vězela za opaskem sekera. V témže okamžiku si však uvědomil, že není ozbrojen.

Jeho protějšku Mandredova reakce neunikla. „Nejsem nepřítel, člověče.“ Neznámý si nedbalým gestem odhrnul vlasy z čela. „Mé jméno je Ollowain. Jsem strážcem Shalyn Falah. Má královna mě pověřila, abych tě doprovodil na posledním úseku cesty k jejímu hradu.“

Mandred přejel příchozího hodnotícím pohledem. Muž se pohyboval s obratností a hbitostí kočky. Obzvlášť silný nevypadal, přesto ho obklopovala aura sebejistoty, jako by měl za sebou nespočet bitev a bojových zkušeností. Jeho obličej byl úzký a bledý. Mezi světle plavými vlasy, rozdělenými stále dopadající vodní tříští v jednotlivé mokré pramínky, bylo vidět špičaté uši. Ollowainovy oči nijak neprozrazovaly, co si myslí. Obličej působil bezvýrazně jako maska.

Mandred pomyslel na příběhy, které se vyprávěly za dlouhých zimních nocí. Nemohlo být žádných pochyb: toto musel být elf! A znal Mandredovo jméno… „Proč mě každý v této zemi zná?“ zeptal se nedůvěřivě.

„V Albenu cestují zprávy rychle, člověče. Naší královně neujde nic, co se v její zemi stane. Dětem posílá posly, kteří cestují po větru. Ale teď už pojď. Před námi je dlouhá jízda a já nedopustím, abys nechal paní dlouho čekat. Následuj mě!“ Elf se otočil na patě a zamířil přímo do úzké soutěsky, ležící hned za mostem.

Mandred zmateně hleděl za elfem. Co to mělo znamenat? Tak se přece se žádným hostem nejedná! pomyslel si rozzlobeně. Ještě více se ho dotklo, že Ollowain očividně ani na okamžik nepochyboval, že za ním opravdu poběží. Neochotně následoval nového průvodce do soutěsky. Červenavé stěny byly protkány modrošedými a černými žilkami. Ale Mandred nevěnoval kráse barevného vzoru jediný pohled. Stále musel myslet na to, že následuje elfa jako poslušný pejsek svého pána.

Kdyby si s ním nějaký Fjordlanďan dovolil zacházet takovým způsobem, byl by ho bez váhání srazil k zemi. Ale v jeho domově by se nikdo neodvážil jednat s ním takto, bez jakéhokoliv respektu. Udělal snad něco špatně? Byla to snad nějaká jeho chyba? Elf musel být určitě přístupný lichotkám. Každý válečník mluvil rád o svých zbraních. „Máš nádherný meč, Ollowaine.“

Elf neodpověděl.

„Já dávám přednost boji se sekerou.“

Znovu mlčení.

Mandred sevřel pěsti a zase je otevřel. Pěkně namyšlený chlapík! Byl strážce jednoho mostu a poskok své královny. Co to vůbec znamenalo? Na opravdového válečníka byl elf příliš křehce stavěný. „U nás nosí meče jen slabší muži. Královnou zbraní je sekera. Vyžaduje sílu, odvahu a obratnost, aby se člověk stal dobrým bojovníkem se sekerou. Jen málo válečníků splňuje tyto tři požadavky zároveň.“

Elf nereagoval. Co je asi třeba říct, aby to tohohle lokaje vyvedlo z míry?

Nakonec se příkré skalní stěny rozestoupily a oni se octli před vysokou bílou zdí. Tvořila široký půlkruh, jako by uhýbala nazpět před úzkým průsmykem, kterým sem přišli. Mandred věděl, jaký je v tom skrytý smysl: zeď byla takto delší. Tak se na ní mohlo rozmístit více lučištníků v případě, kdyby byl protivník natolik šílený, aby průsmykem zaútočil přímo do srdce Albenu.

Uprostřed zdi se tyčila štíhlá věž. Když se přiblížili, otevřela se před nimi velká, bronzem obložená brána.

„Kdyby věž stála na konci mostu, nebo ještě líp nahoře na příkré stezce na druhé straně rokle, bylo by srdce Albenu snáze hájitelné. Hrstka mužů by byla schopna zadržet celou armádu,“ poznamenal Mandred jakoby mimochodem.

„Na Shalyn Falah nesmí být prolita žádná krev, člověče. Opravdu si myslíš, že jsi chytřejší než mistři stavitelé mého národa?“ Ollowain se ani nenamáhal obrátit se, když mluvil.

„Před mistry staviteli, kteří při stavbě mostu zapomněli na zábradlí, mám opravdu velký respekt,“ odsekl Mandred špičatě.

Elf zůstal stát. „Jsi tak naivní, nebo se prostě spoléháš na to, že jsi pod ochranou královny, člověče? Nevyprávěla ti snad nikdy chůva, co elfové udělají s lidmi, kteří jsou takhle neuctiví?“

Mandred si nervózně olízl rty. Zešílel snad úplně? Kdyby jen držel pusu! Ale kdyby neodpověděl, ztratil by tvář, bylo by to… Usmál se. Existovalo jedno řešení.

„Svědčí to opravdu o tvé statečnosti, elfe, posmívat se neozbrojenému muži.“

Ollowain se prudce otočil, až kolem něj zavlál plášť. Jeho meč vyrazil kupředu a zastavil se sotva na šířku prstu od Mandredovy hrudi. „Myslíš si snad, že mi budeš i se zbraní v ruce nějak nebezpečný, člověče? Jen to zkus!“

Mandred se drze ušklíbnul. „Nebojuju proti neozbrojenému.“

„Zbabělec se pozná nejdřív podle hbitého jazyka,“ zavrčel Ollowain. „Doufám jen, že si hned nenaděláš do kalhot.“

Mandredova ruka vystřelila kupředu. Popadl Ollowainův meč a prudce ucouvl dozadu. To stačilo! Neudělal by tomuhle nafoukanému chlápkovi opravdu nic víc, než že by ho párkrát plácnul širokou stranou meče, aby mu dokázal, jak špatně ho odhadl! Rychlý pohled k cimbuří zdi, uzavírající cestu, mu prozradil, že se nikdo nedívá. To bylo dobře. Ollowain sám určitě nebude nikomu vyprávět, že dostal nařezáno.

Mandred si ještě jednou změřil protivníka. Byl honosně oblečen, jistě, ale vynikající hrdina nebo kouzelník určitě nebyl. Koho také přidělují jako strážce na most, který by určitě nepřešel nikdo, kdo má všech pět pohromadě? Nějakého burana! Nýmanda! Tohohle pana Důležitého ještě naučí respektu. I když to je elf.

Mávnul s mečem několikrát svižně ve vzduchu, aby si uvolnil svaly. Zbraň byla neobyčejně lehká, na rozdíl od lidského meče. Čepel byla po obou stranách nabroušená. Bude muset být opatrný, aby Ollowaina nechtě nezranil.

„Zaútočíš na mě teď, nebo potřebuješ ještě druhý meč?“ Elf otázku pohrdlivě protáhl.

Mandred se vrhl vpřed. Zvedl meč do výšky, jako by chtěl Ollowainovi rozštípnout lebku. V posledním okamžiku však změnil směr úderu a zamířil proti pravému elfovu rameni. Ale rána šla do prázdna.

Ollowain v okamžiku svižně uhnul tak daleko, že ho Mandred o několik palců minul. Na obličeji bíle opláštěného válečníka se objevil arogantní úsměv.

Mandred ustoupil. I když měl elf postavu chlapce, bojovat uměl. Mandred se rozhodl, že zkusí svůj nejlepší trik. Fintu, která tři z jeho nepřátel už stála život.

Levičkou vyrazil dopředu, jako by chtěl Ollowainovi uštědřit pořádný pohlavek. Současně však zprava vedl od zápěstí úder mečem na protivníkovo koleno. Tuto úsporným pohybem vedenou ránu mečem zpozorovali jeho protivníci téměř vždy až potom, když je čepel zasáhla.

Rána pěstí odmrštila Mandredovu ruku stranou. Hrot meče zasáhl prudký kopanec, takže minul cíl. A pak elf vrazil Mandredovi koleno mezi nohy.

Mandredovi se před očima roztančily hvězdičky, myslel, že bolestí nebude moct ani vydechnout. Rýpanec do hrudi ho vyvedl z rovnováhy, druhá rána způsobila, že klopýtnul. Zamžikal, aby viděl jasněji. Elf byl tak rychlý, že jeho pohyby nebylo možné ani postřehnout – jako by se nějak rozplývaly.

Mandred zoufale mlátil kolem sebe, snaže se odrazit soka do bezpečné vzdálenosti. Něco zasáhlo jeho pravou ruku. Prsty mu ochromila prudká bolest.

Mandredova čepel byla nyní řízena už jen instinkty bojovníka. Připadal si naprosto bezmocný, zatímco Ollowain jako by byl úplně všude.

Mandredův meč opsal vířící polokruh. Potom mu byl škubnutím vyrván z ruky. Závan vzduchu přejel válečníkovi přes pravou tvář. Pak boj skončil.

Ollowain ustoupil o několik kroků nazpět. Jeho meč vězel už zase v pochvě, jako by se vůbec nic nestalo. Mandredův zrak se pomalu vyjasnil, takže zase viděl. Bylo to už dávno, co ho někdo takovým způsobem vyřídil. Lstivý elf se vyhnul tomu, aby ho zasáhl do obličeje. U dvora tak nikdo nepozná, co se mezi nimi přihodilo.

„Tys už musel mít pěkný strach,“ vypravil ze sebe Mandred sípavě, „žes použil kouzla, abys mě porazil.“

„Je snad nějaké kouzlo, když tvé oči jsou tak pomalé, že nestačí sledovat mou ruku?“

„Žádný člověk se bez kouzla nedokáže pohybovat tak rychle,“ trval na svém Mandred.

Na Ollowainových rtech zahrál náznak úsměvu. „Přesně tak, Mandrede. Žádný člověk.“ Ukázal na bránu věže, která nyní byla doširoka otevřená. Čekali tam na ně dva osedlaní koně. „Prokázal bys mi tu čest a následoval mě?“

Mandreda bolela snad každá kost v těle. Těžkopádně se otočil a zamířil k bráně. Elf se držel po jeho boku. „Nepotřebuju nikoho, aby mě podpíral,“ zavrčel Mandred vztekle.

„Jinak by ses stal u dvora jen ubohou figurkou.“ Přátelský pohled odebral Ollowainovým slovům osten.

Koně pod obloukem brány trpělivě čekali. Nikde nebylo vidět žádné pacholky, kteří je přivedli. Klenutý podjezd, do nějž brána ústila, se táhl jako tunel zdivem mohutné věže. Byl prázdný. Také za cimbuřím zdí nebylo nikoho vidět. Přesto měl Mandred náhle pocit, že je pozorován. Chtěli snad elfové před ním skrýt, jak silná je posádka, která střeží bránu k srdci jejich země? Měli ho za nepřítele? Snad za nějakého špeha? Ale proč by ho pak ten dub vyléčil?

Očekávali je jeden bělouš a jeden šedák. Ollowain přistoupil k bílému hřebci a hravě ho popleskal po nozdrách. Mandredovi připadalo, jako by se šedák na něj vyčkávavě díval. Koním moc nerozuměl. Tato zvířata byla jemné tělesné konstrukce; měla štíhlé spěnky a vypadala navenek křehce. Ale nechal se už předtím oklamat Ollowainovým vzhledem. Patrně byli vytrvalejší a silnější než jakýkoliv jiný kůň, na němž kdy jel. S výjimkou Aigilaa. Mandred se při vzpomínce na vychloubačného kentaura musel uculit.

Se zasténáním se vytáhl do sedla. Když v něm už napůl vzpřímený seděl, pokynul mu elfí válečník, aby ho následoval. Dusot neokovaných koňských kopyt se tlumeně odrážel od zdí podjezdu.

Ollowain zamířil k cestě, která vedla přes mírně stoupající zelené pahorky. Byla to skutečně dlouhá jízda k hradu elfí královny, kolem temných lesů a přes nespočet malých můstků. Tu a tam bylo v dálce vidět domky se směle prohnutými kupolovitými střechami. S rozmyslem umístěny do krajiny připomínaly Mandredovi drahé kameny, vsazené do obzvlášť drahocenné obruby.

Byla to země jara, kterou nyní s Ollowainem putovali. Opět se Mandred musel ptát sám sebe, jak dlouho asi musel spát pod divotvorným dubem. V pohádkách se říkalo, že v elfím světě panuje věčné jaro. Určitě nemohly uplynout víc než dva či tři dny od doby, kdy vkročil do kamenného kruhu. Snad dokonce jediný!

Mandred se namáhal uspořádat své myšlenky, aby před královnou nevypadal jako blázen. Mezitím v něm stále sílilo přesvědčení, že kanci muž musel přijít odtud, z elfího světa. Pomyslel na Xerna a Aigiliaa. Zde se nezdálo nijak neobvyklé, když lidé a zvířata splývali – tak jako kančí muž.

Kdykoliv se vévodové Fjordlandu sešli, aby jednali o zákonech, zastupoval Mandred Firnstayn. Věděl, co má dělat, aby byl každý svár udušen hned v zárodku. Když mezi kmeny došlo ke krveprolití a někdo byl zabit, musela rodina vraha rodině oběti zaplatit pokutu za vraždu. Sám Luth věděl, kolik mužů z jiných vesnic bylo netvorem zabito. Děti Albů způsobily škodu, tedy se také za ni musely zodpovídat. To bylo jen spravedlivé!

Elfové se určitě neobávali žádného krvavého sporu s jeho vsí. Přesto byl svým mrtvým přátelům dlužen, aby pozvedl hlas na dvoře královny a žádal spravedlnost. Věděla, jakou vinou se obtížila? Nechala ho snad proto s takovým spěchem dopravit na svůj dvůr?

Až pozdě odpoledne poprvé zahlédli hrad elfí královny. Tyčil se ještě dost daleko odtud na jednom pahorku, na druhé straně rozlehlé kotliny s lesy a loukami. V témže okamžiku Mandred ztratil řeč. Hrad vyrůstal přímo ze skály a střechami nejbližších věží jako by se dotýkal oblohy. Zdi zářily oslňující bělobou, zatímco střechy jim kontrastovaly modrozelenou barvou, připomínající starý bronz. Žádný kníže v Nordlandu neměl sídlo, které by se dalo měřit aspoň s nejmenší věží tohoto velkolepého hradu. I samotná zlatá hala krále Horsy vypadala ve srovnání s touto nádherou bezvýznamná. Jak mocná musela být paní, která vládla nad touto zemí! A jak bohatá… Tak bohatá, že by ji stačilo jen lusknout prsty, aby dala pokrýt všechny dlouhé domy v jeho vesnici zlatými šindely! Měl by to uvážit, až bude požadovat přiměřenou výši pokuty za mrtvé kamarády!

Mandred se potají divil, jak pomalu se k hradu blíží. I když koně letěli krajem jako vítr, hrad na obzoru jako by se stále nezvětšoval. Minuli jeden strom, který se zdál starý jako hory. Jeho kmen byl mohutný jako věž a v jeho široce rozložených větvích se daly zahlédnout podivné věci. Vypadalo to, jako by živé dřevo vytvořilo okrouhlé chýše z dohromady spletených větví. Korunou stromu se klenuly provazové můstky, spojující chýše jednu s druhou. Mandred rozeznal i jakési nezřetelné postavy, napůl skryté mezi větvemi. Byli to elfové jako Ollowain? Nebo nějaký další podivný lid?

Náhle se jako na nějaký neslyšný povel zvedlo ze stromu hejno ptáků. Jejich peří se třpytilo ve všech barvách duhy. Přeletěli těsně nad Mandredem, vznesli se ještě výš, opsali na obloze oblouk a pak začali nad oběma jezdci kroužit. Vzduch byl náhle naplněn svistotem jejich křídel. Hra barev na jejich křídlech byla tak nádherná, že od nich Mandred nemohl odvrátit pohled, až se hejno postupně rozplynulo v dálce.

Ollowain po celou dobu jízdy mlčel. Zdál se pohroužen v myšlenkách a očividně nedotčen divy v srdci elfí říše. Naproti tomu Mandred se nemohl vynadívat na vše, co se zde jeho pohledu nabízelo.

Cestou míjeli mělké, rozlehlé jezero, na jehož dně ležel nespočet jiskřících se drahých kamenů. Co to jen bylo za bytosti, které házely takové poklady do vody? Ovšem, on sám také věnoval bohům obětní dary. Sekeru prvního muže, kterého zabil, přinesl jedné tiché měsíční noci ke svatému prameni hluboko v horách jako dar Nordgrimmovi, bohu války a boje.

Freya a ostatní ženy uctívaly Lutha a k jeho poctě vplétaly do větví vesnické lípy umělecky utkané látkové stuhy. Pro tak bohatý národ, jakým se elfové zdáli být, by tedy bylo jenom přiměřené, aby bohy obdarovávali drahými kameny. Přesto však… Elfské bohatství plnilo Mandreda trpkostí. Nevěděl sice, jak se sem dostal, ale tak daleko od Fjordlandu nemohlo toto království přece být! A zde byl všeho nadbytek, zatímco lidé jako on trpěli v zimě bídou. Jen malá část pokladů by jednou provždy mohla zahnat hlad. Cokoliv, co by žádal za mrtvé druhy jako odškodné, bylo by pro elfy určitě docela bezvýznamné.

On ale chtěl něco jiného než peníze či drahokamy. Chtěl pomstu. Ta krvežíznivá bestie, kančí muž, mu měla ležet u nohou mrtvá!

Pohlédl na Ollowaina. Válečník jako on by nestvůru jistě snadno porazil. Mimoděk si povzdechl. Tady se všechno zdálo jaksi snazší.

Mezitím dorazili do světlého bukového lesa. Ve vzduchu se vznášel zvuk flétny. Někde ve vrcholcích stromů se ozýval hlas takové čistoty, že z něj usedalo srdce. I když Mandred nerozuměl jedinému slovu, jeho zlost se postupně utišila a zůstal jen smutek po ztracených přátelích.

„Kdo to tam zpívá?“ zeptal se Ollowaina.

Válečník v bílém plášti pohlédl vzhůru ke korunám stromů. „Nějaké děvče z Lesního národa. Jsou divní. Jejich život je úzce spjat se stromy. Když nechtějí, aby je viděli, nikdo je nedokáže najít – snad jedině jejich soukmenovci. Jsou proslulí zpěvem a zručností v lukostřelbě. Pohybují se větvovím jako stíny. Měj se na pozoru, abys nevstoupil do jejich lesa, jsi-li s nimi v nějakém sporu, člověče.“

Mandred znepokojeně pohlédl vzhůru. Zdálo se mu, že tu a tam vidí míhat se ve větvích nejasné stíny, a byl docela rád, když po chvíli les opustili. Ještě dlouho zalétal za nimi teplý zvuk flétny.

Slunce se již dotklo kopců na horizontu, když se konečně octli v rozlehlém údolí, nad nímž se tyčil královnin hrad. Podél koryta malého potůčku se rozkládal stanový tábor. Ve větru se třepotaly hedvábné praporce a stany vypadaly, jako by ve své marnotratné nádheře mezi sebou soupeřily. Na okolních pahorcích stály domy, lemované sloupořadím. Mnohé z nich byly navzájem spojeny dlouhým loubím, bujně obrostlým břečťanem a popínavými růžemi. Tak rozmanité byly tyto stavby, že se oko od nich nedokázalo odtrhnout. Co ale na Mandreda udělalo největší dojem, bylo to, že zde nebyl žádný ochranný val, který by elfí osadu uzavíral a chránil, a také žádné strážné věže na okolních kopcích. Obyvatelé osady se zřejmě cítili tak bezpeční, že je nikdy ani nenapadlo, že by na toto údolí mohl být podniknut útok. I královnin hrad, ať už jeho nebetyčné věže vypadaly jakkoliv působivě, byl asi stěží určen k tomu, aby byl mocným obranným zařízením; spíše mohl potěšit oko nějakého přátelského návštěvníka, než aby odstrašil případného chamtivého dobyvatele.

Mandred a Ollowain se vydali širokou cestou, stíněnou mohutnými stromy, nahoru k hradní bráně. Podél cesty hořely olejové lampy a zalévaly ji zlatavou, třepetavou září.

Podjezd za branou byl kratší než ten v pevnosti za Shalyn Falah. Strážili ho elfí válečníci v drátěných košilích sahajících jim až ke kotníkům, kteří se opírali o štíty. Jejich pohledy sledovaly Mandreda – ostražitě, ale nijak dotěrně. Na rozlehlém dvoře byli shromážděni hodnostáři v drahocenných oděvech, kteří si příchozí bez ostychu měřili. Pod jejich pohledy se Mandred cítil špinavý a bezvýznamný. Všichni měli na sobě bohatě zdobená roucha, v nichž se zachycovalo světlo lamp. Byla plná perel a drahých kamenů, které ještě neměly ani lidské jméno. On naproti tomu měl na sobě doslova hadry; roztrhané a krví zmazané kalhoty a obnošenou kožešinovou vestu. Musel jim připadat jako žebrák. Vzdorně vysunul bradu dopředu. Jeho oděvem musí být hrdost!

Ollowain svižně seskočil ze sedla. Teprve nyní si Mandred všiml malé trhliny v jeho plášti. Zasáhl ho snad přece jen v souboji? Ollowain by si určitě kus oděvu s trhlinou neoblékl…

Mandred rovněž sesedl. Přispěchal chlapík s kozlíma nohama, aby převzal uzdu jeho šedáka. Mandred s úžasem zíral na podivného stájníka. Chlapík páchl jako starý kozel. Už zase muž-zvíře! Dokonce směli i dovnitř tohoto nádherného hradu!

Ze skupiny dvořanů se oddělil vysoký elf. Měl na sobě dlouhé černé roucho, olemované zdobným lemem ze stříbrných výšivek, které představovaly do sebe zapletené listy a květy. Stříbřitě bílé vlasy mu padaly až na ramena a nad spánky mu spočíval věnec z jemňoučkých stříbrných lístků. Jeho obličej byl bledý, téměř by se dalo říci bezbarvý, rty tvořily jen úzkou linii. Jeho oči planuly chladnou, jasnou modří. Ollowain se těsně před ním uctivě uklonil. Rozdíl mezi oběma muži sotva mohl být větší. Mandredovi připadali jako světlo a stín.

„Zdravím tě, mistře Alviasi. Jak si naše paní Emerelle přála, dovedl jsem tohoto člověka bezpečně až sem do hradu.“ Ollowainův tón nezanechával žádné pochyby o tom, že mu přání jeho paní jsou absolutním rozkazem.

Oba elfové se chvíli měřili pohledy a Mandredovi to připadalo, jako by spolu vedli němý dialog. Nakonec dal mistr Alvias Mandredovi gestem na srozuměnou, že ho má následovat.

Válečník se cítil jako polapen v nějakém zlém snu, když za mistrem Alviasem vystupoval po širokém schodišti, vedoucím k sloupové chodbě. Všechno kolem něj přímo oplývalo skličující nádherou a bylo prosyceno cizím kouzlem – vše bylo prostě tak dokonalé, že to tu vypadalo jako v nějakém pohádkovém knížectví.

Přešli dva velké sály, z nichž každý sám o sobě by pojal celou jeho malou vesnici. Shora visely široké praporce, zdobené stylizovanými orly a draky, ale i dalšími zvířaty, která Mandred nikdy v životě neviděl. I když válečník žádný průvan necítil, pohybovaly se praporce tak, jako by jimi povíval lehký vánek. Ještě podivnější byly stěny. Když se k nim někdo přiblížil, mohl vidět, že jsou z téhož bílého kamene jako most Shalyn Falah a pevnost na protější straně soutěsky. Ale tento kámen musel mít v sobě nějaké kouzlo, protože z něj vycházelo bělavé, bledé světlo. Už o pár kroků dále pominul dojem, že vás obklopuje kámen; spíše se vám zdálo, jako byste se pohybovali uprostřed sálu tvořeného světlem.

Když se přiblížili k ozdobnému portálu, otevřela se před nimi křídla velkých dveří jako pod rukou nějakého ducha. Uprostřed druhého sálu byl pramen, který se z tlamy fantastické nestvůry vyléval do malého, kulatého jezírka. Bestie byla obklopena skupinou jakoby zkamenělých válečníků. Mandred pocítil stísněnost a srdce mu začalo bít rychleji. Jestli potřeboval nějaký poslední důkaz o kouzelné moci elfí královny, tak nyní ho měl. Kdo nějak vyvolal její nelibost, toho zřejmě mohla proměnit v kamennou okrasu svého hradu!

Otevřely se před nimi další vysoké dveře a oni vstoupili do sálu, jehož stěny zakrýval závoj stříbrně se třpytící vody. Nebyl zde strop; místo toho se vysoko nad jejich hlavami klenula rudě žhnoucí večerní obloha. Ve vzduchu se vznášela tichá hudba. Mandred by nedokázal říct, jaké nástroje vyluzují tak libozvučné tóny. Hudba zmírnila strach, který v něm narůstal už od chvíle, kdy vstoupil do hradu. A přece, toto nebylo místo, které by bylo stvořeno pro člověka. Nepatřil sem.

V sále už čekaly asi tři tucty elfů a oči všech se obrátily na Mandreda. Bylo to poprvé, kdy uviděl elfí ženy. Byly vesměs vysoké a štíhlé a jejich boky byly užší a působily více chlapecky než u lidských žen. Ňadra měly malá a pevná. Mezi lidmi nenalézal Mandred v takovém druhu žen zalíbení. Ale elfky byly jiné. Jejich obličeje byly tak krásné, že vás přiměly zapomenout na vše ostatní. Mandred nedokázal říct, zda to spočívalo v jejich dokonale formovaných a svůdně prohnutých rtech, v nestárnoucích rysech, či v očích, do jejichž propastí vás lákal příslib nepoznaných radostí. Mnohé z nich měly na sobě volný, vlající šat z látek tak tenkých, jako by byly utkány z měsíčního světla. Zdůrazňovaly přednosti jejich štíhlých těl více, než je zahalovaly. Mandredův pohled utkvěl na jedné ženě, oděné atraktivněji než ostatní. Na její hrudi se třpytila poupata barvy růžových plátků a mezi jejími stehny ležel lákavý stín. Žádná lidská žena by se neodvážila obléci takový oděv.

Naproti vchodu vedlo sedm schůdků nahoru k trůnu elfího národa. Bylo to prosté křeslo z tmavého dřeva s intarziemi z černých a bílých kamenů, které zobrazovaly dva nerozlučně propletené hady. Vedle trůnu se zvedal nízký sloup, na jehož ploché hlavici stála široká stříbrná mísa naplněná vodou. Před křeslem panovnice stála mladá elfka. Byla o něco menší než ostatní ženy v sále. Tmavě plavé vlasy jí ve vlnách spadaly na nahá, mléčně bílá ramena. Její rty měly barvu lesních malin a oči tutéž světle hnědou barvu jako srst srnčete. Na sobě měla modrý šat, protkaný stříbrnými nitěmi. Právě této ženě se mistr Alvias uklonil. „Emerelle, paní, toto je člověk Mandred, který vkročil do tvé říše, aniž sem byl zavolán.“

Královna si změřila Mandreda pronikavým pohledem. Nedokázal z jejího obličeje přečíst, co si asi myslí. Zůstala stát bez hnutí, jako z kamene vytesaná. Zdálo se mu, že uplynula věčnost. Hudba umlkla; v sále nyní bylo hluboké ticho až na šelest vody.

„Jaká je tvá žádost, Mandrede, lidský synu?“ zazněl nakonec jasný hlas královny.

Mandredova ústa byla náhle suchá. Během jízdy sem stále přemýšlel, co má říct, až bude stát před elfí královnou. Ale teď byla jeho hlava prázdná. Nezůstalo v ní nic než starost o vlastní lidi a hněv nad smrtí druhů. „Žádám odškodnění za vraždy, jichž se dopustil jeden z tvých poddaných, paní. Takový je zákon ve Fjordlandu!“ vypravil ze sebe konečně.

Šumění vody zesílilo. Mandred slyšel za sebou vzrušený šepot.

„Který z mých poddaných tyto krvavé činy spáchal?“ zeptala se Emerelle klidným hlasem.

„Neznám jeho jméno. Je to netvor, napůl člověk, napůl kanec. Na cestě ke tvému hradu jsem viděl mnoho tvorů jako on.“

Mezi královniným obočím se objevila hluboká vráska. „Neznám žádného takového tvora, jakého jsi popsal, Mandrede, lidský synu.“

Mandred cítil, jak mu do tváří vystřelila krev. Taková drzá lež! „Jeden člověk-kůň byl tvůj posel a na hradním nádvoří jsem viděl muže-kozla odvádět koně. Odkud jinak by mohl ten kančí muž přijít, když ne z tvojí říše, královno! Žádám…“

Voda nyní s hlasitým duněním vyrazila po stěně dolů.

„Ty se opovažuješ mít naši královnu za lhářku?“ vyskočil Alvias. Mandreda obklopil hlouček elfů.

Válečník zaťal pěsti. „Vím, co jsem viděl!“

„Pamatujte na zákon pohostinství!“ Královna téměř nepozvedla hlas, a přesto ji očividně slyšel každý. „Pozvala jsem tohoto člověka sem do tohoto sálu. Kdo se ho dotkne, dotkne se i mé cti! A ty, Mandrede, drž jazyk na uzdě. Říkám ti znovu: tvor, kterého jsi popsal, v Albenu není. Řekni nám, co tento kančí muž spáchal. Vím velmi dobře, že vy lidé se stojícím kamenům vyhýbáte. Před čím jsi tam utekl?“

Mandred tedy začal mluvit a vylíčil královně vše o nezdařeném lovu a o zuřivosti a síle kančího muže. Když skončil, vráska mezi Emerelliným obočím se prohloubila. „Lituji smrti tvých druhů, Mandrede. Ať v hale tvých bohů naleznou přátelské přijetí.“

Válečník vrhl na paní udivený pohled. Čekal, že bude pokračovat, že mu udělá nějakou nabídku. To přece nemůže být všechno! Mlčení se nepříjemně protahovalo. Mandred pomyslel na Freyu. Každá hodina, kterou zde ztratil, pro ni v případě, že kančí muž zaútočí na Firnstayn, znamenala větší nebezpečí.

Zaraženě sklopil oči. Jakou cenu by měla jeho hrdost, kdyby měla být vykoupena krví jeho lidí!

„Paní Emerelle, já… prosím o prominutí, jestli jsem vás nějak urazil. Jsem jenom prostý muž. Se slovy bojovat neumím. Nosím srdce na jazyku.“

„Přijdeš sem do mého hradu, Mandrede, urážíš mě před mým dvorem a teď se ptáš, zda jsem ochotna vystavit životy svých lovců nebezpečí, abych posloužila tvé věci? Opravdu máš srdce na jazyku, lidský synu.“ Emerellina ruka učinila krouživý pohyb nad stříbrnou mísou a královna vrhla letmý pohled do vody. „Co mi za pomoc nabízíš? Neplatí snad ve vašem národě zásada krev za krev?“

Mandred byl královnou překvapen. Vládcové Fjordlandu by se obvykle s požadavky nijak netajili a nedohadovali by se jako nějací kramáři. Poklekl. „Osvoboď mou zemi od kančího muže a můžeš si se mnou dělat, co chceš. Budu ti patřit.“

Emerelle se tiše zasmála. „Mandrede, ty vskutku nejsi muž, kterého bych chtěla každý den vidět vedle sebe.“ Zmlkla a znovu pohlédla do stříbrné mísy. „Žádám od tebe to, co tvá žena Freya nosí pod srdcem. První dítě, které ti porodí, Mandrede, lidský synu. Přátelství elfího lidu se nezíská za několik laciných slov. Ode dneška za rok si pro dítě přijdu.“

Mandredovi bylo, jako by do něj udeřil blesk. „Mé dítě?“ prosebně pohlédl k ostatním elfům. Ale v žádném obličeji neviděl účast. Jak se to říkalo v dětských pohádkách? Elfí srdce jsou tak chladná jako zimní hvězdy…

„Vezmi dýku a bodni mě do srdce, královno. Skonči můj život tady a teď. Tuto cenu zaplatím bez váhání, když za to pomůžeš mým lidem.“

„Velká slova, Mandrede,“ odvětila královna chladně, „ale k čemu by mi bylo prolít před stupni svého trůnu tvou krev?“

„A k čemu ti bude dítě?“ namítl zoufale Mandred.

„Toto dítě bude představovat pouto mezi elfy a lidmi,“ opáčila klidně. „Vyroste mezi mými lidmi a bude mít nejlepší učitele. Až bude tvé dítě dost staré, může se rozhodnout, zda zůstane navždy u nás, nebo zda se chce vrátit ke svým lidským bratřím. Vrátí-li se k vám zpět, dáme mu bohaté dary a jsem si jista, že si dobude jedno z předních míst mezi nejlepšími z tvého národa. Nejcennější dar, který si odnese do světa lidí, bude však přátelství elfího národa.“

Mandred měl pocit, jako by tato na pohled něžná žena obemkla železnou rukou jeho srdce. Jak by mohl slíbit elfům své nenarozené dítě? A přece – kdyby jim tento požadavek odepřel, jeho dítě by se možná ani nenarodilo. Jak dlouho mohlo trvat, než kančí muž vnikne do malé osady u fjordu? Nebo se to snad už i stalo?

„Žije ještě má žena Freya?“ zeptal se poražen.

Ruka královny jemně přejela nad stříbrnou mísou. „Něco ukrývá toho netvora, kterému ty říkáš kančí muž. Ale zdá se, že se pořád zdržuje v blízkosti kamenného kruhu. Tvou vesnici ještě nenapadl.“ Vzhlédla mu přímo do tváře. „Jak tedy zní tvé rozhodnutí, Mandrede, lidský synu?“

Budu mít s Freyou ještě další děti, řekl si Mandred sám k sobě. Možná že pod srdcem nosí děvče, a tak ta ztráta nebude tak bolet. Byl jarlem své vesnice. Nesl zodpovědnost za všechny. Co byl jeden život proti mnoha? „Dostaneš to, oč žádáš, královno.“ Mandredův hlas byl stěží víc než šepot. Jeho rty chtěly v sobě slova uzamknout, a přece se donutil mluvit. „Jestliže tví lovci kančího muže zabijí, pak ti mé dítě bude patřit.“

Emerelle pokývla směrem k jednomu elfovi, který byl zahalen v šedém plášti, a naznačila mu, aby předstoupil. „Farodine z klanu Askalelů, ty ses už často v mých službách osvědčil. Tvá moudrost a zkušenosti by měly dovést lov k úspěchu. Tímto tě povolávám k elfímu lovu.“

Mandred cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. Elfi lov! Kolik příběhů už o této tajemné lovecké družině slyšel!

Žádná kořist nedokázala přízračným lovcům uniknout, říkalo se. Vše, co kdy lovili, neodvratně propadlo smrti. Vlci, velcí jako koně, jim sloužili jako lovečtí psi a v žilách jejich ořů protékal tekutý oheň. Jeli po noční obloze, ukrývajíce se ve vílí záři, a pak se jako orli spouštěli na kořist. Jen ti nejvznešenější a nejstatečnější příslušníci elfího národa se směli zúčastnit tohoto lovu. Všichni členové lovecké družiny byli válečníci a zároveň čarodějové. Byli tak mocní, že se jich báli dokonce i draci a trolové se ukryli v horách, když elfí lov začal. A já je teď vypustil na kančího muže, pomyslel si Mandred a pocítil radost. Oni bestii roztrhají na kusy a vykonají krvavou pomstu za jeho mrtvé přátele!

Královna pak vyhlásila ještě další jména, ale vypadalo to, že jmenovaní nejsou v trůnním sále přítomni. Nakonec ukázala na jednu postavu celou v hnědém, která v prvním okamžiku vypadala polekaně. „Nuramone z klanu Weldaronů, přišel tvůj čas.“

Shromážděnými elfy proběhl šepot.

Z jedné skupiny, která vypadala obzvlášť rozčilená, vystoupila žena. „Paní, nechceš ho snad vystavit tomuto nebezpečí! Přece víš o jeho osudu!“

„Proto jsem ho zvolila.“

Mandred úkradkem pozoroval hnědovlasého elfa. Vypadal nejistý. Zkušený lovec to tedy určitě nebyl!

„Elfí lov má začít zítra ráno, aby byla nestvůra, o níž jsme byli právě zpraveni, co nejdříve zabita. A ty, Mandrede, lidský synu, ho povedeš, protože stvůru znáš a znáš i krajinu, nad níž vládne.“

Šumění v sále ztichlo. Znovu na sobě Mandred cítil pohledy všech přítomných. Nemohl uvěřit tomu, co Emerelle řekla. On, v očích všech shromážděných nejposlednější, byl vyvolen, aby vedl elfí lov! Přál si nyní nejvíc ze všeho, aby tu s ním byla Freya.

Večer u dvora

Nuramon stál uprostřed jizby, která mu byla vykázána a jejíž stěny a strop byly bohatě ozdobeny freskami. Sedm jich povolala královna k elfímu lovu a existovalo také sedm takových loveckých jizeb. Kdysi byly tyto jizby zřízeny k tomu, aby se lovecká družina mohla vyzbrojit a před lovem si odpočinout. Zde jim měli jejich příbuzní prokázat čest a přijít za nimi. A zde také byl Nuramon úplně sám.

Jako povolaný by si Nuramon mohl některé z věcí, jež zde byly připraveny, vzít; aspoň tak mu to vyložil Farodin. Ale on si nechtěl pro sebe nárokovat nic z toho, nechtěl vzít těmto věcem nic z jejich lesku a slávy. Tak mu zbylo k vyzbrojení jen to, co už beztak vlastnil. A toho v žádném případě nebylo mnoho. Zvyky vyžadovaly, aby se tu s ním setkali jeho příbuzní, poskytli mu podporu a vybavili ho. Ale na to se Nuramon nemohl spoléhat. Na kamenné lavici naproti výklenku ve zdi neseděl žádný jeho příbuzný ani tam neležel žádný dar.

Neprokázala mu snad královna nesmírnou čest tím, že ho povolala k elfímu lovu? Nezasloužil si snad, aby jeho klan, jak bylo obvyklé, přišel za ním, aby mu ukázal radost z jeho pocty a své přátelství? Místo toho vypadali jen překvapení. Nedali si ani tu námahu, aby alespoň ztlumili hlas, když o něm mluvili. Byl vyvrženec a byl si jistý tím, že ani královna na tom nikdy nedokáže nic změnit.

Co na tomto světě kromě Noroelle by ho zde ještě dokázalo udržet? Jeho rodiče už dávno odešli do měsíčního světla. Sourozence neměl a přátel jen málo. Byla tu jen Noroelle. Jedině ona se zdála nedbat o osudné dědictví. Kdyby o královnině rozhodnutí věděla, určitě by se s ním o radost podělila. Určitě by za ním sem, do této místnosti přišla.

Nuramon slyšel vyprávět o posledním elfím lovu. Družina vytáhla a zahnala trolího knížete od Kelpenského valu. Rodiny předložily lovcům zbraně a všemožné další vybavení, z něhož si mohli vybrat. A ti, jejichž dary lovci přijali, byli na to pyšní a hrdí.

Určitě i v tomto okamžiku předávali jeho druhům v ostatních jizbách příbuzní a rodiny lovecké vybavení. Jen on tu byl sám. Nějaká výzbroj byla jistě nabídnuta i tomu člověku. Nuramon se ptal sám sebe, zda se už někdy vůbec stalo, že by elf člověku záviděl.

Zvuk kroků před dveřmi ho vytrhl z chmurných myšlenek. Otočil se s nadějí, že si na něj snad vzpomněl nějaký bratranec, sestřenice či strýc nebo některá z jeho tet, kdokoliv z rodiny. Než se dveře otevřely, uslyšel Nuramon vyslovit své jméno. Pak vstoupila žena v šedém rouchu čarodějky.

„Emerelle,“ hlesl překvapeně. Jeho paní vypadala jiná. Nepůsobila jako královna, ale spíše jako nějaká cestující čarodějka s velkou mocí. Její jasně modré oči ve světle svítících kamenů jiskřily a obličej byl rozjasněn úsměvem. „Ty přicházíš ke mně?“ zeptal se ohromeně.

Zavřela dveře. „A jak se zdá, jsem jediná.“ Přistoupila k němu a její pohyby byly tak ladné a současně tak naplněny mocí, že se Nuramonovi zdálo, jako by měl před sebou elfku ze starých časů hrdinských ság. Královna tuto slavnou dobu zažila. Nebyla zplozena elfy, pocházela přímo od Albů, a ještě je dokonce i viděla, než definitivně opustili svět. Někde v této hoře skrývala Emerelle albský kámen, klenot, který jí Albové zanechali a který jednou použije, aby je následovala. Proč ale přišla za ním jako čarodějka?

Jako by četla jeho myšlenky, odpověděla: „Je to tradice, že královna navštíví každého účastníka elfího lovu. A protože všude jinde jsem slyšela hlasy, začala jsem u tebe.“ Zůstala před ním stát a vyčkávavě na něj pohlédla.

Závan čerstvých jarních květů mu stoupl do chřípí. Byla to osobní královnina vůně a uklidnila ho. „Promiň,“ řekl tiše. „Nejsem se všemi tradicemi důvěrně obeznámen.“ Sklopil oči.

„Copak jsi nikdy nesnil o tom zúčastnit se elfího lovu? Každé dítě o tom sní, zná tradice a každý jednotlivý krok té cesty, která lovce té noci očekává.“

Nuramon si povzdechl a pohlédl jí do tváře. „Dítě, které nikde nenajde uznání, sní jen o malých věcech.“ Pomyslel na dobu, jež následovala poté, co jeho rodiče odešli do měsíční záře. Byl tehdy ještě dítě, ale nepřišel nikdo, kdo by se ho ujal. Jeho příbuzní ho odmítli, a tak se vrátil do stromového domu rodičů. Ale zůstal sám. Jedině děti Albů, pro něž nic neznamenala kletba, kterou v něm elfové viděli, ho strpěly ve své blízkosti. Ale v žádném případě jich nebylo mnoho.

„Vím, jak těžké to je,“ řekla královna a její slova vytrhla Nuramona z trpkých vzpomínek. „Ale mé dnešní rozhodnutí se stane znamením pro ostatní. Teď jsou ještě překvapení, ale brzy se už na tebe začnou dívat jinýma očima.“

„Přál bych si, abych si to mohl myslet.“ Vyhnul se Emerellinu pohledu.

„Podívej se na mě, Nuramone!“ požádala. „Nesmíš zapomenout, že jsem i tvoje královna. Nemohu samozřejmě přimět ostatní, aby tě měli rádi. Ale budu s tebou jednat stejně, jako jednám s nimi. Cítíš se sám a ptáš se, zda ještě vůbec patříš k elfům. Ale ostatní brzy poznají tvou pravou hodnotu.“ Sklopila oči. „Tys překonal trápení svých mladých let. Zdá se, jako by v tobě Noroelle probudila síly, které nikdo nepokládal za možné. Teď přišla chvíle, kdy ti dám uznání, jež si vzhledem ke svým vlastnostem plně zasloužíš.“

„A já této příležitosti využiji, Emerelle.“

Královna se ohlédla ke dveřím. „Protože nikdo nepřijde, ale lovci jsou od nás už odnepaměti vybavováni a vyzbrojováni, chtěla bych se tohoto úkolu ujmout já. Tvé vybavení nechám později donést sem do tvé jizby.“

„Ale…“

„Ne, neříkej, že ti to nepřísluší! Podívej se nahoru.“ Ukázala na obraz, na němž byla zpodobena elfka, bojující s drakem. „To je Gaomee. Zvítězila nad drakem Duanokem, který kdysi pronikl do našeho světa branou Halgaris.“

Gaomee! Duanok! Halgaris! To byla jména ze ság, jména, jež vyvolávala vzpomínky na velké činy a hrdinské doby.

Do Albenu se časem dostalo mnoho draků, ale jen málo jich našlo v tomto světě své místo a vstoupilo do spojenectví s elfy. Duanok byl však až příliš vzdálen tomu, aby podobný pakt akceptoval. Alespoň tak se to vyprávělo. A mladá Gaomee ho zabila. Nuramonovi přeběhl po zádech mráz.

Královna pokračovala dál: „Gaomee už neměla žádnou rodinu. Tehdy jsem ji zvolila a ona také všechny překvapila. Viděla jsem v ní něco, co jsem kdysi objevila i sama v sobě.“ Emerelle zavřela oči a vtáhla Nuramona zcela do svého kouzla. Ještě nikdy předtím neviděl královnu se zavřenými očními víčky. Tak mohla vypadat, když spala a snila o věcech, jež mohla pochopit pouze elfka nadaná neobyčejnou mocí. „Vidím Gaomee ve vzpomínkách tak jasně… Stála přede mnou a slzy jí tekly po tvářích. Neměla žádnou vhodnou výzbroj, aby s ostatními mohla vyjet proti Duanokovi. Tak jsem ji patřičně vybavila. Nemělo by to být, aby jeden z lovců byl nedostatečně vyzbrojen, zvlášť když jde do říše lidí.“

„Pak to tedy přijmu.“ Nuramon vzhlédl k fresce, představující Gaomee, a zíral na ni zcela ztracen v myšlenkách. Královna mu ukázala cestu, o níž nikdy nevěřil, že by mohla být otevřená i pro něho. Dávno se již smířil s tím, že vždy bude muset stát stranou od ostatních.

„Vím, je to pro tebe nové,“ řekla královna tiše a znovu ho tak vytrhla z myšlenek. „Ale toto znamená obrat pro tvou duši. Nikdy nebyl ten, komu bylo dáno jméno Nuramon, zvolen členem elfího lovu. Ty jsi první. A protože s elfím lovem je spojena i elfí sláva, budou se mnozí muset po tvém návratu rozhodnout, zda tě chtějí uvítat s posměchem, nebo s uznáním.“

Nuramon se chtě nechtě musel pousmát.

„Proč se směješ? Poděl se se mnou o své myšlenky,“ požádala Emerelle.

„Musím myslet na strach, který jsem viděl v obličejích svých příbuzných, když jsi mě povolala. Nyní jsem už o něco víc než jen hanba, znamenám i nebezpečí. Musejí se bát, že se v případě mé smrti narodí dítě, které v sobě ponese mou duši. Vlastně by zde měli být oni, aby mně předali tu nejlepší zbroj v naději, že přežiju. Ale odpor vůči mně se zdá být větší než strach z mé smrti…“

Emerelle na něj vlídně pohlédla. „Neodsuzuj je tak přísně. Musejí si napřed na novou situaci zvyknout. Jen málo těch, kdo procházejí staletími, si dokáže rychle zvyknout na něco nového. Nikdo nemohl tušit, že tě povolám. Ani ty sám jsi to nečekal.“

„To je pravda.“

„Je ti jasné, co bude dál?“

Nuramon nevěděl, co otázkou myslela. Mluvila o jeho dalším životě, nebo jen o této rozmluvě?

Než však mohl něco říct, Emerelle pokračovala: „Družina elfího lovu se vydává vstříc nebezpečí. Proto dává královna každému na cestu jednu radu.“

Nuramon se zastyděl za nevědomost. „Uposlechnu ji, ať už zní jakkoliv.“

„Dobře, že mi tolik důvěřuješ.“ Položila mu ruku na rameno. „Ty jsi jiný než ostatní, Nuramone. Až se podíváš do světa lidí, uvidíš něco zcela jiného než obyčejný elf. Uvidíš krásu tam, kde se ostatní s odporem odvrátí. Uvidíš vznešenost tam, kde ostatní jen přezíravě přejdou. A budeš mluvit o harmonii tam, kde to ti druzí nebudou moct vydržet. A protože jsi takový, dávám ti radu, kterou jsem kdysi slyšela ve věštírně Telmareenu. Sám si zvol své blízké. Nestarej se o to, jak vypadáš! Protože všechno, co jsi, je uvnitř v tobě.“

Nuramon se cítil okouzlen. Směl z úst královny vyslechnout slova orákula z Telmareenu! Chvilku si vychutnával ten pocit, který mu královna zprostředkovala. Pak mu náhle přišla na mysl otázka. Váhal, ale pak se přece jen odvážil ji vyslovit: „Říkalas, žes tuto radu zaslechla. Ke komu orákulum vlastně mluvilo? Pro koho byla určena?“

Emerelle se usmála. „Jen poslechni radu královny,“ řekla a pak ho políbila na čelo. „Orákulum mluvilo ke mně.“ S těmito slovy se od něj odvrátila a zamířila ke dveřím.

Nuramon se za ní nechápavě díval. Než za sebou zavřela dveře, řekla ještě, aniž se na něj podívala: „Viděla jsem v ovocné zahradě Noroelle.“

Když už Emerelle byla pryč, klesl Nuramon na kamennou lavici a znovu si vybavoval v mysli vše, co se právě stalo. Dalo kdysi opravdu orákulum královně tuto radu? Povolala ho, protože se v něm poznala? Nuramon si náhle uvědomil, jak velice se v královně mýlil.

Vždy ji považoval za nedosažitelnou elfku, za ženu, jejíž velkolepost a lesk můžeme pouze obdivovat, tak jako obdivujeme vzdálenou hvězdu. Ale nikdy by ho ani ve snu nenapadlo, že by mezi ní a jím mohlo vzniknout pouto.

Emerelle byla vzorem a ideálem všech elfů a i mnoha dalších dětí Albů, které byly pod její ochranou. Jak by on mohl být výjimkou? Neodkryla mu jen cestu, kterou kdysi šla i ona, ale ukázala mu i příklad Gaomee. Na elfím lovu se vynasnaží, aby jednal jako ona. Nad tím vším se ale vznášela rada královny.

Ještě jednou si vyvolal v paměti její slova, a tak si připomněl i Noroelle. Vyšel z jizby a na konci chodby uviděl Mandreda, stojícího uprostřed malé skupinky elfů. Člověk polohlasně pronášel díky. Nuramon se musel usmát. Za žádný dar tohoto hradu by už teď s Mandredem či s kýmkoliv jiným z elfího lovu nechtěl měnit.

Zatímco šel chodbou, všiml si, že ve skupince u Mandreda není vidět žádnou ženu. To ho nijak neudivilo. Očividně se už u dvora rozneslo, jakým neslušným způsobem si ženy prohlížel. Byl rád, že se Noroelle v sále neobjevila a tedy nebyla vystavena Mandredovým pohledům. Jak jen může být někdo tak netaktní!

V témže okamžiku vykřikl Mandred nahlas: „Nuže, mí přátelé! Vyslovte nějaké kouzlo, které by způsobilo, aby mi tato zbroj padla, a já ji s radostí přijmu! Stůj! Pryč s těmi meči a dalšími dětskými hříčkami! Jsem Mandred! Což nemáte žádnou sekeru?“ Nuramon potřásl hlavou. Hrubý hlas, hrubá duše. A přece to byly způsoby, které ho jaksi podivně přitahovaly.

Po cestě do ovocné zahrady se Nuramon ptal sám sebe, jak Noroelle zprávu o jeho povolání asi přijme. Převáží strach o něj radost? Královna zapletla do svých slov i chválu na Noroelle. A odpovídalo to pravdě; jeho milovaná ho opravdu změnila. Darovala mu sebedůvěru a on díky jejich sblížení znovu duševně vyrostl.

O něco později dorazil Nuramon k sadu. Ten ležel na poměrně rozlehlém skalním výběžku, kam se dalo dostat jen přes hrad. Byla už noc. Vzhlédl k měsíci. To byl konečný cíl jeho života. Odejít k měsíci! Ve všech letech osamění byl měsíc jeho důvěrníkem. Jeho předkové – ti, kteří předtím nosili jeho duši a jméno – jistě rovněž pociťovali tuto vzájemnou sounáležitost. Třpyt světla, který ho zasáhl, byl jako chladný závan větru, jenž propůjčil teplé jarní noci trochu čerstvosti. Nuramon vešel dovnitř, pod koruny stromů…

Pod jednou břízkou zůstal stát a rozhlédl se kolem sebe. Bylo to už dlouho, co byl v této zahradě naposled. Říkalo se, že každý zdejší strom má duši a nadto i ducha a že každý, kdo má otevřené uši, může je slyšet šeptat. Nuramon naslouchal, ale neslyšel nic. Byly snad jeho smysly stále ještě příliš slabé?

Nyní ale bylo nejdůležitější najít Noroelle. Toto byla ovocná zahrada, měl by ji tedy hledat pod nějakým stromem nesoucím ovoce. Díval se proto po plodech, které zde na stromech dozrávaly po celý rok. Viděl jablka a hrušky, třešně i mirabelky, meruňky a broskve, citrony i pomeranče, slívy a… moruše. Noroelle milovala moruše!

Na kraji zahrady stály dva morušovníky, ale Noroelle zde nebylo nikde vidět. Nuramon se opřel o zeď a pohledem přejížděl okolí. Stany před hradem vypadaly jako pestré lampiony. „Kde jen jsi, Noroelle?“ zeptal se tiše.

Tu zaslechl jakýsi šepot ve vrcholcích stromů. „Není tady, nebyla tady!“ Užasle se otočil – a viděl jen oba morušovníky.

„To jsme my,“ ozvalo se z větvoví většího z nich. „Jdi k vílí jedli. Ona je moudrá,“ dodal menší strom. „Ale než půjdeš, vezmi si něco z našeho ovoce!“

„Což se neříká, že morušovníky s duší jsou známé starostí o své plody?“ zeptal se Nuramon překvapeně.

Listy většího stromu zašelestily. „To je pravda. Ale my nejsme jako naše bezduché sestry. A ty jsi na cestě k Noroelle.“

Menší strom se otřásl. „Byla by to pro nás čest, kdyby z našich plodů okusila.“

Do Nuramonových dlaní dopadly dvě morušky. Ta z malého stromu byla temně rudá, z většího stromu bílá.

„Velice děkuji vám oběma,“ řekl Nuramon dojatě a znovu se vydal na cestu. Zdálo se mu, že zahlédl jedli nedaleko břízy, pod níž předtím stál.

Když dorazil k vílí jedli, rozpomněl se na ni. Jako dítě si tam v zimě hrával s lučními vílami. Nebyla ani vysoká, ani příliš rozložitá, spíše by se dala nazvat nenápadná. Ale byla obklopena aurou, která nestrpěla žádný chlad. Na to bylo navázáno další kouzlo, které Nuramon také ovládal – léčivá síla. Zřetelně ho cítil.

Jedlové větve se jemně pohybovaly ve větru. Všude tam, kde před chvílí panovalo ticho, nyní vše jako by začalo šeptat.

„Kdo je to?“ zdálo se mu, že slyší.

„Syn elfů,“ zněla odpověď.

Vílí jedle poručila: „Ticho! Nechte odpovědět jeho!“

„Jsem jenom obyčejný elf,“ řekl Nuramon. „A hledám svou milovanou.“

„Jak se jmenuješ, elfí synu?“

„Nuramon.“

„Nuramon,“ zaznělo jako tichá odezva z vrcholku stromu. I ostatní stromy šeptaly jeho jméno.

„Slyšela jsem o tobě,“ řekla jedle.

„O mně?“

„Bydlíš v domě na jednom stromě, na dubu jménem Alaen Aikhwitan. Ten dům je ze dřeva, v němž kdysi sídlila duše mocné Ceren. Znáš Alaena Aikhwitana? A slyšels o Ceren?“

„Ceren neznám, ale Alaena Aikhwitana znám. Cítím jeho přítomnost, když jsem v domě. Jeho magie udržuje dům v létě chladný a v zimě teplý. Od něj se naučila má matka umění léčit, a já se to pak naučil od ní. Ale on se mi zatím neotevřel.“

„Musí si na tebe nejdřív zvyknout. Jsi ještě mladý. Jeho poslové mi o tobě vyprávěli… o tvé osamělosti.“ Nuramon měl na jazyku spoustu otázek, ale jedle kladla otázky sama. „Kdo je tvá milovaná?“

„Jmenuje se Noroelle.“

Stromovými vrcholky kolem proběhl jasný, jakoby radostný šelest a Noroellino jméno se v něm dalo rozeznat vícekrát. Ale pak se hlasy stromů spojily se šelestěním listí, a tak už nedokázal porozumět, co o Noroelle říkaly.

Vílí jedli ale rozuměl. „Ona zde není, dnes v noci zde nebyla.“

„Ale královna říkala, že je zde v zahradě.“

„Královna říká to, co musí být řečeno. Noroelle zde není, ale je blízko. Jdi k terase, tam, kde vedle sebe stojí lípa a olivovník.“

Nuramon by se rád zeptal ještě na Ceren, ale právě nyní bylo důležitější najít Noroelle. Proto stromu poděkoval a vydal se tam, kam ho jedle poslala.

Brzy již uviděl lípu i olivovník. Stály před skalní stěnou, sahající až k okraji terasy. Když přišel blíž, uviděl malé schodiště, vedoucí nahoru.

U kamenného zábradlí stála Noroelle, oděná v bílém rouchu. Vypadala jako duch, který sestoupil dolů v měsíčním světle. Ještě ho neviděla. Vstoupil pod lípu. Vílí jedle měla pravdu: královna řekla, co se říct muselo. S rozmyslem ho uvedla do této situace. Noroelle nahoře, on tady dole! Tato situace přímo volala po nějaké básni, která by byla recitována zpod stínu lipové koruny vzhůru do měsíčního světla. Tu Noroelle něco řekla, co on dobře neslyšel. Mluvila snad s měsícem? Nebo snad někam do hlubin noci? Cítil se na svém místě nesvůj. Nelíbilo se mu, že ji sleduje, aniž ona o tom ví. Nyní se otočila kamsi stranou. Nemluvila ani s měsícem, ani s nocí, ale s nějakým elfem. Za okamžik už Nuramon věděl, kdo to je. Farodin.

Nuramon teď už nechtěl nic než dostat se co nejrychleji pryč. Vyklopýtal celý ohromený ze stínu lípy do stínu olivovníku. Opřen o jeho kmen slyšel zřetelně slova, která byla nahoře vyslovena. Farodin nyní zvolil nový tón a Noroelle se to zjevně líbilo. Poprvé mluvil upřímně a z celého srdce o své lásce.

Pak tedy bylo po všem…

Mezi větvemi Nuramon pozoroval, jak Noroelle postupně podléhá Farodinovu kouzlu. Nikdy předtím ji neviděl šťastnější. Farodin se s ní rozloučil polibkem a pak poodstoupil. Noroelle zůstala stát, kde byla, s úsměvem pohlížejíc ven do noci. A protože Nuramon ji opravdu miloval, nemohl jinak než se také usmát. Nebylo důležité, že Farodin teď očividně zvítězil. Jeho milovaná se šťastně usmívala a on jí to z celého srdce přál.

Pozoroval Noroelle dost dlouhou dobu a viděl, jak její úsměv víc a víc mizí a jak se jí posléze na obličeji objevil smutek. S jejím úsměvem zmizel i jeho, a když tiše vyslovila do noci jeho jméno, zadržel dech. Farodin ji přivedl k úsměvu, myšlenka na něho jí však způsobila bolest. Když pak uviděl, že jí po tváří stéká slza, už se déle neudržel. Tiše se nadechl a zašeptal: „Ach, slyš mě, líbezné dítě Albů!“

Noroelle se s úlekem vytrhla z úvah.

„Slyš hlas stromu!“

Pohlédla dolů, jejich pohledy se střetly, a už se usmívala znovu.

„Zřel jsem tě tam ve večerním šeru, podobnou víle ze svých snů.“

Noroelle si setřela slzu, zhluboka se nadechla a tiše opáčila: „Ale jak by se obyčejná elfka mohla rovnat víle?“

„Nuže,“ začal a pak rychle mluvil dál: „Tvůj šat bíle jak kůra břízy září, až oslepit mě láskou se mu daří.“ Přešel ze stínu olivovníku zpět do stínu lípy. „Věř hlasu lípy. Ó slyš mě, líbezné dítě Albů.“

„Slyším tě, stromový duchu. Ale nikdy předtím jsem neslyšela strom mluvit v rýmech.“

Odvětil tiše: „Také mi připadlo těžké mluvit hlasem elfa, aby se to mé víle líbilo.“

„Zdálo se mi, jako bych právě slyšela promluvit i olivovník.“

„Naše kořeny jsou navzájem spojeny. Jsme jeden duch ve dvojí stromové kůře. V nás se spojují láska a život,“ odvětil.

„Není tam dole dost bříz? Proč toužíš po mně?“

„Jak vidíš, stojím na okraji zahrady a zvedám zrak k tobě. Paní tohoto místa mi řekla, že mám pomáhat milencům, když chtějí milovaným posílat slova tam nahoru.“

„Znám tuto zahradu a vím, že máš naslouchat, ne však mluvit. Porušil jsi snad mlčení kvůli mně?“

„Každý musí někdy porušit mlčení. Nekonečnost je dlouhá a vzdálená.“

„Ty mě tedy miluješ?“

„Ano.“

Viděl, jak se jemně dotkla jedné větve. „Ty jsi podivuhodný strom. A tvé listy jsou tak hebké.“ Přitáhla si větev k sobě a jeden list políbila. „Líbí se ti to, můj strome?“

„Je to jako kouzlo. Chtěl bych ti za to něco dát.“

„Dát? Snad nějakou olivu?“

„Ale ne. Každý, kdo tam nahoře stojí, si obvykle vezme jednu olivu, aniž bych měl něco proti tomu. Nechtěl bych ti darovat něco, co si ode mě může vzít každý. Pro mou milovanou to musí být něco zvláštního, pro ni není žádná marnotratnost příliš velká. Ty víš, jak moruše s duší žárlivě své plody střeží?“

„Ano. Proto je moudřejší najít si takovou, co duši nemá. Protože ty s duší se musejí dlouho přemlouvat, aby se nějakého plodu vzdaly.“

„Nuže, přesně to jsem udělal já… Cítil jsem, že kolem mě zavál vítr směrem tam k těm dvěma moruším, co rostou na druhém konci zahrady. Tu jsem je jeho prostřednictvím poprosil, aby mi přenechaly každá po jednom plodu. Nejdřív se zdráhaly a vyptávaly se, co s nimi budu dělat. Když se ale dověděly, že moruše jsou pro tebe, byly najednou svolné.“

„Ale jak jen ti ty plody předaly? Ty stojíš tady, ale ony jsou od tebe pořádně daleko, jak sám říkáš.“

„Ach, předávaly si je strom od stromu a pak je položily na louku, kam jsem natáhl kořeny a celý den jsem se pak snažil, abych dosáhl na dárek pro svou milovanou.“

„Takže teď už je máš?“

„Ano, a chtěl bych ti je dát.“

„Ale jak? Mám přijít za tebou? Nebo je vložíš do listu a nějakou větví mi je podáš?“

„My stromy máme velkou kouzelnou moc. Podívej se!“ Nuramon hodil rudou moruši tak, aby přistála na zábradlí terasy přímo před Noroelle. Pak za ní hodil i bílou, kterou Noroelle obratně chytila. „Máš obě?“ zeptal se.

„Jedna leží v mé ruce a druhá přede mnou. Jsou tak krásné a tak čerstvé!“

Nuramon se díval, jak bobule s chutí jí. Jako okouzlen pozoroval její rty.

Poté, co plody snědla, řekla: „To byly ty nejsladší moruše, jaké jsem kdy pojedla. Ale co teď s námi bude dál, můj milovaný stromový duchu?“

„Nechceš sestoupit sem dolů ke mně a zde zapustit kořeny?“

„Stejně tak dobře bys mohl ty své kořeny uvolnit a vystoupit po schodech sem za mnou…“

„Poslouchej, má milovaná. Něco ti navrhnu. Zde v mém stínu leží jeden mládenec a sní. Byla by ti snad příjemná jeho společnost?“

„Ano, spoj se s ním a přijď za mnou. Ten duch za tvým hlasem a v tomto těle, to je to, co si dnes v noci přeji. Přijď ke mně, Nuramone.“

Elf zaváhal. Ale což dnešek už sdostatek neprokázal, že je dnem divů? Byl povolán, aby se účastnil elfího lovu. Královna mu prokázala tu čest, že mu prozradila, co jí řeklo orákulum. Stromy k němu promluvily.

Dodal si tedy odvahu, vyšel ze stínu lípy a po schodech vystoupil nahoru, kde ho Noroelle očekávala. Nejdříve si chtěl od ní udržet odstup, tak jako doposud vždy, nepřiblížit se k ní příliš. V žádném případě se jí nechtěl dotknout. Ale ona stála před ním, svůdná a přitažlivá jako ještě nikdy předtím. Noční větřík povlával jejím šatem a čechral jí dlouhé vlasy. Tiše se zasmála a sklonila hlavu trochu stranou. „Slyšela jsem, co udělala královna. Nedovedeš si představit, jak jsem šťastná.“

„A nedokážeš své štěstí přede mnou ukrýt.“

„Vždycky jsem říkala, že jednou poznají i ostatní tvou skutečnou hodnotu. Věděla jsem to. Ach, Nuramone!“ Obrátila k němu dlaně a chtěla k němu natáhnout paže, ale pak zůstala tak, jak byla.

A tu Nuramon přemohl plachost a uchopil její ruce do svých.

Noroelle sklopila oči, jako by se chtěla ujistit, že se jejich ruce skutečně dotýkají. Zadržela dech.

Políbil ji něžně na tvář a ona s povzdechem zase vydechla. Když se jeho rty pomalu blížily k jejím ústům, roztřásla se. A když se pak jejich rty konečně dotkly, cítil Nuramon, jak se Noroellino napětí uvolnilo a ona polibek opětovala.

Pak ho pevně sevřela pažemi a zašeptala mu do ucha: „V pravý okamžik, Nuramone. A přesto je to tak překvapující.“ Dlouze pohlédli jeden na druhého a Nuramon měl pocit, že mezi nimi to nikdy nebylo jinak.

Po chvíli Noroelle poprosila: „Řekni mi, co vše se dnes večer přihodilo.“

Nuramon jí tedy dopodrobna vylíčil, co vše dnes zažil, a nezapomněl ani na skrytý kompliment, který královna věnovala jí. Odkaz na Gaomee a znění orákula se zdály udělat na Noroelle obzvláštní dojem. Nuramon posléze skončil slovy: „Cítím skutečně změnu. Královna zažehla oheň, který se nyní musí rozhořet. Jsem sice ještě stejný jako předtím, ale konečně můžu něco dělat.“

„Proto se mě můžeš teprve teď dotknout?“

„Předtím jsem měl strach. A když mám strach, dělám hloupé věci. Měl jsem strach, že bys mě mohla odmítnout, a zároveň jsem měl strach, že by sis mě mohla vybrat. Byl to rozpor.“

„Ty a Farodin jste oba svým způsobem zvláštní. Dnes u jezera to ještě vypadalo, jako že se ty ke mně nikdy neodvážíš přiblížit a Farodin že se nikdy neodhodlá odhalit mi aspoň něco ze svého nitra. Dnes v noci jste se ale oba změnili.“

„Jen byl Farodin rychlejší než já.“

„To by nebylo spravedlivé, Nuramone… Jen protože byl první, kdo ke mně našel cestu? Mám tě snad trestat za to, že u tebe byla královna? Ne! Jedna noc je pro mě jako okamžik, a protože jste dnes v noci přišli ke mně oba, přišli jste vlastně ve stejném okamžiku. Ty posuzuješ čas jako příliš skrovné zboží, Nuramone.“

„Je to snad divné? Půjdu-li cestou předků, pak je mi každý okamžik, který mi zůstává, cenný.“

„Ty touto cestou nepůjdeš. Budeš žít dlouho a pak odejdeš do měsíčního světla.“

Nuramon vzhlédl k měsíci. „Je skutečně zvláštní, že něco, co tak velice miluji jako měsíc, se mé duši tak dlouhý čas vyhýbá.“ Zmlkl a na mysl mu přišly všechny ty příběhy, které už o měsíci slyšel. Jeho babička mu vyprávěla o měsíci v říších lidí. „Vědělas, že v Mandredově světě mění měsíc tvar?“

„Ne, o tom jsem ještě neslyšela.“

„Je mnohem menší než náš měsíc. A jak běží čas, zmenšuje se, z noci na noc se stále více mění, až se z něj stane úzký srpek, který pak na čas úplně zmizí. Pak poznenáhlu začne znovu narůstat, až zase dosáhne plné velikosti.“

„To zní jako kouzlo. O jiném světě toho moc nevím. Jaká magie tam asi působí? Mohou elfové odejít do měsíčního světla také v lidské říší? Co se stane, když tam zemřou?“

„To jsou otázky, které mohou zodpovědět jen mudrci.“

„Ale co si myslíš ty, Nuramone?“

„Myslím, že magie, která tam působí, je té naší příbuzná. Myslím, že elf může odejít do měsíční záře i v říši lidí. Jen je tam měsíc více vzdálený a cesta je tak mnohem delší. A když nějaký elf v říši lidí zemře, tak to není nic jiného, než když ztratí život tady. Protože smrt nerozlišuje mezi světy.“ Pohlédl na ni a viděl v jejích rysech starost. „Ty se bojíš o naše životy.“

„Elfí lov se jen zřídka přesune až do lidských říší. Vzpomínáš si, zda tam někdy nějaký elf zemřel a pak se tady znovu narodil?“

„Ano, jeden z mých předků zemřel na druhé straně našeho světa. A vidíš, jsem zde.“

Usmála se, pohladila ho po tváři a jako okouzlená se na něj dívala. „Tvůj obličej je zvláštní.“

„A tvůj je…“

Přejela mu prsty přes rty. „Ne, tys mně tato slova říkal už celá léta. A teď platí pro tebe: Ó mlč, krásné dítě Albů!“ Odtáhla prsty z jeho rtů a on mlčel.

Něžně mu pročísla vlasy. „Ty sis vždycky myslel, že zdejší ženy budou mít pro tebe jen výsměch. A jistě to tak některé i rády dělají. Kvůli tvému jménu, osudu… Dělají to, protože to dělají i jiní. Ale ani jim jistě neušel tvůj zvláštní zevnějšek. Nevěřil bys, co všechno jsem už pokradmu vyslechla, jaká šeptaná přání jsem zaznamenala.“ Nuramon chtěl něco říct, ale Noroelle mu znovu položila prsty na rty. „Ne. Ty teď musíš mlčet, tak jako oba ty stromy tam dole!“ Odtáhla ruku. „Ty jsi mnohem víc než to, co tyto ženy v tobě tajně vidí. Orákulum má pravdu. Vše, co jsi, je v tobě! A vše, co v tobě je, miluji, Nuramone.“ Políbila ho.

Když se jejich rty oddělily a ona na něj pohlédla, začal opatrně mluvit. „Všechno se změnilo. Stěží mohu uvěřit, že jsem tady s tebou, že si navzájem vyměňujeme něžnosti a tato slova. Co se to stalo?“ Rozhlédl se kolem, jako by chtěl zde na terase nebo v hloubi noci nalézt odpověď.

„Je to něco, co byste ani ty, ani Farodin nedokázali, jen královna. Svět je ti nyní otevřen.“

„Není to svět, po čem toužím.“

Kývla. „Až se vrátíte, rozhodnu se. Nyní je to jen na mně… Přiznávám, doufala jsem, že se o mě můžete ještě mnoho let ucházet, ale asi to byl jenom sen. Musím si jednoho z vás zvolit. Bude to pro mě velká ztráta, nezáleží na tom, koho z vás budu muset odmítnout. Ale jaký zisk pro nějakou jinou elfku!“

Mlčky hleděli jeden na druhého. Nuramon věděl, jak velmi ho bude její případné odmítnutí bolet. Pro něj neexistovala žádná jiná elfka; žádná, ke které by cítil takovou lásku. Ještě jednou políbil její ruce, pohladil ji po tváři a pak poprosil: „Teď na to nemysleme. Mysleme na to, až se Farodin a já zase vrátíme.“

Kývla.

„Budeš zítra přítomna, nebo je toto naše rozloučení?“

„Budu tam,“ řekla tiše.

„Pak se těším na zítřek. Jakou barvu budou mít tvé šaty?“

„Zelenou. Ušila mě je Obilee.“ Zamyšleně si odhrnula pramen vlasů z obličeje. Nuramon u ní miloval její bezděká gesta; vzala kadeř mezi prsteník a malíček, když ji uhlazovala nazpět.

„Ty šaty jsou určitě nádherné.“

„Jsem zvědavá, co královna nechá donést tobě. Ať už to bude cokoliv, bude to jistě cennější než všechno, co by ti mohl věnovat někdo jiný.“

„Věnovat? Pro elfí lov to přijmu. Ale až se vrátím, dám jí to nazpět.“

Noroelle se musela usmát. „Ne, Nuramone. Královna je štědrá. Vezmi si to.“

Políbil ji na čelo. „Teď půjdu, Noroelle.“

„Snad se přece jen někdo z tvých příbuzných donutí k tomu, aby tě v jizbě vyhledal.“

„Ne, na to nevěřím.“ Uchopil její ruce a dodal: „Ale kdo ví?“ Pohlédl nahoru ke hvězdám. „Dnes v noci se zdá, že je všechno možné.“ Odtrhl se od ní. „Dobrou noc, Noroelle.“

Políbila ho na rozloučenou.

Opustil terasu, a než došel ke dveřím do slavnostního sálu, ještě jednou se ohlédl nazpět na Noroelle. Byla prostě dokonalá. Nikdy a nikde předtím si to tak jasně neuvědomoval jako v tomto okamžiku.

Když dorazil do chodby, z níž se vstupovalo do jizeb elfích lovců, zjistil, že nyní jsou všechny dveře zavřené. Návštěvníci, kteří byli očekáváni, splnili povinnost a s dalšími, jak se zdálo, se už nepočítalo. Šum hlasů dokazoval, že jich bylo mnoho, kdo nalezli cestu ke svým blízkým.

Před dveřmi do vlastní jizby zůstal stát a naslouchal. Uvnitř bylo ticho. Tolik doufal, že aspoň jeden z příbuzných dokáže překročit vlastní stín a čeká na něj tam uvnitř! Nuramon otevřel dveře a jedním pohledem přelétl místnost. Vedle postele stála jakási nehybná postava, obrácená k němu zády. Jeho radost trvala však jen po dobu jednoho úderu srdce. V jeho nepřítomnosti někdo přinesl stojan na výzbroj a on ve slabém světle svítících kamenů ho považoval na nějakého elfa – tak velice si přál, aby ho vůbec někdo navštívil!

Zklamaně zavřel za sebou dveře, přistoupil ke stojanu a pozoroval dary, které mu sem dala dopravit královna. Byly to plášť, zbroj a krátký meč.

Sundal ze stojanu vínově rudý plášť a potěžkal ho v ruce. Byl zhotoven z vlny a lnu a poměrně dost těžký; zpracován byl nicméně tak dobře a nadto protkán kouzelnými nitěmi, že jím nemohl proniknout žádný chlad a průvan a ani kapka deště. Bude ho chránit nejen před chladem, ale i před horkem.

Noroelle měla podobný plášť. Přinesla si ho z Alvemeru. Královna mu ho určitě věnovala s rozmyslem. Výrobek z Alvemeru byl zároveň i výrobkem z Noroellina domova. Až v lidském světě bude zima a chlad, jemu v něm bude teplo.

Složil plášť a položil ho na kamennou lavici. Pak věnoval pozornost zbroji. Bylo to brnění drakobijce. Tyto pancíře byly proslulé tím, že jsou odolné a zároveň přiléhavé. Chtělo to obzvláštní řemeslnou zručnost zhotovit takové brnění. Sestávalo z nespočetných plátků dračí kůže sešité dohromady a chránilo trup a paže. Zbrojíř rozklepal každý kousek do tenkého plátku a pak každou vrstvu zpracoval a podle svého sestavil k sobě a pospojoval. Zde se patrně jednalo o k sobě sešité dračí šupiny. Co to skutečně bylo, zůstalo asi tajemstvím výrobce. Kůže příjemně voněla. Pach draka při zpracování zřejmě vyprchal a ustoupil příjemné vůni připomínající vůni lesa.

Dračí brnění byla zhotovována už jen v Olvedesu, protože jedině zde ještě představovaly oheň chrlící nestvůry nebezpečí. Zbrojíři z Olvedesu byli v celé elfí říši dobře známí a měli ve zvyku zdobit své výrobky osobním symbolem. Nuramon sundal brnění ze stojanu po jeho vnitřní straně pátral po znaku mistra, který tento nádherný kus zhotovil. Našel ho ukrytý na hrudním plátu. Bylo tam zobrazeno slunce a pod ním malými písmeny stálo: Xeldaric.

Nuramona se zmocnila vděčnost a dojetí. Xeldaric platil za jednoho z nejlepších zbrojířů, kteří kdy existovali. Poté co pro královnu vytvořil životní dílo, kompletní albskou zbroj, odešel do měsíčního světla. Nuramon byl ještě dítě, když o tomto brnění slyšel. Xeldaric odešel do měsíčního světla v trůnním sále hradu poté, co královna jeho práci převzala.

Nosit Xeldaricem vyrobenou zbroj byla nesmírná čest. Ale i kdyby si nikdo nedal tu námahu pátrat po značce mistra, mohl každý poznat, že toto brnění je vskutku královský dar. I když mu na první pohled chyběla jednolitost plátového pancíře, byl každý díl na pravém místě a zdál se vyprávět svůj příběh o lovu na draka. Zelená dračí kůže z Olvedesu byla stejně tak zpracována jako hnědá z lesů Galvelunu a rudá od slunečních draků z Ischemonu. Dohromady tvořily jednotlivé fragmenty mozaiku barev lesa, plynule přecházejících jedna do druhé.

Nuramon pověsil brnění znovu na stojan. Nyní sáhl po pásu meče, který předtím položil na postel. Visel na něm meč v prosté kožené pochvě. Hlavice a záštita byly ze zlata a bohatě zdobený jílec tvořila perleť, zpevněná měděnými pásy. Nuramon vytáhl meč z pochvy a dech se mu zatajil. Čepel byla vykována z hvězdného lesku, což byl kov, který se nacházel jen na nejvyšších horských vrcholcích. Tato zbraň představovala stejné mistrovské dílo jako brnění. Uprostřed široké čepele se nacházely propletené runy. Teprve na druhý pohled rozeznal Nuramon, co zde stojí napsáno: Gaomee! Držel v rukou meč, který kdysi patřil Gaomee! S touto zbraní porazila Duanoka. A teď s ním měl bojovat on sám…

Královnin úkol

Farodin se rozloučil se svými hosty už brzy. Chtěl být sám, aby si uspořádal myšlenky. Ale to se mu vůbec nedařilo, protože ze sousední jizby doléhal až sem k němu hluk divoké pitky. Ten člověk musel být prostě šílený! Nikdo, kdo měl rozum, by se v noci před elfím lovem neopíjel. A řehtavý smích prozrazoval, že mu při této šílenosti dělal společnost Aigilaos.

Položil se na tvrdou postel, která mu byla důvěrně známá z jiných nocí stejných jako tato. Tichá radost se ho zmocnila, když si vzpomněl na to, co se stalo večer. Konečně se odvážil plně se otevřít Noroelle. Odvážil se vlastními, neobratně sestavenými slovy promluvit o své lásce. A co nedokázalo ani tisíc písní, těch několik málo vět, vycházejících ze srdce, ho konečně královsky odměnilo. Byl si jist, že tohoto večera získal Noroellino srdce.

Tiché zaklepání ho vytrhlo z jeho myšlenek. Vstoupil kobold třímající velkou zastíněnou lucernu. „Odpusť, že ruším tvůj klid v noci před velkým lovem, ctihodný, ale královna si tě přeje vidět. Prosím, následuj mě.“

Překvapen přehodil si elf přes sebe plášť. Co se asi jenom mohlo stát?

Kobold opatrně vyhlédl ven do chodby. Jeho nozdry se rozšířily, jako by větřil. „Vzduch je čistý, ctihodný,“ zašeptal pak spikleneckým tónem. Dlouhými kroky odspěchal chodbou a zde otevřel jedny dveře, které byly ukryty za závěsem, na němž byl zobrazen lov na jeleny. Vedl Farodina nahoru po úzkém schodišti, které používali jen koboldi a gnómové. Pod jedním odpočívadlem pak otevřel další skryté dveře, za nimiž se ukrývala vykachlíkovaná chodba. Občas se kobold s úsměvem obrátil k Farodinovi; očividně si užíval roli, kterou mu Emerelle přidělila.

Dorazili k točitému schodišti, které bylo ukryto ve vnitřku jednoho velkého sloupu. Farodin zaslechl slabý zvuk hudby, pronikající přes zeď. Sklíčeně se vrátil v mysli nazpět, do chvíle, kdy mu Emerelle dala poslední tajné příkazy. Znovu tedy bude muset pro ni zabíjet. Během války s troly před sedmi sty lety se v něm něco zlomilo a jen královna znala příčinu. A využila toho. Tuto temnou stránku své duše skrýval. U dvora ho znali jako uhlazeného, poněkud povrchního minesengra. Když poprvé potkal Noroelle, vzklíčila v něm naděje, že se možná stane zase tím, kým býval kdysi. Jedině ona byla s to uskutečnit tento zázrak.

Kobold se zastavil na konci schodiště před dvířky ze šedého dřeva. „Dále tě už nesmím doprovázet, ctihodný.“ Předal Farodinovi lucernu. „Cestu znáš. Budu zde čekat.“

Farodin pocítil na obličeji slabý závan vzduchu, když prošel dvířky. Ve vzduchu se vznášela melodie jedné staré, důvěrně známé písně, kterou mu často zpívala matka, když byl ještě dítě. Vyprávěla o odchodu Albů.

Chodba za dvířky vedla Farodina k zadní straně sochy, zpodobující dryádu. S jistou námahou se protlačil úzkou štěrbinou mezi sochou a zdí a ocitl se na malém balkoně nad sálem padající vody. Pohled vzhůru mu ukázal střechu hradní věže, která se stáčela do sebe jako ulita z nějakého mořského plže.

„Jsem ráda, žes mou výzvu tak rychle uposlechl, Farodine,“ ozval se za ním dobře známý hlas. Elfí válečník se otočil. Za ním vstoupila na balkon Emerelle. Měla na sobě prosté noční roucho a ramena jí halil tenký šál.

„Mám velké starosti, Farodine,“ pokračovala. „Jakási aura zla obklopuje toho člověka. Má něco na sobě, co se mé magii vymyká, a mě plní strachem to, jakým způsobem se sem dostal. Je to první lidské dítě, které sem přišlo, aniž bychom ho my povolali. Nikdy předtím se žádné vlastními silami do Albenu přes bránu nedostalo.“

„Možná to byla náhoda,“ namítl Farodin. „Nějaký rozmar magie.“

Emerelle zamyšleně kývla. „Může to tak být. Ale možná za tím vězí i něco víc. Je tu něco na druhé straně kamenného kruhu… něco, co se skrývá mému pohledu. A Mandred je s tím nějak spojen. Prosím tě, Farodine, buď obzvlášť bdělý, až pojedeš do Jiného světa. Mandredův příběh v něčem nesouhlasí. Dlouho jsem se radila se staršími. Nikdo z nich o žádném kančím muži nikdy neslyšel.“ Emerelle se zarazila, a když pak pokračovala, zněla její slova sice i dále ustaraně, ale zároveň i chladně a velitelsky. „Je-li ten člověk podvodník, Farodine, tak ho zabij, tak jako jsi pro mě už zabil vévodu z Arkádie a všechny ostatní moje nepřátele z Albenu.“

Noc na elfím hradě

Mandred se opřel o kentaurův bok. Tahle rudá břečka, kterou člověk-kůň donesl, měla opravdu něco do sebe. Víno! Mandred už o něm slyšel, ale ve Firnstaynu se pila jen medovina a pivo.

Potáceje se zvedl těžký zlatý pohár. „Na naše přátelství, Aigi… Ailalae! Tvé jméno se opravdu nedá vyslovit.“

„Měl bys teprve slyšet jméno Jednookého z Klippenburgu,“ zabručel kentaur. „Trolové z Dailosu, ti jsou tak šílení, že si vypíchnou oko, aby nejproslulejšímu hrdinovi vzdali hold!“

Mandred užasl. To tedy byla oddanost! Něco takového by u elfů určitě nebylo možné! Byli všichni tak… Válečníka nenapadalo žádné vhodné slovo. Chladní, úlisní, povýšení… Slavit tedy v žádném případě neuměli! Přitom přinesli poháry k pití a nabídli mu k přenocování tenhle malý sál. Když se s Aigilaem dostali do správné nálady, elfové se jeden po druhém rozloučili. Změkčilci! „Muž, který neumí pít, není správný muž!“

„To ne!“ přitakal drsným hlasem kentaur.

Mandred se odpotácel zase zpátky, aby si s Aigilaem ještě jednou přiťukl. Vlastně se ty zlaté poháry k tomu ani moc nehodily. Všechno, co elfové vyrobili, vypadalo sice pěkně, ale ve skutečnosti to nebylo nic pořádného. Jeho pohár měl na sobě už velký důlek. S rohem na medovinu by se to nemohlo stát. Na okamžik si Mandred pomyslil, zda se na něj elfové kvůli tomu nebudou zlobit. Ale elfové ho bohatě obdarovali. Kdyby se kvůli poháru měli nějak pohoršovat, tak by jim prostě zase něco vrátil.

Válečník pozoroval dary, které ležely v řadě na kamenné lavici u dveří. Zlatem potažená přezková helma s připevněným řetízkovým pletivem, sahajícím až hluboko do šíje. Bohatě zdobený kožený toulec s lehkými vrhacími oštěpy. Dlouhé kančí kopí, jehož list se modravě třpytil. Nádherné sedlo se stříbrným vykládáním. A královna mu ještě slíbila, že ráno dostane jednoho koně z její vlastní stáje. Takového, který bude ochoten nosit i lidského syna, tak to řekla. Mandred zlostně odfrkl. Jako by mu měla jakákoliv herka dělat potíže! Jestli to zvíře bude neposlušné, tak ho prostě pěstí praští do hlavy, to předtím vždycky pomohlo! Nikdo to neměl rád, ani paličatí koně ne.

„Vypadáš smutně, příteli.“ Aigilaos položil Mandredovi paži kolem ramen. „My už tu stvůru vyřídíme, uvidíš. Zítra večer narazíme hlavu zvířete na kůl a ten postavíme doprostřed tvé vesnice!“

„Dračí kůže se nemá dělit dřív, než draka zabijí,“ ozval se čísi známý hlas.

Mandred se prudce obrátil. Ve dveřích stál Ollowain, oblečený v neposkvrněné běli. Jedním dlouhým krokem překročil elf hromádku koňských koblížků, která barevně nádhernou mozaiku podlahy poněkud narušovala. „Jak vidím, podařilo se vám této lovecké jizbě propůjčit šarm koňské stáje,“ poznamenal a přidal k tomu strohý úsměv. „Ve všech těch staletích, v nichž se odehrával elfí lov, to ještě nikdo neudělal.“

Mandred se široce rozkročen postavil elfovi do cesty. „Jestli jsem tomu dobře rozuměl, tak také ještě nikdy nevedl elfí lov člověk.“

Ollowain zamyšleně přikývl. „I mocní dělají někdy chyby.“ Sáhl po pásu kolem boků a uvolnil ho. Pak pečlivě omotal stříbrem obložený opasek kolem pochvy meče a podal zbraň Mandredovi. „Neměl jsem se předtím s tebou bít.“

Mandred udiveně pohlédl na štíhlý meč, ale nevzal si ho. „Proč?“ Nechoval by se jinak než Ollowain. Co by na tom mělo být nečestného dát lekci někomu, kdo byl tak hloupý, že vyzval lepšího protivníka?

„Nesluší se to. Ty jsi královnin host.“ Elf ukázal na trhlinu v plášti. „O vlas a zasáhl bys mě. Ty – člověk! To mě dopálilo… Jak říkám, neměl jsem se s tebou bít. Byls dobrý… na člověka.“

Mandred sáhl po meči. Byla to zbraň, s níž bojoval proti Ollowainovi. Meč jako stvořený pro krále. „Vlastně v boji s mečem nejsem nijak zvlášť dobrý,“ řekl s úsměvem. „Měls mi dát sekeru.“

Ollowainovo obočí sebou lehce škublo, jinak zůstal jeho obličej bezvýrazný jako maska. Sáhl pod plášť a vytáhl odtud jako prst silný rudý cop. „To patří tobě, člověče.“ V očích mu zajiskřilo.

Mandred potřeboval chvilku, než pochopil, co mu Ollowain vlastně podává. Zděšeně sáhl po svých vlasech. Těsně nad spánky nahmátl krátké, ježaté strnisko, které zbylo po jeho copu. Stoupla v něm horká zlost. „Ty… tys mě zohavil, úskočný bastarde! Ty… zmetku! Elfí pakáži!“ Chtěl vytasit meč, ale opasek byl tak pevně omotán kolem pochvy a záštity, že se mu podařilo povytáhnout čepel ven jenom na palec. Zuřivě odhodil meč a zvedl pěsti. „Rozbiju ti ten tvůj pěkný rovný nos na kaši!“

Elf se téměř tanečním krokem úderu lehce vyhnul.

„Dáme mu parádní výprask!“ zařval Aigilaos a vztyčil se na zadních nohách.

Ollowain se vynořil zpod jeho vířících předních kopyt a vrhl se stranou, jediným plynulým pohybem se znovu dostal na nohy a uštědřil kentaurovi ránu do slabin.

Aigilaos vztekle vykřikl. Jeho kopyta dostala na hladké mozaikové podlaze smyk a on sklouzl po kaluži rozlitého vína.

Mandred chtěl řítícímu se kentaurovi uskočit z cesty, ale jeho přítel rozpřáhl v zoufalém pokusu něčeho se zachytit doširoka paže, oba do sebe narazili a společně upadli na zem. Tvrdý náraz vyrazil Mandredovi vzduch z plic. Chvíli sípavě lapal po dechu. Napůl pohřben pod kentaurovým těžkým tělem se nedokázal ani pohnout.

Ollowain ho popadl za paže a prudce ho vytáhl zpod Aigilaa, právě když ten učinil marný pokus znovu se zvednout.

„Dýchej mělce!“ poručil elf.

Mandred supěl jako vyčerpaný pes. Točila se mu hlava. Konečně, konečně mohl zase dýchat.

„Jak může být někdo tak pitomý, že se opije večer před nebezpečným lovem!“ Ollowain potřásl znechuceně hlavou. „Ty mě pokaždé, když se uvidíme, donutíš ztratit sebevládu, Mandrede, lidský synu! Když už nemyslíš na sebe, pak mysli aspoň na muže a ženy, kteří tě budou doprovázet. Zítra jsi vůdcem ty, a ty také neseš za ně a za všechno zodpovědnost! Pošlu sem dva koboldy, aby stáj vyčistili, vzali vám víno a nechali zde pár věder vody. Doufám, že do zítřejšího rána přijdete aspoň napůl k rozumu.“

„Maminčin synáčku,“ brebtal opile Aigilaos. „Někdo jako ty nikdy nedokáže porozumět opravdovému muži.“

Elf se zasmál. „Ve skutečnosti jsem se ještě nepokusil představit si, co si asi tak může myslet takový kůň.“

Mandred mlčel. Nejraději by Ollowaina pěstí srazil k zemi, ale bylo mu jasné, že proti elfovi nikdy nemůže obstát. A co bylo ještě horší: kdesi uvnitř srdce věděl, že Ollowain má pravdu. Bylo opravdu hloupé opít se. To sladké, lahodné víno ho svedlo. A on tím jenom umlčel strach. Strach před tím, že Freya možná už nežije, a strach, že se bude ještě jednou muset postavit kančímu muži.

Rozloučení

Zřídkakdy bývalo v trůnním sále tak živo jako toho rána. Noroelle stála blízko jedné ze zdí, po nichž s tichým šuměním stékala dolů voda. Vedle ní stála její důvěrnice Obilee; bylo jí teprve patnáct let a měla něžnou, křehkou postavu. Její gesta svědčila o plachosti, mimika o zvědavosti. Tak jako Noroelle pocházela z Alvemeru a připadala jí jako malá sestra, kterou si vždy přála. Obilee s ní měla se svými plavými vlasy a zelenýma očima sotva co společného, přesto jejich vztah byl důvěrný jako u sourozenců. Tak jako Noroelle, odešla i Obilee brzy z domova. Jenže Noroelle sem kdysi přišla s rodiči, kdežto Obilee svěřila její babička do Noroelliny ochrany.

„Jen se podívej, Noroelle,“ zašeptala Obilee. „Všichni se na tebe dívají. Jsou zvědaví, co dáš milovaným na cestu. Buď opatrná! Budou dávat pozor na každé gesto a každé slovo.“ Přiblížila se těsně k Noroellinu uchu. „Toto je hodina, v níž se zrodí nové zvyky a obyčeje.“

Noroelle se rychle rozhlédla kolem sebe. Cítit tolik párů očí na ni upřených v ní vzbudilo lehkou nevolnost. I když bývala na dvoře často, ještě si na to nezvykla. Tiše odvětila: „Mýlíš se. Jsou to mé šaty, které pozorují. Tys tentokrát překonala samu sebe. Jak kdybys měla ruce víly.“

„Možná že je to od obojího něco,“ řekla Obilee s úsměvem. Pak její pohled utkvěl na čemsi mimo Noroelle a její obličej dostal užaslý výraz.

Noroelle sledovala pohled své důvěrnice a uviděla mistra Alviase, který si k nim razil cestu a přátelsky na ně kývnul. „Noroelle, královna si přeje vidět tě u svého trůnu.“

Elfka si všimla mnohých zvědavých pohledů, skryla však nejistotu. „Půjdu za tebou, Alviasi.“ Pak se obrátila k Obilee. „Pojď také!“

„Ale ona chce přece jen…“

„Jen pojď se mnou, Obilee!“ Noroelle popadla mladou elfku za ruku. „Dobře poslouchej! My teď předstoupíme před královnu a ona se mě zeptá, kdo jsi.“

„Ale královna mě přece zná, ne? Zná zde přece každého.“

„Tys jí ale ještě nebyla představena. Když vyslovím tvé jméno, budeš patřit ke dvorské společnosti.“

„Ale co musím říct já?“

„Nic. Jen když se tě královna na něco zeptá.“

Alvias mlčel; v jeho rysech se nedal rozeznat ani úsměv, ani nedůvěra či podezření. Noroelle a Obilee ho tedy následovaly k trůnu královny. Všichni, kolem nichž procházeli, vítali Noroelle uctivými gesty i slovy. Když stanuly před královnou, ustoupil mistr Alvias stranou, zatímco Noroelle i Obilee sklonily hlavy.

„Buď pozdravena, Noroelle.“ Emerelle se podívala na Obilee a zeptala se: „Koho to ke mně přivádíš?“

Noroelle se napůl otočila a ladným gestem ukázala na mladou elfku. „Toto je Obilee. Je to dcera Halvarika a Orones z Alvemeru.“

Emerelle se na mladou elfku usmála. „Tak tedy pocházíš z klanu velké Danee. Jsi její pravnučka. My všichni budeme pozorovat tvou cestu. U Noroelle jsi v dobrých rukou – Noroelle, doslechla jsem se, že tě s dnešním elfím lovem spojuje jisté pouto.“

„Je tomu tak.“

„Ty jsi vyvolená paní minesengrů Farodina a Nuramona.“

„Ano, to je pravda.“

„Elfí lov, kde vyvolená paní minesengrů a královna nejsou zajedno, je už od začátku odsouzen ke ztroskotání. Takže se tě teď táži: propustíš jako jejich paní své milé na elfí lov?“

Noroelle musela pomyslet na strach, který v noci doprovázel její sny: viděla Farodina i Nuramona trpět. Navzdory její hrdosti na oba nápadníky bylo by jí daleko milejší, kdyby se tohoto lovu nemuseli zúčastnit. Ale královnina otázka byla jen formální. Noroelle nemohla odpovědět zamítavě. Když královna požádala o pomoc její milé, nemohla jí ji odepřít. Tiše povzdechla a všimla si, že v sále zavládlo mlčení. Bylo slyšet jen šumění vody. „Přenechávám ti je pro tento elfí lov,“ řekla Noroelle konečně. „Co jim ty poručíš, to oni vykonají jako pro mě.“

Emerelle se zvedla a přistoupila k Noroelle. Řekla: „Tak tedy jsou královna a vyvolená paní zajedno.“ Pak vzala Noroelle a Obilee za ruce a zavedla je po stupních nahoru ke svému trůnu, kde se zase posadila.

Noroelle zde stávala často, ale jako pokaždé se tu necítila dobře. V očích mnoha přítomných četla obdiv, v některých se však skrýval i lehký posměch. Nelíbilo se jí ani jedno, ani druhé.

Královna strohým gestem pokynula Noroelle, aby se k ní sehnula. „Důvěřuj mi, Noroelle,“ zašeptala jí do ucha. „Vyslala jsem jich už mnoho na elfí lov. Farodin i Nuramon se ti vrátí.“

„Děkuji ti, Emerelle. A důvěřuji ti.“

Mistr Alvias přistoupil ke královně. „Emerelle, čekají přede dveřmi.“

Královna Alviasovi pokynula. Ten se otočil, rozpřáhl paže a přívětivým hlasem zvolal: „Elfí lov stojí přede dveřmi.“ Ukázal prstem na druhou stranu sálu. „Jednou vypuštěni budou sledovat svůj cíl, ať už úkol splní, nebo ztroskotají. Když otevřeme tyto dveře, pak už lovu nestojí nic v cestě a neexistuje žádné zpět.“ Vykročil širokou uličkou, která se utvořila uprostřed sálu. „Jako vždy musíte královně poradit.“ Změřil si pohledem několik přítomných, očividně zástupců ostatních. Pak pokračoval dál: „Dobře si rozvažte situaci. Mocná stvůra v lidských krajích! Blízko našich hranic! Má královna uzavřít bránu a tím zabránit, aby se tam venku potulovalo něco, co by i nám mohlo být jednou nebezpečné? Nebo má bránu otevřít, abychom osvobodili lidi z Fjordlandu od této nebezpečné bestie? Obě cesty mohou znamenat štěstí i zkázu. Zůstane-li brána zavřená, může se stát, že bude prolita elfí krev, aby posloužila lidem. Máte možnost volby.“ Alvias ukázal na Emerelle. „Poraďte královně, jak se má rozhodnout.“ S těmito slovy se vrátil zpět ke královně a uctivě se před ní uklonil.

Pohledy přítomných přelétaly mezi dveřmi sálu a královnou. Brzy se ozvaly první hlasy, které Emerelle radily, že má bránu otevřít. Vyskytly se však i další, které byly proti. Noroelle viděla, že Nuramonovi příbuzní patří k nim. Nic jiného se ani neočekávalo. Strach měli napsaný v obličejích, ale nebyl to strach o Nuramona, nýbrž z Nuramonovy smrti a jejích následků.

Královna se pak ptala jednoho či druhého, proč se rozhodli pro to či ono, a trpělivě naslouchala jejich vysvětlování. Tentokrát vyslechla více hlasů než jindy. Když se ptala Elemona, jednoho z Nuramonových strýců, proč si přeje, aby brána zůstala zavřená, odpověděl: „Protože z toho, co řekl Alvias, mohou vzniknout nesnáze.“

„Nesnáze?“ Královna si ho pronikavým zrakem změřila. „Máš pravdu. To se opravdu může stát.“

Nyní předstoupil Pelveric z Olvedesu. Jeho slovo platilo mnoho, zvláště u válečníků. „Emerelle, pomysli na elfí krev, která by mohla být prolita. Proč bychom měli lidem pomáhat? Co je nám po jejich nesnázích? Kdy nám naposledy pomohli oni?“

„To je už dlouho,“ bylo vše, co Emerelle Pelvericovi odpověděla. Nakonec se obrátila k Noroelle a zašeptala: „Chci slyšet tvoji radu.“

Noroelle váhala. Mohla královně poradit, aby brána zůstala zavřená. Mohla jako mnoho soukmenovců její krve mluvit o nevděčnosti lidí. Ale věděla, že z takových slov by nemluvilo nic jiného než strach o milované. Zde šlo ale o mnohem víc než jenom o ni. Tiše řekla: „Mé srdce se strachuje o moje milé. Ale přesto je správné bránu otevřít.“

Královna se důstojně zvedla. Šumění vody na stěnách zesílilo. Z pramenů se dralo ven více a více vody, která stékala po stěnách dolů a se šuměním se vylévala do nádrže. Emerellin pohled směřoval ke dveřím. Nevšímala si toho, jak se třpytící se mlha z vodních kapek ve vzduchu rozděluje, stoupá vzhůru ke stropnímu otvoru sálu a tam ve slunečním světle vytváří širokou duhu. Náhle se stěny pod vodou rozzářily, zasyčelo to a sálem prolétl závan vzduchu. Dveřní křídla se rozevřela a poskytla tak pohled na shromážděnou loveckou družinu. Voda se opět uklidnila, ale vodní opar a duha zůstaly.

Lovci se krátce zastavili pod obloukem dveří, než vstoupili. V čele šel Mandred Lidský syn, který s úžasem pozoroval duhu, pak ale jeho pohled zamířil ke královně. Nalevo a napravo za ním šli Farodin a Nuramon, za nimi ostatní: Brandan Stopař, kouzelnice Vanna, lukostřelec Aigilaos a Lijema Vlčí matka. Bylo nezvyklé vidět jako účastníka elfího lovu člověka, i když byl elfům vzhledem mnohem podobnější než kentaur Aigilaos. Ale za všechna ta léta se už stalo zvykem, že kentauři bývali často členy lovecké družiny. Ale člověk? To, že Mandred šel v čele všech jako vůdce, bylo ještě více zarážející. Vždy předtím vedl lov elf.

Nuramon a Farodin připomínali hrdiny ze ság. Farodin vypadal jako obvykle bezchybně a sebevědomě, zatímco Nuramon poprvé odpovídal ideálu i v očích ostatních. Noroelle si to mohla zřetelně přečíst v obličejích kolemstojících. Měla z toho radost. I kdyby snad jeho vážnost měla trvat jen krátce, tento okamžik mu už nikdo nemohl vzít.

Družina vykročila ke královně. Když došli ke schůdkům vedoucím ke trůnu, poklekli elfové před Emerelle na jedno koleno, a dokonce i kentaur se snažil uklonit se co nejhlouběji. Jen Mandred zůstal stát a zdál se být překvapen způsobem vzdávání úcty u svých druhů. Právě se chystal je napodobit, když se k němu královna obrátila a oslovila ho: „Ne, Mandrede. V Jiném světě jsi ty ve své společnosti jarl-lidský kníže. Nemusíš se před elfí královnou sklánět.“

Mandred se zatvářil udiveně, ale mlčel.

„Vy ostatní, zvedněte se!“ I tato slova pronesla Emerelle ve fjordlandštině. Několik přítomných očividně tuto řeč neznalo a dívali se na ni nechápavě a poněkud rozladěně.

Fjordlandština! Noroellini rodiče ji naučili mnohým lidským jazykům. A přesto Noroelle Alben ještě nikdy neopustila. Divokou zemi lidí si mohla doposud jen představovat.

Královna se znovu obrátila k Mandredovi. „Obdržel jsi z mých rukou dvojí poctu. Jsi první lidský syn, který se účastní elfího lovu. A kromě toho jsem tě učinila vůdcem. Nemohu od tebe očekávat, že se budeš chovat jako elf. To, že jsem zvolila tebe, dotklo se mnoha dětí Albů, a některé z nich dokonce i rozzlobilo. Ale v tobě nyní žije moc Atty Aikhjarta. Důvěřuji tvé vnímavosti a citu. Nikdo z nás nezná tvůj domov, tak jako ho znáš ty. Budeš svým druhům dobrým vůdcem. Ale při všem, co uděláš, nezapomeň, co jsi mi slíbil.“

„Dodržím závazek, paní.“

Noroelle věděla, jakou dohodu uzavřeli člověk a královna. Pozorně si měřila Mandreda a byla jeho vystupováním do jisté míry překvapena. Až dosud neměla příležitost ho vidět, protože na dvůr se dostavila teprve včera pozdě večer, a do toho křídla hradu, kde byly jizby lovců, se neodvážila. Ale zaslechla různé fámy, týkající se Mandreda, i když některé z nich asi neodpovídaly pravdě. Jistě, byl mohutný jako medvěd a na první pohled vypadal až hrozivě s vlasy, rudými jako západ slunce, které mu neuspořádaně padaly až na ramena. Měl v nich několik spletených copů a nosil vousy jako mnozí kentauři. Jeho rysy byly hrubé, ale výraz tváře upřímný. Připadal jí nezvykle bledý a pod očima měl tmavé kruhy. Nemohl snad rozčilením spát? Určitě musel být velmi hrdý na poctu, kterou mu uštědřila královna. Nyní na něm ležela velká zodpovědnost. Noroelle se otřásla při myšlence na to, jakou cenu musí zaplatit. Ona by nikdy nikomu nevydala dítě, kdyby nějaké vůbec měla mít. Zamyšleně si změřila oba nápadníky. Otázka by snad neměla znít „kdyby“, nýbrž spíš „s kým“.

Jako by její myšlenky slyšel, Mandred na ni krátce pohlédl a usmál se. Obilee ji chytila za ruku. Třásla se. Noroelle zůstala klidná a oplátkou pohlédla i ona člověku přímo do modrých očí. Nebyl to žádný žádostivý pohled, o němž by se zde u dvora vyprávělo. Ať už jeho vzhled působil jakkoliv hrubě, v jeho očích leželo tolik citu! V jeho přítomnosti se náhle cítila naprosto jistá a věděla, že mu klidně může svěřit oba milované. Znovu pohlédla na Nuramona a Farodina. Od té doby, co asi před dvaceti lety poznali svou lásku k ní, byl vždy aspoň jeden z nich v její blízkosti. Nyní bude muset být nějakou dobu, neznámo jak dlouhou, sama.

„Víte, co je třeba udělat,“ řekla královna. „Jste odpočatí a vyzbrojení. Jste připraveni vyrazit?“

Každý z lovců odvětil pak sám slovy: „Jsem připraven.“

„Farodine a Nuramone, předstupte!“ Oba udělali, co Emerelle poručila. „Já jsem vaše královna a vy jste pod mou ochranou. Sloužíte ale zároveň každý své vyvolené paní. A já nemohu mluvit za ni.“ Předstoupila k Noroelle a svedla ji dolů ze schodů k oběma lovcům. Obilee ji následovala. „Zde je.“

Noroelle vzala oba muže za ruku a řekla. „Služte mně, a tak i královně.“

„Tak to budeme královně sloužit stále,“ řekl Farodin.

„Ať naše činy potěší vás obě,“ dodal k tomu Nuramon.

Políbili jí ruce.

Noroelle věděla, že se právě rozcházejí. Ale bylo ještě příliš brzy, nechtěla zde před očima všech říci milovaným sbohem. „Vaše paní má ještě jedno přání. Chtěla bych vás doprovodit až k Aikhjartově bráně.“

Farodin s Nuramonem si vyměnili pohled. „Musíme udělat, co naše paní žádá,“ řekl Farodin.

Královna se usmála a uchopila Noroelle i Obilee za ruku. „Zde, Mandrede, ti přivádím dvě průvodkyně, které až k bráně jsou pod tvou ochranou. Chovej se k nim hezky.“

„To budu.“

Královna pohlédla vzhůru, jako by mohla ve svitu zamlženého slunce vidět něco, co ostatním bylo skryto. „Den je ještě mladý, Mandrede. Jdi a zachraň svou vesnici!“

Mandred se tedy postavil do čela lovecké družiny a Noroelle a Obilee šly v jejich středu. Po cestě k nim přistupovaly mnohé děti Albů a přály druhům štěstí a úspěch. Noroelle se ještě ohlédla zpět ke královně a viděla ji, jak stojí před trůnem a se starostlivým výrazem v obličeji hledí za odcházející družinou. Měla snad obavy, že se jim něco stane? Bylo-li tomu vskutku tak, pak se je tedy Emerelle podařilo po celou tu dobu dobře skrývat.

Obilee vytrhla Noroelle z jejich myšlenek. „Přála bych si být u elfího lovu také,“ řekla.

„Momentálně to vypadá, jako bys u něho byla.“

„Ty víš, jak to myslím,“ řekla Obilee.

„Přirozeně. Ale neslyšelas, co ti řekla královna? A neupozorňovala jsem tě také často na to, že vypadáš jako Danee? Jednoho dne se jistě i tobě dostane takové cti jako velké kouzelnici, která je současně i mistryní v boji s mečem.“

Družina zatím prošla sály ven na dvůr. Ten byl plný dětí Albů. Přišli dokonce i koboldi a gnómové, aby viděli, jak vyjíždí velký elfí lov. Lov, který povede člověk, byl něco zvláštního. O tomto dni se bude jistě ještě po mnoho dalších let vyprávět.

Koně pro lovce stáli připraveni, výzbroj na nich už uložená a srovnaná. Jen kentaur Aigilaos na poslední chvíli upevňoval na hřbet koně několik vaků a tiše klel kvůli své strnulé šíji. Poslední noc to zřejmě neměl nějak zvlášť pohodlné.

Zatímco mistr Alvias přiváděl další dva koně, pozorovala Noroelle Farodina a Nuramona. Najednou vypadali jaksi nejistí. Už brzy se oba od ní odloučí. Jaká slova najít v takové situaci? Co by mohlo zamilované potěšit, a zároveň povzbudit?

„Je elfí lov připraven?“ zeptal se Mandred, tak jak to nařizoval dvorský ceremoniál. Lovci kývli na souhlas a člověk vykřikl: „Tak jeďme!“

Elfí lov se vydal na cestu. V čele jel lidský syn, hned za ním Noroelle. Po její levici Nuramon, po pravici Farodin. Za nimi klusala na koni Obilee, obklopená ostatními lovci: Brandanem, Vannou a Aigilaem. Lijema tvořila zadní voj. Hlasité pozdravy na rozloučenou je doprovázely až k bráně; koboldi se při tom dali obzvlášť slyšet.

Sotva měla družina bránu za sebou, Noroelle nevěřila svým očím. Na rozlehlé louce se sešlo tolik dětí Albů jako snad nikdy předtím. Nad loukou se ve slunečním světle třpytila křídla lučních víl; že jsou víly zvědavé, to o nich bylo dobře známo. Blízko u cesty, kterou jeli, stáli elfové ze Srdce říše a také ze vzdálenějších krajů království. Mnozí se včera už asi ke dvoru nedostali, ale odjezd elfího lovu si ani za nic nechtěli nechat ujít. Odevšad se ozývaly pozdravy a přání všeho dobrého. Dokonce i na pahorcích v lese stáli elfové před domky, kde byli ubytováni vyslanci, volali na ně a mávali jim.

Náhle uviděla Noroelle jednu malou vílu kroužit kolem Mandredovy hlavy. Člověk se po ní ohnal jako po nějakém obtížném hmyzu, ale minul. Víla poděšeně vykřikla a rozletěla se k Noroelle. Mandred se rozhlížel kolem sebe. Zaslechl výkřik, vílu ale zřejmě neviděl.

Mandred postupně jízdu zrychloval. Vypadalo to, že v jízdě na elfím hřebci nalézá potěšení. Snad nespadne. Na Aigilaově hřbetě se totiž nijak obratně nechoval.

Když děti Albů i s jejich pozdravy nechali za sebou a před nimi se rozprostřely široké, do dáli se táhnoucí louky, přejela Lijema z pravé strany kolem nich a brzy se zařadila k Mandredovu boku. Ten na ni vrhl překvapený pohled. Lijema však vytáhla z opasku dřevěnou flétnu a zadula na ni. Ačkoliv se její tváře viditelně nafoukly, nebylo slyšet žádný zvuk.

Krátce nato vykřikla Obilee: „Podívejte se tam!“ Ukázala doprava, kde se právě něco bílého oddělilo od tmavé linie lesa a rychle se blížilo k lovcům.

„Tady jsou!“ vykřikl Aigilaos.

„Je jich sedm!“ řekl Nuramon.

„Sedm?“ zeptal se Farodin. „Neuvěřitelné!“

Mandred se v sedle obrátil. „Sedm čeho?“

Noroelle znala odpověď jako každé dítě Albů. Byli to bílí vlci, doprovázející každý elfí lov. Nikdo nemohl předem říci, kolik se jich lovu zúčastní, dokud se k lovcům nepřipojili. Čím více jich bylo, tím důležitější byla záležitost, kvůli níž byl lov vyslán, a o to větší nebezpečí v něm hrozilo. Aspoň tak se to vyprávělo. „To jsou naši vlci!“ vykřikla Lijema na Mandreda.

„Vlci? To ale jsou zatraceně velcí vlci!“

Noroelle se musela usmát. Vlci s bílou, hustou srstí byli velcí jako poníci.

„Jsou nebezpeční?“ bylo slyšet Mandreda, jak se ptá. Ale Lijema mu kvůli hlučnému dusotu koňských kopyt dobře nerozuměla. „Jsou nebezpeční?“ zopakoval hlasitěji.

Lijema se zasmála. „Samozřejmě.“

Když je vlci dohonili, čtyři z nich se zařadili do čela skupiny. Zbylí se drželi po jednom na pravém i levém boku, sedmý vlk běžel přímo vedle Lijemy.

Brzy dorazili na okraj lesa a zde se zastavili, aby se ještě naposled podívali zpět na královnin hrad. Dokonce i Mandred vypadal dojatý.

Farodin a Nuramon si tento okamžik rovněž nedokázali odepřít. Obzvlášť Nuramonův výraz obličeje prozrazoval tajnou starost, zatímco Farodin se snažil pocity skrýt. Noroelle však jeho masku hrané lhostejnosti prohlédla.

Vlci byli netrpěliví a obklopili Mandredova koně. Člověk nevypadal, že ví, jak se má správně ke zvířatům chovat. Ani na okamžik nespustil vlky z očí. Má asi špatné zkušenosti, pomyslela si Noroelle. Možná byli vlci v jeho světě takovým nebezpečím jako vlci v Galvelunu pro děti Albů. Když si Mandred všiml, že se naň Noroelle dívá, sehnul se v sedle a jako by chtěl dokázat svou odvahu, pohladil největšího z vlků po srsti na šíji. To se zvířeti zřejmě líbilo. „Máme už jet?“ zeptal se člověk. Vlk zakňučel a podíval se na něj.

Lijema se musela usmát. „Ten nemluví fjordlandsky. Ale líbíš se mu.“ Pak v elfštině vyložila vlkům, proč nemohou Mandredovi rozumět, a přeložila jim, na co se ptal. Velký vlk sklonil hlavu na bok a pak náhle zneklidněl. Neklid se přenesl i na ostatní a začali pobíhat dopředu a zase nazpět k Mandredovi. Bylo vidět, že chtějí pokračovat dál.

„Oni rozumějí tomu, co říkáš?“

„Každému slovu. Jsou chytřejší než mnohý elf. Můžeš mi to klidně věřit.“

„A oni? Jak mluví oni?“ chtěl Mandred vědět.

Lijema prohrábla největšímu z bílých vlků srst. „Mají vlastní řeč. A já jí rozumím.“

Noroelle se musela pousmát. Tento člověk se dal snadno prohlédnout. Jak pozoroval velkého vlka, pozvedl obočí a současně se kousl do rtu, mohl si myslet jen jedno: takový vlk by byl dokonalý lovecký pomocník.

„Jsou to určitě ti nejlepší společníci při lovu,“ řekl Mandred.

Noroelle měla co dělat, aby se nezačala hlasitě smát.

„Jistě,“ zodpověděla člověku otázku Lijema.

„Jsou také tak věrní jako psi?“

Lijema se uvolněně usmála. „Ne, se psy je nemůžeš srovnávat. Jsou mnohem chytřejší. Řekni ještě jednou, co jsi právě říkal.“

„Ve fjordlandštině?“

„Ano.“

„Máme už jet?“

A znovu začala být zvířata neklidná a očividně čekala, až skupina konečně vyrazí.

„No tak tedy jeďme!“ zvolal Mandred a lovci se znovu rozjeli.

Mlčení mezi Noroelle a jejími nápadníky stále trvalo. To, že vlků byl vysoký počet, tedy sedm, posilovalo její obavy, které měla o milované. Zvířata měla cit pro to, jak velké je nebezpečí, které lovce očekává. Rozhodla se vždy sama, jak velká bude smečka, která se k elfímu lovu připojí. Když kdysi Gaomee vyjela proti draku Duanokovi, doprovázelo ji osm vlků. Co to asi muselo být za stvůru, která je tam na druhé straně kamenného kruhu očekávala? Noroelle sice důvěřovala schopnostem svých drahých, ale i ti největší hrdinové už v boji zemřeli. Co když dojde k nejhoršímu? Co když se Nuramon mýlí a elfí duše, která zemřela v lidské říši, se už v Albenu znovu nenarodí?

Dorazili k Faunovu dubu a minuli Noroellino jezero. Včera zde ještě byli s Farodinem i s Nuramonem. Ptala se sama sebe, zda se takový krásný den někdy vrátí?

Když se dostali na dohled pevnostní věže u Shalyn Falah, nakrátko se zastavili, aby se rozloučili s Aigilaem; s okovanými kopyty totiž nemohl most přejít. Kentaur několikrát šťavnatě proklel starobylé stavební dílo. „Uvidíme se u brány,“ řekl a vzápětí odcválal.

Noroelle se za ním dívala a myslela na všechny ty příběhy, které se o něm vyprávěly. Určitě záviděl elfským hřebcům, kteří s neokovanými kopyty a s elfskou obratností dokázali přecházet most bez zvláštních potíží.

„Proč si vlastně nechal okovat kopyta, když pak nemůže přes most?“ zeptal se Mandred.

„Koboldi u dvora prý mu napovídali, že s okovanými kopyty bude moct rychleji běžet a že to stojí za to muset občas udělat nějakou tu objížďku.“

Mandred se musel usmát. „To je Aigilaovi opravdu podobné!“

Pokračovali v cestě. U věže Shalyn Falah očekával družinu Ollowain. Mandred se s ním uvítal chladně, což u Ollowaina vyvolalo jen pobavený úsměv. Rychle projeli branou. Noroelle se ptala sama sebe, co se asi mezi Ollowainem a Mandredem mohlo stát.

Přejeli Shalyn Falah a vydali se na druhé straně širokou cestou ke zbytkům Welroonu. Trolové kdysi kamenný kruh zničili. Noroelle to sama nepamatovala, ale pamatovaly si to stromy a rovněž tak i lesní duchové. Kdysi vedla brána z Welroonu do jednoho z trolských knížectví. Noroelle zde zřetelně cítila moc sedmi albských stezek, které se sbíhaly do velké albské hvězdy. Trolové našli způsob, jak bránu zavřít. A žádný elf nevěděl, jaká kouzla při tom použili.

Les byl stále hustší. Noroelle si vzpomněla, jak často zde pobývala dříve. Měla tento les ráda.

Lovci sledovali cestu, vedoucí mezi břízami dolů, a konečně dorazili na velkou paseku, v jejímž středu se vypínal pahorek s kamenným kruhem. U zříceniny věže kdysi vybojoval hrdina Landowyn poslední bitvu proti trolům, v níž byl posléze poražen. Se smutkem pomyslela Noroelle na to, kolik elfů zde tehdy nalezlo smrt.

Družina se na úpatí pahorku zastavila a čekala na Aigilaa. Mandred sesedl a beze slova se od druhů oddělil. Chtěl si sám zajít za Attou Aikhjartem.

Noroelle slyšela o tom, že mu dub zachránil život. Ráda by věděla, co asi Atta Aikhjarto v Mandredovi viděl. Faunův strom jí jednou řekl, že starý Atta dokáže nahlédnout do budoucnosti. Co asi starý dub věděl, že se dobrovolně připravil o část své moci, aby zachránil jednoho člověka?

Nechala Farodina, aby jí při sesedání pomohl. Nuramon přišel o něco málo později a místo toho pomohl Obilee. Mladé elfce zrudly tváře, tak velmi byla nadšená Nuramonovou galantností. Zavedl ji za Noroelle.

Společně si pak sedli do trávy, ale stále ještě bylo brzy pro nějaká slova. Pak už i ostatní druhové zmlkli. I vlci byli nezvykle potichu.

Teprve když přicválal Aigilaos, řeč se znovu rozproudila. „Čekali jste na mě snad příliš dlouho?“ zeptal se udýchaně. Na bocích se mu lesk pot.

„Ne, Aigilae. Nedělej si starosti,“ řekla Noroelle.

Kentaur byl vyčerpaný a musel si odpočinout. Znovu zavládlo v družině mlčení.

Nyní chyběl už jen Mandred, pak bude elfí lov konečně moci vyrazit. Za něco více než hodinu se člověk vrátil. Noroelle by dala mnoho za to, aby zjistila, co se asi Mandred od Atty Aikhjarta dověděl. On se ale pouze zeptal. „Jste připraveni?“

Lovci kývli. Noroelle se cítila jaksi provinile. Věděla, že to ona vnesla do družiny mlčení. Nyní to chtěla nějak napravit. „Pojďte, doprovodím vás až nahoru ke kamennému kruhu.“

Cestou na pahorek cítila Noroelle moc albské hvězdy jako závan větru, vanoucího jim vstříc. Toto místo neztratilo nic ze své magie. Opřen o jeden z kamenů stál tam Xern a hleděl dovnitř do kruhu, v jehož středu se převalovala mlha. Aniž se k nim otočil, zeptal se: „Kdo je?“ Protože se zeptal fjordlandsky, očividně věděl, že je to Mandred.

Člověk postoupil vpřed a odvětil: „Elfí lov!“

Xern se nyní obrátil k nim. „Pak je vám brána otevřená. Mandrede, tys přišel do tohoto světa sotva živý. A opouštíš ho se silou Atty Aikhjarta. Ať tebe a tvou družinu ochraňuje!“ Mávnul rukou k mlhové stěně.

Farodin a Nuramon s očekáváním pohlédli na Noroelle. Konečně prolomila dlouhé mlčení. „Myslete na to, že to děláte pro mě. Myslete na to, že velice miluji vás oba. Dávejte pozor jeden na druhého. Prosím.“

„Celým životem budu stát po Farodinově boku,“ řekl Nuramon.

A Farodin prohlásil: „Nuramonova bolest má být i má bolest. Cokoliv se stane jemu, jako by se stalo i mně.“

„U všech Albů! Snažně vás prosím, neriskujte životy, jen abyste jeden druhého zachránili. Nedávejte pozor jen na toho druhého, ale i na sebe samotné. Nechtěla bych, aby osud tak bolestným způsobem rozhodl za mě. Opět se mi oba vraťte!“

„Udělám všechno pro to, abychom se vrátili oba,“ řekl Farodin.

„A já ti slibuji, že se zase vrátíme,“ řekl Nuramon. Farodin vypadal překvapený, protože jeho druh slíbil něco, co on si slíbit netroufal. Kdo věděl, co se tam venku může přihodit? A přece to byl právě tento slib, který chtěla Noroelle slyšet.

Dala Obilee znamení a pak se znovu obrátila k milovaným. „Chtěla bych vám dát něco, co by mě na dlouhé cestě připomínalo.“

Obilee přinesla dva váčky. Noroelle je od ní vzala a jeden dala Farodinovi, druhý pak Nuramonovi. „Otevřete je!“ poprosila.

Oba uposlechli a prohlíželi si jejich obsah. Zatímco Nuramon se jen usmál, řekl Farodin užasle: „Moruše!“

„Mají v sobě kouzlo,“ prohlásila Noroelle. „Poskytnou vám sílu a naplní vám i žaludek, víc než byste tušili. Myslete na mě, až je budete jíst!“

Její nápadníci si vyměnili krátký pohled, pak řekl Nuramon: „To budeme. Ale nejen tehdy, až je budeme jíst.“

Noroelle objala nejdříve Farodina a políbila ho na rozloučenou. Chtěl něco říct, ale položila mu dva prsty na ústa. „Ne. Žádná slova. Žádné sladké přísahy o tvé lásce. Já vím, co cítíš. Neměj to, co vidím ve tvé tváři, hned na jazyku. Jedno slovo, a přivedlo by mě k pláči. Ale ještě se usmívám.“ Mlčel tedy a pohladil ji po vlasech.

Pak se Noroelle odtrhla od Farodina a objala Nuramona. I jeho políbila. Uchopil rukama její hlavu a dlouho se na ni díval, jako by si chtěl její obličej vštípit pevně do paměti. Pak se na ni naposled usmál a pustil ji.

Lovci nasedli na hřebce. Jen Aigilaos, který to nepotřeboval, hleděl dopředu k mlhavé stěně. Tu zvolal Mandred: „Následujte mě, přátelé!“ a elfí lov vstoupil do kamenného kruhu.

Farodin a Nuramon jeli na konci družiny za vlky. Naposled se ještě ohlédli na Noroelle. Pak i oni zmizeli v mlze.

Xern se odvrátil od kamenného kruhu a pomalu odcházel. Obilee uchopila Noroelle za ruku. Zatímco se mlha pozvolna rozpouštěla, Noroellin strach vzrůstal. Měla náhle pocit, že Farodina a Nuramona právě viděla naposled.

Svět lidí

Když se mlha prosvětlila, zavál lovcům v ústrety ledový dech lidského světa. Nuramon vyslovil několik slov kouzla, vyvolávajícího teplo, aby vyhnal štiplavý chlad aspoň z jejich oděvů. Zvědavě se rozhlížel kolem sebe. Nacházeli se uprostřed kamenného kruhu na vysokém útesu. Daleko pod nimi ležela nějaká vesnice.

Mandred nasměroval koně na okraj propasti. Vypadalo to téměř tak, jako by chtěl vést zvíře přímo do hloubky. Očividně jej vesnice na druhé straně fjordu silně přitahovala. To musela být osada, o níž u dvora mluvil.

„Našel jsem stopu!“ vykřikl Brandan. „Je úplně čerstvá, jako by kančí muž byl někde zde.“

Místo bylo vystaveno větru a zde nahoře nebylo nic, co by se dalo zabít a sežrat. Co asi přimělo nestvůru, že se zde zdržela tak dlouho? Čekala snad na něco? Nuramon se musel bezděky usmát. To byl přirozeně nesmysl.

„Mandrede!“ vykřikl ostrým hlasem Farodin.

Člověk se zarazil. Pak zatáhl za otěže a vedl kobylku zpět od okraje útesu. „Odpusťte… Musel jsem prostě vědět, jak jsou na tom moji lidé! Ale zdá se, že kančí muž Firnstayn ještě nenapadl.“

Zařadil se pak do čela skupiny a vedl ji dolů z útesu. Smečka vlků běžela doširoka roztažená před nimi. I oni zvětřili stopu kančího muže.

I když stopy očividně vedly pryč od vesnice, připadalo Nuramonovi, že člověk je každým okamžikem neklidnější. „Děje se něco, Mandrede?“ zeptal se ho.

„Koně,“ zamumlal lidský válečník stísněně. „Jsou očarovaní, že ano?“

Nuramon nepochopil, jak to myslí. „Proč by koně měli být očarovaní?“

„Oni se… oni se neboří do sněhu. To přece není možné. Sněhu je zde přinejmenším po kolena.“

Nuramon si povšiml, jak se Farodin a Brandan jeden na druhého zašklebili. Co asi věděli? „Proč by se koně měli ve sněhu bořit?“

„Protože to tak má být!“ Mandred přitáhl otěže a zastavil koně. „Jestli nejsou očarovaní koně, tak musí být očarovaný sníh.“ Sklouzl ze sedla a okamžitě zapadl do sněhu až po kolena.

Brandan se zasmál.

„Nevidím v tom nic vtipného,“ vmísil se Aigilaos a pospíšil si k Manredovi, nechávaje při tom za sebou hlubokou stopu. „Tihle dlouhouší si z nás často dělají legraci. Až dodnes jsem nepochopil, jak to dělají, že dokážou chodit po sněhu. Kouzlo to každopádně není. A také to nezáleží na tom, jsou-li jejich koně okovaní, nebo ne.“

Nuramon očekával, že se člověk bude cítit uražený, ale tomu se náhle rozzářily oči. „Myslíte, že mi královna daruje nějakého koně, až se vrátíme?“

„Jestli na sebe dáš pozor, tak možná ano, člověče,“ řekl Farodin.

„Myslíte, že by nějaký můj hřebec dokázal tuhle kobylku obskočit?“

Aigilaos se řehtavě rozchechtal.

Nuramon shledal tuto představu bizarní. Co tím jen ten člověk myslel?

„Neměli bychom tady stát a vykládat si vtipy,“ připomněla Vanna. „Brzy začne zase sněžit. Musíme dál, nebo stopu ztratíme.“

Mandred znovu nasedl. Družina se mlčky dala do pohybu a vydala se dále po stopě.

Nuramon nechal pohled volně klouzat po okolní krajině. Svět lidí si představoval jinak. Sníh zde byl hrubý a pevný a řetězy pahorků probíhaly tak nepravidelně, že se okolí dalo jen těžce zapamatovat. Nic nezapadalo do sebe a nepatřilo jedno ke druhému. Jak měli v tomto chaosu najít kančího muže? Tisíce věcí, které byly úplně jiné než v Albenu, přitahovaly jeho pohled a mátly ho.

Všechny nové vjemy Nuramona unavovaly. Promnul si oči. Svět vypadal nepřehledný. Když se podíval na nějaký strom, pak ho jen obtížně vnímal jako celek, protože jeho pozornost rozptylovaly detaily. Také mu dělalo potíže odhadnout vzdálenosti. Vše se zdálo být blíž, než skutečně bylo. Z toho důvodu mu také svět připadal jaksi těsný. Nyní teprve Nuramon pochopil, proč královna povolala Mandreda jako vůdce výpravy. On zde všechno důvěrně znal.

Družina se po celý den držela stop kančího muže. Jeli rychle, když stopa procházela otevřenou krajinou, a opatrně, když vedla lesem nebo skalnatým terénem. Byli stále připraveni, že každým okamžikem mohou na stvůru narazit. Aspoň Nuramon tento pocit měl.

Brandan v posledních hodinách stále zdůrazňoval, že mu stopy připadají zvláštní. Prostě vypadaly příliš čerstvé. Bylo to skoro tak, jako by sníh nechtěl tyto stopy zasypat. To Nuramona znepokojovalo a také Lijema se tvářila starostlivě. Ostatní sice vypadali, že Brandanovo varování berou na vědomí, ale nikdo z nich asi nepochyboval o tom, že úkol zdárně dokončí. Elfí lov započal a právě vlci, kteří dychtivě klusali vpředu, vzbuzovali v Nuramonovi pocit, že je nic a nikdo nedokáže zadržet, ani zde v tomto podivném světě.

Odpoledne přestalo sněžit. Sledovali stopu do hustého lesa. Zde všude mohl kančí muž číhat. Nakonec Mandred nařídil, aby co nejdřív našli vhodné tábořiště. Brandan si vtiskl do paměti, kde se nachází stopa, a pak následovali Mandreda. Farodin se však tvářil nezvykle rozladěně a Nuramon si nedokázal představit, co se mu asi honí hlavou.

Dorazili na okraj lesa a rozbili tam tábor. Aigilaos měl hlad a mermomocí si chtěl něco ulovit. Uviděl jakési stopy a vydal se po nich; Brandan ho doprovodil.

Zatím Nuramon a Farodin odsedlali koně. Vanna kouzelnice rozžehla uprostřed tábora malý oheň. Přitom se zdála myslí nepřítomná. Něco ji zaměstnávalo. Lijema a Mandred se postarali o vlky. Vlčí matka vysvětlila člověku, co chtěl vědět. Zvířata byla klidná, což Nuramon pokládal za dobré znamení.

Farodin sundal jedno sedlo, pak se zarazil. „Představoval sis elfí lov takhle?“

„Abych pravdu řekl, tak ne.“

„Zvenku vypadá všechno mnohem jednodušeji. Vystopujeme kořist, zabijeme ji a pak se vrátíme zpět k naší paní. V podstatě docela prosté.“

„Tys už tady byl, v lidském světě, že ano?“

„Ano, už často. Vzpomínám si ještě, jak to bylo posledně. Měli jsme najít jednoho zrádce a přivést ho ke královně. Bylo to jako teď. Sotva jsme vyjeli z brány, hned jsme našli jeho stopy. Za několik málo hodin později jsme už byli na zpáteční cestě. Ale to vlastně ani nebyl žádný opravdový elfí lov.“

„No a? Připadá ti Jiný svět také tak zvláštní jako mně?“

„Myslíš těsný?“

„Přesně tak.“

„To záleží na vzduchu. Královna mi to tak aspoň jednou vysvětlila. Vzduch je zde jiný. Ne tak čistý a jasný jako u nás.“

Nuramon o tom chvilku uvažoval.

„Zde je všechno jiné,“ pokračoval Farodin. „Krásu a čistotu, které panují v Albenu, bys tu marně hledal. Věci zde jaksi nejdou dohromady.“ Ukázal na jeden dub. „Ten strom se k tomuto zde nehodí.“ Zaklepal na dub vedle sebe. „U nás jsou věci sice rozdílné, ale vše se nachází ve vzájemné harmonii. Žádný div, že lidem připadá náš svět tak krásný.“

Nuramon mlčel. Shledával Jiný svět přesto docela vzrušujícím. Zde toho bylo tolik, co čekalo na objevení. A kdyby jen bylo známo tajemství tohoto světa, pak by snad mohla být i zde nalezena harmonie. „Pro Mandreda se zdá vše být v souladu,“ řekl tiše a krátce pohlédl k člověkovi naproti.

„Nemá naše jemné smysly.“

Nuramon kývl; Farodin měl pravdu. Ale přesto možná i zde existoval za vším řád, k jehož pochopení bylo asi třeba ostřejších smyslů, než měli elfové.

Když byly vykonány všechny táborové práce, sedl si Nuramon na okraj lesa a nechal pohled volně sklouzávat po krajině. Farodin se k němu přidal a podal mu váček s morušemi.

Nuramon byl překvapen. „Opravdu mám?“

Jeho druh kývl.

Nuramon tedy přijal Farodinovu nabídku. Oba mlčky pojedli několik moruší.

Když se začalo stmívat, zeptala se Lijema znepokojeně, kde zůstali tak dlouho Brandan a Aigilaos.

Nuramon vstal. „Půjdu pro ně a přivedu je.“

„Mohu s tebou?“ zeptal se Farodin.

„Ne.“ Nuramon pohlédl ke kouzelnici. „Zeptej se raději Vanny, zda je vše v pořádku,“ zašeptal. „Celou dobu mlčí a zřejmě nad něčím úporně hloubá.“

Farodin se neubránil úsměvu a zvedl se, aby se přidružil ke kouzelnici. Nuramon opustil tábor a vydal se po stopách Aigilaa a Brandana.

Stopu obou bylo celkem snadné sledovat. Otisky Brandanových bot byly sice poněkud nezřetelné, ale Aigilaos zanechal ve sněhu hlubokou rýhu. Nuramon vícekrát pohlédl dolů na nohy; musel při tom myslet na Mandreda a na to, jak se probořil do sněhu. Snad to přece jen bylo nějaké kouzlo, které mu umožňovalo jít po sněhu. Snažil se zanechat po sobě zřetelné stopy a také se mu to dařilo. Ale musel se na to soustředit a nohy klást do sněhu co možná nejtoporněji. Když to nedělal, nohy jako by váhaly zabořit se pod povrch sněhu o něco hlouběji.

Po chvíli se stopy změnily. Nuramon zjistil, že oba jeho druhové sledují srnce. Krátce nato se rozdělili; Aigilaos se dal doleva, Brandan doprava. Srnčí stopa vedla rovně. Nuramon sledoval tu Aigilaovu, protože byla nejzřetelnější.

Náhle něco uslyšel. Zastavil se a naslouchal. Napřed slyšel jen vítr, který profukoval lesem. Pak cosi jako tiché syčení. Nemohlo to být nic jiného než ztvrdlý sníh, který nedaleko sfoukával vítr ze stromů. Ale syčení se ozývalo stále znovu. Jednou znělo déle, jednou zase krátce. Snad to bylo nějaké zvíře, žijící v tomto lese. Stejně tak to ale mohl být i tiše se plížící kančí muž.

Nuramonova ruka opatrně sklouzla k jílci meče. Přemýšlel, má-li na Aigilaa a Brandana zavolat, ale pak se rozhodl, že raději ne. Horkokrevný kentaur by mohl v případě, že by jeho neočekávané zavolání lovenou zvěř vyplašilo, zamířit šípy na něj.

Podivný šramot se zdál být už docela blízko. Ale Nuramon se nechtěl příliš spoléhat na své smysly. Tento svět byl pro něj tak matoucí! Oči ho dnes už několikrát zklamaly. A totéž se mu docela dobře mohlo stát i s ušima.

Ostražitě opustil Aigilaovu stopu a sledoval podivné syčení. Brzy uviděl mezi stromy světlinu. Vypadalo to, že syčení přichází právě odtud.

Když dorazil na okraj, snažil se něco rozeznat. Asi uprostřed stály tři duby. Vítr k němu odtamtud náhle přivál nepříjemný zápach a Nuramon na okamžik zaváhal. Něco na tom zápachu jaksi nesouhlasilo. Ale souhlasilo v tomto světě vůbec něco, pokud šlo o elfí smysly?

Opatrně vstoupil na světlinu a pozorně se kolem sebe rozhlédl. Nikoho nebylo vidět. Ale s každým krokem, který udělal, bylo syčení hlasitější. Ať už to bylo cokoliv, jeho původ musel ležet někde tam vzadu za třemi stromy. Nuramonova ruka sevřela chladnou hlavici na jílci meče pevněji.

Když už téměř dorazil ke stromům, zahlédl nalevo od sebe širokou brázdu, která se táhla od lesa. To byla Aigilaova stopa!

Rozběhl se ke stromům. Syčení bylo nyní děsivě hlasité a protahované. Pak uviděl ve sněhu zlomenou čelenku. Rychle oběhl malou skupinku stromů a nemohl uvěřit svým očím.

Před ním ve sněhu ležel Aigilaos. Hlavu měl zakloněnou hluboko do šíje a z jeho otevřených úst vycházelo ono syčení. Jeho kadeřavé vousy byly slepené krví. Na jeho hrdle viděl Nuramon čtyři úzké, hluboké rány. Kdyby tam nebyly, kentaurův nářek by určitě slyšel celý les. Ale nyní byl téměř neschopen vydat ze sebe jakýkoliv hlasitější zvuk. Byl vlastně doslova od hlasu odříznut. Jeho křik nebylo nic jiného než dlouhý závan vzduchu, unikající mu z hrdla.

V Aigilaově obličeji bylo více bolesti, než jí Nuramon u nějaké bytosti kdy spatřil. Jeho oči byly doširoka otevřené. Stále znovu se křečovitě snažil vydat hlas, vykřiknout, a místo toho se ozývalo jen žalostné syčení.

Všechny čtyři kentaurovy nohy byly zlomené, z jedné dokonce vyčnívala kost. Jeho břicho bylo dlouhou ranou úplně rozerváno. Ve sněhu pod ním se vytvořila kaluž zmrzlé krve a část jeho vnitřností se vyvalila ven. Jedna z jeho paží ležela pohřbena pod tělem, druhá byla vyrvána z kloubu a jako nohy zlomená. Jeho srst rozrývaly široké rány, jako by ho napadla nějaká krvelačná, obrovská šelma.

Nuramon si ani nedokázal představit tu bolest, kterou musel Aigilaos pociťovat. Nikdy ještě neviděl nikoho, žádné stvoření, které by bylo tak zřízené jako kentaur.

„Farodine! Mandrede!“ vykřikl, neschopen se rozhodnout, zda má přivést pomoc, nebo se sám pokusit něco pro Aigilaa udělat. Pohlédl dolů na své ruce a viděl, jak se třesou. Musí prostě něco udělat! Jeho druhové v táboře jeho volání určitě slyšeli.

„Pomohu ti, Aigilae!“

Kentaur ustal s bezhlasným křikem a se ztrhanými rysy na Nuramona pohlédl.

Bylo to beznadějné. Už jen samotná rána v břiše byla smrtelná. Rány na krku nebyly o nic menší. Měl kentaurovi něco nalhávat? „Nejdřív zmírním tvou bolest,“ řekl konejšivě. Pak položil ruce na Aigilaovo čelo a pohlédl do jeho zaslzených očí. Byl to opravdu zázrak, že byl vůbec ještě při vědomí. „Ještě okamžik!“ řekl Nuramon a soustředil se na kouzlo.

Začalo to brněním ve špičkách prstů. Nuramon sledoval svůj puls a cítil, jak jeho pažemi až k dlaním probíhají chladné chvějivé vlny. Pod prsty cítil, jak se Aigilaovo čelo oteplilo. Mohl cítit pádící kentaurův puls a pozoroval, jak se jeho vlastní srdeční tep srovnává s tepem raněného. Pak se oba pulsy zpomalily a Aigilaos se trochu uklidnil. Aspoň tolik se podařilo, i když kentaurův život se už zřejmě nedal zachránit.

Když Nuramon posléze odtáhl ruce z Aigilaova čela, mohl už jen pozorovat, jak se kentaurovy rysy pomalu uvolňují. Při vší té krvi, kterou Nuramon viděl, musel se jen divit, že je Aigilaos ještě při vědomí. Rozhodl se odvážit pokusu bojovat o život svého druha, i když mu bylo jasné, že je to beznadějné. Neměl žádné zkušenosti s kentaury. Snad bylo i možné, že takové zranění mohli přežít. Opatrně položil zraněnému ruku na rozervaný krk.

Aigilaos už asi necítil žádné bolesti a jen se mu vážně podíval do očí. Pak potřásl hlavou a pohlédl na elfův meč.

Nuramon se zděsil. Aigilaos věděl, že je s ním konec. A on měl teď vytasit Gaomein meč, aby jím poskytl kentaurovi rychlou smrt. Meč, s nímž kdysi Gaomee v hrdinském boji zabila Duanoka, měl být nyní poskvrněn krví jednoho z jeho přátel.

Nuramon váhal, ale v kentaurově pohledu byla úpěnlivá prosba, kterou nemohl odmítnout. Doslova ho to spoutalo jako nějaké kouzlo. Musel to udělat. Ze soucitu! Vytasil meč.

Aigilaos kývl.

„Uvidíme se zase v příštím životě, Aigilae!“ Pozvedl zbraň a nechal ji dopadnout. Ale ještě než se meč mohl vnořit do kentaurovy hrudi, jeho hrot se na cestě zastavil. Aigilaos nevěřícně vzhlédl. „Nemůžu,“ vypravil ze sebe Nuramon zoufale a zavrtěl hlavou. Slova, která předtím řekl kentaurovi na rozloučenou, zněla v jeho nitru jako obrovský zvon. Uvidíme se v příštím životě! Kdo to mohl vědět? Nuramon si nebyl jist, zda si Aigilaova duše najde cestu z tohoto světa zpět do Albenu. Ten, kdo mu zde vzal život, ho mohl navždy zbavit naděje na znovuzrození!

Odhodil meč. Téměř poskvrnil svou zbraň krví druha! Zbývalo udělat jediné: nasadit veškerou kouzelnou moc a pokusit se přítele zachránit.

Nuramon prohlédl ještě jednou rány na kentaurově hrdle. Mandred vylíčil kančího muže jako hrubou primitivní bestii. Tyto rány byly však zasazeny tak cílevědomě a obratně, že vypadaly jako způsobené nožem. Mohl snad kančí muž použít zbraň? Nebo tu byla ještě nějaká další stvůra, která Aigilaa takto zřídila? Čemu se Nuramon nejvíce divil, byla skutečnost, že kromě krve jeho přítele nebylo kolem vidět žádné stopy, ani stopa srnce, kterého Aigilaos lovil, dále nepokračovala. Také po Brandanovi nebylo nikde ani památky. Snad ležel také někde dále v lese a byl podobně zřízený.

Nuramon potlačil přání svolat ostatní. Tím by zřejmě bestii jenom přilákal. Opatrně položil ruce na úzké řezné rány na Aigilaově hrdle. A sotva pomyslel na kouzlo, zabrnělo ho znovu v prstech. Tentokrát však brnění, které cítil i v pažích, vytrvalo a pozvolna přešlo v bolest, která se od špiček prstů šířila přes dlaně až do zápěstí. Bolest jako cena za uzdravení! To byla ona výměna, která v jeho kouzlu spočívala. Když konečně ustala, stáhl Nuramon ruce z Aigilaa a pozoroval jeho krk. Rány se uzavřely.

Ale když se pak podíval na zející rozšklebenou ránu na břiše, věděl, že tam už to stačit nebude. Zde bylo použito kouzlo tak silné, že zachvátilo celé tělo. Nuramon se sehnul k Aigilaově hrudi. „Můžeš zase mluvit?“ zeptal se kentaura.

„Nedělej to, Nuramone!“ poprosil Aigilaos sípavě. „Vezmi meč a udělej tomu konec!“

Nuramon položil ruce na Aigilaovy spánky. „Jsou to jen bolesti.“ Jenomže až příliš dobře věděl, že větší rány znamenají větší bolest také pro něj. Přesto se znovu soustředil a pokusil se klidně dýchat.

„Přeju ti všechno štěstí Albů, můj příteli,“ zasípal kentaur.

Nuramon neodpověděl, ale nechal svou kouzelnou moc téct přes ruce do Aigilaova těla. Myslel při tom na všechny ty, které uzdravil. Bylo to mnoho zvířat a stromů, občas i nějaký elf.

Najednou projela jeho rukama bodavá bolest a vystřelila mu pažemi vzhůru. To byla cena za uzdravení, musel to nějak vydržet! Pak ale bolest rostla, až se stala téměř nesnesitelnou. Nuramon zavřel oči a bojoval proti ní. Ale všechny jeho pokusy o její zmírnění ztroskotaly. Pak ho zasáhl jakoby blesk do hlavy. Věděl, že stačí jen povolit a bolest ustane. Ale Aigilaos by pak byl neodvratně ztracen.

Protože to nebyly jen početné rány a to velké poškození, jež vzniklo zraněním na břiše; existovalo tu také něco jiného, něco, co Nuramon nechápal. Byl to snad jed? Nebo nějaké kouzlo? Nuramon se pokusil uvolnit, ale bolest byla příliš velká. Cítil, jak se mu ruce křiví v křeči, a celá horní polovina těla se mu začala neovladatelně třást.

„Nuramone! Nuramone!“ uslyšel křičet něčí hrubý hlas.

„U všech bohů, Nuramone!“

„Ticho! On ho léčí!“ vykřikl nějaký elfí hlas. „Ach, Nuramone!“

Bolest rostla a Nuramon pevně zaťal zuby. Zdálo se mu, že muka, která prožívá, nemají konec. Bylo to stále horší a horší. Cítil, že ho opouštějí smysly.

Na okamžik musel Nuramon pomyslet na Noroelle. A rázem byla bolest pryč.

Bylo ticho.

Nuramon pomalu otevřel oči a nad sebou uviděl polekaný Farodinův obličej. „Nuramone! Řekni něco, Nuramone!“

„Aigilaos?“ bylo vše, co ze sebe dokázal vypravit.

Farodin pohlédl stranou, pak se znovu obrátil k Nuramonovi a pomalu zavrtěl hlavou.

Vedle sebe zaslechl Nuramon Mandredův výkřik: „Ne! Vzbuď se! Vzbuď se! Neodcházej takhle! Řekni mi ještě něco!“

Ale kentaur už neodpověděl.

Nuramon se pokusil narovnat. Síly se mu zase pomalu vracely. Farodin mu pomohl na nohy. „Málem jsi zemřel,“ zašeptal.

Nuramon se podíval dolů na Aigilaa. Mandred nad ním skloněný klečel a plakal. Rysy mrtvého kentaura vypadaly sice uvolněně, ale jeho mrtvola skýtala stále ještě děsivý pohled.

„Zapomněls, cos slíbil Noroelle?“

„Ne, nezapomněl,“ zašeptal Nuramon. „A kvůli tomu musel Aigilaos zemřít.“

Nuramon se chtěl odvrátit a odejít, ale Farodin ho držel pevně a nepustil. „Nemohl jsi ho zachránit.“

„Ale co když ano?“

Farodin mlčel.

Mandred vstal a obrátil se k nim. „Řekl ještě něco?“ Člověk dychtivě pohlédl na Nuramona.

„Přál mi štěstí.“

„Zkusil jsi všechno. To vím.“ Mandredova slova však nedokázala Nuramona nijak utěšit.

Zvedl meč, prohlížel si ho a při tom myslel na Aigilaovo poslední přání. To bylo něco, co nemohl Mandredovi říct.

„Co se vlastně stalo? A kde je Brandan?“ zeptal se Farodin.

„Nemám tušení,“ odvětil Nuramon pomalu.

Mandred potřásl hlavou. „Můžeme mluvit o štěstí, že ještě žijeme.“ Pohlédl znovu na Aigilaa a hlasitě vydechl. „U všech bohů! Nikdo by neměl takhle zemřít.“ Pak se rozhlédl kolem sebe. „Zatraceně! Jaksi příliš se setmělo!“

„Musíme co nejdříve najít Brandana,“ řekl Farodin.

Ještě jednou pohlédli na Aigilaa a rozhodli se, že ho později v noci přinesou do tábora, jakmile to jen bude trochu možné.

Nuramon pak zavedl Farodina a Mandreda nazpět k Brandanově stopě. Mezitím už nastala noc. „Kdybych jen vzal z tábora pár svítících kamenů!“ řekl rozmrzele Farodin. Stopa se už dala předtím dost obtížně sledovat, ale ve tmě to bylo beznadějné. Tak dobří stopaři přece jen nebyli.

Náhle se za nimi ozval příšerný řev. Všichni tři se otočili. Pak Mandred vykřikl: „Tábor! Utíkejme!“

Hnali se úprkem zpět. Při tom měl Nuramon dojem, že Mandred má s pohybem ve tmě značné potíže. Stále vrážel do nízko visících větví, až se konečně zařadil za Farodina a řídil se podle něho. Člověk nadával, protože se až po lýtka bořil do sněhu, zatímco elfové se na něm pohybovali tak lehce, jako by ani nic nevážili.

Konečně doběhli do tábora. Byl opuštěný.

Oheň stále hořel a koně stáli klidně. Vanna, Lijema a vlci však zmizeli. Zatímco Farodin poklekl ke svým sedlovým taškám, Nuramon obešel tábor a hledal stopy. Mandred byl jako ochromený. Zřejmě si myslel, že vše je ztraceno.

V lese panovalo ticho.

Nuramonovi se podařilo najít stopy vlků i elfů; vedly podél okraje lesa. Nebyly zde žádné stopy po boji či po nějakém jiném střetu. Hned jak Nuramon druhům sdělil, co objevil, hodil Farodin jemu a Mandredovi po jednom světelném kameni. Byly jasné a zářily bílým světlem.

Když se jim hluboko v lese ozvalo vstříc hlasité vytí, vydali se za zvukem. Stále znovu volali Vannu a Lijemu, ale nepřišla žádná odpověď.

Pak našli krvavou stopu a následovali ji. Vlci a patrně i Vanna a Lijema to zřejmě udělali už před nimi. Brzy narazili na mrtvého vlka; měl rozervané hrdlo. Plni obav sledovali stopu dál a vždy po několika krocích nacházeli další kapky krve.

Vytí bylo stále ještě slyšet. Náhle uviděli mezi stromy bílé vlky, pobíhající sem a tam. Mezi nimi se pohyboval jakýsi stín, na nějž zřejmě útočili. Obrovská postava! Divoce se rozmachovala kolem sebe. Vytí jednoho z vlků se změnilo v bolestné kvílení. Pak se ozval ženský výkřik.

Nuramon, Farodin a Mandred dorazili konečně na paseku. Světlo jejich kamenů rozehnalo temnotu. Nuramon viděl, jak vlci, pronásledujíce velkou, přikrčenou postavu, zmizeli v lese.

Nuramonovo světlo našlo uprostřed paseky Vannu kouzelnici. „Vraťte se! Teď není čas na pomstu!“ křičela na vlky. „Vraťte se!“ Ale oni ji neposlechli. Kouzelnice se sesunula na kolena a nad něčím se sklonila.

Mandred a Farodin byli ihned u ní. Nuramon se přiblížil jen pomalu a rozhlédl se. Na zemi leželi tři mrtví vlci, mezi nimi i vůdce smečky. Něco mu probodlo hřbet. Nuramon si všiml štiplavého zápachu, který visel ve vzduchu. Byl to tentýž pach, který byl cítit i u Aigilaa. Musel to být pach hledané bestie.

Když Nuramon dorazil k druhům, uviděl ve svitu kouzelných kamenů, že se Vanna sklání nad Lijemou. Když se kouzelnice narovnala, rozpoznal, že Vlčí matka má rozervanou hruď. Něco proniklo jejím tělem naskrz a vyrvalo plíce a srdce. Její dokořán otevřené oči se ještě leskly, ale obličej byl strnulý jako maska.

Vanna láskyplně přitiskla obličej k tváři mrtvé.

„Co se stalo?“ zeptal se Farodin.

Vanna neodpovídala.

Farodin popadl kouzelnici za rameno a jemně s ní zatřásl. „Vanno!“

Vyvalenýma očima hleděla někam skrz Farodina. Ukázala stranou. „Tam za tím stromem leží Brandan. Ten kanec ho…“ Zmlkla.

Nuramon se rozběhl tam, kam ukázala. Chtěl být u Brandana, jak nejrychleji to šlo. Měl strach, protože si připomenul Aigilaa.

Mezi Mandredem a Farodinem vypukl mezitím spor. Člověk chtěl bestii pronásledovat, Farodin to ale nechtěl dovolit. Jak se teď mohli vůbec o něco přít? Snad byl Brandan ještě naživu!

Nuramon doběhl na okraj lesa a našel Brandana. Stopař ležel na zádech, měl lehké zranění na spánku a další na noze. Byl sice v bezvědomí, ale jeho srdce bilo a jeho dech byl pomalý a pravidelný. Nuramon položil léčivé ruce na obě rány, na tu na spánku i na onu na noze. Cítil, jak mu do prstů proniká povědomé brnění, následované vzápětí bolestí. Konečně se pod jeho prsty rány zavřely a pokryly strupy. To by mělo pro tuto chvíli stačit. Později ho uzdraví úplně.

S námahou Nuramon Brandana pozvedl a vzal do náručí. Pak se těžkými kroky vracel k ostatním. Pod tíhou, kterou nesl, se mu nohy bořily do sněhu.

Slyšel, jak Farodin trpělivě mluví na Mandreda: „Ta bestie si s námi jen hraje. Nesmíme se teď nechat strhnout k něčemu neuváženému. Pokračujme v lovu zítra!“

„Jak myslíš,“ odvětil Mandred mrzutě.

Když zpozorovali Nuramona, bylo na nich vidět, že mají strach. Rozběhli se mu naproti.

„Je…?“ začal Mandred.

„Ne, žije. Ale měli bychom ho odnést do tábora.“

Farodin, Vanna a Mandred mlčky opustili světlinu.

Byla to namáhavá a únavná cesta zpět do tábora. Mandred nesl Brandana, zatímco Farodin a Nuramon mrtvou Lijemu. Mrtvé vlky nechali tam, kde byli. Cestou se Mandred pokusil Brandana probudit. Ale stopař zůstával stále v hlubokém bezvědomí.

Když dorazili do tábora, postaral se Farodin o Lijemu; zabalil ji pečlivě do pláště. Mandred a Vanna si sedli k ohni a naslouchali zvukům z lesa. Nuramon je pozoroval, zatímco Brandanova hlava spočívala na jeho rukou a přijímala z nich jeho kouzlo. Chování člověka a kouzelnice vypovídalo víc než všechna slova. Dva členové elfího lovu zemřeli a jejich vlci byli buď také mrtví, nebo zmizeli.

Nuramon pozoroval měsíc. Jeho babička mluvila pravdu. Měsíc byl vidět jen z poloviny a byl o mnoho menší než měsíc v Albenu. Musel znovu pomyslet na rozmluvu s Noroelle. Co se asi stane, když někdo z Albenu zemře v říši lidí? Mohl jen doufat, že se Lijema znovu narodí. Jak je tomu s kentaury, to nevěděl. U mnoha dětí Albů to bylo tak, že smrtí odešly přímo do měsíčního světla. Doufal, že duše jejich mrtvých druhů snad nebudou ztraceny.

Když bolest z Brandanova těla přešla do jeho rukou, zavřel Nuramon oči a myslel na Aigilaa. Farodin měl pravdu: kentaura už nebylo možné zachránit. Ale přesto se Nuramon ptal sám sebe, zda myšlenka na Noroelle a na slib, který jí dal, nenesou na jeho smrti vinu. Snad by Aigilaa s trochou námahy přece jen mohl zachránit.

Náhle bolest ochabla a Nuramon otevřel oči. Farodin, Mandred a Vanna stáli vedle něj a tvářili se starostlivě. Odtrhl se od Brandana. „Žádné strachy. Všechno je v pořádku.“

Když se Brandan krátce nato probral, všem se ulevilo. Cítil se unavený, ale byl schopen jim sdělit, co se stalo. „Kanec se objevil úplně nečekaně. Najednou byl tu. Byl tu ten zápach a já byl náhle jako ochromen. Nemohl jsem nic dělat. Nic!“ Kančí muž ho srazil do bezvědomí, aby pak posloužil jako návnada. Poslední, na co si vzpomínal, bylo děsivé chroptění.

Nuramon sdělil Vanně a Brandanovi, co se stalo s Aigilaem. Popsal kentaurův konec až do posledního detailu, zamlčel jen to, jak ho Aigilaos prosil, aby ho zabil. Z obličejů ostatních hleděla čirá hrůza.

Farodin zavrtěl zamyšleně hlavou. „Něco mi na tomhle kančím muži nesedí. Je to víc než jen nějaká divoká, surová bestie.“

Mandred namítl: „Ať už je to, co chce, můžeme ho vyřídit, jen když zůstaneme spolu. Teď si rozdělíme stráže, aby nás to monstrum už nemohlo překvapit.“

Ještě než přidělili první stráž, vrátili se zpět do tábora tiše a se svěšeným ohonem dva vlci. Byli nezranění. Mandred neskrýval radost, že zvířata zase vidí, a pohladil jedno z nich po hlavě. Vanna se ujala druhého. Vlci byli vyčerpaní a páchli po kančím muži.

„Co je tohle tady?“ zeptal se náhle Farodin a ukázal na čenich vlka, kterého Mandred hladil.

Nuramon měl za to, že je to krev.

Člověk se podíval blíž. „Je to zmrzlá krev. Podívejte, jak je čirá!“

Nuramon si všiml zvláštního stříbrného lesku, který se v ní mihotal, nedovedl však určit, zda tento lesk je vlastností krve, nebo je způsoben mrazem.

Všichni si krev pozorně prohlíželi. Mandred poznamenal: „Kanec je zranitelný. Zítra ho vystopujeme a všechno mu to vrátíme!“

Farodin rozhodně kývl. Nuramon a Brandan přitakali rovněž.

Jen Vanna neříkala nic. Prohlížela si čenich svého vlka, který vypadal také jako potřísněn krví.

„Co je s tebou?“ zeptal se Farodin.

Kouzelnice se zvedla, opustila vlka a sedla si mezi Nuramona a Farodina. Zatvářila se ustaraně a zhluboka se nadechla. „Dobře mě poslouchejte! Tohle není obyčejný elfí lov. A já to také neříkám jen proto, že jsme tak žalostně selhali a ztratili dva naše druhy, kteří jsou mrtví.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Mandred. „Víš snad něco, co my nevíme?“

„Nejdřív to bylo jen tušení. Zdálo se mi ale tak nemožné a pochybené, že jsem mlčela a rychle ho potlačila. Cítila jsem přítomnost, která byla jiná než všechno, co znám. Když jsme sledovali stopu kančího muže, povšimla jsem si jeho pachu. A znovu tu bylo to tušení, jenže zápach mi jako důkaz ještě nestačil. A když jsem pak konečně stála kančímu muži tváří v tvář a viděla, jak s ním naši vlci bojují, když jsem se podívala do jeho modrých očí a on použil magii, aby způsobil Lijeme ta strašná zranění, už jsem věděla, s čím máme do činění. Ale stále ještě jsem si to odmítala přiznat. Ale teď, když vidím tuto krev, neexistuje už žádná pochybnost…“ Umlkla.

„O čem?“ naléhal Mandred.

„Tobě, Mandrede, to snad mnoho neřekne, ale stvůra, které říkáš kančí muž, není nic jiného než Devanthar, jeden z démonů ze starých časů.“

Nuramon byl ohromen. To nebylo možné. Ve Farodinově i Brandanově obličeji viděl stejný úlek, který cítil i on sám. Nuramon sice věděl jen velmi málo o Devantharech, ale i z toho mála chápal, že to jsou stvoření tmy a stínu, která se upsala chaosu a ničení. Albové kdysi s Devanthary válčili a všechny je vyhubili. Tak se aspoň tradovalo v pověstech, ale v těch bylo démonům věnováno jen málo slov. Říkalo se, že dokážou měnit podobu a že jsou velice mocní čarodějové. Pravděpodobně jediná královna věděla, jak to s nimi ve skutečnosti je. Nuramon si ale nedokázal představit, že by je královna vědomě vyslala do boje vůči takovému stvoření. To, co Vanna říkala, nemohla být pravda!

Farodin se strnulým výrazem pohlédl ke kouzelnici a vyslovil nahlas, co si Nuramon myslel: „To je přece nemožné! Ty to víš.“

„Ano, přesně totéž jsem si také říkala. Dokonce i když jsem to stvoření viděla jasně před sebou, nechtěla jsem tomu věřit a namlouvala jsem si, že se musím mýlit. Ale krev s viditelným stříbrným leskem mi otevřela oči. Tato bytost je skutečně Devanthar.“

„Nu, ty jsi kouzelnice, ty znáš vědění Starých,“ řekl Farodin, ale neznělo to nijak přesvědčivě.

„Co tedy máme dělat?“ zeptal se Brandan tiše.

Vanna se vyhnula tázavým pohledům ostatních. „Jsme elfí lov, musíme ho dovést až do konce. Budeme tedy bojovat proti stvoření, které je i pro Alby rovnocenným protivníkem.“

Z Mandredovy tváře mluvilo zděšení. Teď teprve se zdálo, že pochopil, o čem Vanna mluvila. Očividně se o Albech a o jejich moci vědělo i mezi lidmi. Možná také, že pro Mandreda byli něco jako bohové.

„Ještě nikdy žádný elf Devanthara nezabil,“ namítl Farodin.

Nuramon si s Farodinem vyměnil pohled a ještě jednou musel pomyslet na svůj slib Noroelle. „Tak tedy budeme první,“ řekl rozhodně.

Šepot ve stínech

Farodin se stáhl nazpět do stínů na okraji lesa. Už to nebude dlouho trvat a poslední hlídka bude u konce. Rozhodli se, že ještě před svítáním zruší tábor, vyhledají Devantharovu stopu a budou ji sledovat. Tentokrát zůstanou pohromadě. Podruhé se už nesmí stát, aby si s nimi stvůra pohrávala a využívala jich jako vnadidel.

Oheň dohořel až do hromádky tmavého popela. Elf se nedíval přímo do světla, aby si nepokazil noční vidění. Ozvalo se tiché chrápání. Mandred opravdu usnul! Od té chvíle, co se včera z vysokého útesu přesvědčil, že jeho vesnice není zpustošena, se člověk změnil. Navzdory vší hrůze, kterou až dosud zažili, zůstal klidný. Očividně byl stále ještě pevně přesvědčen, že elfí lov nestvůru zabije. Dokonce i poté, co mu Vanna řekla, proti komu vlastně vytáhli. Naivní důvěra člověka v elfí lov měla v sobě až cosi dojemného.

Náhle Farodin postřehl jakýsi pohyb. Ani ne dvacet kroků od něj se pod stromy pohnul stín. Farodin zvedl luk, který měl v klíně, nechal ale zbraň ihned klesnout. Kmeny a hustý porost znemožňovaly přesný výstřel. Nestvůra ho chtěla zřejmě vydráždit, ale on se nedal zlákat.

Vyndal z toulce dva šípy a zastrčil je do sněhu před sebe. Tak mohl v případě potřeby střílet rychleji. Kdyby se Devanthar pokusil zaútočit na tábor od kraje lesa, měl by možnost vystřelit na něj aspoň třikrát. Nezranitelný démon určitě nebyl! Bylo na čase, aby zaplatil za všechno, co spáchal.

Farodin zamžoural. Byl stín, který naproti pod stromy zahlédl, opravdu ta stvůra? Nebo si z něho ztropilo žert jen světlo? Když jste se příliš dlouho dívali do tmavého lesa, pak jste ve světle mohli vidět opravdu všechno.

Seber se, napomenul se v duchu elfí válečník. Lehká bríza zavanula nad zasněženým krajem. Někde hluboko v lese praskla pod tíhou sněhu větev. Jeden z vlků zvedl hlavu a pohlédl k levému okraji lesa, tam, kde Farodin předtím zahlédl stín, vyrazil ze sebe slabé zakňučení a položil hlavu naplocho na sníh.

Po dobu jednoho výdechu setrvával ve vzduchu nepříjemný, štiplavý zápach. Pak se ztratil a zůstala jen vůně chladu a sněhu.

Očekávám tě v horách, Farodine s krvavýma rukama.

Elf se vyděšeně vytrhl z myšlenek. Ta slova… Ozývala se kdesi uvnitř v něm.

„Ukaž se!“ Jeho hlas nebyl víc než šepot. Ještě nechtěl vyplašit ostatní.

A zase nachytám někoho z vás samotného, vysmíval se hlas v jeho hlavě. Ty jsi na sebe velmi pyšný, Farodine. Nebylo by moudřejší probudit tvé druhy?

„Proč bych měl dělat to, co ty očekáváš? Předvídatelnost je nejvěrnější družka porážky. Proč bychom se měli sejít na místě, které jsi zvolil?“

Je důležité, dělat věci na správném místě a ve správný čas. Ty přece také pečlivě plánuješ místo a čas, když cestuješ ve službách královny.

„Proto také vím, proč to nebudu poslouchat,“ řekl elf.

Mohu každého z vás zabít pouhou myšlenkou. Jste sotva víc než slabý odraz Albů. Doufal jsem v něco víc, když jsem toho člověka poslal do Albenu.

Farodin pohlédl k tábořišti. Ještě stále bylo slyšet Mandredovo tiché chrápání. Měl věřit slovům nějakého Devanthara? Měla královna se svým podezřením pravdu?

Myslíš, že by člověk dokázal vlastní silou projít branou?

„Proč bys měl svého posla uvádět v nebezpečí života?“

Aby to vypadalo přesvědčivě. Nevěděl, v čích službách stojí. Tak nemohla královna v jeho slovech odkrýt žádnou lež.

„Když chceš naši smrt, tak bojujme spolu hned teď a tady. Probudím ostatní!“

Ne! Zeptej se Mandreda na Luthovu jeskyni. Tam vás budu čekat za tři dny v poledne.

Farodin uvažoval, zda by neměl démona ještě chvíli zdržet a pak vzbudit ostatní. Vlci možná Devanthara zranili. Proč se neukazoval, když se cítil neporazitelný? Měli by ho zabít tady a teď! Nenechá se zlákat k žádnému pochybnému obchodu!

Jediná moje myšlenka má moc zabít, Farodine. Nevyzývej mě k tomu!

„Proč tedy ještě žijeme?“ zeptal se elf sebejistě.

V tomto okamžiku Brandanovo srdce přestalo bít, Farodine s krvavýma rukama. Tvé pochyby ho zabily. Nebudete-li za tři dny v horách, pak zemřete všichni. Považoval jsem tě za válečníka. Dobře si rozmysli, zda chceš zemřít s mečem v ruce před očima nepřítele, nebo jako Brandan ve spánku. Myslíš, že jsi v boji obzvlášť zručný? Snad že bys mě mohl i zabít? Očekávám vás.

Sotva tři kroky odtud vystoupila mezi stromy mohutná postava. Farodinova ruka sjela k meči. Jak jen se mohl Devanthar připlížit tak blízko, aniž ho zpozoroval? Nebylo slyšet žádný šramot, nebylo vidět stín mezi stromy. Dokonce ani hnilobný zápach, který z démona vycházel, nijak nezesílil.

Kančí muž sklonil hlavu, jako by ho posměšně zdravil. Pak znovu zmizel on i jeho stín.

Farodin se vyřítil vpřed. Pod jeho nohama hlasitě skřípal ztvrdlý sníh. Ani ne za dva údery srdce byl tam, kde démon právě před okamžikem stál. Ale Devanthar byl už dávno pryč. Ve sněhu nebyly žádné stopy. Nic neukazovalo, že tu stvůra před chvilkou stála. Byla snad postava jen falešný obraz? Chtěl ho tak démon odlákat? Farodin rychle pohlédl k tábořišti. Jeho druhové stále ještě leželi u ohně zabalení do dek a spali. Všude kolem byl klid.

Ve starých ságách se říkalo, že Devanthar může už jedním slovem lhát dvakrát. Farodin by dal mnoho za to, aby byl schopen prohlédnout, co vězí za tou výzvou, aby přišli do jeskyně.

Ochladilo se. Bouchal se rukama do stehen, aby vyhnal strnulost z prstů. Pak se vrátil zpět ke stromu, o nějž si předtím opřel luk.

Vytáhl ze sněhu šípy a pečlivě je zkontroloval. Na kančího muže si vybral ty válečné, které měly plochý list s dovnitř ohnutými zpětnými háčky. Špice byly na šípovém dříku upevněny jen volně. Když někdo zasažený chtěl šíp vytáhnout z rány, uvolnily se od dříku a zpětné háčky zůstaly vězet v mase. Farodin si vroucně přál, aby aspoň jeden z těchto šípů nalezl cíl v těle kančího muže.

Opět pohlédl k ohni. Musel mít jistotu! „Mohou jedním slovem lhát dvakrát,“ zašeptal tiše. Když se nyní vracel k tábořišti, dělal vlastně přesně to, co od něj démon očekával. Tak tomu bylo už od chvíle, kdy prošli Aikhjartovou branou do Jiného světa.

Farodin vzal luk i toulec a přistoupil k ohni. Ve vzduchu kolem tančily jemné ledové krystalky. Nikdy ještě nezažil tak ledovou zimu. Jak jen mohli lidé žít v této nehostinné zemi? Položil zbraně na pokrývku a pak poklekl vedle Brandana. Stopař se ve spánku otočil na bok. Na rtech mu pohrával úsměv. O čem se mu asi zdálo?

Nebude Brandana v jeho snech rušit. Už se chtěl odvrátit, když zpozoroval v jednom stopařově ústním koutku malý ledový krystal. Zmateně se sklonil a zatřásl lovcovými rameny.

Brandan se nepohnul. Jeho úsměv ze spánku se stal posmrtnou maskou.

Staré rány

„Nechť vás oheň převede temnotou.“ Farodin přidržel pochodeň u hranice, kterou navršili. Plameny jen pomalu šplhaly nahoru nad nařezané smrkové větve a hustý bílý dým stoupal k obloze. Větve v sobě nesly vůně lesa, jehličí a pryskyřice.

Farodin se odvrátil. Pracovali hodiny, než hranici navršili. Protože nemohli s mrtvým kentaurem pohnout, přinesli nakonec Brandana a Lijemu sem k němu.

Mandred klečel vedle ohně. Jeho rty se němě pohybovaly. Člověk Farodina překvapil. Zdálo se, že si ze srdce oblíbil Aigilaa, jako by to byl jeho bratr. A to v tak krátké době!

Znovu zavál vítr. Kouř z hranice je zahalil jako nějaký hustý závoj, přinášeje s sebou i dlouho již ve vzduchu visící pach pálícího se masa.

Farodin potlačil nával nevolnosti. „Musíme vyrazit. Utíká nám čas.“

Nuramon naň vrhl vyčítavý pohled, jako by mu tím chtěl říci, že nemá srdce. Nebo snad něco tušil? Vanna nedokázala určit, na co Brandan zemřel. Farodin ostatním část svého dialogu s Devantharem zamlčel. Řekl si, že jim nebude brát odvahu. Neměli vědět, že Devanthar dokáže zabít pouhou myšlenkou! Možná že to byla lež. Možná že Brandan zemřel na něco jiného. Stačilo, že se s tímto prokletím trápil sám.

„Tak pojďme!“ Mandred se zvedl a oklepal si z kalhot sníh. „Pojďme za tím zmetkem a zabijme ho!“

Fjordlanďanova slova zněla ve Farodinových uších jako hrozivé zasyčení. Královna se musela mýlit. Tenhle Člověk je určitě nezradí. Byl jen oběť Devanthara tak jako oni všichni!

Elf se vytáhl do sedla. Náhle se cítil nesmírně unavený. S důvěrou ho opustila i větší část jeho sil. Nebo to byl pocit viny? Žil by ještě Brandan, kdyby on, Farodin, tak dlouho neváhal? Pohlédl na vlky. Už je doprovázeli jen dva z divokých lovců. Měli oháňky bojácně stažené mezi zadníma nohama a drželi se těsně u lovců, když družina opouštěla paseku.

Farodin nasměroval hnědáka k člověkově boku. „Co je to za místo – Luthova jeskyně?“

Mandred nakreslil ve vzduchu ochranné znamení. „Místo velké moci,“ zašeptal. „Luth, tkadlec nití osudu, tam prý strávil jednu dlouhou zimu. Tehdy bylo tak chladno, že stěny jeskyně od jeho dechu zbělely.“ Válečník vystrčil vpřed vousatou bradu. „Je to svaté místo. My tam s kančím mužem určitě skoncujeme, protože bohové budou na naší straně, když…“ Člověk upřel pohled na vyleštěné ratiště kančího oštěpu, který ležel napříč přes sedlo před ním.

„Když co?“ skočil mu elf netrpělivě do řeči.

„Když nám dovolí vstoupit dovnitř,“ Mandred ukázal k severu. „Jeskyně leží vysoko v horách. Průsmyky a cesty budou hluboko pod sněhem. Teď uprostřed zimy tam nikdo nechodí.“

„Tys tam už ale někdy byl?“ zeptal se elf nedůvěřivě.

Mandred zavrtěl hlavou. „Ne, ale Železné vousy nám ukážou cestu.“

„Železné vousy? Kdo je to?“

Mandred se pousmál. „Žádní nepřátelé! Nikdo se jich nemusí bát. V žádném případě ne my. I trolové se jim klidí z cesty. Přinesli je kněží. Jsou vyřezáni ze dřeva posvátných dubů. Prostě obrazy bohů. Kdo chce vstoupit do Luthovy jeskyně, přinese jim oběť. Tak si získá jejich přízeň… aspoň většinou. Dřevěné sochy mají dlouhé vousy. Jako dárky se jim strkají dovnitř různé železné předměty. Hřebíky, nějaký starý nůž, rozbitý list sekery… Tak se z dřevěných vousů časem stanou železné.“

„Ty obdarováváš bohy hřebíky?“ zeptal se Farodin nevěřícně.

Mandred mu věnoval dotčený pohled. „My zde ve Fjordlandu nežijeme v nějakém bohatství. Železo je drahé. Takovou drátěnou košili, jakou na hradě tvé královny nosí každý strážný, si mohou v mé zemi dovolit jen knížata a králové. Naši bohové to vědí.“

A trolové se bojí železa, pomyslel Farodin, střežil se však své myšlenky nahlas vyslovit. Jejich zbraně byly vždy ze dřeva nebo z kamene. Elf si připomněl bitvu u Welruunu, když trolové zničili kamenný kruh, který vedl do údolí jejich královských jeskyní. Nepotřebovali žádné železo a ocel. Jejich vlastní síla stačila, aby pouhou pěstí rozbili kovovou helmu, ale dotek železa jim byl nepříjemný. A tak nabízelo brnění přece jen určitou ochranu proti těmto zloduchům. Kdykoliv na ně pomyslel, pocítil v nose žluklý zápach, který z nich vycházel.

„Musíte Železným vousům obětovat,“ vytrhl ho člověkův hlas z myšlenek. „I když na ně nevěříte.“

„Jistě.“

Farodin souhlasně kývl. Neměl se nechat rozrušit dávnou vzpomínkou. Aileen! Trolové ji zabili jen pět kroků od něj. Připomněl si její pohled, když ohromná kamenná sekera rozčísla její drátěnou košili, jako by byla jen z tenkého hedvábí. Sedm set let uplynulo, než mohl zase milovat. Po všechna ta staletí nepřestal doufat. V trolských válkách přišla o život celá Aileenina rodina, a tak trvalo dlouho, než se znovu narodila. A nikdo nemohl vědět, kde se narodí. Farodin strávil stovky let tím, že se učil vyhledávací kouzlo, a nakonec ji vypátral v Alvemeru. Vrátila se zpět jako Noroelle, ale on jí nikdy o jejím minulém životě neřekl. Chtěl, aby se do něj ještě jednou zamilovala, aby to byla čistá láska, a ne příchylnost zrozená z pocitu povinnosti staré sedm set let…

„Ty máš strach z trolů, že?“ Mandred se narovnal v sedle. Jeho ruka pohladila ratiště kančího oštěpu. „Žádné strachy. Tady před tímhle budou mít respekt. A z mého klanu mají také pořádný vítr. Nedokázali zabít žádného mého předka.“

„Pak mají asi tvoji předkové a já něco společného,“ odvětil Farodin a zašklebil se.

„Jak to myslíš? Už ses někdy s troly setkal?“ zeptal se člověk s jistou uctivou bázní.

„Sedm jich setkání se mnou nepřežilo.“ Farodinovi nezáleželo na tom chlubit se svými činy. Ani všechna trolí krev nemohla uhasit trpkou nenávist, která v něm planula po všechna ta dlouhá léta.

Mandred se pousmál. „Sedm trolů! Nikdo nemůže zabít sedm trolů.“

„Věř si, nebo ne,“ obořil se na něj Farodin. Prudce zatáhl za otěže, obrátil hřebce a úmyslně zůstal pozadu, až ho Nuramon a Vanna předjeli. Chtěl zůstat sám se svými myšlenkami.

Cesta do ledu

Mandred vsunul čtyři kroužky z řetízkového pletiva košile za jeden rezavý hřebík zaražený ve vousu Firnovy sochy. „Nafoukaná elfí pakáž,“ myslel si. Přirozeně žádný z nich pánu zimy neobětoval, když míjeli jednoho ze železných mužů. A teď měli potíže! Sněhová metelice byla stále hustší a jeskyni pořád ještě nenašli.

„Tak jdeš už, Mandrede?“

Válečník vrhl na Farodina hněvivý pohled. Tenhle byl nejhorší. Měl v sobě něco až děsivého. Někdy byl až příliš tichý. Takoví byli muži, kteří měli co skrývat, pomyslel si Mandred. Přesto vykoná oběť i za něj. „Promiň jim, Firne,“ zašeptal a udělal znamení Ochranného oka. „Přicházejí z místa, kde je uprostřed zimy jaro. Líp to neumějí.“

Válečník se zvedl, jen aby se hned nato těžce opřel o ratiště kančího oštěpu. Musel se nadechnout. Nikdy předtím nebyl tak vysoko v horách. Dávno již nechali za sebou hranici stromů. Zde nebylo nic kromě skal a sněhu. Když se nebe rozjasnilo, viděli docela blízko Vidlicový vous a Trolí hlavu, dva horské vrcholky, na nichž ani v nejparnějším létě sníh neroztál. Byli tak blízko bohům, že už i při lehké námaze lapali po dechu. Toto místo nebylo určeno pro lidi!

Mandred sáhl po otěžích kobylky. Jak se zdálo, jí chlad nijak nevadil a také si nemusela namáhavě razit cestu hlubokým sněhem. Nezáleželo na tom, jak křehký a lámavý byl zledovatělý pancíř na starém sněhu, nikdy se neprobořila, právě tak jako oba vlci a elfové. Nechávali ho jet vpředu, takže to byl on, kdo určoval tempo. Bez něho by určitě postupovali vpřed dvakrát rychleji.

Mandred se umíněně zapřel proti ledovému větru. Letící sníh ho píchal do obličeje jako ostré kostěné jehly. Mžoural a pokoušel se, jak jen to šlo, chránit si rukama oči. Snad nebude vítr ještě horší.

Vyšplhali nahoru po jednom dlouhém ledovcovém jazyku, který byl nalevo od nich lemován spoustou příkrých skaních srázů. Daleko nad jejich hlavami narážela bouře s vytím do skalních cimbuří. Snad to tam nahoře opravdu vyje jen bouře, pomyslel si Mandred zaraženě. V zimě by se tu mohli zdržovat trolové…

Válečník se ohlédl nazpět k elfům. Nezdálo se, že by jim zima nějak zvlášť vadila. Určitě tu působilo nějaké kouzlo, které je chránilo. Ale on si nebude nijak stěžovat, a už vůbec ne se o něco prosit!

Brzy se setmělo. Netrvalo dlouho a museli si odpočinout. Nebezpečí, že by se ve tmě mohli zřítit do nějaké trhliny v ledovci, bylo příliš velké. Zatracené počasí! Mandred si bezděky přejel dlaní přes čelo. Obočí měl ztvrdlé sněhem. Musí přesvědčit ostatní, že už nemá smysl hledat dál. I kdyby se nikam nezřítili, mohli by ve vánici jeskyni těsně minout, aniž by ji zpozorovali.

Náhle se zarazil. Zachytil cosi jako hnilobný zápach! Ten mu ihned připomněl povědomý pach bestie. Zamžoural do vířivých sněhových vloček. Nic! Zdálo se mu to snad jen?

Jeden z vlků vydal dlouhé zavytí.

Bestie byla určitě zde! A někde blízko! Mandred pustil uzdu a oběma rukama obemknul ratiště kančího oštěpu. Kousek před ním se ze sněhu zvedl nezřetelný stín. „Za Aigilaa!“ zařval válečník.

Teprve v posledním okamžiku rozpoznal, co se to tam před ním tyčí. Další železný muž! Tentokrát se ale nezadíval nahoru po ledovci, ale pohled mu sklouzl přímo na skalní stěnu. Vedla tudy úzká stezka. Příliš úzká, než aby se po ní mohli vyšplhat koně.

„Tady to je!“ přistoupila k němu Vanna a ukázala nahoru po skalní stezce. „Někde tam se kříží několik albských stezek a tvoří albskou hvězdu.“

„Co je albská hvězda?“ zeptal se Mandred.

„Místo moci, bod, v němž se sbíhají dvě nebo i více albských stezek.“

Mandred si nebyl zcela jist, co tím mínila. Patrně to měly být cesty, které dříve často používali Albové. Ale co hledali v Luthově jeskyni? Přicházeli tam snad proto, aby vzdali poctu bohu?

„Cítím tu stezku už hodiny,“ pokračovala Vanna. „Jestliže se na tomto místě kříží sedm stezek, pak zde existuje brána.“

Válečník si elfku udiveně změřil. „Brána? Tam přece není žádný dům ani věž. Je tam jen jeskyně.“

Vanna se usmála. „Když to říkáš.“

Farodin se začal zabývat pokrývkou, kterou měl upevněnou za sedlem. Vytáhl odtud dlouhý meč a opásal si jeho závěsný řemen kolem boků. Brandanova zbraň! Pak pokrývku sroloval a přehodil ji přes hřbet svého hřebce.

„Koně si vyhledají nějaké místo chráněné před větrem a tam na nás počkají, pokud vydrží zimu,“ vysvětlila Vanna. Poškrábala menšího z obou vlků mezi ušima a konejšivě na něj promluvila. „Ty zůstaneš zde a budeš koně chránit před troly.“ Zamrkala na Mandreda.

Ostatní udělali to, co Farodin, a ochránili i zbylá zvířata dekami.

Těm už pravděpodobně dávno není tak zima jako mně, pomyslel si Mandred hněvivě. Poplácal svou klisnu po nozdrách. Podívala se na něj tmavýma očima způsobem, který se mu vůbec nelíbil. Věděla snad něco o jeho budoucím osudu? Koně by se tak smutně dívat neměli!

„Rozpářeme tomu zmetkovi břicho a pak budeme hledět co nejdřív odtud zmizet. Je příliš zima, než abychom se zde nějak dlouho zdržovali,“ řekl Mandred, aby sám sobě dodal odvahy.

Klisna mu přitlačila měkké nozdry do dlaně a tiše zafrkala.

„Jsi připraven?“ zeptala se Vanna tiše.

Místo odpovědi přistoupil Mandred ke skalní stěně. V šedém kameni byly vytesány úzké, počasím zvětralé schůdky. Válečník se po nich opatrně vydal. Pod jeho kroky skřípal led. Levou rukou se pevně přidržoval skály, aby měl potřebnou oporu. Schůdky byly čím dál užší, takže nakonec na nich noha jen stěží našla nějaké místo.

Mandredův dech namáhavě sípal, když konečně dorazil na konec skalního schodiště. Zde se před ním otevřela průrva. Její stěny byly tak blízko u sebe, že tudy mohl projít jen jeden muž.

Mandred v duchu zaklel. Kančí muž zvolil toto místo vskutku s rozmyslem.

Zde mu mohl čelit vždy jen jediný protivník. Daleko nahoře se v průrvě třepetalo narudlé světlo, které barvilo sněhové návěje na okolních skaliscích doruda, takže vypadaly jako zmrzlá krev. Mandred udělal ve vzduchu znamení Ochranného oka. Pak pomalu postupoval vpřed. V řídkém horském vzduchu se vznášel kouř. Někde tam nahoře hořel oheň, živený pryskyřičným smrkovým dřevem. Vůně pryskyřice překryla pach kančího muže. „Zatracený zmetek!“ uklouzlo Mandredovi bezděky.

Zatím pokaždé se kančímu muži podařilo nějak je překvapit. Téměř se zdálo, jako by se uměl udělat neviditelným. Jedině zápach prozrazoval jeho přítomnost. Mandred se opatrně kradl vpřed. Vysoko nad ním visel obrovský skalní balvan, zaklíněný mezi stěnami průrvy. Uzavíral cestu jako nějaké zřícené dveře. Mínila snad Vanna toto místo, když mluvila o bráně?

Z jedné ze skalních stěn se s rachotem sesunula suť. Mandred polekaně zvedl kančí oštěp. Něco nad ním muselo zřejmě vlézt do průrvy, ale v temnotě nemohl nic rozeznat.

Lidský válečník zpomalil. Úzká soutěska se poznenáhlu rozšířila do údolní kotliny. Sotva sto kroků odtud zel ve skalách tmavý otvor. Luthova jeskyně! Dno údolí bylo poseto skalními úlomky. Těsně u jeskyně planul oheň.

„Vylez ven a postav se nám!“ Mandred zvedl kančí oštěp vyzývavě nad hlavu. „Tady jsme!“ Jeho hlas se zvučně odrážel od skalisek kolem.

„On přijde, teprve až nás všechny bude mít právě tam, kde nás chce mít,“ prohlásil Farodin chmurně. Rozepnul sponu pláště a nechal ho sklouznout k zemi.

Mandred krátce uvažoval, má-li také odložit těžký kožešinový plášť. Mohl by mu v boji překážet. Ale bylo prostě až příliš zima. V případě potřeby mohl plášť vždycky mávnutím ruky odhodit.

Farodin začal opatrně postupovat vpřed. S kočičí obratností se proplétal mezi skalisky.

„Zůstaneme pohromadě,“ nařídil Mandred. „Tak se budeme moct lépe bránit.“ Vanna očividně vypadala, že má strach. Její oči byly doširoka rozšířené, jak pozorně sledovala okolí, a oštěp v její ruce se lehce třásl. Nuramon vstoupil do údolíčka jako poslední. Zbylý vlk se držel těsně po jeho boku. Měl sklopené uši a vypadal rozčileně.

„Už není nic, co bys nám o Devantharech mohla ještě říct, kouzelnice?“ zeptal se Mandred.

„Nikdo toho o nich moc neví,“ odpověděla Vanna stroze. „Pokaždé jsou ve starých ságách popisováni jinak. Někdy jsou srovnáváni s draky, jindy zase se stínovými duchy či s obrovskými hady. Znamená to, že mohou měnit podobu. O nějakém kančím muži jsem ale nikdy neslyšela.“

„To nám moc nepomůže,“ zamumlal Mandred zklamaně a pak sestoupil dolů do údolíčka také.

Farodin je už očekával u ohně. Vedle něj ležela velká hromada palivového dřeva, rozštípané stromové kmínky a zelené větve. Elf odsunul jednu větev stranou. Pod ní ležel kus tmavšího dřeva. Teprve na druhý pohled rozpoznal Mandred, co to je.

„Zdá se, že Devanthar nemá nějaký velký respekt před tvými bohy,“ poznamenal Farodin.

Mandred vytáhl zpod větví vyřezanou sošku. Byl to jeden ze železných mužů, tentokrát zpodobení samotného boha Lutha. Mnoho železných obětních darů bylo násilně ze dřeva vylámáno a zbyly tam po nich hluboké jizvy a zářezy. Mandred nevěřícně a užasle ohmatal zneuctěný idol. „Zemře,“ zamumlal výhružně. „Zemře! Nikdo se bez trestu nebude posmívat bohům! Viděls ho?“ vybafl na Farodina.

Elf ukázal Brandanovým mečem na vchod do jeskyně. „Mám za to, že nás očekává tam uvnitř.“

Mandred rozpřáhl ruce a pohlédl k noční obloze. „Pánové nebe a země! Dejte nám sílu, abychom se stali vaší trestající paží! Norgrimme, který řídíš bitvy! Pomoz nám zničit nepřítele!“

Obrátil se k jeskyni. „A ty, kančí muži, boj se mého hněvu! Předhodím tvá játra havranům a psům!“

Rozhodně vykročil k jeskyni a ještě jednou se poznamenal znamením Ochranného oka. Za vchodem se úzká skalní chodba ostře zatočila doleva a po několika krocích vyústila do jeskyně větší než slavnostní sál nějakého krále a naplněné smysly šálící krásou.

Uprostřed ležel velký skalní balvan. Před ním byla podlaha začerněná od sazí. Zde asi musel Luth sedávat u ohně, pomyslel si Mandred pln posvátné úcty.

Stěny pokrýval třpytící se led. Zdálo se, jako by někde v něm a za ním byla zachycena světla, vypadající jako malé třepetající se plamínky, která putovala nahoru na strop a po něm pak tam, kde se jejich třpyt odrážel ve stovkách ledových krápníků. V jeskyni bylo světlo jako na louce za slunečného dne.

Mezi krápníky vyrůstaly ze stropu dolů kamenné sloupy, aby se posléze spojily s mohutnými kamennými jehlami, které jim z podlahy čněly vstříc. Mandred nikdy předtím nic podobného neviděl. Vypadalo to, jako by zde rostla samotná skála stejně tak jako ledové rampouchy v zimě ze střech domů. Toto bylo opravdu místo bohů!

Mezitím vstoupili i tři elfové a užasle se rozhlíželi kolem sebe. „Cítím jen pět,“ zašeptala Vanna.

Mandred sledoval její pohled. Nebyl zde kromě nich nikdo jiný! „Pět čeho?“

„Na tomto místě se kříží pět albských stezek. Zasvěcenému se zde otvírá cesta mezi světy. Kdo nastoupí svou cestu na takovémto místě, ten se neztratí. Ale tato brána je zapečetěna. Nemyslím, že ji dokážeme otevřít.“

Mandred vrhl na elfku udivený pohled. Nerozuměl ani slovu z toho, co řekla. Obvyklý elfí blábol!

A vy také tyto dveře otevřít nemáte, protože vaše cesta končí zde, zazněl hlas v jeho myšlenkách. Zděšeně se obrátil. U vchodu do jeskyně stála mohutná postava. Kančí muž! Nyní se mu zdál ještě větší než v noci, kdy se s ním poprvé setkal. A přitom byla nestvůrná postava dokonce ještě sehnutá!

Hlava Devanthara byla hlavou divokého kance, hustě porostlá černými ostny. Jen jeho modré oči nepřipomínaly zvíře. Jiskřil v nich výsměch. Z tlamy mu vyčnívaly kly, dlouhé a ostré jako dýky.

Trup vypadal stejně jako trup statného muže, ale jeho paže byly až příliš dlouhé a visely mu téměř ke kolenům. Nohy vznikly spojením lidských údů a zadních běhů kance. Končily velkými, rozeklanými kopyty.

Stvůra roztáhla ruce a ze špiček prstů se jí vysunuly drápy. Mandredovi se při pohledu na ně udělalo nevolno. Kančí muž se proměnil! Tyto dlouhé drápy přece neměl, když ho a jeho tři druhy přepadl na pasece nedaleko Firnstaynu!

Vlk ze sebe vydal hluboké hrdelní zavrčení. Sklopil uši a oháňku zasunul mezi zadní běhy. Současně se jeho pysky stáhly dozadu a odhalily hrozivé tesáky.

Kančí muž zaklonil hlavu do týla a vyrazil mozek zmrazující výkřik, jakési duté vytí, které bylo stále jasnější, až posléze přešlo v pronikavé vřeštění.

Vanna si přitiskla ruce na uši a klesla na kolena. Bylo to kouzlo? Byla nestvůra i čarodějem? Mandred se vyřítil kupředu. K nohám mu spadl kus ledu. Zděšeně vzhlédl ke stropu. Ve stejném okamžiku se uvolnily ze stropu stovky ledových krápníků a začaly se řítit dolů jako nějaké křišťálové dýky.

Mandred vymrštil ruce nahoru, aby se chránil. Celá jeskyně se naplnila rachotem tříštícího se ledu. Něco ho škráblo na čele. Těsně před ním padl na zem krápník dlouhý jako mužská paže a zlomil se. Pak ho něco udeřilo do zad a nato i do týla. Bylo to jako rána kyjem.

Vanna ležela schoulená na zemi. Jeden krápník jí probodl stehno. Její kalhoty z jelení kůže byly prosáklé krví. Nuramon zřejmě dostal náraz do hlavy. Opíral se o kamenný sloup a zaraženě si třel čelo. Jen Farodin se zdál dosud nezraněn.

„Konec her!“ Elf vytasil oba meče a jeden hrozivě pozvedl. „Znáš tuto zbraň? Její majitel je mrtev, ale přece tě zasáhne! Vyříznu ti s ní život z těla!“

Místo odpovědi se kančí muž vřítil do jeskyně. Vanna se pokusila odplazit, ale už během jednoho úderu srdce byla stvůra u ní. Úderem hřbetem ruky ji srazila k zemi. Jedno z jejích kopyt se sneslo dolů a Vannina lebka praskla jako vínem naplněný hliněný džbán, který padl na kamenné dlaždice.

S pronikavým výkřikem se na netvora vrhl Nuramon. Devanthar reagoval překvapivě rychle. Svižným úkrokem stranou se vyhnul ráně mečem. Jedna z jeho drápatých rukou máchla dolů a rozpárala elfův plášť.

Mandred skočil dopředu a pokusil se kančímu muži vrazit oštěp mezi žebra. Úder prackou zasáhl list oštěpu a málem vyrazil válečníkovi zbraň z ruky. Na zemi pokryté úlomky ledu Mandred uklouzl a ztratil rovnováhu.

Vlk zaťal tesáky do jedné z nohou kančího muže, zatímco Farodin ve víru úderů zaútočil. Ale místo aby se vyhnul úderům meče, skočil netvor dopředu. Jedna drápatá ruka udeřila, Farodinovi se sice podařilo uskočit nazpět, ale drápy zanechaly čtyři hluboké šrámy na jeho levé líci. Vlk trhal zuby nohu kančího muže. Mandred zalitoval, že druhého vlka nechali u koní. Zde by jim byl mnohem více platný.

Bestie se otočila a uštědřila vlkovi silnou ránu do hřbetu. Mandred uslyšel ostré prasknutí. Zvíře bolestně zavylo. Jeho zadní nohy se s cukáním podlomily. Ještě stále zatínal tesáky do nohy kančího muže. Mezi černými osinami prýštila jasně červená krev. Jeden kopanec a vlk měl roztříštěnou čelist i zuby.

Kančí muž se divoce otáčel a uštědřoval rány všude kolem sebe. Nuramon se pokusil napadnout ho zezadu. Jedna rána prackou vyrazila elfovi z ruky krátký meč a druhá roztrhla jeho hrudní pancíř z dračí kůže.

„Nepřemýšlejte!“ vykřikl Farodin. „On zná každou vaši myšlenku. Nepřemýšlejte, co chcete udělat! Prostě ho napadněte!“

Mandredův kančí oštěp způsobil bestii hlubokou ránu hned pod žeberním obloukem. Se zuřivým supěním se stvůra otočila.

Válečník pozvedl zbraň, aby odrazil další ránu prackou, která mířila na jeho hlavu. Ratiště kančího oštěpu se pod silou úderu roztříštilo. Mandred byl odhozen dozadu. Ale ještě než bestie mohla vyrazit za ním, vztyčil se před ní Farodin. Divokými údery meče odehnal kančího muže od Mandreda a poskytl mu tak příležitost znovu se vzchopit.

Jarl pohlédl na zničenou zbraň. List oštěpu byl dlouhý jako krátký meč. Válečník odhodil neužitečnou polovinu ratiště stranou. Po jeho paži se dolů řinula krev. Nestačil si ještě ani všimnout, že ho kančí muž zranil.

Ve smrtícím tanci kroužili Farodin a kančí muž kolem sebe. Pohybovali se tak rychle, že se Mandred neodvážil zaútočit ze strachu, že by mohl Farodinovi překážet.

Elfův dech byl sípavý. Řídký vzduch! Mandred viděl, jak se Farodinovy pohyby postupně zpomalují! Se zaskřípnutím roztrhla drápatá tlapa drátěnou košili nad jeho levým ramenem. Současně se zvedl do výše Brandanův meč. Vystříkla krev a jedna pracka kančího muže zavířila ve vzduchu. Meč ji odsekl v zápěstí.

Kančí muž zaryčel a odskočil nazpět. Zrcadlil se to snad strach v jeho podivně modrých očích?

Farodin zaútočil znovu. Bestie sklonila hlavu a vrhla se vpřed. Její kly se zaťaly do Farodinovy hrudi a oba padli k zemi.

„Mandrede…“

Špička Brandanova meče projela netvorovým tělem a znovu se vynořila z jeho zad. A přece byl v bestii stále ještě život. S úděsem Mandred viděl, jak se vztyčila.

„Nuramone…“ Krev se vyřinula z Farodinových rtů. „Řekni jí…“ Jeho pohled se zakalil.

„Farodine!“ Jedním skokem byl Nuramon u kančího muže. Oběma rukama zvedl meč a nechal ho dopadnout na jeho nestvůrnou kančí hlavu. Se svistem sklouzla čepel dolů a zanechala za sebou hlubokou krvácející brázdu. Silou, kterou si úder vyžádal, se Nuramon zapotácel dozadu. V jeho obličeji byla vepsána čirá hrůza.

Ještě napůl skloněná se bestie bleskurychle otočila a rozběhla se za elfem. Ale pak se náhle zarazila.

Toto je poslední příležitost! pomyslel si Mandred. Rozhodnut přistoupil zezadu ke kančímu muži, popadl ho levicí za kly a trhl mohutnou hlavou do boku. Pravicí vrazil netvorovi oštěp do jednoho oka. Elfí ocel se hluboko zakousla do Devantharovy lebky.

Tělo bestie se naposledy vztyčilo. Mandred byl odmrštěn proti velkému balvanu, na němž prý kdysi sedával Luth. V hrudníku pocítil tupou bolest.

„Tvá játra budou žrát psi,“ vypravil ze sebe a rozkašlal se.

Sen

Nejdřív to byl příjemný sen, který Noroelle ve spánku dostihl. Její pohled klouzal po jarně svěžím okolí jejího domu a pak dál přes strmé pobřeží Alvemeru. Náhle však uzřela jakousi děsivou zimní krajinu, hory a husté lesy, které byly prosyceny zděšenými hlasy a výkřiky. Před kmenem jednoho mohutného dubu ležel mrtvý kentaur, žalostně rozervaný jako žádná bytost, kterou kdy viděla. Byl to Aigilaos. Náhle měla před očima Lijemu, ležící bez hnutí ve sněhu s obrovskou ranou v hrudi. Z Lijemy se pak stal Brandan, který strnulý smrtí ležel vedle táborového ohně, zatímco z lesa doléhaly skřeky zraněných vlků.

Noroellin pohled našel jeskyni z ledu, která byla naplněna hlukem. Nemohla vidět, kdo a s kým tam bojuje. Viděla jen ty, kteří byli sraženi a leželi na zemi. Byla to kouzelnice Vanna a pak jeden vlk. Najednou hluk ustal a Noroelle uviděla ležet na zemi Farodina. V hrudi mu zela hluboká rána a v jeho očích nebyl žádný život.

Noroelle křičela a křičela, až se jí nedostávalo dechu…

Pak se náhle znovu ocitla vedle prázdného trůnu v královnině sále. Rozhlížela se kolem, ale byla sama. Voda mlčela, stěny byly suché. Otevřeným stropem padalo dovnitř denní světlo. Noroelle se podívala dolů na sebe. Byla oblečena v bílé noční košili.

Pomalu se otevřely dveře. Bíle oblečené elfky, skrývající obličeje pod závoji, přinášely dovnitř dvoje máry. Noroelle věděla, koho to k ní nesou. Zoufale se odvrátila. Ten pohled by nesnesla.

Ženy přicházely blíž a blíž. Konečně se zastavily před schůdky ke trůnu. Noroelle koutkem oka pozorovala nosičky már, které tu stály němé a nehybné jako sochy. V žádném případě nechtěla vidět mrtvá těla svých nejmilejších. Ale oči ji neposlechly, nýbrž samy putovaly k mrtvolám Farodina a Nuramona. Zdáli se nezranění, ale nevykazovali jedinou známku života.

Noroelle, celá se třesouc, se rozhlédla kolem sebe, jako by zde mohl být někdo, kdo by jí přispěl ku pomoci. Ale nikdo tu nebyl. Pak viděla, jak po stěnách sálu stéká dolů krev. Vzhlédla vzhůru a pozorovala, jak krev tryská přímo ze zdroje, který tvořil pramen.

Rozběhla se pryč odtud. Opustila sál bočními dveřmi, které byly vyhrazeny královně. Běžela tak rychle, jak jen mohla, a nevěnovala žádnou pozornost tomu, kam ji nohy nesou.

Hned nato se nacházela znovu u svého jezera. Přistoupila k prameni a pocítila ulehčení, že zde našla jen vodu a žádnou krev. Přitom ale věděla, že je to jenom sen. Věděla však také, jak často ve snu vídala skutečnost. Měla strach před probuzením.

Po chvíli si klekla k jezeru a pozorovala svůj odraz na vodní hladině. Nic nezůstalo z toho, co v ní viděli Farodin a Nuramon. Její slzy padaly do vody a její zrcadlový obraz se v nich pozvolna rozplynul.

„Noroelle!“ zaslechla náhle za sebou důvěrně známý hlas.

Vstala a rychle se otočila. Byl to Nuramon. „Jsi to opravdu ty?“ Byl oblečen v kalhotách a v košili z prostého plátna a byl bos.

„Ano,“ odpověděl s úsměvem.

Noroelle se posadila na kámen u vody a pokynula mu, aby k ní přišel.

Usedl vedle ní a uchopil ji za ruku. „Ty jsi plakala.“

„Měla jsem ošklivý sen. Ale teď je to už pryč. Ty jsi tady.“ Rozhlédla se kolem. „Je to zvláštní. Všechno je tak jasné a určité. Jako by to ani nebyl sen.“

„Ty máš nad tímto snovým světem moc. Cítím to. Co chceš, se i stane. Bolest ti propůjčila tuto sílu. Probudila v tobě touhu.“

„Není to poprvé, co tě vidím ve svých snech, Nuramone. Vzpomínáš si, jak jsme se posledně v mém snu setkali?“

„Ne. Protože já nejsem ten Nuramon z tvých snů. Nejsem žádný obraz, který si ze mě děláš. Přišel jsem do tvého snu zvenčí.“

„Ale proč?“

„Protože se musím omluvit. Nesplnil jsem svůj slib. My se nevrátíme.“ Řekl to tak tichounkým hlasem, že zůstala zcela klidná.

„Pak to tedy byla pravda, to, co jsem předtím viděla?“

Kývl. „Elfí lov ztroskotal. Všichni jsme mrtví.“

„Ale ty jsi zde.“

„Ano, ale nemohu zůstat dlouho. Jsem jenom duch, kterého smrt odnese brzy pryč, než se jednou zase zrodím. Teď tedy už víš, co se stalo. A nedověděla ses to z úst nikoho jiného.“ Zvedl se. „Je mi to líto, Noroelle.“ Toužebně se na ni zahleděl.

Vstala. „Tys řekl, že mám nad tímto snem moc.“

Kývl.

„Pak mě vezmi za ruku, Nuramone!“

Poslechl.

„Zavři oči!“

I tentokrát se podřídil jejímu přání.

Noroelle pomyslela na svou komnatu. Často si v duchu malovala den, kdy sem Farodina nebo Nuramona zavede. A protože se jí to v bdělém stavu už nikdy nestane, rozhodla se, že se to odehraje aspoň ve snu. Vedla ho několik kroků přes louku a přála si, aby byla ve své komnatě. Náhle byly všude kolem ní zdi. Luční rostliny se změnily v břečťan, který se pnul vzhůru po stěnách a brzy už porůstal celý strop. Jezero zmizelo tak jako lípy; místo toho se země změnila v kamennou dlažbu a z ní vyrostly vzhůru jednotlivé kusy nábytku ze živého dřevěného pletiva. Zřídkakdy pocítila ve snech takovou moc. „Otevři oči, milovaný!“ řekla tiše.

Nuramon uposlechl a s úsměvem se rozhlížel kolem sebe. „Představoval jsem si to všechno jinak.“

„Jen ve snu je to tu tak velké. A že všude kolem rostou rostliny, by tě nemělo udivovat.“

Položil jí ruce na ramena. „Tak moc jsem si přál, abych mohl splnit svůj slib.“

„A já jsem si přála, aby mi osud neodepřel mé rozhodnutí. Vše, co nám ještě zbývá, je tento sen.“ Čekala, že něco řekne nebo udělá, ale Nuramon váhal. Již dávno by mu vyšla vstříc, kdyby se po celá léta nevyhýbal tomu, aby se jí byť dotkl. Bylo na něm rozhodnout se, toto právo by mu nikdy nemohla odepřít.

Když pak uvolnil poutka noční košile na jejích ramenou, Noroelle ulehčeně vydechla. Konečně se toho kroku odvážil! Podíval se jí do očí a jeho pohled byl náhle jaksi podivně cizí. Setkání s lidským světem Nuramona změnilo, zkušenost, kterou získal, byla zřejmě vážná a bolestná.

Košile jí sklouzla po těle a skončila na zemi.

Nuramon sklopil oči.

To neočekávala. Jistě, mohl být zvědavý, jak opravdu vypadá její tělo, které tak často ve snech opěvoval, ale nesklopil pohled až příliš rychle? Pak pomyslela na to, co řekl. Už brzy bude muset odejít. Nezbývalo jim mnoho času. A nic by nemohlo být horší než muset se rozloučit v nesprávném okamžiku.

Sevřel ji v objetí a zašeptal jí do ucha: „Odpusť mi. Nejsem už ten, koho jsi znala. Je pro mě těžké být zde. Jsem jen stín toho, kým jsem býval kdysi.“

Noroelle mlčela; nechtěla k tomu nic říct. Také se neodvážila představit si, jaká může být Nuramonova cena za to, že si na smrti vynutil několik okamžiků, které směl strávit zde. Ustoupila o několik kroků nazpět a čekala.

Nuramon se svlékl. Něco tu jaksi nesouhlasilo… Zkoumavě si ho měřila. Nebylo to v jeho těle, to bylo bez chyby. Rozpomněla se na to, co říkávaly ženy u dvora. Některé z nich toužily strávit s ním noc lásky. Nyní, když se před ní úplně odhalil, mohla více než kdy jindy pochopit, jak tyto ženy mohly zcela zapomenout na vše, co se o Nuramonově kletbě vykládalo. Nikdy si nepomyslela, že Nuramon vypadá jako jeden z legendárních minesengrů, o jejichž milostných dobrodružstvích ženy tak horují. Jak jen mohl skrývat toto dokonalé tělo?

Když na něj Noroelle pohlédla znovu, rozpoznala náhle, co na jejím milovaném nesouhlasí. V jeho rysech byla vepsána němá bolest. Musel toho mnoho přetrpět.

Plaše přistoupil blíž. Natáhl k ní ruku a dotkl se jí, jako by se chtěl ujistit, že je skutečná a že je opravdu zde. Pak ji beze slova pohladil po ramenou.

Noroelle rukama pročísla Nuramonovy husté vlasy a pak mu jemně přejela dlaní od krku až na hruď. Jeho kůže byla měkká a jemná. Objala ho a políbila. Zavřela oči a cítila, jak jí jeho teplé prsty přejíždějí dolů po zádech a zanechávají po sobě chladivý třes.

Společně padli na lůžko. Bylo to úplně jiné než ve světě bdění. Dřevěné pletivo bylo jemnější, zatímco vrstva měkkého listí, zastávající funkci matrace pod nimi, se zdála silnější. Nuramon listí jemně pohladil. Neviděl snad nikdy podobnou postel? Nebo se jen divil, jak je měkká?

Zarazili se a dlouho se na sebe dívali. Toto tedy byl konec jejich dlouhé cesty. Tak často snila o tomto okamžiku. A i když to byl jenom sen, cítila vše mnohem pronikavěji než kdykoli předtím.

Nuramon se dotkl jejích vlasů a něžně je promnul mezi prsty, aby je pak zlíbal. Dlaněmi jí pohladil tváře a pak hledal její hrdlo a místo, kde začínala její hruď. Tam se zarazil. Noroelle se naň podívala se vší láskou, které byla schopna. Mohl v jejích očích číst, že se smí odvážit všeho.

Náhle pocítila, jak jí jeho ruka zajela do žlábku mezi prsy a odtud sjela dolů až k pupku. Projelo jí mrazivé zachvění. Nebyla to ale jen reakce na jeho dotek, působila zde i magie. Nemohla říct, zda to byly Nuramonovy léčitelské ruce, nebo zda se toho účastnily i její kouzelné smysly. Patrně tu působilo obojí.

Nechal ruce sklouznout přes její boky na záda. Potom se od jejího těla odtrhl, ale zůstal tak blízko, že Noroelle mohla cítit teplo jeho prstů. Zavřela oči a klesla nazpět.

Cítila, jak se nad ni pomalu naklonil, jak jeho ruce něžně hladí její ňadra a pak i obličej. Nemohla pochopit, jak to, že je jeho tělo tak teplé. Muselo to být nějaké kouzlo, které teplo vyvolalo.

Když pocítila, jak jí jeho úd přejel přes stehna, objala ho nohama. Jejím tělem probíhal jeden zimničný třas za druhým.

Když pak do ní vnikl, zastavil se jí dech. Často snívala o milostných nocích s Farodinem nebo s Nuramonem, pociťovala mocnou touhu a někdy nacházela i naplnění, ale žádný sen nebyl na citové prožitky tak bohatý jako tento. Tentokrát byly všechny její kouzelné smysly probuzeny. Tak jako teď to muselo být i ve světě bdění. Tak by tomu bylo, kdyby…

Nuramon se náhle zarazil. Ráda by věděla, na co čeká. Otevřela oči a viděla jeho obličej skloněný nad jejím. Zíral na ni téměř plaše. Polekala ho snad tím, že se jí zastavil dech? Pohladila mu rukou vlasy a pak mu něžně přejela přes rty. Její úsměv mu měl říci vše.

Opatrně se v ní začal pohybovat.

V témže okamžiku se všechno před jejíma očima rozplynulo. Nevěděla, zda to bylo tím snem, nebo zda její nebo jeho magie zesílila jejich pocity a omámila smysly.

S každým Nuramonovým pohybem se jí zdálo, že kolem vzniká nějaký nový svět. Všude byly světla a barvy. Pak tu byl i jeho obličej. Objevoval se a zase mizel, a jí se to zdálo tak krásné jako nikdy. A jeho vůně! Připadalo jí, jako by vnímala všechny vůně, které vždy s Nuramonem spojovala: vůni lipových květů, moruší a starého dubu, na němž stál Nuramonův dům. Bylo jí, jako by nějaké kouzlo přeneslo tyto vůně z jejích vzpomínek sem do snu.

Rovněž tak přitažlivá byla Nuramonova měkká kůže. Zdálo se jí, že ji obklopuje jako nějaká měkká přikrývka a že zahřívá její stále ještě chladné tělo. Stejně tak mohla cítit, jak Nuramon dýchá.

Byl to dlouhý, klidný dech, který s požitkem vdechovala a ochutnávala.

Náhle se sama slyšela, jak šeptá Nuramonovo jméno, stále hlasitěji; nakonec tak nahlas, že byla sama sebou překvapená. A pak přišel výkřik! Všechny citové prožitky se spojily ve vrcholné extázi.

Probudila se náhle. Všechno to, co ještě před okamžikem cítila, zmizelo, prchlo spolu s chvějivým roztoužením jejího těla. Neodvážila se otevřít oči, aby viděla to, co už dlouho mohla tušit: že Nuramon je pryč. Chtěla po něm sáhnout, ale nešlo to. Chtěla vyslovit jeho jméno, ale nemohla pohnout rty. A když chtěla přece jen otevřít oči, víčka ji neposlechla. Byla polapena ve svém těle a ptala se sama sebe, zda se skutečně probudila, nebo zda ještě sní.

Najednou ucítila, že v její komnatě je přítomen ještě někdo další. Byl to snad vskutku Nuramon? Vrátil se k ní i ve světě bdění?

Ať už to byl kdokoliv, přiblížil se těsně k její posteli. Zřetelně slyšela jeho opatrné kroky. Zůstal stát a váhal tak dlouho, až si už nemohla být jistá, zda je ještě stále zde. Nakonec byla pevně přesvědčena, že je sama.

Náhle se před její komnatou ozvaly kroky, pak se otevřely dveře a ona uslyšela Obilein hlas volající její jméno. Její přítelkyně a důvěrnice přistoupila blíž, sedla si na okraj jejího lůžka a dotkla se jí. „Noroelle!“

Noroelle se zoufale pokusila znovu získat vládu nad svým tělem.

Obilee vstala a otevřela okenice. Pak se vrátila k Noroelle a přikryla ji.

Noroelle se rázem zastavil dech, zneklidněla a v příštím okamžiku byla už opět paní svého těla. Otevřela oči a prudce vzhlédla.

Obilee se polekala.

„Nuramone!“

Mladá elfka se musela pousmát.

„Měla jsem sen, Obilee.“ Noroelle uviděla vedle sebe ležet noční košili. A věděla, že okno zůstalo otevřené… „Bylo to víc než jenom sen. On byl zde… Byl opravdu zde!“ Zajíkla se. „Ale jestliže zde byl, pak…“ Pak elfí lov skutečně ztroskotal. Pak všechno bylo tak, jak jí to Nuramon řekl ve snu. Bylo po všem. Její milovaní byli mrtví.

Léčivé kouzlo

Nuramon stál jako oněmělý před mrtvým Devantharem. Démon musel něco udělat, ještě než ho Mandred zabil. Závan magie ho obklopoval jako stín. Ale nyní ležela stvůra na zemi nehybná a bez života. List Mandredova kančího oštěpu trčel z jednoho jeho očního důlku. Člověk klečel na zemi a těžce oddechoval.

Nuramon se otřásl. Konečně mohl zase jasně myslet. Otočil se a uviděl mrtvá těla Vanny a vlka. Farodin ležel na zádech; v jeho hrudi zela hluboká rána.

V okamžiku byl Nuramon u něj. „Farodine!“ vykřikl, ale jeho druh byl v bezvědomí. Dýchal jen mělce a jeho pulz byl sotva hmatatelný. I přes krvavé šrámy na tváři připomínal Nuramonovi jeho obličej tvář spícího dítěte.

Elf slíbil Noroelle, že se k ní oba zase vrátí. A nyní se mu Farodinův život doslova ztrácel před očima. S ustávajícím dechem pohasínala i naděje. Protože mrtvý se už nijak vyléčit nedal.

Nuramon uchopil ruku svého druha. Ještě nebyla úplně vychladlá. Stále v ní bylo možno cítit trochu životního tepla. Jeho matka mu kdysi řekla, že existuje jistý práh, odkud dítě Albů může už jen přihlížet něčímu umírání. Když prohlížel hlubokou ránu na Farodinově hrudi, byl si jistý, že mu už není pomoci.

Jeho druh se odvážil nemožného, aby je zachránil. Nuramon mu dlužil za svůj život. Musel se pokusit o vše, aby dluh vyrovnal a aby splnil slib, který dal Noroelle. Nyní bylo na něm, aby se i on odvážil nemožného. Je-li toto konec a není-li už možné to nějak zvrátit, tak ať aspoň zemře při pokusu Farodina zachránit.

Zavřel oči a ještě jednou pomyslel na Noroelle. Viděl před sebou její obličej a začal s kouzlem.

Bolest se dostavila okamžitě a pronikla mu hluboko do mozku. Zdálo se mu, že se každá žilka v jeho těle proměnila v rozžhavené vlákno.

Nuramon se slyšel, jak křičí. Něco mu stáhlo hrdlo. Musel bojovat o každý doušek vzduchu. Přestane snad dýchat, aby Farodin zase dýchat začal? Pak něco sáhlo po jeho srdci a nemilosrdně ho sevřelo. Bolest ho přemohla. Chtěl Farodina pustit, necítil však už, co dělá. Připadalo mu, jako by neměl tělo. Znovu pomyslel na Noroelle. Snažil se jen Farodina za každou cenu udržet naživu a vydržet muka, která mu to přinášelo. Nakonec už nevěděl, zda sám ještě žije, a nevěděl, jak je na tom Farodin. A rovněž tak nevěděl, kolik uplynulo času. Existovala jen bolest, která vyplňovala veškeré jeho vědomí i smysly. Vše, čeho ještě byl schopen, byla myšlenka: Nepustit!

Náhle se s úlekem vytrhl z koncentrace. Bolest se plynule stáhla zpět do jeho rukou. Točila se mu hlava a jeho smysly byly zmatené. Slyšel jakýsi hlas, jak ho volá jménem. Když pak vzhlédl, uviděl stínovou postavu toho, kdo s ním mluvil.

Trvalo chvíli, než poznal Mandredův hlas. „Zatraceně!“ naléhal člověk. „Tak už konečně něco řekni!“

„Noroelle!“ Jeho hlas zněl cize, jako by přicházel odněkud z velké dálky.

„No tak, udělej to pro mě! Zůstaň vzhůru!“

Nuramon náhle prohlédl a shledal, že stále ještě klečí vedle Farodina, dlaně má položené na jeho hrudi a pevně svírá jeho ruku. Brzy pocítil tep jeho srdce. Dech byl zase pravidelný. Před ústy se v ledovém vzduchu tvořila jemná pára.

Nuramonovi byla zima. Zdálo se mu, že snad všechny žíly v jeho těle se změnily v led. Zemřel, nebo se do něj život zase vrátí? Nedokázal si na to odpovědět.

Konečně se podíval Mandredovi do obličeje. Člověk ho pozoroval s uctivou bázní. „Ty jsi velký mistr kouzelník! Tys ho zachránil!“ Položil mu ruku na rameno.

Nuramon odtáhl ruce z Farodinovy hrudi a odpotácel se nazpět. Vyčerpaně vzhlédl ke stropu, pozoruje magický třpyt za ledem. Jen pomalu přicházel zase k sobě a vracel se mu klid.

Mandred sebou náhle trhl. „Slyšíš to?“

Nuramon nastražil uši. Jen jakoby okrajově vnímal jakési bzučení. „Co to je?“

„Nevím.“ Člověk vytrhl kančí oštěp z očního důlku mrtvého Devanthara. Ratiště zbraně bylo roztříštěné a zůstal z něho jen kousek v délce jedné paže. „Podívám se.“

Nuramon věděl, že ještě není konec. Musel se přesvědčit, je-li Farodin skutečně mimo nebezpečí. Unaveně se zvedl a prohlédl ho. Jeho druh klidně spal. Rána se zcela uzavřela. Nuramon mohl přímo cítit, jak se Farodinovy síly každým dechem vracejí. Podařilo se to! Splnil slib!

Od vchodu do jeskyně se ozval pronikavý skřípot, který nebral konce. Nuramon poděšeně sáhl po meči. Když přiběhl Mandred, nechal zbraň zase klesnout.

Člověk vypadal zneklidněný. „Něco je tu špatně!“

Nuramon vstal. Stále ještě se mu točila hlava. „Co je?“

„Pojď, podívej se na to sám!“

Nuramon následoval Mandreda pár kroků, pak se ohlédl zpět na Farodina. Jen nerad ho tu nechával v blízkosti mrtvého Devanthara. Ale Mandred vypadal velice rozčileně, a tak tedy spěchal za ním.

Když dorazil k východu z jeskyně, nevěřil svým očím. Cestu odtud blokovala silná ledová stěna, která dokonale zastírala jakýkoliv výhled ven. Na její venkovní straně v pravidelných intervalech přibývalo světla a pak ho stejným způsobem zase ubývalo.

„Co je to, Nuramone?“ zeptal se užasle Mandred.

„Nedokážu ti to říct.“

„Zkoušel jsem prorazit led oštěpem. Ale nejde to.“ Člověk pozvedl oštěp a vší silou udeřil špicí proti ledu, po němž se zaskřípáním sklouzl. Mandred přejel dlaní přes ledovou stěnu. „Ani škrábnutí!“ S očekáváním pohlédl na Nuramona. „Snad bys mohl použít své ruce a…“

„Jsem léčitel, Mandrede. Ne víc, a ne míň.“

„Vím, co jsem viděl. Přivedl jsi Farodina zpět od prahu smrti. Zkus to!“

Nuramon odmítavě potřásl hlavou. „Ne teď. Potřebuju klid.“ Elf dokázal zřetelně cítit kouzlo, které působilo v ledu. Byla to snad nějaká Devantharova pomsta? „Vraťme se zpět.“

Mandred neochotně uposlechl. Nuramon ho následoval a myslel na boj s Devantharem. Bili se dobře; člověk dělal svému lidu a elfové a vlci dětem Albů čest. Ale přece by neměli jen tak lehce zvítězit. Nebo se ve svém hněvu dokázali tak dalece překonat, že se pak v boji vyrovnali i Albům?

Když se vrátili na místo, kde se boj odehrál, Nuramon si pozorně prohlížel mrtvého Devanthara. Mandred si toho všiml. „Porazili jsme bestii. A ledovou zeď rozbijeme také!“

Člověk se mýlil. Ale odkud by to také měl vědět? Devanthar byl nepřítel Albů. Kdyby chtěli své vítězství skutečně správně zhodnotit, potom by se museli měřit podle Albů a ptát se sami sebe, jak by asi tuto situaci komentoval nějaký Alb. A právě to dělalo Nuramonovi starosti. Alb by mohl připustit jen jediné…

„Zmrzneme tu!“ prohlásil Mandred a vytrhl Nuramona z myšlenek. Seděl i s oštěpem u Farodina. „Tady nenajdeš klid, Nuramone. Musíme se dostat přes tu ledovou stěnu, dokud máš vůbec ještě nějakou sílu.“

„Uklidni se. Dám se do pořádku, tak jako Farodin. A proto tu nezmrzneme.“

Člověk se stále ještě tvářil ustaraně.

„To platí i pro lidi.“ Nuramon si přisedl k lidskému válečníkovi, odvázal Noroellin váček od opasku a otevřel ho. „Tady, vezmi si!“ Ukázal Mandredovi moruše.

Jarl váhal. „Ty se chceš se mnou rozdělit o to, co ti s sebou dala tvá milovaná?“

Nuramon kývl. Bobule měly v sobě kouzelnou moc. Když dokázaly nasytit elfa a vyvolat u něj příjemný pocit, pak u člověka budou určitě působit jako pravý zázrak. „Bojovali jsme bok po boku. Považuj tuto morušku za dárek od Noroelle. Až se s námi vrátíš, zahrne tě bohatstvím. Je velice štědrá.“

Oba si vzali jednu moruši. Mandred chmurně pozoroval Vannu a mrtvého vlka. „Existuje opravdu nějaký důvod považovat tohle za slavné vítězství?“

Nuramon sklopil oči. „Přežili jsme boj s Devantharem. Kdo to může o sobě tvrdit?“

Člověk se zatvářil vážně. „Já! Protože jsem proti němu bojoval už jednou. A už jednou jsem mu unikl. Ale ne proto, že bych byl tak dobrý, ale jen proto, že on to tak chtěl. A když tu teď vidím jeho mrtvolu, pak mohu jen stěží pochopit, že se nám podařilo to, co jinak dokážou jen Albové.“

Nuramon pohlédl na mrtvého Devanthara. „Vím, co si myslíš!“

„Albové! Pro vás jsou otci a matkami vašeho národa, ale pro nás jsou jako bohové. Ne naši bozi, ale rovni jim svou mocí. Vyslovujeme je jediným dechem: bohové a Albové!“

„Chápu.“

„Pak mi tedy řekni, jak jen jsme mohli dokázat přemoct tuhle bestii!“

Nuramon sklopil oči. „Snad jsme nemohli. Snad s námi udělala to, co udělala již dříve s tebou.“

„Ale leží zde. Zabili jsme ho!“

„Může ale být, že právě toho chtěl dosáhnout. Co když moje síla nebude stačit, abych rozbil zeď? Pak zde budeme muset zemřít.“

„Ale mohl nás přece vyřídit už dřív!“

„Máš pravdu, Mandrede. Nejde jen o tebe, protože by tě mohl zabít velice snadno. Jde o Vannu, Farodina nebo o mě. Jeden z nás má tady být možná zadržen.“

„Ale tys mi přece řekl, že duše dětí Albů putují zpět do svého světa. Když tady zemřete, pak se narodíte znovu.“

Nuramon ukázal ke stropu jeskyně. „Podívej se na ta světla. Toto je místo moci, které si Devanthar ne bez rozmyslu zvolil jako bojiště. Může být, že naše duše nikdy cestu ven nenajdou. Může být, že zde zůstanou uvězněny navždy.“

„Ale což nemluvila Vanna o nějaké bráně?“

„Ano. Myslela, že toto místo je podobné kamennému kruhu u tvé vesnice. Nyní je ale zdejší brána uzavřena. A Vanna řekla, že ji nemůžeme otevřít. Snad ji kančí muž navěky zapečetil, aby nás zde uzavřel.“

Mandred kývl. „Pak jsem to tedy byl já, kdo nás dostal do této situace. Kdybych nepřišel do vašeho světa, tak…“

„Ne, Mandrede. Nemůžeme uniknout osudu.“

„Ach, Luthe, jak to, žes dopustil, aby se to stalo zrovna ve tvé jeskyni? Proč předeš svá vlákna na náš rubáš?“

„Neříkej to! Ani o bytosti, kterou neznám.“ Nuramon pohlédl na Farodina. „Není to dnes poprvé, co jsme vykonali nemožné činy. Kdo ví, možná tu stěnu venku přece nějak zdoláme.“

Mandred mu podal ruku. „Přátelé?“

Nuramon užasl. Ještě nikdy v životě mu nikdo tak spontánně nenabídl přátelství. Chopil se Mandredovy ruky a současně uchopil i ruku spícího Farodina. Obě byly na dotek chladné. Poskytne jim teplo. „Vezmi jeho druhou ruku,“ vyzval Mandreda.

Člověk měl ve tváři údiv. „Nějaké kouzlo?“

„Ano.“

Seděli tu vedle sebe a Nuramon postupně vyměňoval jejich chlad za své teplo. A protože v něm stále vznikalo nové a nové a naproti tomu z těl obou druhů k němu proudilo stále méně chladu, mráz z těl Mandreda i Farodina brzy zmizel.

Po nějaké chvíli člověk přerušil mlčení. „Řekni, Nuramone, co si myslíš? Na koho z vás měl Devanthar asi spadeno?“

„Nevím. Snad měl povědomí o věcech, které se jednou mohou stát. Snad by se jednou z Vanny stala jedna z velkých kouzelnic. A Farodin je hrdina, o němž byl již složen mnohý epos. Kdo ví, co se stane z něho?“

„Opravdu zabil sedm trolů?“

Nuramon pokrčil rameny. „Někteří říkají, že jich bylo ještě víc.“

„Víc než sedm?“ Mandred nevěřícně pohlédl ke spícímu.

„On není ten, kdo by se svými činy vychloubal. A protože je tak skromný, cestuje ve službách královny jako posel.“ Nuramon mu to vždy tiše záviděl a nikdy nechápal, proč to Noroelle nepokládá za nic významného.

„A jaký důvod by měl tenhle zmetek zabít tebe?“ nadhodil Mandred.

„Kdo ví, jaké je vlastně jeho určení a čeho se týká? Ale teď už nechme řečí a uklidněme se. Nakonec ještě opravdu můžeme zmrznout.“

„Dobrá. Ale napřed mi musíš něco slíbit.“

„A co by to mělo být?“

„Nikomu ani slovo o tom, že jsme se tu dnes drželi za ruce.“

Nuramon se málem nahlas rozesmál. Lidé byli občas opravdu zvláštní. „Slibuji.“

„A já ti slibuji, že s Mandredem můžeš vždycky počítat,“ prohlásil člověk slavnostně.

Jeho chování Nuramona dojalo. „Děkuji, Mandrede.“ Jiní elfové by si přátelství s člověkem nijak zvlášť nepovažovali, ale pro Nuramona to znamenalo mnoho. Dlouho mlčel a přemýšlel a pak řekl: „Ode dneška jsi elfí přítel, Mandrede Aikhjarto.“

Dítě

Noroelle zavřela oči. Rok již uplynul od noci, v níž snila o milování s Nuramonem. A bylo to něco více než sen. V posledních čtyřech ročních obdobích v ní rostlo dítě. Dnes nastal den jeho narození. Cítila to tak zřetelně jako vodu, v níž se vznášela, nebo jako doteky Nixen, které byly u ní.

Zase oči otevřela. Byla noc a nebe bylo jasné a plné hvězd. V měsíčním světle se rodili elfové a do měsíčního světla se jednou také vrátí. Cítila, jak se chladná voda konejšivě dotýká jejích údů. Kouzlo pramene proniklo jejím tělem a dotýkalo se i dítěte v ní. Pohnulo se.

Jedna ze tří Nixen jí podepřela hlavu. Noroelle cítila, jak se její hruď v pravidelném dechu zvedá a klesá. Druhá z Nixen začala zpívat jednu z písní jejího vzdáleného domova, moře. Třetí však tiše setrvávala po Noroellině boku, připravená vyčíst jí z očí každé přání. Všechny přišly z Alvemeru, aby jí pomohly při porodu. Byly to důvěrnice mořské kouzelnice, jejíž jméno neznal žádný elf. Jejich nahá kůže jiskřila, jako by byla poseta drobnými diamanty. Noroellin pohled sklouzl ke břehu a pak na přilehlé louky, kde se v měsíčním světle třepetala křidélka nespočetných květinových víl.

Na břehu stály Obilee, královna a několik žen od dvora. Mladá Obilee se šťastně usmívala. V Emerellině obličeji se však nic nepohnulo. Tyto dva obličeje byly jako zrcadlo uplynulého roku.

Obilee vyprávěla staré příběhy o mužích, kteří po smrti navštívili své milované jako duchové, aby s nimi zplodili dítě. Královna se k tomu ale vyjádřila pochybovačně a stavěla se vůči tomu značně odmítavě.

Noroelle cítila, jak se dítě v jejím břiše znovu pohnulo. Spor s královnou ji momentálně zaměstnával daleko víc než otázka, bude-li moci být dítěti dobrou matkou. Znala příběhy, které Obilee za dlouhých zimních nocí vyprávěla. A věděla, kterou část z nich její důvěrná přítelkyně vždycky vynechala: dítě, které bylo takto zplozeno, mělo v sobě duši milovaného. Tato myšlenka budila v Noroelle strach, protože by to znamenalo, že Nuramon zplodil sám sebe. Byl by vlastním otcem a ona by byla matkou svého milence.

Úzkostlivě se sama sebe v duchu ptala, zda by dokázala být Nuramonovou matkou. Ale přece jen, jak tu tak ležela, znala odpověď: udrží si otce dítěte v paměti takového, jaký býval. A bude to dítě…

Bylo to všechno tak daleko! Její matka jí kdysi o porodu tolik vyprávěla. Ale nic ji nemohlo připravit na to, co cítila nyní. Jako by právě bylo vysloveno mocné kouzlo, dítě se začalo pohybovat. Její tělo se změnilo, to Noroelle cítila naprosto zřetelně. Roztahovalo se tam, kam se dítě roztahovalo, a stahovalo se tam, kam se dítě stahovalo nazpět. To se neustále opakovalo a Noroelle cítila, jak její lůno ve hře těchto změn, podobajících se přílivu a odlivu, přebírá do sebe magii vody zázračného pramene, aby uskutečnila konečnou změnu a připravila dítěti cestu ven na svět. Zřetelně cítila tlak, jak se usilovně snažilo narodit se.

Dokonce i čas se jaksi natahoval. Měsíční světlo na vodě, píseň Nixen, dítě – každá, i ta nejmenší maličkost – vše to zůstane navždy v Noroelliných vzpomínkách. Dýchala klidně, zavřela oči a nechala volný průběh tomu, co se mělo stát.

Náhle pocítila, že něco opouští její tělo a zanechává za sebou vlnu nových pocitů. Celé její tělo se rozvibrovalo a naposledy se změnilo. Pak uslyšela křik novorozeněte. Nedočkavě otevřela oči.

Nixena, která předtím zpívala, držela dítě tak, že nad vodou vyčnívala jen jeho hlava. Bylo tak maličké! Tak křehké! A křičelo jako o život.

Nixena se dotkla pupeční šňůry a očividně byla překvapená, že prostě odpadla. Noroelle věděla, že u jiných dětí Albů je nutno použít ostrý nůž, aby pouto s matkou bylo s konečnou platností přerušeno. „Chlapec,“ řekla Nixena tiše. „Je to… nádherný chlapec.“

Ostatní dvě Nixeny přitáhly Noroelle až ke břehu a tam ji jemně zvedly z vody. Usedla na plochý kámen a pohlédla na malou bytost, kterou zpěvačka stále ještě držela ve vodě.

Někdo položil Noroelle ruku na rameno. Vzhlédla a uviděla vedle sebe Obilee. Uchopila ruku přítelkyně, pak vstala a podívala se na sebe. Nepoškozené tělo. Co vše už neslyšela o porodech ostatních dětí Albů! Že to prý trvalo hodiny, nebo dokonce i celé dny plné námahy a bolesti. A že tyto bolesti bývají strašné a leží na tom podivuhodném zážitku jako děsivý stín. U Noroelle neprozrazovalo vůbec nic, že právě porodila dítě. Jen vnitřně se cítila vysílená a jaksi prázdná. Dítě jako by jejímu tělu chybělo.

Přispěchaly ženy ode dvora, vytřely Noroellino tělo do sucha ručníky jemnými jako lístky květů a pomohly jí obléci si bílé roucho. Obilee jí podala šátek, do něhož zabalí dítě.

Plná očekávání zírala Noroelle na Nixenu s novorozenětem. Konečně vodní paní vyplavala ven a podala jí dítě. Kůže novorozeňátka byla naprosto hladká a voda z ní stékala jako drobné perličky.

Noroelle vzala dítě do náruče a opatrně je zavinula do šátku. Zvědavě si je prohlížela. Mělo její modré oči a nyní už nekřičelo, protože asi vycítilo, že je u matky. Těch pár vlásků, které opatrně osušila, bylo hnědých, jako měl Nuramon. Ale její matka jí řekla, že její vlasy byly při narození také hnědé a teprve po letech ztmavly. Dítě bylo ve všem po ní. Jen uši se zřetelně lišily. Byly sice trochu delší, ale v žádném případě ne špičaté. Ale i to se mohlo ještě změnit.

Náhle stála vedle Noroelle královna. „Ukaž mi to dítě, abychom zjistily, zda nese duši jistého elfa.“

Noroelle pozvedla chlapečka ke královně. „Zde je můj syn.“

Emerelle natáhla ruku, chtějíc se dotknout čela dítěte. Ale náhle ucukla zpět. V jejím obličeji se zrcadlil úlek. „Toto není Nuramonovo dítě. Zmýlila ses, Noroelle. Není to ani elfí dítě.“

Novorozeně začalo znovu křičet.

Noroelle zděšeně před královnou ucouvla a přitiskla si syna k hrudi. Pokusila se dítě uklidnit.

„Podívej se na jeho uši!“ řekla Emerelle.

Jistě, uši dítěte byly na normálního elfa až příliš kulaté. Ale časem mohou nabýt obvyklého tvaru. Co ji však znepokojilo mnohem víc, byla skutečnost, že Emerelle nechtěla v dítěti vidět Nuramona. „Jsi si jistá, že v mém synovi nesídlí Nuramonova duše?“

„Dítě se ti velmi podobá, ale není to syn elfího otce.“

Noroelle rozhodně zavrtěla hlavou. Královna se musela mýlit! „Ne! To není možné! Nemůže být. Byl to Nuramon, který mě tehdy v noci navštívil!“

„Je to tak, jak říkám. Dobře mě poslouchej!“ Emerelle na ni namířila prst. Ještě nikdy se nikdo u ní nesetkal s tak hrozivým gestem. „Do tří dnů přineseš syna před můj trůn! Tam pak rozhodnu, co s ním a s tebou.“ S těmito slovy se královna odvrátila a i s doprovodem břeh jezera spěšně opustila.

Noroelle se chtěla obrátit na Nixeny. Ale ty zmizely. Pohlédla na louky kolem jezera. I malé luční víly byly pryč. Zůstala s ní pouze Obilee.

Přítelkyně přes ni přehodila plášť. „Nic si z toho nedělej, co o tobě ostatní říkají. Hlavně že máš krásného syna.“

Noroelle pomyslela na královnina slova. „Měla by ses ode mě…“ Zatočila se jí hlava.

Obilee ji podepřela. „Pojď, povedu tě.“

Společně odešly.

Měl to být nejkrásnější den v Noroellině životě. A teď bylo vše úplně jinak. Královna jí nahnala strach. Co asi myslela tím, že rozhodne, co s chlapcem i s ní? To znělo jako ortel. Mohla ji snad Emerelle odsoudit, aniž věděla, co se oné noci před rokem stalo? Kdo jiný by měl být otcem dítěte, když ne Nuramon? Navštívil ji snad nějaký jiný syn Albů, omámil ji a zmocnil se jí, zatímco spala? Noroelle pohlédla dítěti do očí a nedokázala na to ani pomyslet. Dokonce i s neobvykle tvarovanýma ušima to byl hezký chlapec. Královna se musela mýlit!

Poprvé v životě Noroelle paní nedůvěřovala. Emerelle před ní něco tajila. Viděla to na jejím obličeji. Na krátký okamžik tam Noroelle rozpoznala cosi jako strach.

„Vezme ti Emerelle dítě?“ zeptala se Obilee znenadání.

Noroelle se zděšeně zastavila. „Cože?“

„Vyděsila mě. Myslíš, že říká pravdu?“

Noroelle pohladila syna po tvářičce. „Jen se na něj podívej! Vidíš snad v očích toho dítěte něco špatného?“

Obilee se musela usmát. „Ne. Je překrásný a tobě velice podobný.“

„Poslechnu královnu ve všem, co řekne. Jen jedno nepřipustím: aby se dítěti stalo něco zlého.“

Obilee kývla. „Ale jak se tedy bude jmenovat?“

„Je jen jedno jméno, které mu mohu dát.“ Noroelle dítě něžně políbila. „Nuramon,“ zašeptala.

Opuštěné údolí

Noroelle s dítětem v náručí běžela lesem. Byla noc a mezi stromy vál mírný větřík. Syn svíral v ručce její malíček. Byl zticha, jako by cítil přítomnost bojovníků, kteří se pohybovali velice blízko a hledali je.

Tady! Jeden mladý rudovlasý elfí bojovník zamířil přímo k ní. Měl na sobě dlouhou drátěnou košili. Vítr pohazoval jeho šedým pláštěm s kápí. Válečník se díval přímo jejím směrem. Měl pěkné zelené oči. Zmateně vraštil čelo. Asi něco cítil, ale Noroelle si byla jistá, že její zastírací kouzlo neprohlédne. Nakonec šel dál, jen po několika krocích se ještě jednou prudce otočil. Byl nyní tak blízko, že kdyby natáhl ruce, mohl se jí dotknout. A přece ji neviděl. Zavrtěl pochybovačně hlavou a něco si pro sebe zamumlal. Pak šel zase dál.

Bylo to pro Noroelle docela snadné vyhnout se ozbrojencům. Prošla uprostřed jejich řad, aniž byla spatřena. Mohli to být dobří bojovníci a výborní stopaři, ale kouzelníci nebyli. Nebylo to vůbec těžké obelstít je.

Když Noroelle narazila na vůdce oddílu, zastavila se a prohlížela si ho. Jako ostatní měl i on na sobě šedý plášť s kápí, který skrýval jeho obličej, ale dovoloval pohled na jeho lesklou zbroj.

„Jsi si jistý, žes královně správně rozuměl?“ zeptal se ho rudovlasý bojovník. „Nemohu tomu prostě uvěřit.“

Vůdce stál nehybně a zdánlivě zcela lhostejně. „Kdybys viděl její hněv, tak by ses takhle neptal.“ Jeho hlas připadal Noroelle povědomý.

„Ale proč poslala nás? Noroelle je přece kouzelnice, které se sotvakdo může rovnat. A mezi námi není nikdo, kdo by ji zde dokázal najít. Proč s námi královna nevyslala nějakého kouzelníka?“

„Protože nepočítala s tím, že se Noroelle proti její vůli vzepře. A to zatím ještě ani neví, jaký je náš příkaz.“

„Nevím, zda budu schopen příkaz provést.“

„Měl sis to rozvážit, než jsi královně složil přísahu.“

„Ale zabít dítě!“

Noroelle před bojovníky ustoupila hlouběji do lesa. Nechtěla uvěřit tomu, co právě slyšela. Posuzovala snad Emerelle po všechna ta léta špatně? Neodvažovala se ani pomyslet, že královna vyslala bojovníky, aby zabili její bezbranné dítě. Zajetí bylo to nejhorší, s čím počítala.

Co se to jen mohlo stát, že Emerelle vydala takový příkaz? Nebo byla vždy taková a ona si toho jen nevšimla?

Královna tím, že vydala tento neslýchaný příkaz k vraždě, ztratila veškerou její důvěru. Mohla přece počkat, až se Noroelle i s dítětem objeví v trůnním sále. Noroelle by se tam docela jistě dostavila, kdyby královna ještě předtím neposlala bojovníky přímo do jejího domu.

Noroelle nerozuměla jen jedinému: proč poslala výhradně bojovníky s mečem? Odpověď vůdce jí nestačila. Protože i kdyby si Emerelle nedokázala představit, že by se Noroelle mohla postavit jejímu rozkazu, proč by pak za ní posílala bojovníky? Za tím vězelo něco víc. Ale ať už to bylo cokoliv, Noroelle bylo nyní jasné, co musí udělat.

Nikdy nevydá syna královně a jejím nohsledům. Dopraví dítě na nějaké bezpečné místo. Existovalo jen jediné, kde je Emerelle jen tak beze všeho nevyslídí: svět lidí.

Vyšla z lesa a pomalu kráčela přes rozlehlé louky. Myslela na Farodina a Nuramona. Od doby, kdy oba před rokem opustili Alben, aby v lidském světě uspořádali hon na jednu krvelačnou stvůru, nebyl už její život stejný jako dřív. Jeden vlk z lovecké družiny se vrátil na královnin dvůr zraněný; němý posel krutého osudu. Krátce nato se vrátili i koně jejích milovaných.

Noroelle musela v této chvíli znovu pomyslet na svůj sen. Těla jejích nejmilejších nebyla nalezena. Ti, kteří po nich pátrali, přinesli zprávu, že vesnice člověka Mandreda nebyla napadena a zůstala bez jakéhokoliv poškození. Kdyby neměla podivný sen o Nuramonovi a kdyby se jí nenarodil jeho syn, nikdy by neuvěřila, že její milí jsou opravdu mrtví.

Noroelle šla celou noc a nikdo ji nespatřil. Když nad horami vyšlo ranní slunce, dorazila do osamělého údolí. Nesla syna v šátku uvázaném křížem přes rameno, těsně přitisknutého k hrudi. Po celou tu dobu byl klidný, a dokonce chvíli i spal. „Jsi hodné dítě,“ řekla mu tiše a pohladila ho po vláscích. Pak si na chvilku sedla do trávy a nakojila ho. Když byl nasycen, položila ho vedle sebe a pozorovala ho. Věděla, že to bude bolestné rozloučení. Ale byl to jediný způsob, jak syna zachránit.

Po chvíli se zvedla. Jiný svět! Překročí jeho hranici. Věděla toho sice dost o elfích stezkách, které vedly přes tři světy a navazovaly na sebe, ale nikdy těchto vědomostí nevyužila. Pevné brány, jako byla ta, přes kterou prošli její milovaní, nebyla cesta pro ni. Tam už Emerelle měla dávno postaveny stráže a bylo by také snadněji sledovat, kdyby k útěku zvolila takovou bránu. Na místech s velkou magickou mocí, jako tomu bylo u kamenného kruhu Atty Aikhjarta, křížilo se až sedm neviditelných cest, které magickým poutem spojovaly všechny známé světy. Když někdo takovouto mocnou branou prošel, dostal se vždy na stejné místo. Čím méně albských stezek se ale v místě brány křížilo, tím méně stálá byla brána do Jiného světa. Když se tudy někdo odvážil projít, nedalo se předem říct, kde se ve světě lidí ocitne. A ti, kdo nedisponovali žádnou větší kouzelnou mocí, mohli se dokonce ztratit v čase. Noroelle věděla, že se musí mít na pozoru, aby se to nestalo i jí. Jediná chyba a s krokem přes bránu mohlo současně proběhnout i sto let.

Navíc si musela dávat pozor i na to, aby zvolila stezku, která vede do lidského světa. Rozbitý svět nebyl její cíl, protože nebyl nic jiného než ruina, zbytky bojiště, kde kdysi Albové bojovali s nepřáteli. Toto bezútěšné místo mezi Albenem a Jiným světem sestávalo jen z pustých ostrovů, obklopených prázdnotou. Dnes sloužily jako místa vyhnanství nebo byly domovskými místy pro různé poustevníky, samotáře či jiné podivíny. Do takového vězení syna nepřivede. Proto také přišla do tohoto údolí.

Cítila zde albskou hvězdu sestávající ze dvou křížících se stezek. Zavřela oči a soustředila se na síly, jež tu působily. V případě, že by se Emerelle podařilo sledovat její stopu až sem, bylo nemožné vysledovat ji v Jiném světě, pomyslela si Noroelle. Mohla třeba stokrát projít touto hvězdou a stokrát by vstoupila do lidského světa pokaždé na jiném místě, protože pouto mezi světy zde bylo jen slabé. Faunův dub jí vyprávěl, že spojení se s každým úderem srdce jedenkrát přetrhne, aby se pak vzápětí znovu navázalo s nějakým jiným místem. Podle jejího názoru ukazovala tato okolnost na to, že zdejší konstrukce, spojující svět lidí s Albenem, byla kdysi natolik vážně otřesena, že se oba světy téměř od sebe oddělily.

Noroelle se podívala ke slunci. Daruje jí sílu. Nebude to magie vody, magie jejího jezera, nýbrž magie světla, která jí pomůže otevřít bránu. Pomyslela na světlo, které proniklo až na dno jejího jezera, a na jeho sílu, a změna se dala do pohybu. Neexistovalo už žádné zpět.

Slunce se začalo zmenšovat. Noroelle se rozhlédla kolem sebe. Všechno se změnilo. Barvy byly matnější, všechno vypadalo drsně, syrově a neostře. Stromy ztratily listí a byly nahrazeny novými, nejasnými stíny kmenů. Z jara se stala zima, z podzimní louky zasněžené pole. Hory se změnily v zaoblené pahorky. Brzy zmizela veškerá podobnost.

Toto tedy byl Jiný svět!

Bylo to děsivé místo. Noroelle se ptala sama sebe, jak asi Nuramon vnímal tuto krajinu, když sem poprvé přišel. Určitě musel být stejně ohromen jako nyní ona.

Byla sice zima, ale magie dodávala Noroelle teplo. Mohla jít bosá sněhem, aniž by pocítila chlad. Její syn by však bez jejího tepla zakrátko zmrzl. Začala pátrat po lidech.

Během cesty neviděla jediné zvíře. Zdálo se, že zima zastavila všechen život. Dlouho bloudila zasněženou krajinou, až narazila na osamělou zaječí stopu. Tento pohled ji uklidnil a ona pokračovala v cestě dále. Protože tam, kde byl život, existovala i naděje pro jejího syna.

Dlouho hledala lidi, až konečně spatřila, že za jedním hřebenem pahorků vystupuje tenký sloupec kouře. Následovala toto znamení a posléze objevila dům tak prostý, že prostější už snad ani nemohl být. Aspoň tak vypadal. Musela si přiznat, že nemá žádnou zkušenost s lidskými domy. Stavení bylo malé a ze dřeva. Trámy byly zkřivené a střecha rovněž křivá.

Noroelle se pomalu blížila k chatrči. S každým krokem měla větší strach, že by snad nějaký člověk mohl náhle otevřít dveře a vyjít ven.

Nevěděla, zda kouzlo, které ji i teď dělalo neviditelnou, dokáže oklamat i lidské oči. Zde musela být připravena na všechno.

Když došla ke dveřím, uslyšela, jak se nějaký kus nábytku skřípavě pohybuje po prknech podlahy. Čísi jasný hlas zpíval veselou píseň. Znělo to cize, ale melodie se jí líbila.

Noroelle políbila syna a tiše zašeptala: „Nuramone… doufám, že jednám správně. Je to jediná možnost. Žij blaze, synu.“ Nato sejmula z nemluvněte kouzlo neviditelnosti a položila je před dveře. Dítě zůstalo klidné a jen na ni neustále hledělo velkýma očima.

Teprve když se Noroelle odvrátila a udělala prvních pár kroků, začalo plakat. I jí vstoupily slzy do očí. Ale musela odejít! Bylo to jen pro jeho dobro!

Noroelle se skryla za blízkým stromem. Dítě teď plakalo tak srdceryvně, že na okamžik uvažovala, že se pro ně vrátí a zůstane s ním v tomto světě už navždy. Ale královna by je vystopovala. Noroelle věděla, že by musela použít magii, aby mohla ve světě lidí obstát. Ale každé kouzlo by rozkmitalo albskou stezku. A tak by už brzy na sebe upozornila královniny slídiče. Její syn byl ještě příliš malý, aby mohl využívat moc, kterou v něm Noroelle cítila. A protože ve světě lidí pravděpodobně neexistoval žádný mistr, který by ho učil, jeho dar se s největší pravděpodobností nikdy neprobudí, a tak zůstane před hněvem královny uchráněn.

Z úkrytu viděla, že dveře domku se otevřely a někdo vyšel ven. Byla to lidská žena. Elfka pozorovala ženu, která mohla být malému Nuramonovi novou matkou, zvědavě a zároveň zaraženě. Žena měla sice na sobě tlusté zimní oblečení, ale přesto dělala dojem, jako by i sama měla široké boky a ramena. Noroelle si vzpomněla na Mandreda. Zřejmě to byla lidská vlastnost, mít statnou postavu.

Lidská dcera se zatvářila udiveně a nevěřícně se začala rozhlížet kolem sebe. Určitě se asi ptala sama sebe, kdo jí to položil před dveře dítě a pak beze stopy zmizel. Váhavě se sklonila k Noroellinu synovi. Obličej ženy vypadal drsně a přísně. Měla nos jako knoflík a malé oči. Ale když se k dítěti naklonila, usmála se a bylo vidět, jak se v jejím obličeji zrcadlí vřelost srdce. Lidská žena utěšila dítě řečí, kterou Noroelle neznala. Ale slova zněla tak laskavě, že se dítě utišilo. Ještě jednou se pátravě rozhlédla, pak chlapečka zvedla a odnesla ho do domu.

Sotva se za ní dveře zavřely, pospíšila si Noroelle zpět k nim a naslouchala. Chtěla se ujistit, že se v ženě nezmýlila, i když věděla, že nemůže zůstat natolik dlouho, aby si úsudek definitivně potvrdila.

Slyšela ženin radostný hlas, který ke komusi mluvil.

Byl tam i muž. Ten se zdál být potěšen už méně. Jeho hlas byl plný pochyb. Ale po chvíli to vypadalo, že názor změnil. I když slova toho člověka zněla Noroelliným uším hrubě, měla pocit, že dítě je v dobrých rukou a v bezpečí. Nyní se musela postarat už jenom o to, aby královna syna nenašla.

Stáhla se opět pod ochranu stromů. Vlastně měla původně v úmyslu vrátit se k místu, na něž přišla, když vstoupila do Jiného světa. Nyní se ale rozhodla jinak. Chtěla to královně co nejvíce ztížit. Půjde celý den a noc, aby se od chatrče co nejvíce vzdálila, a teprve pak se pomocí kouzla vrátí do Albenu. Tam zvolí nejkratší cestu po elfích stezkách do Srdce říše a postaví se královně.

Královnin ortel

Královnini válečníci našli Noroelle u Faunova dubu. Vzdala se jim bez odporu, ale kde se nachází dítě, jim neprozradila.

Bojovníci s meči ji vedli ke královninu hradu. V čele oddílu kráčel vůdce; byl to Dejelon, bojovník tak věrný, že byl kdykoliv připraven sám sebe obětovat. Na elfa měl neobyčejně široká ramena, která nemohl zakrýt ani modrý plášť a dlouhé černé vlasy. Když se před nimi otevřely dvojkřídlé dveře trůnního sálu, Dejelon se zastavil. Před ním stanul mistr Alvias. Noroelle nepoctila starého elfa ani pohledem. „Následuj mě,“ řekl Dejelonovi. „Vy ostatní zde prosím počkejte.“

Noroelle se Alviasovu chování nedivila. Zřejmě se s ní od této chvíle mělo jednat jako s nepřítelkyní. Zůstala stát mezi veřejemi a vrhla rychlý pohled do sálu. Shromáždil se zde téměř celý dvůr. Všichni chtěli vidět příchod dopadené kouzelnice. Až do narození dítěte požívala stále rostoucí úcty, ale nyní bylo vše pryč. Dokonce i stromy se nechaly ovlivnit královniným hněvem. Faunův dub jí dal pocítit, že vše se stalo příliš rychle, než aby to mohl správně zhodnotit.

Noroelle vzhlédla ke stěnám sálu. Voda po nich s hučením stékala v pěnících se kaskádách. Královna si očividně chtěla být jistá, že je Noroelle jasné, jaká moc ji v trůnním sále očekává. Ale zatím se před ní ještě nikdy neměla zapotřebí předvádět. Noroelle věděla až příliš dobře, že se v Albenu nikdo nemůže s královnou měřit.

„Našli jsme ji u Faunova dubu,“ slyšela Noroelle velitelovo hlášení. „Nechtěla prozradit, kde je dítě.“

Voda na stěnách náhle vyschla a na sál se sneslo hrozivé ticho.

„Kouzelnice Noroelle se vrací zpět.“ Královnin hlas byl tichý, pronikl však přeplněným sálem až k ní. „A netuší, jak velké je zlo, které k nám přinesla. Jmenuj mi nějaký důvod, proč bych tě měla ještě někdy vpustit do svého trůnního sálu, Noroelle.“

„Abys nade mnou vyřkla rozsudek a pak mě odtud vyhnala.“

„Nahlížíš tedy, žes spáchala něco hanebného?“

„Ano. Postavila jsem se ti na odpor. A to nemůže udělat nikdo, kdo stojí pod tvou ochranou. Ale já zde nejsem jen proto, abych tvůj ortel vyslechla a přijala, nýbrž také proto, abych si stěžovala.“

Sálem proběhl šum. Ještě nikdo v Albenu si nedovolil se královně v přítomnosti jejího dvora tak otevřeně postavit. Noroelle však nemohla jen tak beze slova strpět, co Emerelle chtěla udělat jejímu dítěti. Udivilo ji, že královna veřejně svolala toto shromáždění, a tak vlastně zařídila, že se celá záležitost dostala na denní světlo.

„Pak tedy předstup před albenský trůn, jestli se odvážíš.“

Noroelle jen na okamžik zaváhala, pak ale prošla dveřmi a vykročila královně vstříc. Tentokrát jí byly pohledy všech, které míjela, lhostejné.

Před královnou se uklonila a krátce pohlédla stranou. Vedle mistra Alviase stála Obilee. Její přítelkyně se tvářila zoufale a zdála se být blízka slzám.

„Než rozhodnu, vyslechnu, co mi máš říct,“ řekla královna hlasem studeným jako led. „Říkalas, že si chceš stěžovat. O koho se jedná?“

Samozřejmě že o Emerelle samotnou! Ale přímého útoku na královnu se Noroelle před celým shromážděným dvorem nechtěla odvážit. „Žaluji Dejelona.“ řekla místo toho. „Protože před třemi dny přišel do mého domu, aby zabil mého syna.“

Noroelle viděla, jak válečník ztuhl. Věděla, že jednal na královnin příkaz, a byla zvědavá, jak daleko sahá jeho věrnost.

Královna krátce pohlédla na Dejelona, pak znovu na Noroelle, jako by se chtěla ujistit, zda je její bojovník ještě přítomen. „A podařilo se mu to?“

„Ne.“

„Co mám podle tebe udělat, Noroelle? Buď tak laskavá a v tomto případě mi tedy poraď.“

„Nechci žádné zadostiučinění ani nechci, aby byl Dejelon potrestán. Chtěla bych jen vědět, proč chtěl uhasit život mého syna?“

„Nuže, Noroelle, Dejelonova věrnost mu zabraňuje to říct, a proto chci odpovědět místo něj. Jednal na můj rozkaz.“ Mezi dvořany se rozšířil šepot. „Ale předpokládám, že tato odpověď ti nebude stačit, že? Ptáš se mě, jak já, královna vás všech, jsem mohla nařídit smrt jednoho dítěte Albů?“

„Je to tak.“

„A kdyby to nebylo žádné dítě Albů, nýbrž…“

Noroelle královnu přerušila. „Je to můj syn, dítě elfky! A tím pochází z Albů!“

Přítomní v sále byli očividně vzrušeni. Válečník Pelveric vykřikl hlasitě. „Jak se odvažuješ!“ a sklidil všeobecný souhlas.

Emerelle však zůstala zcela klidná. Zvedla ruku a znovu zavládlo mlčení. „Noroelle, jsi-li ty voda, pak otec toho dítěte je oheň.“

Noroelle poznala, na co královna naráží. Najednou pocítila podivný strach. „Prosím, řekni mi tedy, kdo je otec dítěte. Snad člověk?“ Musela pomyslet na kulaté synovy uši.

„Ne, mnohokrát už došlo ke spojení mezi lidmi a elfy. Ne, Noroelle.“ Zvedla se. „Poslyšte teď, co vám musím říct! Nic už není takové, jaké to bylo předtím. V oné noci, kdy Noroelle porodila dítě, dostalo se do pohybu něco, co musíme vší naší mocí zase ukončit. Tolik let jsme žili v bezpečí, i když jsme museli bojovat proti trolům či drakům. Vzpomínám si na dobu, kdy svět, který leží mezi naším a lidským, ještě vzkvétal. Znám tu nejsmrtelnější ze všech hrozeb. Nikdy nezapomenu, co mně dali vidět odcházející Albové: stala jsem se svědkem zániku Rozbitého světa. Viděla jsem poslední bitvu proti nepřátelům našich předků, proti Devantharům!“

Noroelle strnula. Nikdy předtím nebylo jméno starých nepřátel v tomto sále vysloveno.

„Bytost, kterou měli lovit tvoji milovaní, byl Devanthar,“ řekla Emerelle. „Když se jeden vlk vrátil z elfího lovu sem nazpět, bylo mi to jasné, protože utýrané zvíře neslo na sobě pach onoho zla, které mělo být už dávno poraženo a zničeno!“

„Pak tedy Farodina a Nuramona zabil Devanthar?“

„Přeji si, aby odpověď na tuto otázku byla jasná. Jedno je jisté: vyhrál, protože oné noci přišel k tobě a zplodil s tebou dítě.“

Noroelle byla královskými slovy úplně omráčená. To bylo nemožné! Snila o Nuramonovi… A nyní měla být tato snová vzpomínka změněna v úšklebek démona? Rozhlédla se kolem sebe a viděla hrůzu a ošklivost v obličejích přítomných. Válečníci za ní ustoupili. Dokonce i Obilee zbledla.

Královna mluvila dál. „Když jsem viděla to dítě, zmocnilo se mě temné tušení, kdo je jeho otec.“ Ukázala na kouzelné misky s vodou. „A když jsem se pak v pochybách podívala do vody, zjevil se mi Devantharův klam. Oné noci vnikl do Srdce říše, aniž jsme co zpozorovali.“

V sále byl stále větší neklid. Jeden Nuramonův strýc vykřikl: „A co když je démon stále ještě zde a tropí dál své neplechy?“

Královna udělala konejšivé gesto. „Otázka je oprávněná, Elemone. Ale ujišťuji tě, že zde byl jen oné noci a pak odešel do Jiného světa.“

„Ale mohl by se vrátit,“ namítl Elemon.

„Bylo mu jasné, že bych ho poznala, kdyby zůstal v Albenu příliš dlouho. Nu, protože o něm vím, uvidím ho, když se ještě jednou pokusí vniknout do našeho světa. Ne, moje albské děti, démon už svou setbu provedl. Jeho dílo je dovršeno.“

„Ale odkud sem přišel?“ zeptal se mistr Alvias, který se jinak jen zřídka přihlásil ke slovu. „Přece se říká, že všechny Devanthary Albové zničili!“

„Tento jediný musel bitvy nějak přežít.“

„Cos nám to jen udělala?“ obořil se Pelveric na Noroelle. „Jak ses jen mohla nechat od démona takhle oklamat?“

Královna vyslovila nahlas to, co si Noroelle myslela: „Její láska byla větší než rozum.“

„Co mám dělat?“ zeptala se nyní Noroelle tiše. „Když budeš žádat, vyhledám Devanthara a budu s ním bojovat.“

„Ne, Noroelle, to není tvá věc. Jen mi teď řekni, kde to dítě je.“

Noroelle hleděla k zemi. Cítila, že není správné dítě zradit. Neviděla v bezbranném novorozeněti nic démonického. Kromě toho by už ani ona sama cestu k synovi nenašla. „Nevím, kde je. Odnesla jsem ho do Jiného světa. A když tak teď o tom všem přemýšlím, chtěla bych raději o všem dalším pomlčet.“

„Ale je to přece démonské dítě, dítě jednoho z Devantharů! Toho, který možná zabil tvé drahé!“

„Mohla jsem se ve snu sice zmýlit, ale nikdy jsem nic neviděla zřetelněji než nevinu toho dítěte. Nepřipustím, aby se mu něco stalo!“

„Kterou branou ses dostala do Jiného světa?“

„Na jednom místě, kde se kříží dvě albské stezky.“ Noroelle věděla, že v Albenu existuje takových míst nespočet.

„Řekni mi, kde přesně je tato albská hvězda!“

„To udělám jen tehdy, když mi při všech Albech odpřísáhneš, že mému dítěti nehrozí nic zlého.“

Královna dlouho mlčela a měřila si Noroelle. „Tuto přísahu si nemohu dovolit. Musíme dítě zabít. Jinak nás může potkat velké neštěstí. Toto dítě se jednou naučí kouzlům. Je příliš nebezpečné nechat ho naživu. Ty jsi matka, a tak je musíš milovat, i když je to dítě démona. Ale uvaž, jakou cenu bude muset Alben za tvou lásku zaplatit, budeš-li mlčet.“

Noroelle váhala. „Když můj syn zemře, narodí se pak jeho duše znovu?“

„To je otázka, na kterou neznám odpověď. To dítě není ani Devanthar, ani elf. Pomysli na oheň a vodu! Může být, že se jeho duše mezi tím ztratí. Ale také se může stát, že ve smrti se duše tvého syna rozdělí a dítě Albů a dítě Devanthara se od sebe oddělí. Jen pak by se dítě Albů mohlo znovu narodit.“

Noroelle se zmocnilo zoufalství. Devanthar! Měla by cítit odpor, ale nemohla. Nedokázala vidět v synovi dítě démona. Přijala ho s láskou. Mohl být tedy špatný? Ne, matka ví vše o duši svého dítěte. A v synovi neviděla zlo. Ale neexistoval o tom žádný jiný důkaz než její slovo, všechno ostatní mluvilo proti ní. Věděla, že ortel královny by mohl stát život i ji. Měla však jistotu, že se narodí znovu. A tak řekla: „Protože by mé dítě mohlo mít jen tento jediný život, nesmím ho vydat na smrt.“

„Ale někdy je nutné zničit i to, co milujeme.“

„Mohu obětovat vlastní život nebo i duši. Ale o někom jiném nemám právo rozhodovat.“

„Tys to možná už i jednou udělala. Nevzpomínáš si na svoje slova? Cokoliv jim přikážeš, to pro mě udělají? Nebylas snad vyvolenou paní Farodina i Nuramona? Může být, že Devanthar jejich duše usmrtil. Takže jsi možná už jednou zničila to, cos milovala.“

V Noroelle se probudila zlost. „Ty jsi Emerelle, královna! A děkuji ti za to, žes odhalila, kdo byl mým návštěvníkem oné noci. To mi vrací naději, že Nuramon a Farodin žijí. O osudu mých drahých se neví nic jistého. Ale i kdybych je skutečně poslala do zkázy, pak jedině proto, že jsem neznala skutečné nebezpečí. A jak jsem mohla vědět něco, co nevěděla ani sama královna? Kdybych nyní zradila syna, pak bych teprve na sebe vědomě uvalila vinu.“

Emerelle nevypadala, jako by tento výbuch na ni nějak zvlášť zapůsobil. „To je tvoje poslední slovo?“ zeptala se jen.

„Bylo.“

„Odnesla jsi dítě do Jiného světa sama? Nebo ti při tom někdo pomáhal?“ Královna vrhla pohled na Obilee, která se strachy třásla.

„Ne. Obilee věděla jen to, že chci zachránit dítě před nebezpečím.“

Královna se obrátila k Dejelonovi. „Bránila ti Obilee nějakým způsobem v plnění tvého úkolu, nebo lhala?“

„Ne, na to měla příliš velký strach,“ odpověděl válečník a pak si Noroelle přísně změřil chladnýma šedýma očima.

Královnin pohled se znovu vrátil k Noroelle. „Pak tedy slyš rozsudek!“ Zvedla paže a voda rázem zase tekla ze svého zdroje. „Ty, Noroelle, jsi se obtížila těžkou vinou. Jako mocná kouzelnice jsi nedokázala rozlišit Devanthara od svého milence. Když pak v tobě rostlo démonovo dítě, nepoznalas jeho skutečnou podstatu. Tvá láska k synovi je tak velká, že bys za něj obětovala i národy Albenu. A z hlediska této skutečnosti stavíš život dítěte nad životy nás všech. Natolik ti jako ženě mohu a chci rozumět, ale jako královna nemohu tvé rozhodnutí akceptovat ani omluvit. Tys zradila Alben a nutíš mě, abych tě potrestala. Nebude to smrt s vyhlídkou na znovuzrození, nýbrž vyhnanství. Ale ne do nejvzdálenějších krajů nebo do Jiného světa. Tvým trestem je věčné vyhnanství na jednom z ostrovů Rozbitého světa. Brána do tohoto místa neleží v Albenu, a proto cestu k tobě nikdo nenajde.“

Noroellino srdce sevřel mrazivý strach. Toto byl nejhorší trest, jaký mohl děti Albů postihnout. Rozhlédla se po kruhu dvořanů kolem ní, ale v jejich obličejích nalezla jen ošklivost a hněv. Pak ale pomyslela na syna a vzpomínka na jeho úsměv jí dala sílu jít cestou, kterou jí určil osud, až do konce.

„Zůstaneš na tom místě navěky. Vyhledáš-li smrt, nemůžeš doufat ve znovuzrození,“ oznámila Emerelle bezvýrazným hlasem, „protože ani tvá duše nebude moci místo tvého vyhnanství opustit.“

Noroelle věděla, co to znamená. Nikdy neodejde do měsíčního světla. Dítě Albů nemohlo na takovémto místě nikdy najít své určení.

„Přijímáš tento ortel?“ zeptala se Emerelle.

„Přijímám.“

„Můžeš vyslovit poslední přání,“ řekla královna.

Noroelle měla přání mnoho, ale žádné z nich nemohla vyslovit. Přála si, aby se to vše nebylo přihodilo. Přála si, aby její milovaní byli zde, mohli ji zachránit a uprchnout s ní někam, kde by ji nikdo nenašel. Ale to všechno byly jen marné sny.

Pohlédla na Obilee. Byla ještě tak mladá! To, že byla její důvěrnou přítelkyní, jí bude v budoucnu určitě škodit. „Přeju si jen jedno,“ řekla konečně. „Nehledej v Obilee žádnou vinu. Je nevinná a má před sebou velkou budoucnost. Přijmi ji do své družiny. Nech ji mluvit za Alvemar. S jistotou, že se tohle moje přání splní, odcházím klidně.“

Emerelliny rysy změkly a její oči se leskly. Nepřístupný chlad se vytratil z jejího obličeje. „Toto přání ti splním. Užij si tohoto dne, aby ses rozloučila. Dnes v noci přijdu k tvému jezeru. Pak půjdeme.“

„Děkuji, má královno.“

„Teď jdi!“

„Bez válečníků?“

„Ano, Noroelle. Vezmi si Obilee a prožij den tak, jak sama chceš.“

Obilee přistoupila k Noroelle a sevřela ji v objetí. Pak bok po boku vyšly mezi řadami dvořanů ven. Noroelle věděla, že se do tohoto sálu už nikdy nevrátí. Každý krok znamenal vlastně loučení. Její pohled se ztratil v moři obličejů, známých i neznámých. Dokonce i ti, kteří ji při příchodu trestali přezíráním, měli nyní v obličejích vepsán soucit.

Loučení s Albenem

Noroelle vzala tři kouzelné kameny, které ležely na dně po všechna ta léta, a vrátila se zpět k Obilee. Mladá elfka seděla na břehu a bosé nohy si máčela ve vodě. Noroelle položila kameny na plochý balvan vedle Obilee. Pak se osušila o oblékla si zelené šaty. Byly to ty, které měla na sobě, když její milovaní odjeli na elfí lov.

Vypadalo to, že Obilee působí radost, že ji v nich vidí. Pozorovala jiskřící kouzelné kameny. „Jsou překrásné.“

Noroelle z nich vybrala diamant, almandin a smaragd. „Ten diamant je pro tebe.“

„Pro mě? Ale tys mi přece řekla, že je mám na…“

„Ano. Ale jsou tři. Tento patří tobě. Vezmi si ho!“

Noroelle neměla mnoho času, aby Obilee naučila tajemství kouzel. Kámen prokáže její žačce dobré služby. Byl pro ni jako stvořený.

Obilee držela krystal proti slabému světlu odcházejícího dne. „Udělám z něj základ řetězu. Neztratí pak své kouzlo?“

„Ne, neztratí.“

„Ach, Noroelle! Nevím, co si bez tebe počnu.“

„Ty to dokážeš. Faunův dub ti pomůže. Naučí tě to, co kdysi naučil i mě. Ollowain tě zasvětí do boje s mečem, protože jsi dědička Danee.“ Noroelle udělala všechny nutné přípravy; její přítelkyni se bude dařit dobře a bude o ni postaráno.

Nezapomněla ani na další věci. Pro sebe si sbalila do rance to nejnutnější. Víc nebude potřebovat. Pro rodinu v Alvemeru našla slova na rozloučenou, která jim Obilee osobně předá. „Pamatuješ si všechno, co jsem ti řekla?“ zeptala se mladé elfky.

„Ano. Tvá slova nezapomenu nikdy. Zapamatovala jsem si dokonce i tvá gesta a tón řeči. Bude to přesně tak, jako bys to říkala sama.“

„To je dobře, Obilee.“ Noroelle pohlédla na slunce, které už stálo nízko nad obzorem. „Teď už každým okamžikem přijde královna. A bude mít s sebou albský kámen.“

„Opravdu?“

„Ano. Potřebuje svou moc, aby vytvořila bariéru. Jinak bych mohla to místo poměrně snadno zase opustit.“

Obilee sklonila hlavu. „Chtěla bych jít s tebou, ať je to kamkoliv.“

„Buď rozumná, Obilee! Jsem navěky vyhoštěna. Proč bys měla zahodit svůj život i ty?“

„Aspoň bys pak nebyla sama.“

„To je pravda. Ale pak bych neplakala, že jsem sama, nýbrž kvůli tobě.“ Noroelle o krok ustoupila. Zoufalství v Obileině tváři ji dojalo. „Královna by nikdy nepřipustila, aby mě do vyhnanství někdo doprovázel.“

„Mohla bych ji o to poprosit.“

„Buď rozumná… Pomyšlení na to, že ty jsi tady, mi přinese útěchu. Když na mě budeš myslet, budeš určitě někdy smutná, ale vždycky si představ, že jsem s tebou a že na všem, co děláš, mám podíl.“

„Ale zůstanu-li zde, bude na mém životě ležet smutek jako dusící stín!“

„Pak musíš vždy přijít sem. Zde jsem strávila hodiny, které jsou pro mě ty nejdražší. Probudila jsem magii pramene a do jezera položila kouzelné kameny. Zde jsem byla šťastná s Farodinem a s Nuramonem. A také ty jsi mně byla zde představena.“

„A zde jsi také porodila dítě,“ řekla Obilee a zarmouceně pohlédla k vodě.

„Správně. Ale nevzpomínej na to se smutkem, nebo dokonce s hněvem. Miluji svého syna, i když je možná tím, co v něm královna vidí. A za to musím zaplatit. Ale ty… ty se můžeš z mých chyb poučit.“

Náhle Noroelle uslyšela kroky prodírající se trávou. Obrátila se tím směrem, a když v nadcházejícím soumraku rozpoznala známou postavu, zvedla se.

Emerelle měla na sobě volné modré roucho z hedvábí, zdobené stříbrnými a zlatými vlákny. Noroelle roucho neznala, a přitom už viděla mnoho královniných šatů. Do hedvábí byly vetkány starobylé runové znaky. V levici Emerelle držela přesýpací hodiny, pravice byla sevřena v pěst.

Teprve nyní Noroelle poznala, jaké kouzlo královna použila, aby jakékoliv vniknutí do místa jejího vyhnanství učinila nemožným. Poté, co ji královna přivede na ono místo, rozbije na jedné z albských stezek přesýpací hodiny a nechá vysypaná písková zrnka rozvát do všech světových stran. Nikdo je už nikdy nedokáže dát dohromady a hodiny tak neobnoví. Bariéra bude existovat navěky.

Pak jí Emerelle ukázala, co leží v její pravé ruce. Byl to hrubý kámen, do něhož bylo vyryto pět rýh. V nich se probudilo jakési rudé světlo. To byl albský kámen královny – kámen, pocházející od jejích albských předků. Noroelle si často přála, aby se na něj směla aspoň jednou podívat. Ale nikdy by si nepomyslila, že se to stane za takovýchto okolností.

Cítila moc, skrytou v kameni. Svou skutečnou sílu však ukrýval. Kdo o jeho tajemství nevěděl, považoval by ho určitě jen za jeden z kouzelných kamenů, jako byly ty v jejím jezeře. Ale ve skutečnosti měl kámen moc, o níž se Noroelle nikdy neodvážila ani snít. Celý Alben bral sílu z tohoto jediného kamene. S ním mohla královna otvírat či zavírat brány do jiných světů, vytvářet nové albské stezky nebo je ničit. A s jeho pomocí vytvoří nyní nepropustnou bariéru tam, kde leží brána k místu jejího vyhnanství. Albský kámen bude zeď a písek z přesýpacích hodin zámek jejího vězení.

Noroelle se obrátila k Obilee a naposled ji objala. „Jsi jako moje sestra.“ Slyšela, jak její přítelkyně začala plakat. I ona sama bojovala se slzami. Na rozloučenou políbila Obilee na čelo. „Žij blaze!“

„I ty žij blaze a často na mě mysli.“

„To budu.“ Nemohla už udržet slzy. Třesoucíma rukama vzala ranec a předstoupila před královnu.

Emerelle se na ni dlouze dívala, jako by chtěla v Noroelliných očích vyčíst, zda vyslovila správný ortel. Vypadala při tom tak důstojně, že jakákoliv pochybnost, kterou by snad Noroelle vůči královně chovala, nyní odplynula. Pak se Emerelle odvrátila a vykročila.

Noroelle se ještě jednou ohlédla na Obilee. Mladá elfka to v nejbližší budoucnosti určitě nebude mít lehké. Ale podaří se jí najít své určení, tím si byla Noroelle zcela jistá. Musela znovu pomyslet na Farodina a Nuramona. Řekla Obilee vše, co musela vědět, pro případ, že by se její milovaní vrátili. Její pocit při odjezdu elfího lovu byl správný – ona milované už nikdy neuvidí.

Vykročila za královnou, aniž vůči ní cítila hněv. Emerelle byla její paní a na tom se nic nezmění. Během uplynulého dne se sama sebe ptala, co by asi udělala, kdyby nešlo o jejího syna. A musela se přiznat, že by rozhodnutí královny zřejmě podpořila. Ale protože byla matkou toho dítěte, raději na sebe vzala nekonečné vyhnanství, než aby uškodila krvi své krve. A proto musela nyní opustit rodný svět. Nemohla svůj osud změnit, dokonce i když ji nikdy neuvede do měsíčního světla. Ještě jednou se ohlédla. Dokud existovalo její jezero, budou si děti Albů Noroelle kouzelnici pamatovat.

Sága o Mandredu Torgridsonovi

O Svanlaibovi a co v Luthově údolí nalezl

Svanlaib se jmenoval jistý muž, syn Hrafina z Tarboru. Bylo mu teprve dvacet zim a byl silný jako medvěd. Stavěl ty nejlepší lodě ve fjordu a pro své sousedy vyráběl podoby Tkalce osudu. Tu jednou přišel starý Hvaldred, syn Heldreda, a vyprávěl mu o Železných vousech, které stojí vysoko nahoře v horách na druhé straně Firnstaynu a ukazují cestu k jeskyni Tkalce osudu. A Hvaldred nyní také vyprávěl, že Železné vousy byly potupeny a Luthova jeskyně znesvěcena, a jak řekli moudří mužové, nikdo tam už nemůže Tkalci osudu obětovat.

Tu se Svanlaib velice rozhněval a řekl: „Pojedu do Firnstaynu, odejdu vzhůru do hor a jako první budu požadovat trest za tento zlý čin.“ Pak vytesal z jednoho dubového kmene podobu Tkalce osudu. A všichni v Tarboru obětovali Luthovi, takže Tkalci ze dřeva narostl železný vous. Svanlaib si potom sbalil věci, vydal se do Firnstaynu a vynesl Luthovu podobu sněhem a ledem na vlastních zádech nahoru. Viděl Železné vousy a obětoval jim, jak zvyk vyžadoval. Pak sledoval cestu, kterou mu Železně vousy ukazovaly, a dorazil po ní k Luthově jeskyni. Tu našel uzavřenou dechem ledu. Tehdy se rozzlobil ještě víc a pozvedl Železný vous, který vytesal z dubu. A Luth rozbil stěnu zimy tam, kde síly hrdiny nic nezmohly.

Svanlaib čekal; neodvažoval se do jeskyně vstoupit. Tu uslyšel hlasy a přicházející kroky a před něj předstoupil Torgridův syn. Byl mladý a měl rudé vlasy. A po jeho boku byli dva synové Albů. Byli to elfové z Albenu.

Tu se Svanlaib zeptal, kdo jsou ti, co přišli z jeskyně. Neznal totiž Torgridova syna. Ten ale řekl: „Jsem Mandred Aikhjarto. Syn Torgrida a Ragnhild.“

Tu Svanlaib užasl, protože se mnoho vyprávělo o Mandredu Torgridsonovi a o kančím muži, kterého lovil, a také o tom, že lovec i kořist před časem beze stopy zmizeli. Mysleli si, že se Mandred i s kancem zřítil do nějaké trhliny v ledovci. To vše že Mandred vykonal, aby zachránil svou vesnici.

Svanlaib se tedy zeptal mocného Mandreda, co se vlastně stalo. A Mandred osvoboditeli řekl, že muž, který byl i kancem, je mrtev. A poděkoval mu, že pomocí Luthovy síly rozlomil led, který vytvořila kouzla muže-kance. O elfech pak řekl, že mu pomáhali. Jejich jména byla Faredred a Nuredred. Byli to bratři a elfí knížata, kteří stáli v Mandredových službách.

Torgridův syn pak vzal Železný vous, který Svanlaib přinesl, a postavil ho na místo, kde stály ohořelé zbytky znesvěceného Železného muže, jenž nesl podobu Lutha. Na počest Luthovi pak k nohám boha položil hlavu kance.

Co se v jeskyni stalo, zůstalo Svanlaibovi skryto a teprve později vyšlo vše na světlo. Mandred tam mluvil s Luthem a elfové byli jeho svědky. Tkadlec osudu objasnil Torgridovu synovi jeho určení. A od onoho dne už čas neměl nad Mandredem žádnou moc. Ale Luth mu neřekl, jakou cenu za to musí zaplatit. Pak se tedy Mandred vrátil se Svanlaibem a s elfími bratry zpět do Firnstaynu.

Podle vyprávění skalda Hrolauga

svazek 2 chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 16 až 18

Cena slova

Jarní obloha byla tak jasně modrá, že Mandredovi vhrkly do očí slzy, když vzhlédl vzhůru. Konečně zase volný! Bez střídání dne a noci bylo těžké říct, jak dlouho byli v jeskyni. Ale nemohlo uběhnout více než několik dní. Muselo tu nicméně působit nějaké kouzlo, protože jak jinak by se dalo vysvětlit, že do jeskyně vstoupili za vrcholné zimy, a opustili ji na jaře?

Mandredův zrak sledoval orla, který s majestátnými rozmachy křídel v širokých obloucích kroužil vysoko nad ledovcem.

Zde v horách zima nikdy neustoupila. A přece jim slunce teple hřálo do obličeje, když přetrvavším sněhem putovali dolů do fjordu.

Jeho druhové byli zamlklí. Ráno pohřbili Vannu a mrtvého vlka do malé jeskyňky blízko u Luthova údolí. Elfové se mlčky zaobírali svými myšlenkami. A Svanlaib… na člunařovi bylo cosi zvláštního. Jistě, zčásti se jeho chování dalo vysvětlit uctivou bázní, kterou musel vůči elfům pociťovat. Kterému smrtelníkovi bylo kdy dopřáno potkat bytosti ze ság skaldů? Ale ve Svanlaibově chování bylo ještě něco jiného. Něco číhavého. Mandred doslova cítil mužovy oči na svých zádech. Svanlaib mu položil pár podivných otázek. Vypadalo to, že ho výrobce člunů zná.

Mandred se spokojeně zašklebil. Nebylo na tom nic divného! Vždyť ve jménu krále zabil sedm mužů a přilákal nepřemožitelného kančího muže do hor, a tam ho oštěpem zabil. Pohlédl na roztříštěné ratiště zbraně, kterou třímal v pravici. Pod dlouhým listem oštěpu visel těžký, zakrvavený vak. Byl zhotoven z jednoho kusu srsti zabité stvůry. Uvnitř byla Devantharova játra. Dodržím slib, pomyslel si Mandred chmurně.

Sestup z hor k fjordu trval tři dny. Dny, v nichž je každý krok přiváděl blíž k jaru. Větve dubů zdobila mladá svěží zeleň. Právě tak osvěžující byla i vůně lesů, i když noci byly stále ještě velmi chladné. Svanlaib kladl Farodinovi a Nuramonovi nesčetné otázky, týkající se Albenu. Mandred byl rád, že zůstal člunařova klábosení ušetřen. Přesto ho muž neustále sledoval. Kdykoliv se domníval, že ho Mandred nevnímá, pozoroval ho až dotěrně. Kdyby nás ten chlapík nedostal z jeskyně, už dávno by se seznámil s mými pěstmi, pomyslel si Mandred vícekrát.

Když konečně vyšli z lesů a od prvního výhledu na Firnstayn je dělila jen rozlehlá horská louka, Mandred nedočkavě zrychlil krok a téměř se rozběhl. Když dorazil na horský hřeben, odkud se mu konečně naskytl pohled dolů na fjord a na vesnici, jeho srdce bušilo divoce jako buben. Vysoko nad ním se vypínal útes s kamenným kruhem. Tam bude obětovat bohům! Ale teprve až sevře Freyu v objetí…

A svého syna! V Luthově jeskyni se mu o něm zdálo. Byl z něj urostlý mladý muž, oblečený v dlouhé drátěné košili. Bojovník s mečem, jehož jméno znali všude ve Fjordlandu. Mandred se bezděky usmál. To s tím mečem musel být určitě omyl. Opravdový válečník bojuje přece vždy se sekerou! Však on to už syna naučí.

Mandred byl udiven tím, kolik se během jeho nepřítomnosti vykonalo práce. Objevil tři nové dlouhé domy a přistávací lávka byla rozšířena a prodloužena o kus dál do fjordu. Bylo zde také více než třicet nových menších chatrčí. Palisády byly strženy a nahrazeny mnohem delším hliněným valem.

V zimě muselo do vesnice přijít několik nových rodin. Asi je z dosavadních domovů vyhnal hlad. Mandredova pěst se na ratišti kančího oštěpu sevřela pevněji. Pravděpodobně nastanou boje. Jarl se nestával jarlem jen podle dědictví krve. Tento titul si musel perně zasloužit a určitě bylo nyní ve vesnici několik horkokrevných mladých mužů, kteří se mu jeho postavení chystali pořádně znepříjemnit. Pohlédl na druhy, kteří už mezitím přešli horskou louku. Když se vrátí se dvěma elfy po boku, mnohý si to pořádně rozmyslí, než aby si s ním něco začal. Nuramon a Farodin s ním budou muset přijít do jeho domu, aspoň na jednu noc. Mělo by je vidět co nejvíc mužů. Pak by příběh o lovu na kančího muže měl reálnou šanci rozšířit se do konce léta až do těch nejvzdálenějších údolí Fjordlandu.

Nuramon vrhl toužebný pohled nahoru ke kamennému kruhu. Mandred však řekl: „Buďte tuto noc mými hosty, přátelé, a připijme si na památku mrtvých druhů.“ Krátce zaváhal, než dodal: „Prokázali byste mi tím velkou službu. Chtěl bych, aby vás viděli všichni mužové a ženy z vesnice.“

Oba elfové si vyměnili pohled. Byl to Farodin, kdo nakonec kývl. Společně pak zahájili sestup ke fjordu.

Od té chvíle, kdy vesnici spatřil, se však Mandreda zmocnil neklid, který nechtěl povolit. Přišla snad už Emerelle? Ne, to nebylo možné! Jeden rok, řekla. Zbýval mu ještě čas. Najde už způsob, jak svého prvorozeného zachránit!

Byla to ta vesnice… Něco ve Firnstaynu nesouhlasilo. Jaksi příliš rychle se rozrostl. I když nashromáždili bohaté zásoby na zimu, nikdy by nebyly schopny uživit tolik lidí. A střechy všech těch nových domů… Jejich dřevo bylo zčernalé a od hřebenů se táhly dolů bílé stružky racčího trusu. Dřevěné šindely vypadaly, jako by zažily více než jednu zimu.

Mandred pomyslel na své sny v Luthově jeskyni. Byly ponuré a naplněné řinčením zbraní. Setkal se v nich s troly a s mocnými válečníky a nakonec se viděl jet pod nádhernou bílou korouhví, na níž se skvěl jako erb mohutný zelený dub. Muži, kteří ho následovali, byli podivně vyzbrojeni. Měli na sobě zbroj, která sestávala výhradně ze železných plátů, a jejich obličeje byly skryty pod těžkými helmami. Připadali Mandredovi jako zeď z oceli. Dokonce i jejich koně byli chráněni pláty. Mandred měl taky takovou výzbroj. Válečník se bezděky pousmál a pokusil se chmurnou náladu zaplašit. To s tou zbrojí bylo přece dobré znamení! Znamenalo to, že jednou bude zřejmě dost bohatý, aby si mohl dovolit pořídit tolik ocelových brnění. Budoucnost se ukazovala jako dobrá. A brzy už obejme Freyu v náručí!

Když dorazili na břeh fjordu, zamával Mandred rukama a hlasitě a rozjařeně vykřikl, aby na sebe upozornil: „Hej, vy tam, poslouchejte! Zde stojí tři hrdinové a jeden poutník se žíznivými hrdly!“

Fjord zde byl více než sto kroků široký. Kdosi na přístavním můstku je zpozoroval a zamával jim v odpověď. Pak byl připraven jeden z kulatých kožených člunů, na nichž obvykle vyjížděli rybáři. Usedli do něj dva muži a začali pádlovat přes fjord, ale dost velký kus od břehu zastavili. Mandred ani jednoho z nich neznal a nikdy neviděl.

„Kdo jste? A co ve Firnstaynu chcete?“ zvolal mladší z obou mužů v člunu nedůvěřivě.

Mandred počítal s tím, že jim oba elfové asi nahánějí strach. Vysocí a dobře ozbrojení, nevypadali zrovna jako obyčejní poutníci. Ale že to nejsou ani lidé, nemohlo na první pohled nikoho napadnout.

„Zde stojí Mandred Torgridson a toto jsou moji druhové Nuramon, Farodin a Svanlaib Hrafinson.“

„Užíváš jména mrtvého, Mandrede!“ ozvalo se přes vodu. „V případě, že je to vtip, pak není Firnstayn vhodným místem pro takové žerty!“

Mandred se hlučně rozchechtal. „Žádná bestie Mandreda neskolila, to já jsem složil kančího muže!“ Zvedl oštěp vysoko nad hlavu, takže na něm bylo vidět zavěšený vak. „A zde nesu trofej. Vy oba musíte být cizinci! Přiveďte Hrolfa Černého zuba a starého Olava! Dobře mě znají. Nebo mi přiveďte Freyu, mou ženu. Ona vám už svou velkou naběračkou natluče lebku, když mě necháte čekat!“

Oba muži se krátce poradili a nato se s člunem znovu rozjeli a vytáhli ho na břeh. Oba si Mandreda podivně prohlíželi. „Ty jsi opravdu Mandred Torgridson,“ řekl po chvíli starší z obou hlasem plným uctivé bázně. „Poznávám tě, i když vypadáš, jako bys ani o den nezestárl od chvíle, kdy jsem tě naposledy viděl.“

Mandred si muže měřil; ještě nikdy ho neviděl. „Kdo jsi?“

„Jsem Erek Ragnarson.“

Mandred svraštil čelo. Znal kdysi dítě toho jména. Takového drzého rudovlasého spratka. Syna svého přítele Ragnara, kterého roztrhal kančí muž.

„Převezte nás,“ vmísil se Svanlaib. „A pohovořme si u džbánu s dobrou medovinou. Mé hrdlo je jako vyschlé koryto potoka a tohle není dobré místo, aby přijalo unavené poutníky. Aspoň na mě si snad ještě vzpomínáte, ne? Byl jsem u vás ve vesnici teprve před několika dny.“

Starší rybář kývl. Pak jim naznačil, aby nastoupili do člunu. Když nastoupili Nuramon a Farodin, všiml si Mandred, jak Erek pokradmu udělal znamení Ochranného oka. Poznal snad, kdo jsou?

Plavba přes fjord proběhla v tichu. Erek se stále ohlížel přes rameno. Jednou se už zdálo, jako by chtěl něco říct, pak ale jenom potřásl hlavou a znovu se odvrátil.

Už se stmívalo, když přistáli a připoutali člun k přístavnímu můstku. Mezi střešními hřebeny dlouhých domů stoupal kouř. Bylo tu cítit pečené maso a čerstvý chléb. Mandredovi se začaly sbíhat sliny. Moci se konečně zase pořádně najíst! Pečené a medovina místo moruší a čisté vody!

Pevným krokem přešel můstek. Bylo mu, jako by mu v břiše seděl velký, divoce křídly tlukoucí racek. Snad dokáže potlačit slzy, až přijde Freya.

Na konci můstku mu zahradil cestu velký pes. Varovně zavrčel. Z vesnice přiběhli další. Následovali je muži s oštěpy.

Mandred sundal vak z Devantharovy srsti ze svého kančího oštěpu a hodil psům krvavé cáry masa. „Tady, miláčkové! Něco jsem vám přinesl.“ Pak vzhlédl. Žádného z mužů kolem neznal.

„Mandred Torgridson se vrátil,“ prohlásil starý rybář slavnostním hlasem. „Byl to dlouhý lov.“ Velitelským gestem odehnal ozbrojené vesničany stranou. „Udělejte místo pro jarla Mandreda.“

Dobrý muž, pomyslel si Mandred. Sice ho neznal, ale s tím chlapcem Erekem nemohl mít určitě nic společného.

Stále více lidí se sbíhalo, aby zevlovalo na cizince. Mandred házel psům, kteří se mu otírali o nohy, kousky jater a nakonec jim hodil i kus srsti, který mu posloužil jako vak.

Že nepřišla Freya, ho přece jen trochu udivilo. Ale určitě musela napřed dodělat nějakou naléhavou práci. Jestli pekla chleba a vařila, nemohla hned tak od ohniště odejít.

Jeho dlouhý dům přestál zimu dobře. Ale někdo vyměnil obě vyřezané koňské hlavy na štítě za dvě kančí hlavy.

Mandred otevřel těžké dveře z dubového dřeva, odhrnul stranou těžký vlněný závěs a pokynul druhům, aby vstoupili. V síni dlouhého domu, která byla bez oken, panovalo kalné přítmí. Na ohništi uprostřed žhnul žhavý popel. Jakási mladá žena obracela rožněm, na němž se opékala husa. Udiveně k nim vzhlédla.

„Mandred Torgridson se vrátil,“ oznámil Erek, který se zatím protlačil přes Nuramona a Farodina dveřmi do síně.

„Že tě není hanba, takhle se opít ještě před západem slunce, Ereku,“ pokárala ho žena. „Jdi si zase raději tam, odkud jsi přišel. A své kumpány vezmi s sebou. Pro opilce není v mé síni místo.“

Mandred se užasle rozhlížel kolem sebe. Freyu nebylo nikde vidět. „Kde je má žena?“

Rybář sklonil hlavu. „Přines nám medovinu, Gunhild,“ zasykl tónem, který nestrpěl odpor. „A pak svolej starce. Přiveď chromého Beorna a Gudrun a také Snorriho. A přines všechnu medovinu, zatraceně! Tohle je den, o kterém si budou vyprávět ještě i naši pravnuci.“

Mandred spěchal ke zdi s výklenky na spaní a nedočkavě odhrnul poslední závěs. Ale ani zde Freya nebyla. Vedle jejího místa na spaní visela ve stropu kolébka, kterou on sám na počátku zimy udělal. Byla prázdná.

„Sedni si, jarle.“ Rybář ho vzal opatrně za ruku a vedl ho k ohništi.

Mandred se obkročmo posadil na jednu z lavic. Co se to tu vlastně dělo? Začala se mu točit hlava.

„Vzpomínáš si, jak jsi jednou malému Erekovi Ragnarsonovi daroval starý nůž a pak jsi mu celé odpoledne ukazoval, jak se vyvrhává zajíc?“ Rybář se zajíkl. Jeho oči se vlhce leskly.

Gunhild mezitím postavila na lavici džbán s medovinou a k tomu přidala lahodně vonící bochník chleba. Mandred si nedočkavě kus z něho odtrhl a strčil si ho do úst. Byl ještě teplý. Pak si dopřál pořádný doušek medoviny.

„Vzpomínáš si?“ naléhal starý rybář.

Mandred kývl. „Ano, ale proč?“

„Ten chlapec… To… to jsem byl já, jarle.“

Mandred odložil džbán.

„Všichni jsme tě měli za mrtvého,“ vypravil ze sebe těžce Erek. „Našli jsme je… mého otce a ty ostatní. Jen tebe ne… A toho netvora také ne. Existuje spousta příběhů o tom, co se za té zimy stalo… Někteří věří, žes vylákal kančího muže na led a pak ses i s ním potopil do ledové hloubky fjordu. Jiní si mysleli, že jsi šel do hor. A že Luth v zármutku za tebe zatáhl jeskyni ledovou stěnou. Freya nechtěla uvěřit, že jsi mrtvý. Celé další jaro stále znovu posílala muže, aby tě hledali. A chodila s nimi, až pak přišlo dítě. Silný chlapec. Ten jí konečně přinesl mír a ona se uklidnila. Jmenoval se Oleif.“

Mandred zhluboka vydechl. Že musela uplynout nějaká ta doba od jeho výpravy za kančím mužem, toho si byl vědom. A bylo jaro, i když měla být ještě zima. V jeskyni bylo stále jasno. Jen světlo za ledem se rozžíhalo a zhasínalo v pravidelných intervalech. Donutil se zůstat klidný.

„Kde je má žena? A můj syn…?“ Válečník vzhlédl. Muži s oštěpy je následovali do síně a teď na něj civěli. Nízkými dubovými dveřmi vstupovali stále noví a noví cizinci. Jen Nuramon a Farodin se vyhýbali jeho pohledu. A také Svanlaib. Co jenom věděli?

Erek mu položil raku na rameno: „Mandrede, já jsem ten chlapec, kterému jsi daroval nůž. O tobě se nevědělo téměř třicet zim. Vzpomínáš si… Když jsem byl ještě malé dítě, které sotva umělo běhat, napadl mě jeden z Torklaifových psů.“ Vyhrnul si levý rukáv hrubé košile a ukázal předloktí, zbrázděné hlubokými jizvami. „Já jsem ten chlapec. A teď mi řekni, Mandrede, proč nejsi stařec. Tys byl přece dvakrát tak starý jako já. A přece nevidím ve tvých vousech žádné stříbro a žádnou únavu ve tvých očích.“ Ukázal ke dveřím dlouhého domu. „Ty jsi ještě pořád ten muž, který před téměř třiceti lety opustil tento dlouhý dům, aby vytáhl na lov kančího muže. Byl toto snad dar, za který jsi zaplatil synem?“

Válečníka se zmocnila chladná zlost. „Co to tu povídáš? Co je s mým synem?“ Prudce vyskočil, až při tom shodil z lavice džbán s medovinou. Senzacechtiví čumilové před ním rychle ustoupili. Farodinova pravice spočinula na jílci jeho meče. Ostražitě pozoroval muže s oštěpy.

„Co se stalo s Freyou a s mým synem?“ vykřikl Mandred přeskakujícím hlasem. „Co se to tu děje? Je snad celá vesnice začarovaná? Proč jste všichni tak jiní?“

„To ty jsi jiný, Mandrede Torgidsone,“ zasípala stařena. „Jen se tak na mě nedívej! Než sis zvolil Freyu, vždycky sis mě stáhl na klín. To jsem já, Gudrun.“

Mandred užasle zíral na stářím zpustošený obličej. „Gudrun?“ Kdysi byla krásná jako letní den. Mohlo to tak vskutku být? Ty oči… Ano, byla to ona.

„Zima poté, co se objevil netvor, byla ještě tvrdší. Fjord celý zamrzl a jedné noci pak přišli. Napřed jsme slyšeli jen v dálce jejich rohy a pak jsme zahlédli řetěz světel. Byli to jezdci, stovky jezdců! Přišli od útesu Hartung, z druhé strany fjordu. Od kamenného kruhu. A jeli přes led. Nikdo, kdo to zažil, na tu noc nezapomene. Byli jako duchové, a přece živí. Vílí záře se třepotala na obloze a nořila vesnici do zeleného světla. Kopyta jejich koní se téměř nebořila do sněhu. A přece byli z masa a krve, chladná elfí královna Emergrid a její dvořané. Na pohled krásní a zároveň děsiví, protože v jejich očích se zrcadlila chladná srdce. Ten nejkrásnější kůň nesl křehkou ženu v šatech jako z motýlích křídel. I přes třeskutý mráz vypadala, že chlad vůbec nevnímá. Po jejím boku jeli muž oděný celý v černém a válečník v bílém plášti. Doprovázeli je sokolníci a hudebníci, bojovníci ve třpytící se zbroji a ženy, oblečené jako k nějaké letní slavnosti. A vlci velcí jako horští koníci. Zastavili před tvým dlouhým domem, Mandrede. Před touto síní, Mandrede!“

Dřevěné polínko v ohni hlučně prasklo a vzhůru k sazemi začerněnému stropu vyletěl chumáč jisker, jak Gudrun pokračovala: „Tvá žena královně Emergrid otevřela. Přijala ji s medovinou a chlebem, jak vyžaduje zákon pohostinnosti. Ale elfí královna nic nepřijala. Žádala pouze zástavu, kterou jsi jí slíbil, Mandrede. Tvého syna. Cenu za to, že vesnice smí žít a že bestie bude od nás odehnána.“

Mandred skryl obličej v dlaních. Tak ona přišla! Jak jen mohl dát takový slib! „Co… co je s Freyou?“ koktal bezmocně. „Je…“

„S tvým synem jí elfové vzali vůli k životu. Křičela a prosila o milost pro tvé dítě. Nabídla za ně život jako náhradu, ale královna Emergrid se nedala ničím obměkčit. Bosá běžela Freya za ní sněhem a sledovala elfy až nahoru na útes Hartung. Tam jsme ji druhý den ráno našli uprostřed kamenného kruhu. Roztrhala na sobě šaty a plakala a plakala… Odvedli jsme ji zpět do vesnice, ale nechtěla už být s námi pod jednou střechou. Vystoupila na mohylu tvého děda a tam volala o pomstu k bohům a nejtemnějším duchům noci a její duch se více a více zatemňoval. Bylo ji vidět stále s uzlíkem hadrů v náručí, jako by držela dítě. Přinesli jsme jí tam jídlo, jarle. Zkusili jsme všechno… Prvního rána po jarní rovnodennosti jsme ji našli na mohyle tvého děda mrtvou. Zemřela s úsměvem na rtech. Ještě téhož dne jsme ji pochovali do mohyly. Na jejím hrobě spočívá bílý kámen.“

Mandred měl pocit, že se mu srdce musí zastavit. Divoký hněv zuřil v jeho nitru, zatímco mu po tvářích tekly slzy, aniž se za to styděl. Vstal a šel ke dveřím. Nikdo ho nenásledoval.

Pohřební pahorek jeho děda ležel za zemním valem, který chránil Firnstayn, u velkého bílého balvanu na břehu fjordu. Zde kdysi přistál jeho děd a vydal se pak dál na pevninu. Založil vesnici, která pak byla podle tohoto balvanu, bílého jako sníh uprostřed zimy, pojmenovaná Firnstayn.

Mandred našel bílý náhrobní kámen na úbočí nízkého pohřebního pahorku. Dlouho u něj klečel a jeho ruce něžně hladily drsný kámen.

Byla nejtemnější hodina noci, když se Mandredovi zdálo, že vidí na mohyle stín, zahalený v roztrhaných šatech.

„Přivedu ho zpět, Freyo, i kdyby mě to mělo stát život,“ zašeptal tiše. „Přivedu ho nazpět. Přísahám to při dubu, který mně dal život. Ať je má přísaha tak silná jako jeho kmen.“ Mandred hmatal po dárku, který mu dal Atta Aikhjarto, a když ho našel, zavrtal žalud do černé země, tvořící Freyin hrob. „Přivedu ho nazpět.“

Měsíc vystoupal mezi mraky. Stín na mohyle zmizel.

Návrat do Albenu

V Albenu byla zima a při vší kráse zasněžené krajiny mu ledový chlad nebyl o nic méně nepříjemný než v jeho světě. Také zde si musel Mandred namáhavě razit cestu sněhem, zatímco jeho elfí druhové kráčeli lehce vedle něj. A tentokrát mu chyběly síly. U Freyina hrobu by si to ještě mohl rozdat s celým Albenem, ale teď se cítil jako poražený a necítil v sobě nic než zoufalství a prázdnotu.

Ani myšlenka na syna, který pro něj bude cizincem, ho nemohla utěšit. Chtěl ho vidět, jistě. Ale spojoval s tím jen málo nadějí. Oleif musel už dávno dospět v muže a mohl otce vidět v někom úplně jiném. To, že i v Albenu byla ještě zima, Mandreda s konečnou platností zbavilo veškeré odvahy. Toto byla země elfů a víl, zde přece mělo panovat věčné jaro! Aspoň tak to bylo v pohádkách. Bylo to jistě zlé znamení, najít tento svět pod vládou zimy, i když Farodin i Nuramon ho aspoň stokrát ujišťovali, že se zde roční období střídají právě tak jako ve světě lidí.

Atta Aikhjarto k němu nepromluvil, když ho Mandred u brány navštívil.

Měly snad stromy zimní spánek, poté co odhodily listí? Nebo byl pro toto mlčení nějaký jiný důvod? Nikdo je u brány neuvítal, a to i když královna údajně věděla vše, co se v její říši děje.

První den dorazili k bráně u Welruunu a cestu jim nezkřížil nikdo. Mandred si myslel, že asi ví proč. Zpráva o zkáze je následovala až sem do Albenu. Již od první hodiny stála nad elfím lovem nešťastná hvězda. To, co zažili, bylo jako příběh ze ság o dávných hrdinech. A tyto příběhy vždy končívaly tragicky!

Když se Mandred ráno druhého dne v Albenu zvedl z chladného nočního lůžka, udělal to jen proto, aby o něm v budoucnu nemohl nikdo říct, že svůj úkol nedotáhl do konce. Přivedl nazpět elfí lov – první, který vedl člověk; každopádně to, co z něj zbylo. A byl zvědav, jaká kletba jejich osud ještě nakonec zpečetí.

Žádná stráž jim nezastoupila cestu přes bránu u Shalyn Falah. Dokonce ani v Emerellině hradě je nikdo nečekal; vypadal jako po vymření. Jejich kroky probouzely až děsivou ozvěnu, když procházeli mohutnými veřejemi brány. Mandred měl sice pocit, že je pozorován, ale ať se podíval kamkoliv, našel jen prázdné cimbuří a prázdná okna.

Farodin a Nuramon během cesty téměř nepromluvili. I oni se zdáli znepokojeni.

Ale proč by se měli bát? ptal se Mandred rozzlobeně sám sebe. Jistě, byli pryč dlouho a zaplatili vysokou daň krve… ale vraceli se domů jako vítězové. Měli by být přijati důstojněji. Ale kdo byl on, aby dokázal pochopit elfy? To, co se tady dělo, muselo mít něco do činění s osudem… S poslední osudovou ranou, kterou každá sága na konci zmiňovala.

Nuramon a Farodin zrychlili kroky. Jejich zvuk se ponuře odrážel od průsvitných zdí.

Na konci sálu je čekala černě oblečená postava. Byl to mistr Alvias. Před Mandredem lehce sklonil hlavu, zatímco Farodinovi a Nuramanovi nevěnoval jediný pohled. „Buď pozdraven, lidský synu, jarle z Finstaynu. Královna předpověděla tvůj příchod na tuto hodinu. Chtěla by tebe i tvé druhy vidět. Následuj mě!“

Jako pod dotekem ruky ducha se otevřely dveře do trůnního sálu, přeplněného dětmi Albů. Elfové a kentauři, víly, koboldi a skřítci se tlačili jeden na druhého a mlčeli. Mandred měl pocit, jako by mu něco zašněrovalo hrdlo. Mlčení obrovského shromáždění bylo ještě děsivější než nekonečně prázdné sály a nádvoří. Neozvalo se ani zakašlání, žádný zvuk, vůbec nic.

Mandredův pohled zaletěl ke stropu. Duhu jara nahradila široká ledová kopule. Musel pomyslet na Luthovu jeskyni.

Středem davu vedla ulička až před trůn. Čas nezanechal na královně žádné stopy. Emerelle vypadala stále jako mladá a krásná žena.

Mistr Alvias se přidal ke skupině mladých válečníků, kteří stáli po levé straně schůdků vedoucích ke trůnu, zatímco Farodin a Nuramon před královnou poklekli.

Kolem Emerelliných rtů pohrával náznak úsměvu. „Nuže, Mandrede, lidský synu, stále se ještě neskloníš před paní Albenu?“

Teď ještě méně než kdy předtím, pomyslel si Mandred.

Emerelle ukázala na misku vedle trůnu. „I když jsem se dívala do vody dost často, nespatřila jsem ani tebe, ani tvé druhy. Co se stalo, Mandrede, vůdce elfího lovu? Našli jste kořist?“

Mandred si odkašlal. Ústa měl tak suchá, jako by spolkl sud mouky. „Bestie je mrtvá. Zabitá. U Luthových nohou leží její hlava a její játra žerou psi. Náš hněv je ukojen.“ Válečník si všiml, jak Alvias udělal přezíravou grimasu. Tenhle černý havran ať si o něm myslí, co chce! Nebo ještě líp… Mandred se pochmurně usmál. Však ta povýšenost Alviase a ostatní brzy přejde, až se dozvědí, jakou kořist vlastně honili!

„Vyjeli jsme, abychom podnikli lov na stvůru, která byla napůl člověk, napůl kanec.“ Mandred si dovolil krátkou pauzu, jak to někdy dělali skaldové, aby zvýšili netrpělivost posluchačů. „Ale našli jsme bytost, která by už ode dnů Albů neměla existovat. Stvůru, kterou národy Albenu znají jako Devanthara!“

Koutkem očí pozoroval Mandred dav. Počítal minimálně s několika omdlelými květinovými vílami. Ale místo ohromeného šuškání sklidil jen mlčení, jako kdyby dětem Albů neřekl nic nového.

To ticho ho mátlo. Trochu se zajíkaje podal zprávu o průběhu lovu, o hrůze, s níž se setkali, a o mrtvých. Vylíčil cestu nahoru po ledovci, pln hněvu se zmínil o potupených Železných vousech a pochválil Farodinovu hrdinskou odvahu a Nuramonovo léčitelské umění. Trpkost mu málem v hrdle zaškrtila hlas, když mluvil o Devantharově léčce a o tom, kolik let mu démon ukradl. Když se posléze dostal k tomu, aby vyprávěl o svém návratu do Firnstaynu, pohlédl krátce na druhy, kteří stále ještě klečeli vedle něho. „S oběma posledními druhy jsem pak šel…“ Farodin téměř nepozorovatelně zavrtěl hlavou.

„Cos chtěl říct, Mandrede?“ zeptala se královna.

„Já…“ Mandred nechápal, proč by neměl říct, co se ve Firnstaynu stalo. Krátce zaváhal. „Chtěl jsem říct, že jsme se vrátili do Firnstaynu, abychom u mých lidí strávili noc.“ Poslední slova vyslovil ledovým tónem.

Královna na sobě nedala nic znát. „Děkuji ti za zprávu, Mandrede, lidský synu,“ odvětila formálně. „Vy tři jste vykonali velký čin. Ale co myslíš, Mandrede, byl za činem Devanthara nějaký záměr?“

Válečník ukázal na své druhy. „Dlouho jsme o tom hovořili. A myslím si, že chtěl v Luthově jeskyni zřídit něco jako vězení pro elfí duše. Ale nevím, pro koho to mělo být nastraženo. Každopádně se mu ale nakonec nic z toho nepodařilo. Porazili jsme ho a unikli z jeho zajetí.“

Královna si ho mlčky měřila. Čekala snad na něco? Vynechal snad nějaký elfí výraz či formalitu, která platila jako ukončení zprávy? Na jeden úder srdce se mu zdálo, jako by její zkoumavý pohled platil především Nuramonovi.

„Děkuji tobě i tvým druhům. Elfí lov dosáhl svého cíle. Splnil jsi úkol dobře.“ Nakrátko se královna odmlčela a nyní to byl on, jemuž platila její pozornost. „Protože jsi byl ve své vesnici, víš, že jsem si odměnu vybrala. Nyní bych ti chtěla představit Alfadase, tvého syna.“ Ukázala na jednoho z válečníků, kteří stáli vedle mistra Alviase.

Mandredovi se zastavilo srdce. Ten muž vypadal jako elf! Jeho uši skrývaly dlouhé, až po ramena padající plavé vlasy. Teprve když jste se podívali podrobněji, bylo možno rozpoznat drobné rozdíly. Alfadas, jak Emerelle ve své pýše jeho syna Oleifa přejmenovala, měl na sobě až ke kotníkům sahající řetízkovou košili a přes ni široký plášť. Byl téměř o hlavu vyšší než Mandred. Jeho výška skrývala, že je o něco statnější a silněji stavěný než ostatní elfové. Ale ať už vypadal sebevíc cize, jeho teplé hnědé oči vylučovaly jakoukoliv pochybnost. Byly to Freyiny oči. A byl to Freyin úsměv, kterým ho syn pozdravil. Ale proč, k čertu, neměl ten chlapík žádné vousy? Jeho obličej byl hladký jako obličej nějaké ženy… nebo elfa!

Alfadas odstoupil od trůnního pódia. „Otče, nikdy jsem se nevzdal naděje…“ Slavnostním gestem si položil pravou ruku na srdce a sklonil hlavu.

„Neklaněj se před svým otcem!“ ucedil Mandred tvrdě a pak sevřel válečníka v náručí. „Můj synu!“ U bohů, ten chlapec voněl jako nějaká květina!

„Můj synu,“ řekl ještě jednou, nyní tišeji, a uvolnil objetí. „Alfadasi?“ To jméno se chutnalo na jazyku nějak hořce. Mandred si syna pozorně měřil od hlavy až k patám. Oleif vypadal jako hrdina z bájí. „Ty jsi… velký,“ poznamenal rozpačitě, jen proto, aby něco řekl a stal se zase pánem svých citů, které ho málem přemohly. Jeho syn. Dítě, o němž ještě před pěti dny přemýšlel, že se právě narodilo… byl dospělý muž.

Co mu to jen Devanthar a Emerelle udělali! Ukradli mu syna způsobem, jaký by si nikdy nedokázal představit! Před několika málo dny se těšil na to, jak bude držet v náručí novorozeně, a teď před ním stál muž v rozkvětu let. Oleif by mohl být jeho bratr! A o tolik radostí a zážitků ho ošidili! O všechny hodiny, kdy by ho učil, co má muž udělat pro svoji čest. O bezstarostné letní večery, kdy by si spolu vyjeli na fjord rybařit. O první válečné tažení, kdy se z chlapce stává muž, o dlouhé lovecké výpravy v zimě…

A přesto mohl mluvit o štěstí. Jaké by to asi bylo stát proti muži, který by byl lety starší než on a jemuž by musel říkat synu?

Změřil si Oleifa ještě jednou. Stal se z něho statný, urostlý muž. „Jsem rád, že jsem starší než ty, chlapče!“ Mandred se šibalsky usmál. „Snad existuje jedna či dvě věci, které tě můžu naučit… Obávám se, že tihle elfové nemají ani tušení, jak se bojuje se sekerou a…“

Jeho syn se zářivě usmál… jako elf.

„Alfadas tě nyní může doprovázet,“ řekla Emerelle slavnostně. „Naučila jsem ho všechno, co se zde naučit dalo. Nyní ho můžeš odvést do říše lidí a tam ho zasvětit do všeho, co si přeješ.“

Mandred si nebyl jist, zda v Emerilliných slovech nebyla trocha ironie. „To taky udělám,“ řekl pevně, takže ho v rozlehlém sále mohl každý dobře slyšet.

Farodinova řetízková košile tiše zacinkala, když se náhle překvapivě zvedl. „Královno, dovol mi otázku.“

Emerelle povzbudivě přikývla.

„Kde je naše vyvolená paní? Udělali jsme, co si přála.“

Mandred měl pocit, jako by se v sále náhle ochladilo.

„Vzpomínáte si na terasu nad ovocnou zahradou?“ řekla Emerelle upjatě.

„Ano, paní!“ Farodin se už nenamáhal skrývat svou touhu. I Nuramon se mezitím zvedl, aniž byl k tomu vyzván.

„Tam musíte jít!“

„S tvým svolením, paní?“ zeptal se nyní Nuramon.

Královna stroze kývla.

Mandredovi druhové se lehkými kroky vrátili k vysokému portálu trůnního sálu. Díval se za nimi; byl rád, že se aspoň oni mohli vrátit ke své milované, i když nikdy nepochopil, jak mohou dva muži milovat jednu ženu, aniž by si navzájem rozbili hlavy.

Když Farodin a Nuramon prošli portálem ven, řekla královna slavnostně: „Mandrede, tímto prohlašuji lov na kančího muže za skončený. Přinesl mnoho trpkosti, ale nakonec byl zplozenec zla poražen. Ty a tvoji druhové strávíte v loveckých jizbách ještě jednu noc. Měli byste si očistit tělo i duši, vzpomenout těch, kdo se nevrátili, a rozloučit se s nimi.“

Zvedla se, přistoupila k Oleifovi a uchopila jeho ruce do svých.

„Byl jsi téměř jako můj syn, Alfadasi Mandredsone. Nikdy na to nezapomeň.“

Slova královny byla pro Mandreda jako žhnoucí jiskry, které zapadly do troudu. Oleif měl přece vlastní matku! A ona by jistě ještě žila, kdyby si Emerelle nevymohla jeho syna jako odměnu za uspořádání elfího lovu. Jen s námahou se ovládl. Navzdory hněvu si však musel všimnout, že Emerelle rozloučení s Oleifem opravdu bolelo. Ani chladnokrevná panovnice dětí Albů nebyla tedy úplně bezcitná. A Mandred pochopil, jak bláhové bylo dávat vinu jen jí samotné. Jistě, byla to ona, kdo si vymohl jako odměnu jeho dítě, ale on s tím souhlasil. Kupčil se svou vlastní krví. A Freyi, která jeho dítě tehdy ještě nosila pod srdcem, se nikdy na souhlas nezeptal. Kančí muž byl poražen… Ale jeho rozhodnutí přineslo Freyi, kterou chtěl zachránit především, smrt. Co asi musela cítit, když před ní stanuli elfové, krásní a zároveň chladní, a žádali od ní vše, na čem jí v životě ještě záleželo? Přijala ten obchod, nebo se vzepřela? Co se oné noci odehrálo? Musel to vědět!

„Královno… co ti má žena řekla, když sis nechala přinést dítě?“

Mezi Emerelliným obočím se utvořila kolmá vráska. „Nedala jsem Alfadase přinést. Přijela jsem do Firnstaynu s celým dvorem. Nebyla to žádná loupež v noci a ve sněhu. Navštívila jsem vesnici jako královský dvůr, abych prokázala tobě a tvému synovi poctu. Ale před tvou ženu jsem předstoupila sama.“ Pohlédla krátce na Alfadase. „Tvá matka měla velký strach. Držela tě v náručí pevně přitisknutého k sobě… Vyprávěla jsem jí o elfím lovu a nikdy nezapomenu na její slova, Mandrede. Řekla: Dva životy za celou vesnici, to je rozhodnutí jarla a já je respektuji…“ Emerelle odstoupila od Oleifa a pohlédla Mandredovi přímo do očí. Stála nyní od něj jen na šířku dlaně.

„To bylo vše?“ zeptal se Mandred. Věděl, jak dokázala být Freya bojovná. A právě proto ji miloval.

„Existují věci, které jen bolí, lidský synu. Tys udělal to, cos udělat měl. Nech to být, Mandrede, a neptej se.“

„Co řekla?“ nedal se odbýt.

„Opravdu to chceš vědět? Tak tedy… Mého muže ale proklínám za to, že vytrhl mladý stromek své rodiny, ještě než mohl zapustit kořeny. Ať nikdy nenajde žádný dům, který by se mu stal domovem; ať putuje, aniž by nalezl klid! Bez klidu, tak jako je moje duše, které bylo odebráno vše, co by ji mohlo zahřívat.“

V Mandredově hrdle jako by se utvořil kámen. Polkl, ale ten pocit nechtěl odeznít. Bylo mu, jako by se měl zadusit.

„Snažila jsem se tvou ženu utěšit,“ pokračovala Emerelle. „Chtěla jsem jí povědět o budoucnosti jejího syna, ale nechtěla nic slyšet. Odehnala mě od svého prahu. Teprve až za sebou zavřela dveře, začala plakat. Ale věz, Mandrede, nepřišla jsem tam z radosti, že mohu být k lidem krutá. Tvému synovi bylo určeno, aby vyrostl v Albenu. Přijde den, kdy elfové budou potřebovat pomoc lidí. A bude to rod, který vzroste ze sémě tvého syna, rod, který podrží věrnost Albenu, až svět bude v plamenech. Nyní je to na tobě, Mandrede. Přiveď syna nazpět do Fjordlandu a dej mu všechno to, co syn může od otce dostat. Pomoz mu najít si místo mezi lidmi.“

„Bude jeho osud tak trpký jako můj, královno?“

„Něco vidím jasně, něco rozmazaně, a mnoho vůbec ne. Už jsem vám toho o vaší budoucnosti prozradila příliš mnoho.“ Emerelle rozpřáhla široce ruce v gestu, které zahrnovalo i její dvůr. „Nikdo by neměl přesně znát svůj osud. Protože ve stínu budoucnosti nemůže růst žádný život.“

Noroellina slova

Farodin a Nuramon cestou na terasu mlčeli. Každý byl pohroužen ve vlastních myšlenkách. Po všech obtížích posledního dne toužili po tom, uvidět milovanou a vyslechnout si její rozhodnutí. Farodin musel myslet na všechna ta léta, kdy soupeřil o Noroellinu přízeň, zatímco Nuramon se těšil na okamžik, kdy bude moci Noroelle říct, že splnil slib, který jí dal.

Když prošli branou ven do noci, užasli. Protože na terase nestála Noroelle. Čekala tam plavovlasá elfka ve světle šedém šatě, obrácená k nim zády. Se zdviženým obličejem se zdála vzhlížet k měsíci.

Váhavě se k ní přiblížili. Elfka se napůl obrátila a vypadalo to, že něčemu naslouchá. Pak si povzdechla a obrátila se úplně.

Nuramon ji ihned poznal. „Obilee!“

Farodin byl zároveň zmatený i zděšený. Jistě, věděl, že jak ve světě lidí, tak i zde v Albenu uběhlo zatím téměř třicet let. Ale teprve při pohledu na Obilee si uvědomil, co to znamená!

„Obilee!“ řekl Nuramon ještě jednou a pozorně si elfku, jejíž úsměv nemohl kvůli hlubokému smutku v očích nikoho oklamat, změřil. „Stala se z tebe nádherná žena. Úplně tak, jak to říkala Noroelle.“

Farodin viděl před sebou věrný obraz velké Danee. Dřív tu nebylo nic víc než jen jakási matná podoba, ale nyní by nebyla od své prababičky k rozeznání. Poprvé viděl Danee u dvora. Byl tehdy ještě dítě, ale stále si zřetelně vybavoval uctivou bázeň, která se ho zmocnila, když se jejich pohledy střetly. „Teď to vidím také. Máš na sobě něco z Daneeiny aury, tak jak to Noroelle pořád říkala.“

Obilee kývla. „Noroelle měla pravdu.“

Farodin pohlédl k ovocné zahradě. „Je tam dole?“

Mladá elfka rychle odvrátila pohled. „Ne, není v zahradě.“ Když se na něj zase podívala, stály jí v očích slzy. „Už tady není.“

Farodin s Nuramonem si vyměnili nejistý pohled. Farodin myslel na těch třicet let, která uplynula. Věřila Noroelle, že jsou oba mrtví? Neopustila proto dvůr a nestáhla se někam do samoty?

Nuramon musel myslet na ticho v trůnním sále. Všichni tam něco věděli. Co se jen mohlo stát, že Obilee byla tak smutná? Smrt to nebyla, protože po ní vždy následovalo znovuzrození. Muselo to být něco velice bolestného a tato představa mu naháněla strach.

„Noroelle to věděla,“ řekla Obilee. „Věděla, že se vrátíte.“

Oba druhové mlčeli.

„Uplynula léta a vy pořád ještě máte na sobě tytéž šaty a zbroj, tak jako tehdy…“

„Obilee? Co se stalo?“ zeptal se Farodin přímo.

„To nejhorší, Farodine, to nejhorší ze všeho.“

Nuramon se začal třást. Musel myslet na zkoušky, které vytrpěl v minulosti. Udělal přece všechno, aby dodržel slib!

Protože se Obilee neodvažovala mluvit dál, zeptal se Farodin: „Noroelle se od nás odvrátila? Je zpátky v Alvemeru? Zklamali jsme ji nějak?“

Obilee couvla o krok nazpět a zhluboka se nadechla. „Ne… Poslouchejte mě! Protože toto řekla Noroelle té noci, kdy odešla.“ Vzhlédla. „Věděla jsem, že se vrátíte… A nyní jste tu a dovíte se, co se mi stalo.“ Řekla ta slova tak, jako by byla Noroelle. Každý její pocit se odrážel v tónu jejího hlasu. „Nesmýšlejte o mně špatně, až se dovíte, co jsem udělala a kam mě osud zanesl. Krátce nato, co jste odešli, měla jsem sen. Ty, Nuramone, jsi mě v tom snu navštívil a milovali jsme se. O rok později jsem porodila syna. Myslela jsem, že je to tvé dítě, Nuramone, ale mýlila jsem se. Protože té noci jsi u mě nebyl ty, ale Devanthar, kterého jste se vydali do Jiného světa zabít.“

Farodinovi a Nuramonovi se zastavil dech. I pouhé pomyšlení, že by se do Noroelliny blízkosti mohl dostat Devanthar, bylo nesnesitelné.

Farodin musel myslet na boj, který svedli v jeskyni. Démon jim to vítězství dost usnadnil. Nyní už věděl proč. Hledal snad stále jen cestu k Noroelle?

Nuramon nechápavě zavrtěl hlavou. Devanthar využil jeho podoby, aby Noroelle svedl. Zneužil její lásky. Zdálo se jí o něm, o Nuramonovi, zatímco se k ní blížil Devanthar, a ona…

Obilee uchopila Nuramonovu ruku a vytrhla ho tak z bolestných myšlenek. „Nuramone, nedělej si žádné výčitky. Démon měl tvůj obličej a já se nechala tvým zevnějškem a tělem svést. Ale nemyslím si, že bych kvůli tomu cítila k tobě nějaké pohrdání či ošklivost. Miluji tě víc než předtím. Neopovrhuji tebou, ale tím úskočným Devantharem! Obrátil to, co k sobě cítíme, proti nám. Jen když budeme stát pevně při tom, co jsme a co cítíme, může být jeho čin zapomenut a stane se bezvýznamným. Nedávej si žádnou vinu.“ Obilee se naň podívala, jako by z jeho strany čekala na nějakou reakci. V jejích očích byla úpěnlivá prosba, které se nemohl protivit. Hluboce vydechl a pak kývl.

Obilee se nyní chopila Farodinovy ruky. „A ty, Farodine, nevěř, že jsem si zvolila. Nerozhodla jsem se tajně pro Nuramona. Démon ke mně proto nepřišel.“

„Ale kde jsi, Noroelle?“ zeptal se Farodin. Byl zmatený. Na okamžik se mu skutečně zdálo, že ho jeho milovaná může slyšet.

Obilee se usmála a sklonila při tom hlavu stranou, tak jak to často dělávala Noroelle. Její oči však nemohly zcela skrýt hluboký smutek. „Věděla jsem, že se na to zeptáš, Farodine. Ta jediná jiskra, kterou jsi mi tehdy v noci poskytl, jediný pohled do tvého nejhlubšího nitra postačil, abych tě poznala tak, jak jsem si přála. Mohu teď ve tvém nitru číst tak dobře jako v Nuramonově obličeji. Kde tedy jsem? Nyní vás to bude asi bolet, ale musíte to přijmout. Protože jsem na jednom místě, kam se za mnou nikdo nikdy nedostane. Královna mě z Albenu navždy vypověděla. Dělí nás bariéry, které vy nijak nemůžete překonat. Zbývá jen vzpomínka na noc před vaším odchodem, kdy jste se oba přede mnou otevřeli a tolik mi toho dali. Ty, Farodine, jsi mi ukázal vznešenost své duše a ty, Nuramone, ses mě poprvé dotkl.“

Obilee se zarazila, vypadalo to, že váhá. Nakonec řekla: „Měli byste také vědět, proč jsem byla vypovězena. Pro dítě, které jsem porodila. Mělo kulaté uši a královna v něm rozpoznala dítě démona, dítě Devanthara. Měla jsem syna za tři noci po jeho narození přinést ukázat ke dvoru, ale královna ještě předtím, téže noci, vyslala Dejelona a jeho bojovníky, aby ho zabili. Odnesla jsem ho do Jiného světa, na místo, na němž ho královna jen těžko bude moci najít. A když jsem stála před Emerelle, odmítla jsem jeho útočiště prozradit. Odpusťte mi, jestli můžete, protože jsem neviděla v očích dítěte nic špatného. Nyní tedy znáte mé provinění. Ale nemusí být i vaše. Odpusťte mi, že jsem se chovala tak pošetile.“ Obilee vyhrkly z očí slzy, protože ani Noroelle tehdy nedokázala zadržet pláč. „Prosím, vzpomeňte si na ta krásná léta, která jsme spolu strávili. Protože na nich nebylo nic špatného; nestalo se nic, čeho bychom museli litovat. Ať už má přijít cokoliv, nezapomeňte na mě… Prosím, nezapomeňte na mě…“ Obilee nedokázala déle skrýt pocity. „To byla Noroellina slova!“ řekla slzami prosyceným hlasem a položila si obličej na Nuramonovo rameno, zatímco ten pohlédl na Farodina a všiml si jeho náhle ztuhlých rysů. V jeho nehybném obličeji nenašel žádné slzy, žádné pohnutí, ani tu nejmenší známku smutku. Nuramon sám stěží dokázal chápat, co Obilee řekla. Bylo toho náhle příliš mnoho, aby se s tím mohl vyrovnat.

Farodin však viděl v Nuramonových rysech všechno to, co cítil ve svém nitru, všechny utajené slzy a nesmírný žal. Připadalo mu, jako by se jeho pocity odloučily od jeho těla a zjevily se na přítelově tváři. Stál tu a nedovedl si vysvětlit, proč nemůže plakat.

Trvalo dlouho, než Obilee znovu nabyla sebevlády. „Promiňte mi to, prosím! Nemyslela jsem, že to bude tak bolestné. Celá léta jsem ta slova nosila v sobě; slova, která Noroelle řekla dítěti a která nyní slyšíte od dospělé ženy.“ Nato se Obilee od obou odvrátila a přistoupila k okraji terasy. Tam se sehnula, sebrala něco z parapetu zábradlí a poté se k nim vrátila. „Mám pro vás poslední dárek od Noroelle.“ Otevřela dlaň a ukázala jim dva drahé kameny, almandin a smaragd. „Jsou to kameny z jejího jezera. Mají vám ji připomínat.“

Farodin vzal smaragd a pomyslel na jezero. Noroelle mu jednou řekla, že kameny budou pod kouzlem pramene růst.

Nuramon sáhl po almandinu v Obileině ruce. Na chvilku zaváhal a pak špičkami prstů jemně přejel přes hladký povrch rudohnědého kamene. Cítil, jak z něj vyzařuje magie. Byla to Noroellina kouzelná moc.

„Cítím to také,“ řekla Obilee. „I mně dala takový dárek.“ Elfka měla na řetízku kolem hrdla zavěšený diamant.

Nuramon vzal do ruky almandin a cítil jeho něžnou magii. To tedy bylo vše, co mu po Noroelle zbylo; teplo a jemné kouzlo vyzařující z tohoto dárku.

Obilee ustoupila dozadu. „Teď už musím pryč,“ řekla. „Odpusťte mi. Musím být sama.“

Farodin a Nuramon se za ní dívali, jak opouštěla terasu.

„Třicet let nosila v sobě tu bolest,“ řekl Nuramon. „Jestliže nám těchto několik dní připadá jako věčnost, tak ona sama prožila takových věčností tisíc.“

„To je tedy konec,“ řekl Farodin. Nemohl to pochopit, vše v jeho životě bylo až dosud zaměřeno na Noroelle. Dokázal si toho představit mnoho; že zemře, že si Noroelle zvolí Nuramona… ale s tímto koncem nikdy nepočítal.

„Konec?“ Nuramon nevypadal, jako by to byl připraven přijmout. Byl to začátek, začátek zdánlivě nemožné cesty. I když se všeobecně tradovalo, že se nemá příliš často vyzývat osud, udělá všechno, aby Noroelle našel a osvobodil. „Promluvím s královnou.“

„Nevyslechne tě.“

„Uvidíme,“ odpověděl Nuramon už na odchodu.

„Počkej!“

„Proč? Co ještě mohu ztratit? A ty by ses měl také rozmyslet, jak daleko jsi připraven jít, abys ji zachránil!“ S těmito slovy zmizel Nuramon v hradu.

„Až na konec všech světů,“ zašeptal Farodin sám k sobě a pomyslel na Aileen.

Tři podoby

Dveře k trůnnímu sálu byly otevřené. Na jeho druhém konci viděl Nuramon královnu, stojící u mísy s vodou. Chtěl vstoupit, ale do cesty se mu postavil mistr Alvias. „Co tu chceš, Nuramone?“

„Chtěl bych si s královnou promluvit o Noroelle a poprosit ji, aby byla shovívavá.“

„Neměl bys vstupovat do tohoto sálu v hněvu!“

„Obáváš se, že bych snad mohl na Emerelle vztáhnout ruku?“

Mistr Alvias na něj jen krátce shlédl. „Ne.“

„Pak mi tedy uvolni cestu.“

Alvias pohlédl na královnu, která krátce kývla. „Přijme tě,“ řekl, očividně nerad. „Ale ovládej své city.“ S těmito slovy ustoupil stranou.

Zatímco Nuramon spěchal ke královně, slyšel, jak se za ním zavřely dveře. Královna přistoupila ke schůdkům, vedoucím k jejímu vyvýšenému trůnu. Ve výrazu jejího obličeje se odrážely klid a laskavost. Nikdy pro něj neztělesňovala matku všech dětí Albů tolik jako v tomto okamžiku.

Nuramon cítil, jak jeho hněv postupně opadá. Královna tu stála mlčky a hleděla naň tak jako oné noci, kdy ho navštívila v jeho lovecké jizbě a dodala mu sebedůvěru a odvahu. Musel myslet na předpověď orákula, o niž se s ním rozdělila a která pro něj tolik znamenala.

„Vím, co si myslíš, Nuramone, a cením si na tobě, že ses ještě nenaučil city skrývat.“

„A já jsem zase až do této chvíle oceňoval tvůj smysl pro spravedlnost. Ty přece víš, že Noroelle by nikdy nedokázala udělat něco hanebného.“

„Řekla ti Obilee, co se stalo?“

„Ano.“

„Zapomeň, že Noroelle byla tvá milovaná, a řekni mi poctivě, že můžeš vsadit vše na to, že se neobtížila žádnou vinou!“

„Je pro mě ta nejmilejší. Jak bych na to mohl zapomenout?“

„Pak nedokážeš pochopit, proč jsem to musela udělat.“

„Nepřišel jsem, abych tě pochopil. Přišel jsem, abych tě snažně požádal o milost.“

„Ještě nikdy žádná královna nevzala rozsudek nazpět!“

„Pak tedy na to místo, kde se Noroelle nachází, vykaž mě. Popřej tak milost aspoň mně.“

„Ne, Nuramone. To neudělám. Nemohu vykázat z Albenu žádné dítě Albů, které se ničeho špatného nedopustilo.“

A co byla Noroelle? Nebyla spíše oběť než viník? Byla oklamána, a za to měla pykat? Neměla by snad Emerelle použít veškeré své moci k tomu, aby potrestala skutečného zločince, který to vše způsobil? „Kde je Devanthar?“

„Uprchl do světa lidí. Nikdo nemůže říct, jakou na sebe vzal podobu. Jen jedno je jisté: je poslední svého druhu. A pomýšlí na naši zkázu. Neboť jeho podstatou je pomsta.“

„Zmírnilo by to nějak Noroellinu vinu, kdybychom démona zabili?“

„Sehrál svou úlohu. Nyní vyčkává, co se z toho vyvine.“

Nuramon byl zoufalý. „Ale co tedy můžeme dělat? Něco přece udělat musíme!“

„Existuje něco… Ale otázka je, zda jsi na to připraven a ochoten to udělat.“

„Ať už budeš žádat cokoliv, slibuji ti, že udělám vše, abych Noroelle osvobodil.“

„Odvážný slib, Nuramone.“ Královna zaváhala. „Beru tě za slovo. Vyhledej si druhy a najdi Noroellino dítě. Pomysli na to, že nyní je už z něho muž. Bylo jich mnoho, co ho marně hledali. Nejsi tedy první, kdo se tohoto úkolu ujme. Ale možná je ti souzeno větší štěstí, protože máš naléhavou pohnutku, abys démonovo dítě našel.“

„Noroelle se bála o život svého syna. Musíme to opravdu udělat?“

Emerelle dlouho mlčela a zkoumavě si Nuramona měřila. „Noroelle měla možnost volby. Zvolila si zatracení, protože se rozhodla démonské dítě chránit.“

„Jak mám dokázat to, co ona nedokázala?“

„Mají tedy tvé sliby tak krátkou platnost?“ opáčila Emerelle. „Mám-li Noroelle propustit, pak ty a tvoji druhové budete muset to dítě zabít.“

„Jak mě můžeš obtížit takovou vinou?“ namítl Nuramon tiše.

„Rozmysli si to a pouvažuj o podstatě viny, kterou neseš ty a tvoji druhové. Protože jste selhali, měl Devanthar možnost dostat se k Noroelle. Přijal na sebe tvou podobu, zneužil Noroelle a zplodil toto dítě. A Noroelle se ho nedokázala zříci, protože si celý ten čas myslela, že otcem jsi ty a že dítě nese tvoji duši. Dokonce mu dala i tvoje jméno. Neuděláš to jen pro Noroelle, ale i pro sebe a své druhy.“

Nuramon váhal. Pravda královniných slov se nedala nijak popřít. Byl si jist, že by nikdy nedokázal zabít dítě. Noroellin syn byl ale už dlouho mužem. Určitě se musela jeho pravá podstata projevit. „Najdu Noroellina syna a zabiju ho.“

„A já ti vyberu druhy mezi těmi nejlepšími válečníky. Co Farodin? Ten tě určitě doprovodí.“

„Ne. Pomoc tvých válečníků rád přijmu, ale nebudu Farodina žádat, aby mě na této výpravě doprovázel. Jestliže se Noroelle vrátí, pak mě může nenávidět, protože jsem zabil její dítě. Na Farodinových rukou nebude však lpět žádná krev. V jeho objetí najde lásku, kterou si zaslouží.“

„Nu dobrá, je to tvé rozhodnutí. Ale určitě neodmítneš aspoň koně z mé stáje. Vyber si ty, kteří budou tobě a tvým druhům nejlépe vyhovovat.“

„To udělám, královno.“

Emerelle přistoupila těsně k němu. Pozorovala ho nyní s neskrývanou a upřímnou účastí. Ovála je jemná, líbezná vůně. „My všichni musíme následovat svůj osud, ať už nás vede kamkoliv. Ale my určujeme, jak touto cestou půjdeme. Věř slovům, která jsem ti řekla té noci před elfím lovem, radě, kterou jsem ti dala. Stále ještě platí. Ať už se o tobě bude vyprávět cokoliv, nikdo nemůže říct, že bys svou lásku zradil. Teď jdi a odpočiň si ve své lovecké jizbě. Elfí lov se vrátil, můžete v jizbách znovu načerpat ztracené síly. Rozhodni sám, kdy chceš vyrazit. Tentokrát nepojedete jako elfí lov, nýbrž přímo na příkaz královny.“

Nuramon pomyslel na výstroj, kterou mu Emerelle věnovala. „Chtěl bych nazpět zbroj, plášť a meč.“

„Vím, že dračí zbroj a plášť ti prokázaly dobré služby. Nechej je ve své jizbě, jak je obvyklé. Meč si ale můžeš ponechat. Je to dar.“ Emerelle se postavila na špičky a políbila ho na čelo. „Teď jdi a důvěřuj své královně.“

Nuramon její slova uposlechl. Ještě jednou se po ní ohlédl, než opustil sál. Věnovala mu přátelský, laskavý úsměv. Když pak stanul před ostatními, nemohl pochopit, jak se stalo, že jejich rozmluva vzala tak nečekaný obrat. Emerelle ho přijala jako matka, která usiluje jen o dobro svého dítěte, jednala s ním jako chladnokrevná královna, která ho nasměrovala podle své vůle, a propustila ho jako dobrá přítelkyně.

Tři zrnka písku

Farodin si opřel hlavu o zeď. Úzký pruh světla padal do tajné chodbičky, která vedla ven na balkon před královninou komnatou. Vlastně tu ani nesměl být…

Měl na sobě nenápadnou šedou kazajku, přiléhavé šedé kalhoty a široký šedý plášť s kápí, k tomu tenké kožené rukavice a široký opasek, jakož i bandalír, v němž vězely dýky. Doufal, že zbraně nebude muset použít. Kdesi hluboko dole pod sebou, v labyrintu skrytých schodišť a chodeb, slyšel pochechtávání koboldů. Celá jejich jedna generace zde vyrostla ode dne, kdy byla odsouzena Noroelle.

V bezmocné zlosti sevřel Farodin pěsti. Bolest byla ještě příliš čerstvá. Tak často posloužil královně jako tajný popravčí a nikdy při tom nezapochyboval o jejím smyslu pro spravedlnost. Ani jedinou myšlenku nevěnoval pochybám o tom, zda její tajné rozsudky smrti nejsou nic víc než libovůle. Nyní však mu její ortel zničil celý život, i když dosud stále dýchal.

Nikdo neznal Noroelle tak jako on. Nikdo nevěděl, že to kdysi byla Aileen, která zahynula po jeho boku v boji proti trolům. Celá staletí ji hledal a nyní, když ji konečně našel, byla od něj tak krutě odervána. A tentokrát už nemohl doufat v Aileenino znovuzrození. Kdyby ve vyhnanství zemřela, pak by pro ni neexistovala žádná cesta zpět. Její duše by zůstala na onom místě, už navždy uvězněná.

Po tvářích mu stékaly hněvivé slzy. Noroelle byla hanebně oklamána Devantharem, stvůrou, která vždy platila za mistra klamu, lží a podvodů. A tento démon využil její lásky…

Proč si vůbec přisvojil Nuramonovu podobu? Farodin se usilovně snažil potlačit klíčící pochyby. Marně. Věděl snad Devanthar něco? Vybrala by si snad Noroelle po návratu elfího lovu Nuramona? Byla její slova k Obilee míněna jen jako útěcha pro něj, vyslovená v jistotě, že se oni dva už nikdy nesetkají?

Nicméně se musela falešnému Nuramonovi odevzdat velmi rychle. Tolik let o ni oba soupeřili a ona stále nemohla dojít k nějakému rozhodnutí… A pak to učinila během jediné noci. V tom muselo být nějaké Devantharovo kouzlo, pokoušel si Farodin namluvit.

Noroelle byla nevinná! Měla čisté srdce… Má čisté srdce! Ona přece žije! A proto ji najde, přísahal si. Je jedno, jak dlouho bude jeho hledání trvat! Královna neměla právo odsoudit Noroelle k tomu nejtěžšímu ze všech trestů. On ten rozsudek nikdy neuzná a nepřijme. Rychle pohlédl k úzkému pruhu světla na konci schodiště. Opravdu by tady neměl být… Ale co teď ještě platilo? Emerelle ho donutila, aby její spravedlnost vyzkoušel. Tak to tedy také udělá!

Rozhodnut protáhl se Farodin úzkou štěrbinou na balkon, přikradl se k zábradlí a pátravě pohlédl do hloubky. Ledová kupole trůnní sál před jeho pohledem skrývala, ale on věděl, že Emerelle tam dole stále ještě zasedá s celým dvorem.

Přistoupil k širokým dvojkřídlým dveřím, vedoucím do královniných osobních komnat, a shledal, že nejsou zamčeny. Dalo se to přičíst její povýšené aroganci? Spoléhala na to, že všeobecně známé tabu je mocnější než každý zámek?

Farodin smazal mělké otisky nohou, které zanechal v čerstvém sněhu, a pak opatrně zatlačil do dveří. Po všechna staletí, kdy sloužil Emerelle jako její tajný kat, nikdy do jejích komnat nevkročil. Byl překvapen, jak prostě je její obydlí zařízeno. Nepočetný nábytek se vyznačoval strohou elegancí. Řeřavé ohniště, doutnající v krbu, kroužilo královninou ložnicí do narudlého pološera. Bylo zde příjemně teplo.

Farodin se zmateně rozhlížel kolem sebe. Věděl, že zde musí být nějaká přilehlá místnost, sloužící jako šatna, v níž královna uchovává nádherná roucha. Noroelle o tom jednou mluvila. Zde mělo jeho hledání začít! Musel najít oděv, který měla Emerelle na sobě, když odvedla Noroelle do vyhnanství. Ale kde asi byl vchod do šatny? Kromě křídlových dveří na balkon a dalších dveří, které musely vést ke schodišti, neviděl žádné další. Ohmatával zdi, nahlížel za gobelíny a konečně zůstal stát před velkým zrcadlem. Bylo zasazeno do nádherného rámu z ebenového dřeva, zdobeného perleťovými intarziemi. Farodinovy prsty klouzaly po stylizovaných květech a listech. Jedna perleťová růže byla orámovaná zřetelně viditelnou štěrbinou. Elf opatrně stiskl květ. Ozvalo se tiché klapnutí a zrcadlo se posunulo stranou. Farodin překvapeně o krok ucouvnul. Za zrcadlem se otevřel prostor plný lesklých, svítících postav. Bezhlavých postav… Elf vydechl a pak se tiše zasmál. Byly to jen šaty, napjaté na figurínách z vrbového proutí, aby udržely tvar. Mezi oblečenými figurínami stály vonné svíce, které je osvětlovaly jako velké lampióny.

Jak prostá byla královnina ložnice, tak nádherná byla tato komůrka. Farodin byl uchvácen množstvím vůní, jež se mu linuly vstříc. Broskev, moruše a máta zde převládaly. Emerelle se šatila nejenom do nádherných toalet, ale i do vůně.

Šatna se vinula podél vnější zdi věže, takže od dveří nebylo možné celou místnost přehlédnout. Farodin překročil práh; s tichým zaskřípěním se zrcadlové dveře za ním zavřely. Ještě stále byl elf v zajetí dojmů, jimiž úzká místnost na návštěvníka působila; na zdech byly na malých římsách uloženy sametové polštáře, na nichž se blyštěly královniny šperky. V teplém narudlém světle se třpytily perly a drahokamy všech barev. Musela to být přímo slast snít zde, mezi všemi těmito přepychovými oděvy a šperky.

Okna zde kupodivu chyběla.

„Noroelle,“ zašeptal elf. Milovala královninu šatnu. Množství oděvů. Lovecké kostýmy ze sametu a kůže zvířat, večerní toalety vybrané elegance, kouřově jemná průsvitná roucha, která by Emerelle určitě nikdy v přítomnosti dvora neoblékla. Nádherný brokát, vytvarovaný pomocí velrybích kostic a drátů, tuhé korzety ke slavnostem a dvorním ceremoniálům, které se celá staletí neměnily…

Regály o délce jednoho lokte byly plné bot, navlečených na kopytech. Úzké taneční boty z látky a těžké kožené shrnovačky. Široká římsa vedle byla zase plná rukavic.

Farodin poklekl a z koženého vaku vytáhl prsten; tři malé, temně rudé granáty byly zasazeny do ozdobné obruby. Byl to Aileenin prsten, který mu při pátrání po ní prokázal neocenitelné služby. Byla to kotva, pevně zachycená v propasti minulosti, která pomáhala Farodinovi soustředit se na milovanou. Smaragd, dar na rozloučenou od Noroelle, bude druhou kotvou. Tiše zašeptal důvěrně známá slova a upředl vyhledávací kouzlo. Bylo to jedinečné kouzlo, které ovládl a vyzkoušel během staletí, kdy pátral po Aileen.

Mezi množstvím oděvů v této komůrce muselo být i roucho, které měla Emerelle na sobě, když odvedla Noroelle do vyhnanství. Kdyby se mu podařilo je najít, mohl by to být první krok k Noroelle. Farodin měl plán, který byl tak zoufalý a šílený, že o něm s nikým nemluvil.

Moc kouzla poznenáhlu pronikla elfovým tělem. Sáhl po drahokamu, pak se pomalu zvedl a narovnal. Se zavřenýma očima se začal prohmatávat šatnou, veden pouze nejasným pocitem. Vzpomínky a touha zesílily. Po dobu jednoho úderu srdce mu bylo, jako by náhle viděl Noroellinýma očima. Viděl před sebou obličej královny a její výraz; v jejích rysech se odrážely nerozhodnost a potlačovaná bolest. Pak se obraz rozmazal. Farodin otevřel oči. Stál před jednou figurínou, na níž bylo napjato roucho z modrého hedvábí, protkané stříbrnými a zlatými nitěmi, jež tvořily propletený runový vzor. Vrbové pruty se ve světle svic rýsovaly pod látkou jako kosti.

Farodin cítil, jako by mu po zádech přeběhla ledová vlna. Tento oděv měla tedy na sobě Emerelle, když jeho milovanou vyhostila. Jeho prsty klouzaly po jemné látce. Do očí mu vstoupily slzy. Dlouho tu jenom tak stál a bojoval o sebevládu.

Runy na rouchu byly prosyceny magií. Když po nich přejel prsty, cítil na kůži mravenčení a ještě více… Prožíval Noroelliny pocity v okamžiku rozloučení. Něco z nich zůstalo v runách zachyceno. Ale nebyl to strach. Noroelle se odevzdala osudu a odešla smířená se sebou i s královnou.

Farodin zavřel oči. Třásl se nyní po celém těle. Moc run pronikla i do něj. Viděl, jak se přesýpací hodiny rozbily na kamení, a cítil, jak byla magická rovnováha otřesena. Cesta k Noroelle byla uzavřena. Byla unesena. Nevypátratelná…

Elfovi se podlomila kolena. V zoufalém vzdoru zkusil ještě jednou utkat vyhledávací kouzlo. Věděl, co se stalo. Ale jen vědět nebo pomocí magické síly run to znovu prožít byly dvě rozdílné věci.

„Pojďte,“ šeptal. „Pojďte ke mně!!“ Držel ruce napřažené a myslel na přesýpací hodiny. Dorážel naň vítr, chtěje ho strhnout s sebou pryč. Octl se uprostřed vířícího písku, polapen ve víru pískových zrn z přesýpacích hodin.

Zděšeně otevřel oči. Byla to jen vize, klamný obraz, zrozený z jeho touhy, a přece… V šatně jako by se náhle setmělo, jako by tu bylo něco cizího. Něco, co pomalu dusilo světlo svící.

Tři malé žhnoucí body se pomalu vznesly z chladného modrého hedvábí a připluly do Farodinovy dlaně. Tři zrnka písku z přesýpacích hodin, které Emerelle rozbila. Musely se zachytit v záhybech roucha.

Kouzlo a bouře pocitů Farodina vyčerpaly. A přece tři pomalu dohasínající světelné body zasely do jeho srdce klíček nové naděje. Najde Noroelle znovu, i kdyby ji musel hledat dalších sedm set let. Zastrčil smaragd hluboko do kapsy kalhot. Písková zrna chtěl však ještě chvíli podržet v dlani. Byl to klíč. Kdyby našel všechna zrnka písku z rozbitých hodin, pak by mohl zlomit královnino kouzlo. To byla jediná cesta, která vedla k jeho milované.

Noční odchod

Byla noc a hrad ztichl. Zvenčí doléhal slabý šumot větru. Nuramon pohlédl otevřeným oknem ven do jasné noci. Přestalo sněžit. Měsíční světlo se odráželo od sněhu a propůjčovalo mu jakousi zvláštní stříbrnou záři. Brzy už přijde ráno a ze stříbra se stane zlato. Příhodnější dobu pro odchod si Nuramon nedokázal představit.

Věci měl už sbaleny, vše bylo připraveno. Ještě této noci chtěl vyrazit. Pohled mu padl na zbroj a plášť, které visely znovu na stojanu. V lidském světě mu prokázaly dobrou službu. Nyní byl však Nuramon oblečen do šatů, v nichž ho Noroelle viděla naposled. Byl to prostý oděv z měkké kůže. Neposkytoval mu sice žádnou ochranu v boji, ale pochyboval, že to bude potřebovat. Konečně nešlo o to postavit se stvůře, ale zabít jednoho muže, který byl pravděpodobně neozbrojen. Na tomto úkolu nebylo nic slavného ani čestného. Věděl, že se za něj bude navždy stydět.

Pozoroval svůj meč. Královna mu skutečně darovala meč, který kdysi patřil Gaomee. Zřejmě chtěla, aby úkol vykonal touto čepelí. Od chvíle, kdy zbraň vzal do ruky, měl pocit, že na ní lpí kletba. Ale jen proto by se jí nezbavil. Kdo by také chtěl tuto zbraň ještě nosit poté, co se jí dotkly jeho nešťastné prsty?

Někdo zaklepal na dveře.

„Vejdi,“ řekl Nuramon, doufaje, že je to někdo, kdo přichází z příkazu královny, snad nějaký druh, kterého mu přidělila a kterého mohl zavázat slibem mlčení. Ale jeho naděje se nesplnila.

Vstoupili Mandred a Farodin. Tvářili se stísněně. „Dobře, že ještě nespíš,“ řekl Farodin, očividně rozrušený.

Nuramon se pokusil nedat na sobě nic znát. Před oběma přáteli chtěl hanebný příkaz, který přijal, za každou cenu utajit. „Nemohu spát,“ řekl. To také byla pravda, protože této noci nezamhouřil oka.

Farodin ukázal na člověka. „Mandred mi říkal, žes mluvil s královnou mezi čtyřma očima. Tak tě tedy přece jen přijala.“

„Přijala.“

„Také jsem se pokusil, aby mě vyslechla, ale od chvíle, cos byl u ní ty, nepřijala už nikoho. Obíhají tu zvláštní fámy.“

„Jaké fámy?“ zeptal se Nuramon, snaže se skrýt vzrušení.

„Někteří říkají, že tě královna uklidnila a přesvědčila, takže jsi její ortel akceptoval. Jiní zase tvrdí, žes dostal dovolení Noroelle hledat.“

„Emerelle mi nic takového neudělila. Ale její rozsudek jsem přijal.“

Na Farodinově obličeji se rozhostil výraz nevíry. „To bych od tebe nečekal.“

Konečně ukázal Farodin nějaké citové pohnutí! Nejlepší by snad bylo stáhnout jeho hněv na sebe. Pak by nakonec mohl Farodin čelit Noroelle s čistým svědomím.

Mandred se zatvářil nedůvěřivě. Vypadalo to, že si člověk myslí, že Farodin Nuramonovým slovům porozuměl špatně.

„Jak můžeš o Noroelle takhle pochybovat?“ pokračoval Farodin zklamaně. „Miloval jsi ji vůbec?“

I když slova jeho druha byla neoprávněná, přesto bolela. „Miluji ji víc než kdy jindy. A proto mě také bolí vědomí, že už nemůžeme nic dělat. Nemůžeme přinutit královnu, aby Noroelle osvobodila.“ Nuramonovi dělalo značné potíže zamlčet skutečnost.

Nyní se zdálo, že Farodinova nedůvěra zesílila. Jeho druh na něj zíral tak pronikavým pohledem, jako by mu chtěl vidět až do vnitřností.

„Ten hoch nám lže,“ prohlásil Mandred suše.

„A je dost špatný lhář,“ dodal Farodin.

Mandred pohlédl na brašny, ležící na kamenné lavici. „Skoro mám podezření, že chce vyrazit bez nás, aby našel milovanou.“

„Co řekla královna?“ naléhal Farodin. „Prosil jsi ji snad, aby tě vyhnala také? Smíš jít tam, kde je Noroelle?“

Nuramon se posadil vedle brašen na lavici. „Ne. Zkusil jsem všechno. Ale královna se nedala ničím přemluvit. Nechtěla mě na to místo vypovědět. I kdybychom Devanthara definitivně zabili, nic by se tím nezměnilo.“

„Tak ses proto rozhodl vydat se hledat Noroelle sám?“

Nuramon si Farodina dlouhou chvíli měřil. Viděl, že není možné, aby před ním plán utajil. „Přál bych si, aby to bylo tak jednoduché, vzít si jen své věci, vyjít a hledat nějaký způsob, jak Noroelle pomoci.“ Zarazil se. „Kdybych tě poprosil, abys mě prostě nechal jít a na nic se mě neptal, udělal bys to?“

„Mám ještě dluh, který je třeba splatit. Zachránil jsi mě před smrtí… Ale zdá se, že nás osud připoutal jednoho ke druhému. A pomysli na to, že se Noroelle stále ještě nerozhodla. Proto je nám určeno hledat ji společně.“

„Před několika málo hodinami jsem já mohl být ten, který by to řekl.“ Rozmluva s Emerelle všechno změnila.

„Co ti vlastně královna řekla?“ zeptal se Farodin znovu. „Je jedno, na co jsi přistoupil, nebudu ti to mít za zlé. Ale teď mluv!“

„No dobrá,“ povzdechl Nuramon a vstal. „Řekla, že existuje jediná možnost, jak Noroelle zachránit. A já jsem jí slíbil, že udělám vše, oč žádá.“

„To byla chyba.“ Farodin se účastně usmál. „Copak ses to nikdy nenaučil?“

„Ty mě znáš, Farodine. A víš, jak je snadné svést mě k ukvapenosti. Emerelle to věděla také.“

Mandred se znovu vmísil do hovoru. „A co od tebe žádala?“ Nuramon se vyhnul člověkovu pohledu. Z nich ze všech to byl on, kdo zaplatil nejvyšší cenu.

„Tak co od tebe chce?“ naléhal i Farodin.

Nuramon s odpovědí váhal, protože si byl jist, že pokud jeho druh bude znát pravdu, ani v jeho životě už nemůže existovat žádné štěstí.

„Tak už to řekni, Nuramone!“

„Jsi si jistý, že to chceš slyšet, Farodine? Někdy je lepší neznat pravdu. Když ti to řeknu, nic už pro tebe nebude jako dřív. Když budu mlčet, mohl bys být ještě v životě šťastný… Prosím tě! Nech mě odejít, nenaléhej na mě a ani mě nesleduj! Prosím!“

„Ne. Nuramone. Ať už je to břímě, které neseš, jakkoliv velké, musíme ho nést spolu.“

Nuramon si těžce povzdechl. „Tys to chtěl.“ Mozkem mu v té chvíli prolétly tisíce myšlenek. Chyběla mu síla, aby sám spáchal krvavý čin? Přál si snad tajně, aby mohl sdílet vinu s Farodinem, a proto se vzdal? Nebo mu připadalo příliš troufalé chtít rozhodnout o všem sám? Měl Farodin právo dozvědět se, co královna žádala? „Mám odejít, abych našel Noroellina syna a zabil ho,“ řekl konečně Nuramon tiše.

Farodin a Mandred na něj zírali, jako by stále ještě čekali na jeho slova.

„Nechte mě jít samotného! Slyšíš, Farodine? Počkej tady, až se Noroelle vrátí zpět.“ Věděl, co se nyní stane. Neexistovalo žádné zpět.

Jako omámený zavrtěl Farodin hlavou. „Ne, to nemohu udělat. Ty ode mě čekáš, že tu budu jen tak sedět a čekat na Noroelle? Co bych jí měl říct, až se vrátí? Že jsem tě nechal odejít, a přitom jsem věděl, že jdeš zabít jejího syna? Nuže, právě proto, že to vím, mám jen dvě možnosti: Buďto tě zadržím, nebo půjdu s tebou… Když ti v tom zabráním, Noroelle to nijak nepomůže. Musím se tedy s tebou podělit o tvůj osud, abychom ji zachránili.“

Mandred nechápavě potřásl hlavou. „Ó Luthe, co za tíž jsi pro tyto elfy upředl!“

„Vypadá to, jako by to tvoji bohové s námi moc dobře nemysleli,“ prohlásil Nuramon. „Ale vpodstatě na tom neseme vinu my sami. Královna mi připomněla naše selhání v jeskyni.“ Vyprávěl pak druhům, co mu Emerelle vytkla.

„Má to snad být naše vina, že nejsme Albové?“ rozčílil se Mandred.

„Je-li tomu tak, pak jsme se už s touto vinou narodili. Takže celá naše existence je zatížena touto chybou.“ Farodin udělal dlouhou pauzu. „Zdá se, jako by před námi ležely jen další, ještě pochmurnější stezky. Jeďme!“

Nuramon se obrátil k člověkovi. „Naše cesty se zde rozdělí, Mandrede. Našel jsi syna. Udělej si na něj čas a buď mu aspoň teď otcem, kterého mu předtím ukradl osud. Ty nejsi prokletý jako my. Jdi svou cestou a nás nech sledovat naši temnou stezku.“

Člověk se zatvářil dotčeně. „Bláznivé elfí plácání! Když královna řekne, že jsme to měli být my, kdo měl démona porazit, tak jsem selhal i já. Naše cesty jsou od nynějška spojeny.“

„Ale co tvůj syn!“ namítl Farodin.

„Ten nás bude doprovázet. Musím přece zjistit, jestli za něco stojí. Nemějte mi to za zlé, ale neumím si představit, že by to bylo pro nějakého chlapce dobré, vyrůstat na elfím dvoře. Vůně zde člověka obklopuje ze všech stran a zalepuje mu plíce. A k tomu ty měkké postele, fajnové jídlo… Patrně se nikdy nenaučil, jak se vyvrhne jelen a že se pak má jeho maso nechat pár dní viset, aby bylo pěkně křehké. Tak se ani nepokoušejte mi to rozmluvit, abych ho vzal s námi. Odteď platí: kam půjdete vy, tam jde i Mandred!“

Nuramon si vyměnil pohled s Farodinem. Poznali už tohoto tvrdohlavce dost dobře, aby věděli, že ho od jeho rozhodnutí těžko odradí. Farodin neznatelně kývl.

„Mandrede Aikhjarto!“ začal Nuramon. „Máš v sobě houževnatost a neústupnost starého Atty. Když je to tedy tvé přání… A pro nás bude ctí mít tě po svém boku.“

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se Mandred dychtivě, touže po nějakých hrdinských činech.

Než ještě stačil Nuramon odpovědět, předešel ho Farodin: „Ihned. Než si někdo něčeho všimne.“

Mandredovu tvář rozjasnil spokojený úsměv. „Tak tedy do toho! Jdu si sbalit věci.“ S těmito slovy zmizel.

„Ten člověk je tak hlučný, že odtud asi sotva dokážeme nepozorovaně zmizet,“ poznamenal Farodin.

„Kolik let je Mandredovi? Jak dlouho vlastně žije člověk?“

„Přesně to nevím. Sto let?“

„Je připraven obětovat část ze své přesně vyměřené doby života, aby nám pomohl. Zdalipak tuší, jak dlouho asi naše pátrání po tom dítěti může trvat?“

Farodin pokrčil rameny. „To nemohu říct. Ale jsem si jist, že to myslí vážně. Nezapomeň na moc Atty Aikhjarta. Ten starý dub ho změnil, když ho zachránil. Už není jako jiní lidé.“

Nuramon kývl na souhlas.

„Může to snad být ještě horší?“ zeptal se Farodin náhle.

„Když uděláme, co královna žádá, osvobodíme sice Noroelle, ale za to budeme muset navždy žít s jejím pohrdáním. Co by mohlo být horšího?“

„Přinesu si věci,“ bylo vše, co na to Farodin odpověděl. Nato jizbu opustil.

Nuramon přistoupil k oknu a pohlédl vzhůru k měsíci. Noroellino pohrdání, pomyslel si smutně. Mohlo být ještě hůř. Mohlo se také stát, že si bude zoufat nad tím, že její milovaní jí zabili syna. Osud nebo Luth, jak mu říkal Mandred, je zavedl na stezku plnou bolesti. Ale někdy se snad na ně přece jen musí usmát i štěstí.

Netrvalo dlouho a Farodin se vrátil. Mlčky pak čekali na člověka. Tu se na chodbě ozvaly hlasy.

„…to je krevní msta,“ Mandredův hlas.

„Pomsta nic neřeší. Má matka je mrtvá. A co s tím má co společného Noroellin syn?“

„Je to Devantharův syn. Vina jeho otce se přenesla na něj.“

„To všechno je úplný nesmysl!“ odporoval druhý hlas, Alfadas.

„Tohle tě tedy naučili elfové? V mém světě syn poslouchá to, co říká otec! A přesně to také uděláš.“

„Nebo co?“

Nuramon a Farodin se podívali jeden na druhého. Náhle bylo za dveřmi ticho jako v hrobě. „Co dělají?“ zeptal se Nuramon tiše.

Farodin pokrčil rameny.

Dveře se rozlétly a dovnitř vpadl Mandred, v tváři celý rudý. „Přivedl jsem syna. Je to pro něj čest doprovázet nás.“

Farodin a Nuramon sáhli po rancích. „Tak pojďme!“ řekl Nuramon.

Alfadas čekal přede dveřmi. Vyhnul se Nuramonovu pohledu, jako by se styděl za svého otce.

Tiše se vydali na cestu ke stájím.

Tam navzdory pozdní hodině hořelo světlo. Stájník s kozlíma nohama jim otevřel vrata, jako by na ně čekal. A nebyl sám. U koní stáli čtyři elfové, odění v dlouhých šedých pláštích. Byli vyzbrojeni, jako by měli táhnout do války. Všichni měli na sobě jemné drátěné košile a úplnou zbroj. Jejich vůdce se s odměřeným úsměvem obrátil a pohlédl na Mandreda.

„Ollowain!“ zasténal člověk.

„Vítej, Mandrede!“ odpověděl válečník a otočil se k Nuramonovi. „Jak vidím, našel sis druhy. To naši bojovou sílu dostatečně zvýší.“

Alfadas byl očividně překvapen. „Mistře!“

Mandred se zatvářil, jako by ho právě kopl kůň do rozkroku. Nuramon věděl, co si Mandred o Ollowainovi myslí. To, že to byl právě tento elfí válečník, co cvičil jeho syna, bylo pro něho něco jako nejhorší rána osudu.

Vykročil vpřed. „Vybrala vás královna?“ zeptal se Ollowaina.

„Ano. Řekla, že vás tu mám očekávat. Věděla, že nebudeš ztrácet čas.“

„Řekla vám také, jak zní její příkaz?“

Ollowainův úsměv pohasl. „Ano. Máme zabít démonovo dítě. Netuším sice, co si myslíte, ale mohu si představit, jak těžká a trpká pro vás tato cesta musí být. Noroelle byla ke mně vždycky vlídná a laskavá. Nehleďme na to dítě jako na jejího syna, ale na syna Devanthara! Jen tak dokážeme královnin příkaz splnit.“

„Pokusíme se o to,“ řekl Farodin.

Ollowain jim nato představil společníky. „Toto je moje strážní hlídka, nejlepší válečníci ze Shalyn Falah. Yilvina je úplná vichřice v boji se dvěma krátkými meči.“ Ukázal na drobnou elfku po levici. Měla krátké plavé vlasy a Nuramonův pohled opětovala se šelmovským úsměvem.

Jako další představil Ollowain Nomju, vysokou a urostlou bojovnici. Musela být velmi mladá; její jemné rysy vypadaly dětsky. Opírala se o luk nedbale jako nějaký zkušený válečník, ale gesto vypadalo spíše jako naučené.

„A tohle je Gelvuun.“ Válečník měl dlouhý meč připnutý na zádech, takže jeho jílec vyčníval vpředu z pláště. Nuramonův pohled opětoval bez jakéhokoliv výrazu. Elfa to nijak zvlášť neudivilo, protože o Gelvuunovi již slyšel. Platil za věčně nabručeného rváče a surovce. Vykládalo se dokonce, že existují trolové, kteří jsou mnohem přívětivější. Ale v jeho přítomnosti se nikdo neodvážil na toto téma žertovat.

Ollowain přistoupil k jednomu z koní a hmátl po sekeře s dlouhým topůrkem, která visela na sedlovém trnu. Plynulým pohybem se otočil a hodil ji k Mandredovi.

Nuramonovi téměř vynechalo srdce, ale pak s ulehčením viděl, že Mandred zachytil sekeru v letu. Člověk téměř něžně pohladil dvojitý list zbraně a obdivně si prohlížel různě propletené elfí znaky, které ho zdobily. „Nádherná práce.“ Mandred se obrátil k synovi. „Takhle má vypadat zbraň opravdového muže.“ Chystal se ji Ollowainovi vrátit, ale ten zavrtěl hlavou.

„To je dar, Mandrede. Ve světě lidí se našinec často dostane do nepříjemností. Hořím zvědavostí, zda se sekerou opravdu umíš bojovat líp než s mečem.“

Mandred zavířil sekerou ve vzduchu. „Dobře vyvážená zbraň,“ poznamenal. Náhle se zarazil a přiložil ucho k listu sekery. „Slyšíte to?“ zašeptal. „Ona volá po krvi!“

Nuramon cítil, jak se mu stáhl žaludek. Daroval snad Ollowain člověkovi nějakou prokletou zbraň? Nuramon znal dost pochmurných příběhů o mečích, které pokaždé, když byly taseny, musely prolít krev. Byly to zbraně pomsty a hněvu, ukuté v nejhorších dnech první trolské války.

Na skupinu se sneslo tísnivé ticho. Kromě Mandreda asi nikdo jiný volání sekery neslyšel, ale to nemuselo nic znamenat.

Nakonec to byl Alfadas, kdo zamířil k jednomu z boxů o něco dál vzadu ve stáji a osedlal si zde koně. To prolomilo pouto mlčení, až dosud svírající skupinu.

Nuramon se otočil ke stájníkovi: „Připravila pro nás královna koně?“

Kozonoh ukázal doprava. „Tamhle stojí.“ Nuramon nemohl uvěřit svým očím. Byl to jeho bělouš!

„Falbione!“ vykřikl a spěchal k němu.

I Farodin byl překvapen, když mezi koňmi uviděl svého hnědáka. Dokonce i Mandredovi uniklo udivené: „U všech bohů, to je přece můj kůň!“

„Našli jsme je u fjordu u kamenného kruhu. Čekali tam na vás,“ vysvětlil Ollowain. Pak pohlédl na stájníka. „Ejedin se o ně staral dobře, že ano?“

„Ovšem,“ přitakal faun. „Dokonce i královna několikrát přišla, aby se na ně podívala.“

Nuramon přijal toto sdělení jako dobré znamení pro budoucnost. I Farodin, jak se zdálo, uvažoval podobně. Nuramona napadlo, že se Farodin vůči Ollowainovi chová značně zdrženlivě. Nedošlo zde k žádnému sblížení jako s Mandredem. Farodin už asi nedůvěřoval královně tak jako kdysi, a protože Ollowain byl věrným a oddaným Emerelliným služebníkem, bylo možné, že nevěřil ani jemu.

Ráno se už blížilo na stříbrných perutích, když družina vyvedla koně na nádvoří. Hrad byl stále ještě tichý. Nikdo kromě strážných u brány je neuvidí vyjíždět. Větší rozdíl oproti jejich poslednímu odjezdu to snad nemohl ani být. Tehdy vyjeli za denního světla a oslavováni jako hrdinové, kdežto nyní se vyplížili ven jako zajíci.

Sága o Alfadasu Mandredsonovi

První cesta

Ještě téže zimy opustili Mandred a Alfadas bok po boku říši dětí Albů. Otec se chtěl ujistit, že je jeho syn hoden jeho následovnictví. Tak tedy vyjeli spolu s elfími princi Faredredem a Nuredredem a hledali dobrodružství všude tam, kde se jim nabízelo. Nevyhýbali se žádnému boji a ten, kdo jim vstoupil do cesty, toho také litoval, ještě než padla první rána. Alfadas následoval otce na místa, která žádný Fjordlanďan předtím neviděl. Torgridův syn se potomkovi pečlivě věnoval. Učil ho bojovat se sekerou, ale jen zřídka nechával Alfadase, aby si zručnost sám vyzkoušel v boji. A kdykoliv nebezpečí bylo příliš velké, musel Mandredův syn hlídat koně nebo tábor.

Uplynul rok, když Alfadas promluvil k Mandredovi takto: „Otče, jak se mohu naučit být jako ty, když mě před každým nebezpečím chráníš? Jestliže se pořád obáváš, že by se mi mohlo něco zlého stát, pak se nikdy nestanu jarlem Firnstaynu.“

Tu poznal Mandred, že potomka své krve až doposud připravoval o veškerou pověst a slávu. Zeptal se elfích princů, co má dělat. Ti mu poradili, aby syna podrobil zkoušce. Tak se tedy Mandred jedné noci odkradl z tábora a vystoupil na strmou horu. Na jejím vrcholku zarazil do země sekeru a bez ní se znovu vrátil zpět do údolí.

Ráno pak řekl Alfadasovi: „Vystup na tuto horu a přines mi to, co jsem tam schoval.“

Alfadas se tedy vydal tam, kam ho Mandred poslal. Sotva odešel, zmocnily se Mandreda obavy, protože výstup byl plný nebezpečí. Alfadas však horu zdolal a nakonec nalezl pod jejím vrcholem jeskyni. Tu vězel v ledu zaražený meč. Vzal ho a vyšplhal až k vrcholu, aby si užil nádherné vyhlídky. Tam našel sekeru svého otce. Nechal ji, kde byla, a vrátil se zpět do údolí k ostatním. Ti užasli, když uviděli cizí meč. Jen Mandred se rozzlobil: „Synu! To není ta zbraň, kterou jsem tam nahoře ukryl!“

Tu řekl Alfadas: „Ale otče, jediná zbraň, která byla nahoře ukrytá, byl tento meč. Tvá sekera trčí všem na očích zaražená v ledu na vrcholu. Kdybych měl oči orla, tak bych ji určitě mohl odtud vidět, tak málo je skryta. Tys mi udal špatný cíl, ale ukázals mi správnou cestu.“

Tak musel Mandred vylézt na horu ještě jednou, aby si přinesl sekeru. S klením a rozzlobený se vrátil zpět. Když však Faredred a Nuredred Torgridovu synovi vysvětlili, že v meči, který našel Alfadas, poznali vznešenou zbraň z Albenu, Mandredova zlost zmizela a on pocítil hrdost nad svým synem. Protože tento meč byl hoden krále. Alfadas se ale rozhodl, že právě meč bude od nynějška jeho zbraní, protože mu ji daroval Luth. Řekl otci: „Sekera je zbraň otce, meč bude zbraní syna. Tak se otec a syn nikdy nebudou muset spolu měřit.“

Pokračoval pak v cestě, ale Mandred stále ještě pochyboval o synovi. Brzy nato překročili horský hřeben. Říkalo se, že tam v jeskyni žije trol. V noci slyšeli bušení a domnívali se, že je trol chce zastrašit. Tu se Faredred a Nuredred rozhodli sestoupit dolů k úpatí hor, aby stvůru zabili, ale Mandred je zadržel. Řekl synovi: „Jdi za trolem ty! Podle toho, jak se zachováš, tě budu posuzovat.“

Alfadas se tedy spustil dolů do trolovy jeskyně. Tam ho našel stát u kovadliny. Trol ho zahlédl a pozvedl kladivo. Tu mu Alfadas pohrozil mečem a řekl: „Jedna moje část vidí před sebou nepřítele a volá: Skol ho! Druhá má ale před očima kováře. Rozhodni se sám, co chceš být!“

Trol chtěl být raději nepřítelem, a tak se na něj vrhl. Ale Alfadas se ráně těžkým kladivem vyhnul a nechal trola pocítit sílu svého meče. Tu se trol vzdal a řekl: „Mě jméno je Glekrel a ušetříš-li můj život, pak ti věnuji královský dar.“

Alfadas trolovi nevěřil. Ale ten přinesl elfí zbroj a daroval mu ji a tu Alfadas plný radosti odložil tu svou, aby si navlékl novou. Ale ještě než se stačil znovu vyzbrojit, trol na něj zaútočil. Tu se mladý hrdina tak rozzlobil, že trolovi usekl nohu. Pak si oblékl elfí zbroj a odešel svou cestou. Ještě dnes je zbroj v majetku krále a je upomínkou na dávné časy. I trolové si na tu událost pamatují, protože Glekrel zranění přežil a vyprávěl pak všem, k čemu mezi ním a Mandredovým synem došlo.

Příštího rána se Alfadas vrátil k druhům. A když Mandred syna uviděl, tu naň byl znovu hrdý a těšilo ho, že je jeho otec. Protože Alfadas nyní vypadal skutečně jako král.

Poté druhové projeli zemí na jihu a tam narazili na velké moře a mocná království. Vykonali velké činy, takže jejich jména jsou tam ještě dnes v živé paměti. Tak zahnali sto válečníků z Angnosu, aby zachránili vesnici, která jim připomínala Firnstayn. Také osvobodili svátky v Rileisu od jejich duchů. V mnohých soubojích se Alfadas prokázal jako vynikající bojovník s mečem. Tak uplynula další dvě léta, než Mandred a Alfadas z přátelství následovali oba elfí prince do města Aniscansu. Tam princové chtěli vyhledat jakéhosi podvrženého spratka…

Podle vyprávění skalda Ketila

svazek 2 chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 42

Léčitel z Aniscansu

Uplynuly už tři roky od doby, kdy opustili Alben, a přesto Nuramon každý den shledával, že ve světě lidí stále ještě existuje spousta nového, čekajícího na objevení. Obzvlášť mu učarovala rozmanitost lidských jazyků a během této doby putování si mnohé z nich osvojil. Při tom se divil, že pro Mandreda je tak těžké se těmto jazykům naučit. Alfadas, kterému stále říkal Oleif a jemuž toto lidské jméno bylo stále cizí, s tím měl také potíže. Elfí výchova se v tomto případě ukázala málo platná. Lidé byli opravdu divní!

Pátrání po Noroellinu synovi bylo dosud bezvýsledné. Prošli rozlehlými lesy Drusny, přešli válkou zpustošené království Angnos, měsíce pátrali na široce roztroušených Aegilských ostrovech a nakonec dorazili do království Fargon. Byla to zelená a úrodná země, která si přímo říkala o to být lidmi dobyta, jak Mandred stále znovu a znovu opakoval. V posledních letech se sem uchýlilo mnoho uprchlíků z Angnosu, kteří si s sebou přinesli svou víru. Někteří z toho mála lidí, kteří zde žili už po generace, přivítali cizince se zvědavostí, jiní však jejich příchod vnímali jako hrozbu.

Společně sledovala družina mnoho stop. Jejich jedinou nadějí bylo, že syn elfky a Devanthara vlastní nějaké magické síly. Jestliže tento dar nějak uplatní, bude nápadný. Bude se o něm vyprávět. A tak věnovali pozornost každé historce, v níž se mluvilo o kouzlech či zázracích, ale doposud byli vždy zklamaní.

Zatímco elfové a Alfadas se ukázali jako neúnavní lovci, Mandredovi s přibývajícími léty trpělivosti ubývalo. Často se opíjel, jako by chtěl zapomenout, že lidský život by pro pátrání po dítěti démona mohl být i příliš krátký.

Nuramon obdivoval Alfadase, který na rozdíl od otce udržoval klid jako elfové. I když Mandredovy vyučovací lekce snášel s trpělivostí, hraničící téměř se sebeobětováním. Zdálo se, že Alfadas toho po otci zdědil málo, snad kromě tvrdé hlavy, protože se ještě i po třech letech zdráhal uznat sekeru jako královnu všech zbraní, což v Ollowainovi očividně vyvolávalo škodolibé pobavení.

Nastalo nové jaro a oni sestoupili z hor, aby sledovali stopu, vedoucí do města Aniscansu. Nomja, Yilvina a Alfados se už dávno stali dobrými přáteli a občas nebrali jejich úkol příliš vážně. Gelvuun zůstal i nadále podivínem, který sotva odlepil zuby od sebe, aby promluvil. Farodin dokonce jednou úplně vážně tvrdil, že trolové kdysi Gelvuunovi vyrazili všechny zuby, a proto vůbec neotvírá ústa. Nuramon dodneška nevěděl, zda to byl jen žert, či ne.

Ollowain byl z nich ten, kdo povinnost, která jim byla uložena, nespouštěl ze zřetele. Stále naléhal na to, aby se na žádném místě dlouho nezdržovali a aby zase co nejrychleji vyrazili dál, když se stopa znovu rozplynula a zmizela.

Farodin naproti tomu opouštěl skupinu, kdykoliv to bylo možné. Stále to byl on, kdo se dobrovolně nabízel, že najde další cestu. Nuramonovi to kolikrát připadalo, jako by Farodin nepátral po dítěti, nýbrž jako by potajmu sledoval nějaký jiný cíl. Snad se pokoušel vyhnout nutnému konci jejich poslání, aby nemusel spáchat krvavý čin, který měl sprovodit ze světa Noroellina syna.

Mandred jel po Nuramonovu boku; společně vedli malou družinu při sestupu z hor a na cestě pahorkatinou. Člověk, s nímž Nuramon uzavřel v ledové jeskyni přátelství, se často slovy a činy postaral o ukrácení času, kdy nechal elfy na okamžik zapomenout, za jakým důvodem cestují. I když někdy veselost následovalo trpké uvědomění, že jejich cíl značí začátek existence plné bolesti, byl Nuramon rád, že člověk má tento útěšný dar.

„Víš ještě, tehdy jak jsme potkali ty lupiče,“ zeptal se Mandred a šklebil se. Člověk vnímal čas úplně jinak než elf. Jeden rok a on už mluvil o vzpomínkách. Pozoruhodné bylo, že pocit, že už toho mnoho zažili a že uběhla dlouhá doba, se posléze přenesl i na Nuramona.

„Jaké lupiče myslíš?“ Pár jich potkali. A většina jich hned před nimi utekla.

„Ty první, na které jsme natrefili. Ty, co se opravdu bránili.“

„Vzpomínám si.“ Jak by mohl zapomenout na plenitele z Angnosu! On i ostatní elfové měli na sobě pláště s kápí a na první pohled se nedalo poznat, že se jedná o děti Albů. Pro lupiče to bylo zlé procitnutí. Byli tak hloupí, že se nechtěli vzdát, protože se spoléhali na značnou početní převahu. Brzy se však bolestně přesvědčili, jaký rozdíl může být mezi množstvím a mocí.

„To byl přece boj!“ Mandred se hrdě rozhlédl kolem sebe. „Přál bych si, aby i tady na nás pár takových záškodných zlodějů číhalo!“

Nuramon na to neodpověděl. Mandredovo přání mohlo znamenat jen jedno: že se Alfadas bude muset dnes večer zase připravit na nějaké cvičení. Mandred se ještě nevzdal úmyslu nadchnout syna pro boj se sekerou. Ale Alfadas dokázal otci už několikrát, že je schopen obstát proti němu i s mečem. Když byl Mandred synem poražen, nebyl si Nuramon nikdy jist, jaké pocity válečníkem zmítají. Byl hrdý na syna, nebo uražený? Někdy míval Nuramon dokonce podezření, že se Mandred při cvičných bojích schválně drží zpátky, protože se obává, že by mohl Alfadase zranit.

Dorazili k horskému hřebeni, odkud se naskýtal volný výhled na dlouhé říční údolí pod nimi. Nuramon ukázal na město, rozkládající se na západním břehu. „Aniscans! Konečně máme divočinu za sebou.“

„Konečně se zase zastavíme v nějaké krčmě a dostaneme něco slušného k pití. Můj žaludek si už myslí, že mi usekli hlavu.“ Mandred hlasitě zamlaskal. „Co myslíte? Budou mít tam dole nějakou medovinu?“

Vypadalo to téměř tak, jako by člověk na žal nad Freyinou smrtí už zapomněl. Ale Nuramon časem prohlédl toto zdání a viděl muže, který svou bolest skrývá a snaží se ji ze všech sil umlčet.

Pomalu sjížděli po svahu dolů. Pod kopcem se táhla silnice, která vedla přímo k městu. Široké koryto řeky překlenoval most, tvořený sedmi plochými oblouky. Tání řeku rozvodnilo a proud přinesl z hor spoustu naplaveného dřeva. Na mostě stáli muži vyzbrojení dlouhými tyčemi a zadržovali jimi vodou hnané stromové kmeny, aby se nezachytily o mostní pilíře a nezatarasily průtok.

Většina aniscanských domů byla postavena ze světle hnědého lomového kamene. Byly to vesměs masivní, vysoké budovy, těsně se tlačící k sobě. Jejich jedinou okrasou byly jasně červené střešní šindele. Kolem města se rozkládaly vinohrady. Mandred bude mít zase dobrou příležitost k opití se, pomyslel si Nuramon trpce.

„Země naprostých bláznů!“ zaláteřil náhle člověk. „Jen se na to podívejte! Takové bohaté město a nemá ani pořádné hradby. To Firnstayn je opevněn daleko líp!“

„Zřejmě tu s tvou návštěvou nepočítali, otče,“ poznamenal Alfadas s úsměvem. Ostatní se rozesmáli. Dokonce i Gelvuun se šklebil.

Mandred zrudl. „Lehkomyslnost je matkou mnoha neštěstí,“ řekl vážně.

Ollowain se chechtal dál. „Jak se zdá, rozpouští jarní slunce tvrdý ledový pancíř barbarského náčelníka, a hle, jaký div, pod ním se objevuje filozof.“

„Nevím, co za urážku znamená slovo filozof, ale můžeš si být jist, že barbarský náčelník ti co nejdřív vrazí sekeru do tvé nevymáchané huby!“

Ollowain zkřížil ruce na hrudi a předstíral, že se třese. „Tak náhle, a zima se už zase vrací a ty nejkrásnější jarní květy nechává zmrznout.“

„Ty mě teď snad srovnáváš s květinami?“ zavrčel vztekle Mandred.

„Je to jen alegorie, příteli.“

Člověk svraštil čelo, pak kývl. „Přijímám tvou omluvu, Ollowaine.“

Nuramon se musel kousnout do rtu, aby se nerozesmál nahlas. Nebyl rád, když v příštím okamžiku Alfadas začal zpívat, aby diskuzi přerušil. Mládenec měl sice velmi pěkný hlas… ale na člověka.

Sledovali silnici u řeky, minuli stáje a nějaké menší dvorce. Podél cesty se pásl dobytek. Krajina kolem vypadala podivně nepořádně. Ve všech dobách, kdy Nuramon pobýval v lidských říších, nedokázal si zvyknout na odlišnost tohoto světa. Ale naučil se vidět i v cizím a rozdílném jistou krásu.

Městské domy byly nakupeny kolem pahorku, na němž se tyčil chrám. Jeho zdi obklopovalo lešení a už z daleka se neslo přes řeku bušení kameníků. Stavba byla bez ozdob se zdmi silnými jako zdi pevnostních věží, a přece v jejich hrubé strohosti byl půvab. Zdálo se, jako by chrám chtěl už z dálky pozorovateli dát najevo, že zde neexistuje nic, co by odvádělo pozornost věřících, protože žádné umělecké dílo se nemůže měřit s krásou pravé víry.

Nuramon pomyslel na starého potulného kazatele, kterého před několika dny potkal v horách. Se zářícíma očima mu muž nadšeně vyprávěl o Aniscansu a o knězi, jehož jméno bylo údajně v tomto říčním údolí předáváno od úst k ústům: Guillaume, který prý mluvil o bohu Tjuredovi s takovým zápalem, že se síla jeho slov přenášela i na posluchače. Mělo to za následek, že chromí znovu začali chodit, když mu popřáli sluchu a on se rukama dotkl jejich údů. Zdálo se, že jeho kouzelná moc zažene každé utrpení a zvítězí nad každou zlobou a ranou osudu.

Jak často v posledních třech letech sledovali fámy, jako byla tato. Ale pokaždé byli zklamáni. Hledali muže ve věku kolem třiceti let, který by dělal zázraky. Tento skrovný popis se hodil na Guillauma právě tak jako už na více než tucet dalších mužů, z nichž ale nikdo nevlastnil magii. Lidé byli příliš prostoduší! Byli připraveni věřit kdejakému šarlatánovi, který jim dokázal věrohodně namluvit, že ovládá kouzelné síly.

Potulný kněz tvrdil, že za jeho dětství nebylo tam, kde se dnes rozkládá město, nic víc než kamenný kruh, u nějž se lidé setkávali za slunovratu, aby zde obětovali bohům.

Nuramon vzhlédl. Kamenný kruh musel pravděpodobně ležet na nízkém pahorku, kde byl nyní vybudován chrám.

Dusot kopyt jejich koní zněl na dlažbě mostu jako bubnování. Někteří ze zde pracujících dělníků se obrátili. Měli na sobě prosté kytle a na hlavách klobouky se širokou krempou, zhotovené ze slámy. Pokorně sklonili hlavy. Válečníci se zřejmě v kraji těšili velké vážnosti.

Nuramonův pohled přelétl po domech města. Jejich zdi byly z neopracovaného kamene; vypadaly hrubě, ale solidně. Ve srovnání s tím, co lidé jinak postavili, nebyla to špatná práce. Většina zdí byla rovná a jen několik málo střech se prohýbalo pod tíhou šindelů.

Než most opustili, zaujali Mandred a Alfadas místo v čele jejich malé jezdecké skupiny. Kdo je viděl, musel předpokládat, že zřejmě přijela nějaká knížata z divokého severu se svou tajemnou družinou. Místní si je zvědavě a s obdivem měřili, ale hned zase šli po své práci. Očividně zde byli na cizí zvyklí.

Přesto ve městě panoval podivný neklid, který s nimi neměl nic společného. Čím více se společníci přibližovali k chrámu, tím byl tento neklid znatelnější. Něco se v Aniscansu dělo. Celé město se zdálo být na nohou. Lidé se tlačili úzkými uličkami nahoru na pahorek. Brzy se už s koňmi nedalo vůbec projít. Společníci museli sesednout a zavedli koně na dvůr krčmy, kde s nimi zůstala lukostřelkyně Nomja. Poté se znovu zařadili mezi dav, proudící k chrámu. Panovala zde atmosféra, která Nuramonovi připomínala koboldskou svatbu. Všichni se jeden přes druhého tlačili kupředu, dychtiví a plní očekávání.

Nuramon se pokoušel zachytit útržky hovorů. Lidé se bavili o nějakém zázračném léčiteli a o jeho úžasné moci. O tom, že včera zachránil dítě, které se málem udusilo, a o tom, že do města přichází stále více cizinců, aby Guillauma viděli. Jeden starší muž hrdě vyprávěl, že Guillauma pozval sám král, aby přišel na jeho dvůr a aby tam zůstal, ale že kněz rozhodně odmítl opustit město.

Konečně malá skupina dorazila na náměstí před chrámem. Dalo se těžko odhadnout, kolik lidí se zde shromáždilo, ale mohly jich být stovky. Zaklíněn mezi zpocenými a strkajícími se lidmi se Nuramon cítil stále víc nedobře. Páchlo to tu po potu, nepraných šatech, žluklém tuku a cibuli. Koutkem oka elf zaznamenal, jak si Farodin drží u nosu navoněný kapesník, a přál si, aby si mohl tímto způsobem ulevit také. Lidé a čistota, to byly dvě věci, které prostě nešly k sobě, jak už dlouho věděl podle Mandreda. V posledních třech letech se Nuramon naučil být nevnímavý vůči rozmanitým pachům, které naň ve městech lidí útočily. Ale zápach zde, uprostřed lidského davu, byl skutečně zdrcující.

Náhle se kdesi daleko vpředu ozval jakýsi hlas, Nuramon zvedl hlavu, ale z místa, kde se v davu nalézal, na řečníka dobře neviděl. Vypadalo to, že stojí pod mohutným dubem, který zaujímal střed prostranství.

Hlas byl příjemný a ten, kdo mluvil, byl očividně velmi dobře obeznámen s uměním rétoriky. Každá slabika měla význam a důraz, jako u filozofů od Lynu, kteří se po staletí cvičili v disputacích, aby tak dospěli k naplnění svých hlasových možností. Přitom toto umění nespočívalo ani tak v přesvědčivých argumentech jako spíše ve volbě a přednesu slov, která dodávala proslovu ducha. Bylo to téměř něco jako kouzlo, co vyzařovalo z řeči tohoto člověka.

Lidé kolem si Nuramona a jeho společníků vůbec nevšímali, byli tak zaujati, že očima viseli na rtech muže.

Farodin se ze strany protlačil k Nuramonovi. „Slyšels ten hlas?“

„Podivuhodný, že ano?“

„To už je má starost. Snad jsme konečně u cíle.“

Nuramon mlčel. Bál se toho, co by udělal, kdyby zde skutečně mluvil Noroellin syn.

„Ollowaine,“ řekl Farodin, „vezmi si Yilvinu a Gelvuuna. Obejdete to zleva. Mandrede a Alfadasi, vy si vezměte střed. Nuramon a já to obejdeme zprava. Nejdřív budeme jen pozorovat. Uprostřed davu nemůžeme dělat nic jiného.“

Společníci se rozdělili. Nuramon šel před Farodinem. Opatrně se protlačili řadami lidí, kteří tu stáli jako přikovaní a dychtivě poslouchali. Hlas kněze zřetelně přehlušoval šum na náměstí. „Přijmi Tjuredovu moc a sílu,“ říkal mírně a laskavě. „Je to dar, který ti od něj přináším.“

Krátce nato zvolal kdosi: „Jen se podívejte, on je uzdraven! Rána se uzavřela!“ Po celém náměstí se zvedl mohutný jásot.

Jedna stará žena padla Nuramonovi kolem krku a spontánně ho políbila na tvář. „Zázrak!“ jásala. „Znovu udělal zázrak! Je požehnáním tohoto města!“ Nuramon se na stařenu nechápavě díval. Musel to asi být skutečně zázrak, když políbila dokonce i cizince.

Nyní kazatel před nimi nad hlavami davu zvedl jednoho očividně právě uzdraveného muže a pomáhal mu na nohy. „To je moc Tjureda, našeho boha!“

Nuramon při pohledu na léčitele strnul. Cítil, jak se Farodin vedle něho rovněž zarazil v pohybu.

Kněz stál na nízké obrubní zídce studny, vedle dubu, a mluvil k lidem. Nuramon jeho slova téměř nevnímal, zcela upoután držením a gesty muže. Guillaume měl černé vlasy, spadající mu až na ramena. Jako všichni Tjuredovi kněží byl oděn do kutny barvy temné modři. Jeho obličej byl oválný, nos úzký, brada jemná a ústa půvabně formovaná. Kdyby Noroelle měla bratra dvojče, vypadal by jako tento kněz.

Ten muž byl zcela očividně její syn!

Nuramon viděl, jak se Guillaume obrátil k jednomu muži s rozcuchanými šedými vlasy, který měl, jak se zdálo, zcela bezvládnou ruku. Uchopil ji do své a vyslovil krátkou modlitbu.

Nuramon polekaně ustoupil. Bylo to, jako by něco proniklo do jeho vnitřností. Jako by se nějaká silná ruka dotkla jeho duše. Tento úděsný pocit trval jen podobu mrknutí oka; elf se omámeně zapotácel zpět a při tom vrazil do jedné mladé ženy.

„Není ti dobře?“ zeptala se starostlivě. „Jsi úplně bledý!“

Zavrtěl hlavou a protlačil se dopředu, až na okraj davu, který mezitím vytvořil kruh kolem studny.

Muž, který přišel za Guillaumem, zvedl teď ruku. Sevřel ji v pěst a pak znovu narovnal prsty. „Uzdravil mě!“ vykřikl přeskakujícím hlasem. „Uzdravil!“ Šedovlasý muž padl před knězem na zem a políbil lem jeho roucha.

Guillaume vypadal rozpačitě, téměř zaraženě. Vzal starce kolem ramen a postavil ho znovu na nohy.

Umí čarovat jako jeho matka, pomyslel si Nuramon. Královna se mýlila. Noroellin syn nemohl být dítě démona. Přesně naopak. Byl to léčitel.

Náhle se z davu ozval výkřik: „Guillaume! Guillaume! Zde kdosi upadl!“

„Je mrtvý!“ zvolala pronikavě žena.

„Přineste ho ke mně,“ poručil léčitel klidně.

Dva statní muži v kožených zástěrách přinesli ke studni hubené tělo muže oděného v šedém plášti. Guillaume odhrnul jeho širokou kápi dozadu. Před léčitelem ležel Gelvuun!

Nuramon zmateně pohlédl na Farodina. Ten mu dal gestem znamení, že mají vyčkat. Pak zašeptal: „Snad Mandred neudělá žádnou hloupost.“

Nyní proběhl předními řadami davu vzrušený šepot. Guillaume přihladil zpět Gelvuunovy vlasy. Špičaté elfí uši byly zřetelně vidět. Gelvuun, který byl tak zarytý mrzout, vypadal nyní mírně a nevinně jako spící děcko.

Guillaume se nad ním sklonil. Vypadal rozrušeně. Zda to bylo jen zjištění, že má před sebou elfa, nebo něco jiného, nemohl Nuramon říct. Pak se kněz rozhlédl kolem sebe a Nuramon přímo fyzicky pocítil, jak po něm přejel pohledem. Po zádech mu přeběhl ledový chlad. Oči léčitele se modře třpytily jako drahokamy.

Pak se kazatel narovnal a řekl: „Tento muž se nenachází pod Tjuredovou ochranou. Je to dítě Albů a žádný člověk. Nemohu mu už nijak pomoci. Přišel sem příliš pozdě. A já nemohu rozpoznat, na co zemřel. Zdá se, jako by jeho srdce prostě najednou přestalo bít. Ale i dětem Albů je určena existence na druhé straně života. Proto se pomodleme za jeho duši. Pohřbím jeho tělo se vší úctou, i když se nikdy k Tjuredovi nemodlil. Milost našeho pána je nezměrná. Jistě se slituje i nad tímto elfem.“

Ještě jednou přejel Guillaumův pohled po Nuramonovi. V těch překrásných modrých očích bylo něco ohromujícího.

„Pojď, Nuramone,“ zašeptal Farodin. „Musíme pryč.“

Popadl ho a táhl hustým davem s sebou. Nuramon nemohl z mysli vypudit ten obličej a oči. Byl to Noroellin obličej, Noroelliny oči, které hleděly z obličeje muže.

Náhle jím kdosi zatřásl. „Prober se!“ vyzval ho Farodin drsně. Nuramon se užasle rozhlédl kolem sebe. Opustili náměstí a nyní byli znovu v jedné z úzkých městských ulic. Neuvědomoval si, jak daleko se už dostali. „To byla Noroellina tvář!“ řekl.

„Já vím. Pojď!“

Našli Nomju a koně na místě, kde je zanechali. Za několik okamžiků přišli na dvůr i Mandred a Alfadas. Mezi sebou vedli Yilvinu. Mladá žena byla smrtelně bledá a zdálo se, že vlastními silami se stěží může držet na nohou.

Mandred byl úplně bez sebe. „Viděli jste to? Zatraceně! Co se to vlastně děje?“

Farodin se rozhlédl kolem. „Kde je Ollowain?“

Alfadas ukázal k východu ze dvora. „Tady přichází!“

Mistr šermíř byl bledý a v jeho obličeji byl zřetelně vepsán strach. „Pojďte! Tady si už nemůžeme být ničím jisti.“ Pohlédl nazpět k ústí do ulice. „Držme si odstup od toho démonického dítěte! Pojďme! Na koně a pryč z města!“

„Co se vlastně stalo Gelvuunovi?“ zeptala se Nomja.

Nuramon mlčel. Pomyslel na cizí sílu, která sáhla do jeho nejhlubšího nitra, na zvláštní modré oči a na to, jak velice mu Guillaume každým gestem připomínal Noroelle. Nyní byl Gelvuun mrtev a Yilvina vypadala, jako by sama jen o vlásek unikla smrti.

„Co se stalo?“ zeptal se nyní Ollowain a obrátil se k bledé elfce.

Yilvina zalapala po dechu. „On se tlačil dál dopředu… až skoro na okraj davu. V té chvíli, když kněz uchopil ruku toho starce…“ Vzhlédla k nebi se slzami v očích. „Nevím, jak to popsat. Bylo to, jako by do mé hrudi sáhl nějaký dráp, aby mi rozerval srdce.“ Začala vzlykat. „Bylo to… Cítila jsem, že vedle mě stojí smrt… Věčná smrt, bez naděje na znovuzrození nebo na cestu do měsíčního světla. Kdybych nezůstala o pár kroků pozadu…“ Nemohla pokračovat dál.

„Zpozoroval vás a ihned zaútočil?“ zeptala se Nomja.

Ollowain váhal. „Nejsem si úplně jist… Nevěřím, že to byl útok. Stalo se to během okamžiku, když léčil toho starce. Mohl jsem cítit jeho moc… Yilvina má pravdu. I já jsem náhle cítil smrt.“

Mandred se obrátil k Nuramonovi. „Jak to udělal?“

Člověk přeceňoval Nuramonovy schopnosti. Jen proto, že jednou překonal sám sebe a vyléčil na smrt poraněného Farodina, ptal se ho člověk na všechno, co mělo aspoň vzdáleně co dělat s magií, a chtěl slyšet jeho mínění. „Nemám tušení, Mandrede.“

„Ale já to můžu říct!“ vmísil se Ollowain. „Magie toho démonického dítěte je skrz naskrz zhoubná a zlá! Může nás s ní na místě usmrtit. Jednoduché kouzlo, kterým léčí lidi, může elfy zničit. Teď je mi jasné, jaké nebezpečí královna v Noroellinu synovi viděla. Musíme ho zabít!“

„To neuděláme!“ prohlásil Nuramon rozhodně. „Přivedeme ho ke královně!“

„Tenhle falešný léčitel nás tam může všechny jediným kouzlem vyřídit!“ odporoval Ollowain. „Je ti to jasné?“

„Ano.“

„Jak ho chceš donutit, aby s námi opustil město?“

„Nebudu ho nutit. Půjde s námi dobrovolně. Nevěděl, co jeho ruce udělaly našemu příteli. On není to démonické dítě, jaké královna očekávala.“

„Ty chceš, aby ohrozil královnu? Vyslala nás přece, abychom ho zabili.“

„Ne, Ollowaine. Královna vyslala mě, abych ho zabil. Já sám se musím před královnou obhájit.“

„Nevím, zda ti to mohu dovolit,“ řekl Ollowain pomalu. „Proč, Nuramone? Proč jsi změnil mínění?“

„Protože mám pocit, že by byla osudná chyba připravit Guillauma o život. Nic dobrého by z toho nemohlo vzejít. Musíme ho přivést před královnu. Pak ho může vidět vlastníma očima a rozhodnout, jak s ním naloží. Nechte mě s ním promluvit. Jestli se do zítřejšího rána nevrátím, pak to s ním můžete skoncovat.“

Ollowain zavrtěl hlavou. „Ty chceš démonické dítě, jehož magie zabíjí elfy, přivést na Emerellin dvůr? Jen jdi! Promluv si s ním! Už tě asi živého neuvidíme. Máš čas do zítřejšího večerního soumraku, pak ho přivedu já a po svém. Do té doby táboříme venku za městem.“

Nuramon hledal podporu v tvářích druhých. Ale všichni očividně souhlasili s Ollowainem, dokonce i Mandred. Na znamení mistra šermíře nasedli. Alfadas vedl na otěži Gelvuunova a Nuramonova koně.

Farodin jel poslední v malé skupince jezdců, která opouštěla dvůr. Ze sedla se sklonil k Nuramonovi. „Jsi si jist, že chceš podstoupit toto riziko? Co když dopadneš stejně jako Gelvuun?“

Nuramon se pousmál. „Pak se uvidíme v příštím životě.“

Hosty u Guillauma

Nuramon Guillauma celé odpoledne pozoroval. Vyslechl si jeho kázání a pak viděl, jak bylo Gelvuunovo tělo pohřbeno. Nakonec sledoval Noroellina syna městem. Při tom měl několikrát stísňující pocit, jako by byl sledován. Ale ať se ohlížel jakkoliv často, nikdy nedokázal objevit nikoho, kdo by se choval nápadně. Byli tu jen obyvatelé Aniscansu, kteří šli za svou prací. Zaměřil tedy pozornost znovu na Guillauma a sledoval ho, až dorazil k chrámovému pahorku a tam zmizel v jednom malém skromném domku. Hrubými zdmi z lomového kamene dokonale zapadal do obrazu města, byl-li to Guillaumův domov, pak to vypadalo, že léčitel dává přednost nenápadnosti a prostotě.

Nuramon se zastavil a z protější ulice dům chvíli pozoroval. Čekal, že Guillaume otevře okenice, aby vpustil dovnitř poslední paprsky mizejícího denního světla. Ale okenice zůstávaly zavřené. Když se na Aniscans snesla noc, viděl Nuramon, jak jejich štěrbinami proniká ven teplé světlo svíce.

Dodal si odvahy a přistoupil ke dveřím domku. Nyní zbývalo jen zaklepat. Ale neodvážil se. Měl strach, ne před tím, že by se mu mohlo stát totéž co Gelvuunovi, ale před tím, aby se nedopustil nějaké velké chyby. Neznal Guillauma a nevěděl, jak přijme skutečnost, kterou se mu chystal sdělit. Pak ale pomyslel na Noroelle. Toto byla jediná možnost, jak ochránit Guillauma před smrtí, a zároveň zachránit i Noroelle, samozřejmě pokud královna nahlédne, že zabít Guillauma by byla chyba.

Zaklepal.

Uvnitř v domě se nic nepohnulo a Nuramon uvažoval, nemá-li zaklepat ještě jednou. Právě když zvedal ruku, aby to udělal, zaslechl kroky. Nuramonovo srdce se divoce rozběhlo. Brzy se už dveře otevřou a v nich se objeví Noroellin obličej. Odhrnul kápi pláště dozadu, takže Guillaume bude hned vědět, s kým má co do činění.

Petlice se se skřípotem odsunula a pak se dveře otevřely. Nuramon uvažoval správně, byl to Guillaume, kdo se objevil na prahu. Mladý muž nevypadal překvapený, když před sebou uviděl cizince. Neschopen říci jediné slovo, zíral Nuramon do tváře Noroellina syna. Jak se asi změní jeho výraz, až se Guillaume dozví vše o svém původu?

„Pojď dovnitř, dítě Albů,“ oslovil ho kněz mírným hlasem a usmál se. Pak šel jako první. Očividně ho očekával.

Guillaumův dům byl zařízen velmi prostě. Bylo zde vše potřebné, od zděného krbu až k modlitební skříňce. Jenom postel ne. Ložnice se patrně nacházela nahoře v poschodí, kam se dalo dostat po schodišti naproti domovním dveřím.

„Přišel jsi asi kvůli svému druhovi,“ řekl Guillaume a sedl si k malému stolku uprostřed místnosti. Tam před dřevěným talířem, na němž ležely zbytky masa, hořela olejová lampa. Guillaume ukázal na druhou židli na konci stolu.

Nuramon se mlčky posadil.

Kněz odsunul talíř stranou. „Obávám se, že tvůj společník byl již pohřben na hřbitově. Doufám, že to nebude mít žádný vlivná jeho znovuzrození.“

„U nás je tomu tak, že duše se v okamžiku smrti oddělí od těla,“ vysvětlil Nuramon. „Kdyby měla existovat nějaká cesta, po níž by putovaly duše dětí Albů mezi tvým světem a Albenem, pak se po ní Gelvuun už dávno vydal a čeká tam na znovuzrození.“

„Pak tedy byla jeho duše už pryč, když jsem pohřbil tělo.“

„Ano. Ale proto zde nejsem. Přišel jsem kvůli tobě.“

Zdálo se, že slova Guillauma nijak nepřekvapila. „Protože jsem ho zabil…“

Nuramon ztuhl. „Odkud to víš?“

Léčitel sklopil oči. „Věděl jsem to hned, když jsem ho začal vyšetřovat. Vypadal, jako by měl na krku otisky od škrcení, do nichž se hodily jen moje prsty.“ Zarazil se a pátravě si Nuramona měřil. „Číst v obličejích elfů není snadné. V tvých rysech nevidím hněv. Ale přesto jsi určitě přišel proto, aby sis vyžádal odplatu.“

„Ne, ani proto zde nejsem.“

Guillaume se na něj díval s otázkou v očích.

„Chtěl bych jen vědět, co vidíš ve své budoucnosti.“

„Jsem hledač v Tjuredových službách. Věřím, že tento svět je plný skrytých darů, ale jen málo z nich dovolí, aby byly nalezeny. Proto také vím, že moc bohů se shromažďuje na určitých místech. Umím ta místa vycítit a sledovat neviditelné proudy, které se navzájem spojují.“ Očividně mluvil o albských stezkách, které pokládal za stezky svého boha. „Toto vědění používám, abych léčil lidi a kázal mír. Chtěl bych, aby ze světa zmizela nenávist. Ale po dnešním dnu se zdá, že cena je příliš vysoká. Co je to za dar, který lidi léčí a děti Albů zabíjí?“

„Mohu ti na to dát odpověď. Ale dobře si rozmysli, chceš-li ji opravdu slyšet.“

„Ty víš něco o daru, pomocí něhož dělám zázraky?“

„Znám jeho původ.“

„Pak jsi chytřejší než všichni mudrci a kněží, které jsem až dosud potkal. Prosím, řekni mi…“

„Opravdu to mám udělat? Protože když ti to řeknu, pak budeš také vědět, z jakého důvodu jsem já a moji druhové přišli do tohoto města, proč jsem tady a proč se odvažuji přijít do tvé blízkosti.“

„Znáš snad moje rodiče? Mé skutečné rodiče?“

„Ano, znám je oba.“

„Tak tedy mluv!“

„Jsi syn elfky jménem Noroelle. Vzala kdysi na sebe nejhorší trest, aby ti zachránila život.“ Těmito slovy začal Nuramon vyprávění. Mluvil o Noroelle, o své a Farodinově lásce k ní, o kančím muži a elfím lovu, o svém zachránění a o Noroellině vyhnanství. A při tom pozoroval, jak Guillaumův výraz je stále vážnější a zachmuřenější a jak podobnost s Noroelle postupně rys po rysu mizí. Vše zakončil slovy: „Teď tedy víš, kdo jsou tví rodiče a proč vlastníš moc, která léčí lidi, ale zabíjí elfy.“

Guillaume hleděl upřeně na desku stolu a náhle propukl v pláč. Tento pohled Nuramona zabolel, nejen proto, že léčitel byl Noroelle tak podobný, nýbrž proto, že se mohl do jeho situace dokonale vcítit. Musel se držet, aby se sám nerozplakal.

Po dlouhé době vzájemného mlčení řekl léčitel konečně: „A já blázen si myslel, že můj dar pochází od Tjureda!“

„Je úplně jedno, jaký původ má tvé nadání, udělals pro lidi mnoho dobrého, tak jako to tvá matka dělala pro děti Albů. Až do noci, kdy…“ Nechtěl ten krutý příběh vyprávět ještě jednou.

„Pověz mi víc o matce,“ požádal Guillaume tiše.

Nuramon si tedy udělal čas a vyprávěl léčiteli až do pozdní noci o dvaceti letech, která strávil s Noroelle. Jeho slova v něm obnovila vzpomínky na vše, co s milovanou zažil, a znovu oživila city, které k ní choval. Ale když dospěl ke konci, hlas mu selhal, protože nyní, když o tom vyprávěl, mu začalo být jasné, že je vše ztraceno a že se Noroelle už nikdy nevrátí. I Guillaume nyní vypadal hluboce pohnut a rozrušen, když se dověděl o oběti své matky.

„Tys roztrhl závoj, který až dosud halil můj původ,“ řekl léčitel potom. „A vysvětlils mi, odkud pocházejí mé síly. Ale neřekl jsi mi, co tě sem přivedlo.“

Nuramon těžce vydechl. Došlo to tedy až tak daleko. „Ptal jsem se mé královny, co mohu udělat, abych Noroelle zachránil. A ona řekla, že se musím vypravit do světa lidí a zabít tě.“

Guillaume přijal tuto zprávu velmi klidně. „Tos mohl udělat už dávno. Proč jsi mě nechal ještě naživu?“

„Ze stejného důvodu, z něhož tě tvá matka přinesla do tohoto světa. Protože nemohu ve tvé duši a mysli vycítit nic, co by pocházelo z Devanthara.“

„Ale to, že moje léčivé schopnosti zabily tvého druha, svědčí o tom, že někde ve mně musí být otcovo dědictví. A kdo ví, co ještě ve mně dřímá!“

„Přijal bys Gelvuunovu smrt, abys uzdravil ruku toho muže?“

„Nikdy.“

„Pak je přinejmenším tvůj duch prost veškerých temných sil Devanthara, i když se jeho bytost projevuje ve tvé magii.“

„Ale to je přece strašné! Jsem vinen bez viny. Kvůli mně byla má matka vypovězena. Kvůli mně zemřel tvůj druh. A přece za to nijak nemohu. Zdá se, že má vina spočívá v tom, že žiju.“

„A právě proto je špatné zabít tě. A proto také chci svůj příkaz dovést ke konci jiným způsobem, než jak to královna určila. I když tím obrátím na sebe její hněv!“

„Necháš mě utéct?“

„Chtěl bych. Ale moji druhové by tě rychle našli.“ Nuramon pomyslel na Ollowaina. „Musíš pochopit, proč jsem tady. Kdybych tu nebyl, byl bys už mrtev. Přišel jsem, abych ti učinil nabídku, která ti možná zachrání život a osvobodí i Noroelle. Není to ale nic víc než nejistá naděje.“

„Vyslov ji!“

„Mohl bych tě přivést ke královně a cestou do Albenu ochránit před každým nebezpečím. Až si na královském dvoře promluvíš s Emerelle, snad se ti podaří přesvědčit ji o tvé pravé podstatě, tak jak jsi přesvědčil Noroelle i mě. To je to jediné, co ti mohu nabídnout.“

„Přijmu tvoji nabídku,“ odvětil Guillaume bez váhání. „Kvůli své matce!“

Nuramon potají léčitele obdivoval. Ptal se v duchu sám sebe, zda by on sám také tak okamžitě souhlasil, protože neexistovala vlastně žádná jistota, že se královna ukáže milostivá. Mohlo by se docela dobře stát, že Emerelle bude na svém rozhodnutí trvat. Ale Nuramon měl navzdory všemu, co se stalo, tolik důvěry v královnu, že nevěřil, že by k jeho námitkám nepřihlédla.

„Kdy vyrazíme?“

„Měli bychom odejít z města nejpozději v poledne. Nemusíme nijak spěchat.“

„Pak mi vyprávěj o Albenu.“

Nuramon tedy Guillaumovi popsal Srdce země, vyprávěl mu i o Alvemeru, odkud pocházela Noroelle. Skončil, když venku zakokrhal kohout, a navrhl, že by bylo nejlepší vyrazit až později ve dne, aby mohli odejít pokud možno nepozorováni.

Guillaume s tím souhlasil a začal balit věci. Pak poděkoval Nuramonovi za to, že mu řekl pravdu. „Nikdy ti to nezapomenu.“

Nuramon byl spokojen. Dosáhl svého cíle, i když ho proti příkazu královny změnil. Ollowain bude jistě bručet, ale Noroellin syn bude přiveden před Emerelle. To byl kompromis, s nímž se mistr rovněž bude muset smířit. Přesto bude opatrný a nespustí elfího válečníka z očí.

Guillaume si připravil k snídani kaši z prosa, lískových oříšků a hrozinek. Zeptal se Nuramona, nechce-li taky něco pojíst, a ten s díky odmítl. Léčitel seděl právě u jídla, když venku ve městě nastal nepokoj. Nuramon naslouchal a zdálo se mu, že slyší výkřiky. Když se pak ozval dusot koní, vyskočil a jeho ruka automaticky zamířila k meči.

„Co se děje?“ zeptal se Guillaume.

„Vezmi si věci,“ řekl Nuramon. V ulicích se mísil hluk boje s bolestnými výkřiky. Město bylo napadeno.

Guillaume vyskočil a popadl ranec.

Hluk boje se blížil. Náhle cosi udeřilo do domovních dveří a Nuramon ke svému zděšení viděl, jak se rozlétly. Dovnitř se vřítila postava. Nuramon tasil meč, aby vetřelce srazil, ale tu jím projel další úlek, když postavu poznal. Nebyl to nikdo jiný než…

Pohroma

Farodin zavřel rychle za sebou dveře a zasunul dřevěnou petlici. „Dej ten meč pryč, nebo ještě zabiješ jediného přítele, kterého v tomto městě máš.“ Uštvaně se rozhlédl kolem sebe. „Je tu někde druhý východ?“

Guillaume na něj zíral, jako by byl nějaké strašidlo. „Co se to tu děje?“

„Ozbrojenci. Obsadili všechny ulice, vedoucí ven z města, a pak vtrhli do chrámu. Vypadá to, že kněze nemají příliš v lásce.“

Farodin přistoupil k oknu, vedoucímu na chrámové nádvoří a opatrně pootevřel okenice. „Pojď se podívat!“

Válečníci byli dokonale vyzbrojeni. Téměř všichni měli drátěné košile a helmy ozdobené černým chocholem z koňských žíní. Asi polovina měla sekery nebo meče. Na jejich kulatých rudých štítech se jako erb skvěla bílá býčí hlava. Zbývající polovina mužů měla kuše. I když z napůl dokončeného chrámu surově vyháněli kněze, bylo zřejmé, že se v jejich případě nejedná o obyčejné nájezdníky či plenitele. Působili disciplinovaně. Kušovníci zajišťovali náměstí, zatímco bojovníci se sekerami hnali kněze k velkému dubu uprostřed prostranství.

Na povel obrovitého blonďatého válečníka byl od hloučku druhů oddělen jeden kněz, už postarší, korpulentní muž. Svázali mu nohy provazem, jehož druhý konec přehodili přes silnou vidlici dubové větve, a pak mu podrazili nohy. Zoufale se snažil stáhnout si klouzající kutnu zpět přes obnažené tělo.

„Otec Ribauld!“ zašeptal Guillaume zděšeně. „Co to dělají?“

„Slyšel jsem, že ti muži volali tvé jméno, Guillaume.“ Farodin si mladého muže změřil od hlavy až k patě. Bojovník tedy v žádném případě nebyl. „Jak se zdá, dokázal sis udělat hned ve dvou světech smrtelné nepřátele. Cos provedl, že po tobě tihle tady jdou?“

Kněz si zamyšleně odhrnul vlasy z obličeje. Jen malé gesto, a přesto stačilo Farodina naplnit hlubokou bolestí. Tak si také Aileen a Noroelle měly ve zvyku odhrnovat vlasy z čela, když se nad něčím hluboce zamyslely. Kněz měl překvapivě jemné údy i tělo. V jeho obličeji viděl Farodin Noroelle jako v nějakém vzdáleném zrcadle. Ve svém synovi žila dál.

Farodin sledoval Nuramona, protože se obával, že by jeho druh mohl knězi dopomoci k útěku. V uplynulých třech letech se Farodin smířil sám se sebou a udělal si v sobě pořádek. Akceptoval královnin příkaz. Včera na chrámovém nádvoří byl naprosto připraven Guillauma zabít. Ale teď… Musel násilím odvrátit pohled, tak velice mu Guillaume připomínal Noroelle. Kdyby nyní proti knězi pozvedl zbraň, bylo by to, jako by se obrátil proti Noroelle.

Ollowain ho varoval, když opouštěl tábor, aby Nuramona nespouštěl z očí a tajně ho sledoval. Ještě stále mu zněla v uších šermířova slova: Nezapomeň, že je zároveň i dítětem Devanthara, mistra úskoků a klamu. Zneužívá Noroelliny podoby jako masky, ale pod ní se skrývá zlo. Devanthar je ztělesnění nenávisti k Albům a k nám, jejich dětem. Co dobrého v něm může sídlit, je už dávno dědictvím jeho otce otrávené a zničené. Viděls, co se stalo Gelvuunovi. Nemůžeme ho zajmout. Ve skutečnosti bychom byli jeho zajatci my. I kdybychom ho spoutali řetězy, mohlo by nás jeho jediné slovo všechny zabít. A co horšího, představ si jen, co by taková stvůra mohla napáchat v Albenu! Jak bychom s ním mohli bojovat? Musíme bezpodmínečně vykonat Emerellin rozkaz! Dnes v poledne na chrámovém nádvoří jsem pochopil královninu moudrost.

„Přicházejí pro něco, co jsem neudělal,“ odpověděl Guillaume na Farodinovu otázku.

„A co?“ Farodin se s úlekem vytrhl z myšlenek. Válečníci na nádvoří zatím začali Ribaulda bít dlouhými pruty. Muž se bezmocně houpal na provaze sem a tam. Jeho výkřiky se rozléhaly prostranstvím a musely být jistě slyšet i daleko ve městě. Ale žádný z měšťanů nepřispěchal, aby nešťastnému knězi pomohl.

„Vidíš tu býčí hlavu na štítech?“ zeptal se Guillaume. „To jsou muži krále Cabezana. Jeho tělesná stráž. Cabezan je poslal za mnou. Je nemocný, údy mu zaživa uhnívají a on umírá pomalou, bolestivou smrtí. Poručil mi, abych ho uzdravil. Ale to nemohu. Zachráním-li tento jeden život, zemřou jich pak stovky, protože Cabezan je krutý tyran. Zavraždil vlastní děti, protože se bál, že usilují o jeho trůn. Je posedlý šílenstvím… Lidé smějí před něj předstoupit jen úplně nazí, protože se bojí, že by mohli v oděvech ukrývat zbraň. Kdo se chce stát členem jeho tělesné stráže, musí před jeho očima holou pěstí zabít novorozeně… Kolem sebe strpí jen muže naprosto bez svědomí. S Cabezanem vládne ve Fargonu zlo a hrůza. Proto ho neuzdravím… Nesmím to udělat. Až konečně zemře, pak teprve bude z této země sejmuta kletba.“

Ještě stále se z nádvoří ozývaly knězovy výkřiky. „Nesmím…“ Guillaumovi se leskly v očích slzy. „Ribauld byl pro mě jako otec. Vyrostl jsem v chudé rolnické rodině. Když moji rodiče… moji pěstouni zemřeli, vzal si mě k sobě. On je…“

Jeden z mladších kněží, kterého vojáci právě vyvlekli z chrámu, ukázal nataženou paží na Guillaumův dům.

„Je tu druhý východ?“ zeptal se Farodin znovu. Dva válečníci zamířili přes chrámové nádvoří jejich směrem.

Kněz zavrtěl hlavou. Vzal ze stolu dlouhý nůž na krájení chleba a zasunul ho do rukávu kutny. „Půjdu, ať nezabijí také vás. Ale král Cabezan mě živého nespatří.“

Nuramon mu vstoupil do cesty. „Nedělej to. Pojď s námi!“

„Ty tedy myslíš, že je moudřejší následovat tě ke královně, která tě poslala, abys mě zabil?“ V Guillaumových slovech nebyl žádný vzdor či výzva, pouze nekonečný smutek. „Vím, že mi nepřeješ nic zlého. Ale pokud teď vyjdu ven, pak možná zachráním životy vás i mých řádových bratří. A když budeš moci ohlásit své královně mou smrt, pak snad bude matka omilostněna.“ S tím odsunul petlici na dveřích a vyšel na nádvoří.

Farodin nedokázal pochopit, proč se Nuramon nepokusil kněze zadržet. Rozběhl se ke dveřím, ale bylo už pozdě. Guillaume byl již jedním z válečníků polapen.

„Královi rytíři!“ vykřikl zvučným hlasem. „Nechte mé bratry na pokoji. Našli jste mě!“

Blonďatý vůdce dal mužům znamení, aby sklonili kuše. Pak přistoupil k Ribauldovi, popadl starého muže za vlasy a ohnul mu hlavu dozadu.

„Ty tedy chceš být zázračný léčitel!“ vykřikl rytíř. Vytáhl z opasku nůž a vrazil ho Ribauldovi do hrdla. „Tak nám tedy ukaž, co umíš!“

Farodin zadržel dech. Guillaume stál ještě příliš blízko domu. Kdyby použil léčitelskou moc, pak by zemřeli on i Nuramon.

Starý kněz se bezmocně houpal na provaze. Visel ze stromu jako kus jatečního dobytka na řeznickém háku. Rukama si křečovitě svíral hrdlo.

Farodin prudce rozrazil okenice, takže s hlučným prásknutím narazily na domovní zeď. Oběma rukama hmátl po okenní římse, odrazil se od ní a vyskočil oknem ven. Pružně přistál před domem na nádvoří. „Neopovažuj se dotknout mé kořisti, člověče!“ Jeho hlas studil jako led.

Blonďatý válečník položil ruku na jílec meče. „Svůj výstup jsi už předvedl. Teď se odtud kliď!“

„Saháš po zbrani? Chceš souboj?“ Farodin se ledově usmál. „Jsem první bojovník královny z Albenu. Dobře si rozmysli, jestli si chceš se mnou začít nějaký spor. Jsem zde, abych jí přivedl kněze Guillauma. Jak vidíš, byl jsem v jeho domě. Vypátral jsem ho před tebou. A kořist si nenechám od nikoho sebrat. Včera v poledne zabil elfa. Za to se bude zodpovídat.“

„První bojovník královny z Albenu,“ zaopičil se po něm blonďatý válečník. „A já jsem Umgrid, král Trolheimu.“ Muži kolem se začali chechtat.

Farodin si odhrnul vlasy dozadu, takže bylo vidět jeho špičaté uši. „Tak ty jsi tedy Umgrid?“ Elf sklonil hlavu trochu nabok. „Ošklivý jsi dost na to, abys byl trol.“ Napůl se obrátil a rychlým pohledem přelétl střechy domků kolem náměstí.

„Kdo není trol, měl by odejít. Toto prostranství je obklíčeno elfy. A my si v žádném případě nenecháme Guillauma vzít.“

Někteří bojovníci úzkostlivě vzhlédli a zvedli štíty.

„Slova! Nic než slova!“ Vůdcův hlas už ale nezněl tak sebevědomě jako předtím.

„Měl bys nás požádat o dovolení, než necháš některého z těchto hrdlořezů běžet,“ ozval se Nuramonův hlas. Elf vytasil meč a postavil se do dveří Guillaumova domu.

„Zastřelte je!“ Hejtman královských válečníků vytrhl jednomu z nich z ruky kuši a namířil ji na Farodina.

Elf se vrhl vpřed. Rukama se odrazil od hrubé dlažby, překulil se přes levé rameno a téměř ve stejném okamžiku se dostal až ke studni. Šipka z kuše ho škrábla na tváři a zanechala po sobě krvavý šrám.

Farodin hned poté v otočce uskočil stranou, aby válečníkům neposkytl nehybný cíl. Dopadl těsně před jednoho válečníka se sekerou. Člověk ho udeřil kulatým štítem a rána vyvedla Farodina z rovnováhy. Zapotácel se a narazil do roubení studny. Dokázal se však ještě vyhnout následující ráně sekerou, která mířila na jeho hlavu.

Jedním dobře mířeným kopancem odrazil člověkův štít stranou a vytasil svůj meč. Úder vedený přes hřbet ruky rozpáral válečníkovi břicho. Nato vytrhl umírajícímu z ruky sekeru. Odevšad sem přibíhali další bojovníci. Nuramon se v domovních dveřích musel bránit už dvěma válečníkům. Jejich situace vypadala beznadějně. Lidé byli v přesile více než deseti na jednoho.

Farodin se vymrštil od roubení studny a mrštil sekerou po jednom kušovníkovi, který naň namířil. S ošklivým zachřupnutím nalezla sekera svůj cíl.

Vyhnul se další ráně sekerou, odrazil jeden meč a bodl dalšího útočníka přes okraj štítu do ramene. Válečníci nyní vytvořili kolem něho velký kruh a obklíčili ho.

„No tak, kdo bude první, pokud jde o smrt?“ zeptal se Farodin vyzývavě.

Obrovský hejtman si mezitím nasadil helmu a upevnil si k jedné paži štít. „Pojďme si pro něj!“ Zvedl dvojbřitou sekeru nad hlavu a vyřítil se vpřed.

Napadli Farodina ze všech stran. Elfí válečník přidřepl, aby se vyhnul vzteklým úderům, které na něj pršely. Jeho meč opsal plochý kruh. Jako horký nůž skrz vosk, tak sekla jeho čepel přes nohy těch, kteří se k němu dostali příliš blízko.

Něco přejelo přes Farodinovu levou paži. Košile mu nasákla teplou krví. S ledovým klidem zachytil ránu sekerou, která mířila na jeho hruď. Jeho meč roztříštil dřevěné topůrko zbraně. Lidé se pohybovali těžkopádně a nešikovně. Farodin to už viděl u Mandreda: byli odvážní a silní, ale ve srovnání s elfem, který se po staletí cvičil v boji s mečem, byli jako děti. A přece se o výsledku boje stěží dalo pochybovat. Prostě jich bylo příliš mnoho.

Farodin se pohyboval mezi řadami protivníků jako tanečník, uhýbal ránám nebo je nechával neškodně sklouznout po čepeli a ihned reagoval protiúderem.

Náhle stál proti blonďatému vůdci.

„Udělám si náhrdelník z tvých uší,“ zasyčel muž. Zaútočil mocnou ranou, která mířila na Farodinovu ruku s mečem, pak ale uprostřed pohybu změnil náhle směr útoku.

Farodin se úderu téměř tanečním krokem vyhnul a vší silou kopl obra pod spodní okraj štítu. S ošklivým zaskřípěním udeřila železem vyztužená horní hrana štítu pod bradu útočníka. Obr si prokousl spodní ret a plival krev.

Farodin dokončil obrat a uštědřil štítu další kopanec, který ho tentokrát odsunul stranou. Plochou stranou meče pak hejtmana zasáhl přímo doprostřed obličeje.

Obr zakolísal. Farodin se na něj vrhl, strhl mu z hlavy helmu a nasadil mu čepel svého meče na krk. „Přestaňte bojovat, nebo váš vůdce zemře!“ vykřikl.

Bojovníci se stáhli. Na náměstí padlo podivné ticho, přerušované jen tichým sténáním zraněných.

Z knězova domu vyšel Nuramon. Jeho kožená lovecká košile byla potřísněna krví.

„Stáhneme se do chrámu!“ vykřikl na něj Farodin.

„Nikdy se nedostanete z Aniscansu živí,“ zasyčel lidský hejtman hrozivě a dost hlasitě, aby ho muži mohli slyšet. „Most je obsazen. Všechny ulice jsou zataraseny. Byli jsme připraveni na to, že léčitel bude dělat potíže. Vzdej se a já ti slibuji rychlou smrt.“

„Jsme elfové,“ odvětil Farodin chladně. „Opravdu si myslíš, že nás dokážeš zadržet?“ Pokývl na Nuramona a jeho druh se se dvěma kněžími stáhl nazpět ke chrámovým vratům.

Guillaume byl bledý jako plátno. Během boje tu jen tak stál a přihlížel. Očividně byl neschopný způsobit jakoukoliv bolest.

„Ty krvácíš, elfe,“ řekl blonďatý válečník. „Jsi tedy z masa a krve jako já. A můžeš i umřít jako já. Než slunce zapadne, budu pít víno z tvé lebky.“

„Na muže s mečem na hrdle máš pozoruhodně předvídavý pohled do budoucnosti.“ Farodin pomalu ustupoval pozpátku k vysokému chrámovému portálu.

Kušovníci kolem dobili zbraně.

Farodin pomyslel na Mandreda a zbylé druhy, které zanechal ve vinici za městem. Přijdou? Museli vidět, jak byl chrám napaden.

Rychle přitlačil zajatce k zemi a proskočil vraty chrámu. Šipky z kuší prosvištěly kolem něj. Nuramon za ním přirazil těžké dubové dveře a založil trámovou závoru. Farodin starostlivě pozoroval Nuramonovu zakrvácenou košili. „Jak zlé to je?“

Elf na sebe shlédl. „Myslím, že je to spíše lidská krev než moje vlastní.“

V chrámu bylo šero a chladno. Masivní dřevěné sloupy se tyčily ke stropu, který nesly silné trámy. Celý chrám sestával z jediného vysokého sálu. Nebyl zde žádný nábytek ani vyvýšený stupeň, na němž by kazatel mohl stát. Jediným vybavením byl menhir, téměř tři kroky vysoký kámen, do něhož byly vyryty zdobné, propletené písmenné znaky. Stěny místnosti byly obílené a opásané dvěma galeriemi, které se táhly kolem vnitřních stěn chrámu. Nad nimi byla vysoká okna, jimiž sem pronikalo bledé ranní světlo. Ve výklencích podél zdí hořely olejové lampičky a kolem menhiru byly rozestavěny měděné pánve, z nichž stoupal bledý kouř.

Celá stavba připomínala Farodinovi spíše pevnostní věž než chrám. Co za boha mohl Tjured asi být? Válečník každopádně ne, podle toho, jak ustrašeně a bezmocně si počínali jeho sluhové. Oba kněží teď klečeli před menhirem, zaujímajícím střed kulatého chrámového sálu, poníženě se modlili ke svému bohu a děkovali za záchranu.

„Guillaume?“ zvolal Nuramon, který stále ještě stál u křídlových dveří. „Kde jsi?“

Léčitel vystoupil zpoza sloupu. Vypadal podivně klidný, téměř jakoby rozhořčený. „Měl jsi mě jim přenechat. Po tom krveprolití na chrámovém náměstí toho nechají, teprve až budeme všichni mrtví.“

„Je to možné, že si chceš přivolat smrt?“ zeptal se Farodin hněvivě.

„Neposlali snad také vás, abyste mě zabili? Jaký smysl to má bojovat mezi sebou o to, komu připadne přednostní právo stát se mým katem?“

Farodin udělal odmítavé gesto „Kdo v boji hloubá o smrti, ten brzy přijde o život. Udělej raději něco užitečného. Zaveď nás k zadnímu východu. Snad bychom se tudy mohli nepozorovaně vykrást ven.“

Guillaume bezmocně rozpřáhl ruce. „Toto je chrám, žádná pevnost. Není zde zadní východ, žádná skrytá chodba ani tajné dveře.“

Farodin se nevěřícně rozhlížel kolem. Vedle portálu vedly točité schůdky nahoru na obě galerie. Těsně pod střešní klenbou bylo zdivo prolomeno vysokými obloukovými okny z pestrého skla. Byly na něm obrazy kněží v tmavomodrých kutnách Tjuredova kultu. Elf si okna zmateně prohlížel. Jeden z obrazů ukazoval kněze, který byl uvržen do kotle, stojícího nad ohněm. Na jiném obrazu byly několika dalším kněžím usekávány ruce a nohy, na třetím byl zase muž v tmavomodré kutně upalován na hranici divochy oděnými ve zvířecích kůžích. Téměř všechna okna zobrazovala podobné pochmurné scény. Nyní Farodin porozuměl, proč Guillaume zůstával stále tak klidný. Skončit nějakým trýznivým způsobem bylo zřejmě to nejvyšší naplnění života pro Tjuredova kněze.

Hromová rána vytrhla elfa z myšlenek. Ze štěrbin kolem chrámového portálu se sypal jemný prach. Následoval další úder. Těžké dveřní křídlo zaskřípalo v pantech. Farodin tiše zaklel. Královské stráže očividně našly něco, co se dalo použít jako beranidlo.

„Přestaňte se modlit a dělejte něco užitečného,“ poručil elf oběma kněžím, kteří stále klečeli před menhirem. „Přineste z výklenků všechny olejové lampičky. Nuramone, porozhlédni se, jestli nenajdeš nějakou pochodeň. A pak dělejte, ať jste co nejdřív na té nejhořejší galerii. Já už vás z téhle pasti dostanu.“

Se skřípáním povolilo jedno ze silných dubových prken z portálu. Vypadalo to, že dveře už dlouho nápor útočníků nevydrží.

Farodin nemilosrdně pobízel kněze ke spěchu. Zatímco stoupali po točitých schodech, museli si dlouhé kutny přizvednout jako ženy, aby nezakopli. Z druhé galerie bylo možné dostat se k chrámovým oknům. Vzhledem k tloušťce chrámových zdí ležela okna v hlubokých výklencích. Když zvedl paže, mohl Farodin dosáhnout právě na spodní hranu výklenku. Trhnutím se vytáhl nahoru a stanul před obrazem kněze, jehož roztříštěné údy byly vpleteny do loukotí kola. Obličeje katovských pacholků kolem něj vypadaly jako masky; umělec zřejmě nepomyslel na to, aby barvy na skle byly v harmonii s ranním světlem. Bylo to druhořadé umělecké dílo, jaké mohl i nenadaný vytvořit po jednom či dvou letech ctižádostivé práce. Srovnání se skleněnými okny v Emerellině hradě, která byla složena z tisíců skleněných fragmentů, by toto ledabylé dílo ani v nejmenším nesneslo. Na oknech pracovali nejnadanější albenští umělci po desetiletí, aby dosáhli dokonalého souladu hry světla a skla v každou denní hodinu.

Farodin vytáhl meč a udeřil jím do bolestí zkřiveného obličeje skleněného kněze. Se zařinčením se sklo roztříštilo. Několika údery pak Farodin odstranil i olověné obruby skleněných tabulek, takže se dalo do okenního výklenku vstoupit a odtud pozorovat útočníky na chrámovém nádvoří.

Z galerie slyšel Farodin bědování kněží. Zřetelně se dal rozeznat Guillaumův hlas: „U Tjureda, on zničil obraz svatého Romualda! Jsme ztraceni!“

Farodin ustoupil ve výklenku o krok nazpět, aby ho z náměstí nebylo vidět. Chrámová věž byla obklopena dřevěným lešením. Stěží víc než krok pod oknem se nacházela úzká plošina, určená pro kameníky, kteří pracovali na fasádě. Odtud pak mohli šplhat dále po lešení. Farodin si nedůvěřivě změřil podpěry a výztuhy dřevěné konstrukce. Vše se mu zdálo nejisté a nehotové.

Kousek stranou od chrámové věže stála ubytovna pro poutníky. Její průčelí bylo bohatě rozčleněno výklenky, v nichž stály sochy svatých. Bylo tak vyzdobeno daleko velkolepěji než chrám, v němž se lidé modlili ke svému bohu Tjuredovi. S trochou odvahy se dalo z lešení přeskočit na střechu ubytovny. Odtud pak bylo možno dostat se na další střechy a královským pochopům uniknout.

Farodin prolezl okenním výklenkem nazpět. Kněží ho očekávali se strnulým výrazem ve tvářích. Farodin bezmocně pokrčil rameny. „Nerozumím vám.“

„Co je na tom tak těžkého k pochopení?“ zeptal se mladý rudovlasý kněz. „Zničili jste obraz svatého Romualda. Byl to dosti vznětlivý muž, který teprve pozdě našel cestu ke Tjuredovi a kterého v lesích Drusny zavraždili pohané. On je všechny proklel, všechny, kdo proti němu pozvedli ruku. Během roku byli všichni jeho vrahové mrtví. Pohané tím byli tak zděšeni, že pak po tisících přijímali víru v Tjureda. Říká se, že Romualdova kletba působí ještě dnes. Kdo zneuctí některý z jeho obrazů, musí počítat s nejhorším. I jako svatý zůstal Romuald hněvivým mužem.“

Farodin nevěřil svým uším. Jak mohl někdo věřit takovému nesmyslu? „Vy jste neudělali nic. Romualdova kletba postihne jenom mě samotného. Nemusíte si dělat žádné starosti, my…“ Vtom se s rachotem rozletěl chrámový portál.

„Nuramone, jdi napřed. Odveď kněze. Budeme muset jeden po druhém vylézt po lešení a z něj pak nahoru k sousednímu domu. Tak budeme co nejméně nápadní. A neměli bychom lešení příliš zatěžovat.“

Dole z chrámové lodi se ozvaly výkřiky bojovníků.

„Vylejte olej z lamp po lešení, až budete prchat.“

„Proč já?“ zeptal se Nuramon. „Ty znáš cestu…“

„Já jsem nejlepší šermíř.“

Nuramon se na něj dotčeně podíval.

„Tak jdi už! Já je zdržím.“

Na točitých schodech bylo slyšet těžké kroky. Farodin popadl několik hořících lamp a shodil je po schodech dolů. Pak si utrhl rukáv košile a namočil ho v oleji. U knotu poslední lampy látku zapálil. Olej byl horší kvality. Těžko chytal oheň, a když konečně vzplanul, vyvalil se vzhůru hustý dým. Elf hodil hořící rukáv za lampami a pozoroval, jak plameny rozlitý olej olizují. Oheň látku rychle pohltil… a zhasl.

Farodin nechápavě hleděl dolů ze schodů. Ten olej byl opravdu až příliš špatný! V zákrutu schodů se objevil první válečník, úzkostlivě se krčící za štítem. Pohled na čekajícího elfa ho přiměl k zaváhání. Pak ho další bojovníci postrčili kupředu.

Farodin se narovnal a uvolnil si svaly. Byl rozhodnut poskytnout lidem dobrý boj.

Koutkem oka zahlédl, jak skupina střelců dole v sále zamířila kuše. Jejich salva byla špatně mířená; šipky zabubnovaly do dřevěného obložení galerie a s řinčením roztříštily jedno z velkých oken.

Povzbuzen hněvivým křikem kamarádů udělal muž se štítem dlouhý krok dopředu a uklouzl na olejem potřísněných schodech. Těžce dopadl na kamenné stupně, přičemž strhl několik svých druhů s sebou.

„Pojď!“ Guillaume stál v okenním výklenku a gestem vybízel Farodina, aby ho následoval. „Ostatní jsou už na střeše!“

Elf zasunul meč zpět do pochvy. Guillaume ho popadl za paži a vytáhl ho nahoru do výklenku. Kněz byl navzdory jemné tělesné konstituci až překvapivě silný. Dokázal vytáhnout Farodina nahoru jednou rukou. Byla snad tato síla částí dědictví jeho otce?

„Jdi první!“ řekl Farodin.

Kněz váhal.

„Na co čekáš?“

„Já… mám strach… z výšek. Když se podívám dolů, jsem jako ochromený. Já… já nemůžu. Nech mě tady!“

Farodin drsně uchopil Guillaumovu paži. „Tak jdem spolu!“

Strhl ho k okraji výklenku. Společně pak skočili na plošinu pod oknem. Lešení se po jejich doskoku povážlivě otřáslo. S bušícím srdcem se Farodin přitiskl ke kamenné zdi.

Ozval se tupý úder a nato se lešení roztřáslo znovu. Někde pod nimi se uvolnila jedna z dřevěných podpěr a s rachotem se zřítila do hloubky.

Když se lešení roztřáslo potřetí, nahnul se Farodin přes okraj a se zděšením zjistil, co se děje. Dole u portálu popadla skupina válečníků jeden mohutný trám a stále znovu s ním bouchala do nosných podpěr lešení. Ti blázni, jak bylo vidět, vůbec nepomysleli na to, že by je samotné pohřbily trosky, kdyby se více než dvacet kroků vysoké lešení zřítilo.

Něco pod nimi se rozbilo. Následovalo prudké trhnutí, jedna ze stavebních plošin se naklonila a zřítila dolů, přičemž roztříštila několik podpěr.

Farodin cítil, jak se mu bolestně stáhl žaludek. Jen několik úderů srdce a lešení se může zhroutit.

„Pozor!“ zaječel kněz.

Elf se rychle otočil. V témže okamžiku přistál na plošině válečník, který předtím sklouzl dolů ze schodů. Dopad jeho těžkého těla doprovázel tříštivý zvuk. V blýskavém oblouku vystřelila jeho sekera dopředu.

Farodin se vrhl na zem, aby se ráně vyhnul. Pokusil se zaháknout nohu za patu útočníka, když vtom se plošina, na níž se nalézali, zhroutila. Elf reflexivně obemkl pažemi dřevěný sloupek, zatímco jeho soupeř, divoce máchaje rukama, se zřítil do hlubin. Na okamžik se zdálo, jako by těžká dřevěná plošina ještě jednou nalezla jakous takous rovnováhu. V příkrém úhlu se natočila dolů a zůstala tak.

Farodinovo srdce pádilo jako buben. Musejí se co nejdříve dostat pryč z lešení. Jako by tato myšlenka měla být potvrzena, udeřila vzápětí jedna šipka z kuše jen o šířku dlaně vedle jeho hlavy do dřeva.

Kněz se zachránil na jednom úzkém prkně, které vedlo k žebříku, z něhož se dalo sestoupit k další plošině. Guillaume si pažemi objímal kolena a tiskl se křečovitě ke zdi věže. Nuramon a oba Tjuredovi kněží leželi na střeše ubytovny, aby neposkytovali kušovníkům na náměstí pokud možno žádný cíl. Farodin mohl vidět, jak hejtman královské tělesné stráže vysílá malé skupiny mužů, aby dům neprodyšně obklíčili. Pokus o útěk touto cestou byl nemožný.

S rachotem zaútočilo beranidlo dole u lešení proti dalšímu dřevěnému sloupu. Celou křehkou dřevěnou konstrukcí proletělo skřípání a praskot. Plošina vedle Farodina se naklonila. Zděšeně pohlédl dolů. Bylo jasné, že jako nějaká obrovská sekera roztříští několik příčných podpěr, jakmile se uvolní.

Farodin po trámu ručkoval k prknu, na němž dřepěl Guillaume. Kněz měl zavřené oči a tiše se modlil.

„Musíme odtud okamžitě pryč!“ vykřikl Farodin. „Tady se každým okamžikem může všechno zřítit!“

„Nemohu,“ zasténal Guillaume. „Nemohu se pohnout ani o palec. Já…“ polkl. „Můj strach je silnější než já.“

„Máš strach, že se zřítíš? Když se nepohneš, zemřeme oba!“ Jako by se Farodinova slova měla potvrdit, proběhlo lešením nové trhnutí. Poškozená plošina se kývala sem a tam. Náhle se ozvalo ostré třesknutí. Poslední opěra se pod vahou, která na ní spočívala, konečně vzdala a plošina zmizela v hloubce.

Farodin popadl kněze a postrčil ho dopředu. Jako obrovská čepel se padající plošina probila přes boční konstrukci lešení, ničíc všechny podpěry a opěrné sloupky. Celá část lešení se jako nějaký výřez uvolnila od hlavního tělesa a pomalu se začala naklánět k dubu uprostřed chrámového nádvoří.

Panika propůjčila Farodinovi nečekané síly. Zvedl kněze na nohy a téměř ho nesl v pažích jako nějaké velké dítě. Guillaume se ho úzkostlivě držel. Elf téměř neviděl, kam šlape.

Vše na lešení se zdálo být v pohybu. Trám, po němž běžel, se čím dál víc třásl. Farodin si s úlekem povšiml, že úchyty na zdi chrámu se začínají vylamovat. Už se nedostanou po žebříku dolů k plošině, z níž by se jedním menším skokem dostali na střechu ubytovny. Museli se odvážit skoku z mnohem větší výšky!

Farodin běžel jako zřídkakdy v životě. Shora na něj pršely kusy roztříštěných podpěr a trámoví. Lešení se houpalo sem a tam jako opilec. Elf věděl, že spolu s Guillaumem jsou příliš těžcí, než aby se odvážili dalekého skoku. Jako tonoucí, který ve strachu stahuje do hloubky s sebou i zachránce, držel se kněz zoufale elfa.

Náhle a bez varování se trám, po němž běželi, prolomil. Ještě dva kroky a dostali by se na místo, odkud by se mohli odrazit ke skoku… V pádu hmátl Farodin po upínacím laně, které bylo omotáno kolem podpěrného trámu, rovněž už se naklánějícího do hloubky.

Cosi těžkého ho zasáhlo do zad jako úder pěstí nějakého trola. Cítil, že mu prasklo několik žeber. Upínací lano se vymrštilo do vzduchu směrem k ubytovně a nyní se zase zhouplo nazpět.

Napůl v bezvědomí uvolnil Farodin sevření. Guillaume pronikavě vykřikl, když padali. Tvrdě dopadli na střechu. Náraz roztříštil šindele pod nimi. Farodin se převalil. Neschopen někde se zachytit kutálel se po šikmé střeše dolů. Jeho ruce bezmocně hmataly po hladkých šindelech a pak sklouzl přes okraj střechy. Levicí se stačil ještě zachytit za vyčnívající trám. Jeho tělo se otočilo kolem své osy a pak tvrdě narazilo do zdi domu.

„Tamhle je jeden!“ zvolal kdosi dole pod ním.

Farodin se nyní oběma rukama pevně držel trámu, ale síly už mu nestačily, aby se vytáhl nahoru. Kolem něj se do dřeva zabodávaly šipky z kuší.

S ohlušujícím rámusem se lešení konečně zhroutilo. Po nádvoří se valil oblak prachu.

Jedna střela zasáhla Farodina do pravého stehna. Elf vykřikl bolestí. Šipka mu prostřelila nohu a potřísněná krví se zabodla do domovní zdi.

Farodinovy prsty pomalu klouzaly z trámu. Jeho vůle byla zlomena. Nemohl už bojovat.

„Vezmi mě za ruku.“

Farodin vzhlédl do strachem rozšířených, nebesky modrých očí. Guillaume se doplazil na okraj střechy a natahoval k němu ruku.

„Už nemohu…“

„Tjurede, zažeň můj strach,“ mumlal kněz. Jeho obličej byl zalitý potem, když se s velkým úsilím posunul o kousek dále dopředu a hmátl po Farodinově zápěstí. S trhnutím, které mu málem vykloubilo paži, vytáhl elfa na střechu.

Farodin sípavě dýchal. Byla mu zima. Rána na stehně silně krvácela.

Guillaume, který se jednou nohou zahákl mezi střešní spáry, aby se zde udržel, se nyní napůl vztyčil. Starostlivě pohlédl na ránu. „Stáhnu ti nohu. Jinak bys…“

Poslední jiskra života ve Farodinovi vykřikla na poplach. Zděšeně se odplazil kus od kněze. „Nedotýkej se mě. Ty… nepokoušej se mě…“

Guillaume se unaveně usmál. „Chci tě jen obvázat. Nemluvil jsem o léčení. Chtěl bych přece…“ Zakašlal. Mezi rty se mu objevila krev. Kněz si sáhl k ústům a užasle hleděl na krví potřísněné prsty. Po jeho kutně se rychle šířila tmavá skvrna. Jeden kušovník ho zasáhl těsně pod hrudníkem a šipka mu probodla tělo skrz naskrz.

Náhle se Guillaume svalil jako padlý strom. Farodin se ho pokusil zachytit, ale vše se odehrálo až příliš rychle. Kněz přepadl přes okraj střechy a zmizel v hloubce. Farodin mohl slyšet, jak po několika okamžicích Noroellin syn dopadl na dlažbu chrámového nádvoří.

Zazděná okna

Rachot řítícího se lešení byl slyšet až na kopci za městem ve vinici. Mandred přivřel oči a zamžoural do ostrého ranního světla. Cizí válečníci pověsili cosi na dub uprostřed chrámového nádvoří. Vzdálenost byla příliš velká, než aby se dalo rozpoznat, co se tam vlastně odehrává.

„Musíme se vrátit do města,“ prohlásil Mandred důrazně.

„Ne!“ opakoval Ollowain už potřetí. „Víme vůbec, co se tam děje? Patrně se Nuramon a Farodin někde schovali a čekají, až tihle vrahouni zmizí.“

„Žádné patrně mně nestačí,“ Mandred se vyšvihl do sedla. „Zřejmě má slovo přítel v elfštině jiný význam než v řeči lidí,“ dodal. „Já tedy v žádném případě nebudu dále nečinně sedět. Co je to s vámi?“ pohlédl na Oleifa a na obě elfí bojovnice. Od elfích žen toho moc nečekal. Byly Ollowainovi očividně zcela oddány. Ale jeho syn… více než tři roky už jezdili spolu. Nedokázal ho naučit něčemu víc než jen smyslu pro čest? Přirozeně Mandred věděl, že sám nemůže nic dokázat, ano, že i v pěti družina stěží obstojí proti přesile. Ale jen čekat a doufat, že se jejich přátelé z toho nějak dostanou, to nebyl způsob, jak by se měl zachovat čestný muž.

Oleif tázavě pohlédl na Ollowaina. Jeho syn vypadal překvapen šermířovým chováním.

„Viděli jste všichni, že za ranního rozbřesku jelo přes most do města asi sto mužů,“ řekl Ollowain.

Mandred přejel dlaní po topůrku sekery, která visela na trnu jeho sedla. „To slibuje docela napínavý boj. Jak to vidím, podmínky budou téměř vyrovnané.“ Chopil se otěží a nasměroval koně na úzkou stezku, jež se vinula z vinice dolů k údolí.

Když dorazil k silnici, která údolím vedla k městu, uslyšel za sebou dusot kopyt. Neotočil se, ale jeho srdce naplnila pýcha. Tentokrát se Oleif nechoval jako elf.

Mlčky jeli vedle sebe. Jejich mlčení říkalo víc, než by mohla říci slova.

Most strážila pětice válečníků. Mandred viděl, jak jeden z nich napíná kuši. Další podsaditý muž s vyholenou lebkou jim zastoupil cestu. Špička jeho kopí mířila na Mandredovu hruď.

„Ve jménu krále, vraťte se. Tento most je uzavřen.“

Mandred se přívětivě usmál a předklonil se v sedle. Jeho pravice sklouzla ke kožené smyčce, kterou byla na trnu jeho sedla připevněna bojová sekera. „Do Aniscansu nás vedou naléhavé záležitosti. Prosím, uvolni nám cestu, příteli.“

„Zmiz odtud, nebo ti rozpářu břicho a pověsím tě na tvých vlastních střevech na nejbližší strom.“ Kopí se pohnulo vpřed a bylo nyní vzdáleno jen několik šířek prstu od Mandredova hrdla.

Mandredova sekera se zvedla a roztříštila ratiště zbraně. Další rána přes hřbet ruky rozdrtila strážci lebku.

Jarl se nato shýbl ještě hlouběji nad šíji koně, aby poskytl kušovníkovi co nejhorší cíl. Oleif seskočil ze sedla a pustil se do překvapených strážců. Podběhl pod jejich napřaženými kopími a roztočil dlouhý meč ve smrtícím kruhu. Ani štíty, ani drátěné košile nedokázaly vzdorovat elfí oceli. Trvalo to jen pár okamžiků a všech pět válečníků leželo mrtvých na zemi.

Most byl volný. Vypadalo to, že z druhého břehu zatím nikdo nic nezpozoroval. Mandred seskočil ze sedla a poklekl vedle kušovníka. Muž už nebyl při vědomí. Šlápnutí koně změnilo jeho obličej v krvavou masu. Mandred vytáhl z opasku nůž a prořízl mu hrdlo. Pak mrtvolu prohledal. Našel splasklý kožený měšec s několika měďáky a zčernalý stříbrný prsten.

„To snad není pravda, otče!“

Mandred k synovi krátce vzhlédl a pak přikročil k holohlavci, který mu vyhrožoval, že ho pověsí za jeho vlastní střeva. „Vadí ti něco?“ zeptal se, prohledávaje oděv korpulentního muže a pátraje po ukrytých mincích.

„Ty okrádáš mrtvého! To je… odporné! Nemorální!“

Mandred otočil mrtvého na bok. Měl velké, masité uši a nosil náušnici s velkou perlou. Jarl náušnicí škubl a vytrhl ji z ucha. „Nemorální?“ Podržel perlu proti světlu. Byla velká jako hrachové zrno a třpytila se dorůžova. „Nemorální by bylo okrádat živé. Těm zde už nevadí, když jim na jejich hotovosti trochu ulehčím. Kdybych to neudělal, tak to udělají jeho kamarádi.“

„Nemluv o kamarádech! Momentálně se zdá, že je ti srdečně jedno, zda tvoji kamarádi právě bojují o životy. Ollowain měl pravdu!“

Mandred přešel k dalšímu mrtvému. „Zatímco tu kážeš, synu, nemohl bys laskavě věnovat pozornost druhému břehu? Ty by sis určitě ohromně rozuměl s Guillaumem. A v čem měl mít Ollowain pravdu?“

„Řekl, že jsi jako zvíře, které jedná jen podle instinktů. Ani dobré, ani zlé… prostě primitivní!“

Jeden z mrtvých kopiníků měl stříbrný prsten s velkým tyrkysem. Mandred se mu snažil prsten stáhnout, ale držel pevně. „Budeš dávat pozor na druhý břeh,“ bylo vše, co řekl. Plivl na ruku mrtvého a slinu rozetřel, aby prsten lehčeji sklouzl přes kloub prstu, ale nepomohlo to. Netrpělivě vytáhl dýku.

„Nedělej to teď, otče.“

Mandred nasadil hrot dýky na začátek prstního kloubu a pěstí udeřil na jílec zbraně. Ocel s tichým zapraskáním proťala slabou kost. Jarl vzal prst, stáhl z něj prsten a přidal ho k ostatní kořisti v koženém měšci.

„Ty jsi horší než zvíře!“

Válečník se narovnal. „Co si o mně a zvířatech myslíš, je mi jedno. Ale už nikdy neříkej, že mi jsou přátelé lhostejní.“

„Ach tak, rozumím. To je čistě krádež z ohleduplnosti. Bojují, a tak jim nechceš zkazit zábavu.“

Mandred se vyšvihl do sedla. „Ty opravdu nechápeš, co tady děláme, že?“

„Ale, ale. Tohle je jasné víc než dost. Ty si plníš měšec… Patrně proto, abys mohl v nejbližším městě nasávat a shánět děvky. Neproklela tě snad Freya i kvůli tomu?“

Mandred vlepil Oleifovi zvučný pohlavek. „Nevyslovuj už nikdy jméno své matky a děvku jedním dechem!“

Mladý válečník zakolísal v sedle, zcela omráčený razancí překvapující rány. Na tváři mu vyskočily rudé pruhy.

„A teď mě poslouchej, místo abys žvanil, a něco se nauč.“ Mandred mluvil tiše a důrazně. Nesměl se zapomenout! Nejraděj by synovi-chytrolínovi pořádně napráskal. Co jen to ti zatracení elfové z jeho chlapce udělali! „Většina lidských válečníků má před bojem strach. Sice o něm nafoukaně mluví, ale jakmile k němu dojde, pak se jim všem ve střevech usadí strach. Já sám mám strach z toho, že v domech na druhém břehu číhají kušovníci a že nás odstřelí, až přejdeme most. Jsou-li tam skutečně, pak čekají, až přijedeme na takovou vzdálenost, z níž nebudou moct chybit. Sesedl jsem a naplnil jsem si měšec, abych je nechal nějaký čas s jejich strachem. Protože oni se nás bojí právě tak jako my jich. Mají strach, že nás minou a než stačí znovu nabít, my už budeme v domech. Čím déle nás pozorují a čím déle musejí čekat, tím větší je pravděpodobnost, že některý z nich ztratí nervy a vystřelí. Pak aspoň budeme vědět, co nás čeká.“

Po několik úderů srdce panovalo mezi otcem a synem napjaté mlčení. Bylo slyšet jen škrábání naplaveného dřeva, posouvajícího se podél mohutných mostních pilířů.

Oleif krátce pohlédl k domům na druhém břehu. „Máš pravdu. Když naslepo vjedeme do léčky, nijak tím Nuramonovi a Farodinovi nepomůžeme. Tam naproti se nic nehýbá. Myslíš, že most dokážeme bezpečně přejet?“

Mandred zavrtěl hlavou. „Válka a bezpečí jsou dvě věci, které nejdou dohromady. Nicméně jsem si nyní jist, že tam naproti na nás nečekají žádní obyčejní bojovníci. Z těch by už dávno někdo vystřelil. Ale pokud nás místo zelenáčů čeká pár ostřílených starých kurevníků, veteránů, kteří už mají za sebou mnoho bitev, pak tuhle hru dobře znají a zůstávají v naprostém klidu.“

Sklonil se hluboko nad šíjí kobyly a dal jí ostruhy. „Uvidíme se na druhém břehu!“

Hnali se tryskem přes dlouhý most.

Mandred nedůvěřivě pozoroval domky, ale když nechali most za sebou, žádné krupobití šípů je nepřivítalo. Těch pět mrtvých bojovníků se zdálo být jedinými strážci na této straně města.

Mandred a Oleif zarazili koně. Před nimi ležela široká, točitá ulice, která vedla k tržišti a odtud pak ke chrámovému náměstí na pahorku. Aniscans vypadalo jako po vymření. Nikdo se neodvážil do ulic. Pomalu jeli dál. Zpoza zavřených okenic je sledovaly úzkostlivé oči. Z pahorku bylo slyšet křik a ozývalo se odtud řinčení mečů.

„Kdybych tu měl velení, vpustil bych nás do města a pak bych nechal uzavřít ulice,“ prohlásil Oleif.

Mandred kývl. „Jak to vypadá, elfové tě přece jen naučili o něco víc než jen chytře mluvit nebo notovat písničky. Sesedněme. Pěšky jsme pohyblivější.“

Opustili hlavní ulici a vydali se do labyrintu úzkých bočních uliček. Koně vedli za uzdy za sebou. Mandred se zaraženě rozhlížel kolem sebe. Celé město bylo jediná velká past. Mohli jen doufat, že nikdo masakr na mostě nezpozoroval.

Přešli úzké prostranství z udusané hlíny. Jednu jeho stranu zaplňoval velký dům se zazděnými okny. S velkými vraty, vedoucími na zadní dvůr, vypadal téměř jako hrad.

„Tady necháme koně,“ řekl Mandred a vedl klisnu vraty dovnitř. Do vnitřního dvora vedlo mnoho oken. Mandred se kolem sebe nedůvěřivě rozhlížel. Budova mu připadala zvláštní. Krátce zahlédl u okna mladou ženu s napůl rozepnutou šněrovačkou. Pak zmizela. Z jediných dveří, vedoucích do domu, nevyšel nikdo, natož aby je někdo oslovil z některého z oken. Mandred byl tomu rád.

Naproti vratům stála otevřená kůlna, v níž bylo vidět dlouhý pracovní stůl. Na něm byla nakupena hromada dřeváků. Vedle nich ležel pečlivě srovnaný široký sortiment řezbářských nástrojů: hoblík, dláto a nože s podivně ohnutými čepelemi. Ani zde nebylo vidět žádnou lidskou duši.

Mandred ovinul otěže kolem jednoho ze železných kruhů, které byly zapuštěny do domovní zdi. Pak dlouho pozoroval okna, vedoucí na dvůr. „Vím, že nás pozorujete. Jestli tu koně nebudou, až se vrátíme, půjdu nahoru a podříznu vám krky,“ řekl nahlas. Sáhl do koženého váčku na opasku a vytáhl jednu minci, kterou zvedl do výšky. „Najdu-li ale koně napojené a nakrmené, pak zde nechám tenhle stříbrňák.“

Aniž by vyčkal odpovědi, hodil si Mandred sekeru přes rameno, vrátil se nazpět k vratům a vyšel zase ven.

„Máš plán?“ zeptal se Oleif.

„Přirozeně. Nedělej si starosti. Vím přesně, co se má udělat. Měli bychom jít za hlukem toho boje.“

Mandredův syn svraštil čelo. „Existuje ještě nějaký jiný plán?“

Mandred jeho dotaz zlostně odmávl. „Příliš mnoho plánů vede jen k bolestem hlavy a k tomu, že se pak neudělá nic. Dobrý vůdce nekecá, ale jedná.“

Nato se klusem rozběhl. Držel se těsně u domovních zdí, aby střelcům poskytl co nejmenší cíl. Řinkot mečů byl blízko.

Náhle se z domovního vchodu vypotácel bojovník. Měl na paži připevněný velký kulatý štít s bílou býčí hlavou jako erbem. Ve dveřích za ním se objevil Nuramon. Elf si tiskl ruku na levý bok a mezi prsty mu prýštila tmavá krev.

Mandredova pěst poslala překvapeného válečníka k zemi ještě předtím, než stačil zvednout štít k obraně.

„To jsem rád, že vás vidím,“ zakrákal Nuramon. Nechal meč klesnout a vyčerpaně se opřel o dveřní veřeje. „Pojďte.“

Oba následovali elfa do šera uvnitř domu. Přešli zpustošenou kuchyň, přičemž museli překročit dvě mrtvoly, které blokovaly dveře do jídelny. Také zde byly okenice zavřené, takže do sálu pronikaly jen úzké pruhy světla. Na dlouhé jídelní tabuli, která místnosti dominovala, ležel Farodin. Skláněl se nad ním mladý rudovlasý kněz.

„Nesmíš se hýbat, pane,“ domlouval mladík úpěnlivým tónem ležícímu elfovi. „Rána by se mohla znovu otevřít. A tys už ztratil mnoho krve.“

Farodin netrpělivě odstrčil Tjuredova kněze stranou. „Ležet můžu, až budeme z města venku a v bezpečí.“

„Ale ty pak budeš…“ začal kněz rozčileně.

„Postarám se o jeho rány později,“ uklidnil ho Nuramon.

Farodin se namáhavě narovnal a obrátil se k člověkovi. „To vám to trvalo. Kde vězí Ollowain?“

Mandred se vyhnul elfovu pohledu.

Farodin pohrdavě odfrkl. „To jsem si myslel.“ Krátce povyprávěl o útoku na chrám a o jejich úniku.

„A Guillaume?“ zeptal se Oleif, když Farodin skončil.

Elf ukázal k zavřeným okenicím. „Tam na chrámovém náměstí.“

Mandred a jeho syn přešli sál a opatrně vyhlédli ven štěrbinou v okenici. Všude bylo vidět královy válečníky. Nakupili dřevo ze zříceného lešení kolem posvátného dubu. Z jedné jeho větve visela hlavou dolů dvě nahá, zohavená těla. Podsaditý starší muž a… Guillaume. Těla byla rozšvihaná pruty, trčely z nich šipky z kuší a roztříštěná ratiště kopí.

Mandred se s odporem odvrátil. „Proč to udělali? Tys přece řekl, že ho měli předvést před jejich krále!“

„Poté co se Guillaume zřítil ze střechy, byl už jim k ničemu,“ odvětil Farodin chladně. Pak stiskl rty, že se z nich stala jen úzká, bezbarvá linie.

„Ta šipka, co ho zasáhla, byla určena pro Farodina,“ řekl Nuramon tiše. „Já…“

„Guillaume hledal smrt,“ přerušil ho Farodin. „A ty to víš. Chtěl vyjít ven za těmi vrahy!“

„Ale nás zachránil,“ doplnil Nuramon klidně. „Nic ti nevyčítám. Ale mezi Emerelle a Cabezanem neviděl Guillaume už žádný prostor k přežití. Zůstala mu jen volba, jakou smrtí chce zemřít. Když válečníci zvedli z dlažby jeho mrtvé tělo, propadli slepé řezničině. Jeho mrtvolu zhanobili a pak pověsili.“

„A teď přijdou sem, aby skoncovali i s námi,“ řekl Oleif, který stál u okna.

Mandred pohlédl ven a vyrazil ze sebe ošklivou nadávku. Muž, kterého přede dveřmi srazil, přišel k vědomí. Vyběhl na náměstí, křičel a ukazoval na dům, v němž se skrývali. „Zatracené kecy o morálce! Měl jsem mu raději podříznout krk!“

Farodin hmátl po meči, který ležel na stole. „Stejně by si pro nás přišli.“ Obrátil se ke knězi, který ošetřoval jeho zranění. „Děkuji ti, člověče. Teď vyhledej řádové bratry a někde se schovejte. Už vás nebudeme moct déle chránit.“ Pokusil se vstát, ale jeho zraněná noha ho odmítla nést.

Mandred ho popadl v podpaždí, aby ho podepřel.

„Nepotřebuji pomoc,“ zavrčel Farodin.

Mandred ho pustil. Elf stál sice dost nejistě, nicméně stál. „Nemá smysl pokračovat v boji. Pokusme se probít ke koním. Nebude-li most obsazen, mohli bychom uniknout.“ Kývnutím přivolal Oleifa. „Pomoz Nuramonovi. Je poněkud paličatý.“

„Nechoďte ven dveřmi,“ řekl rudovlasý kněz náhle. „Já… chtěl jsem vám poděkovat. Můj řádový spolubratr Segestus… nepotřebuji ho už hledat, odešel na věčnost. Existuje odtud ještě jedna cesta. Následujte mě!“

Mandred pohlédl na Farodina. „Nemáme co ztratit,“ rozhodl elf. „Zabarikádujte dveře. To je aspoň trochu zdrží. Co je to za cestu, kterou tvůj řádový bratr zmínil?“

Kněz rozžehl lucernu a vedl je z kuchyně do sklepa se zásobami. Místnost byla nacpaná džbány všech myslitelných velikostí a tvarů. Od stropu visely šunkové kýty a vyuzené salámy.

Řádový bratr šel první. Mandred se držel kousek za ním a zastrčil si dva velké salámy pod kazajku. Toto byl začátek divokého útěku a jen sám Luth mohl vědět, kde a kdy dostanou zase něco rozumného k jídlu. Nejraději by s sebou vzal i džbán s vínem. Bůh Tjured musel být opravdu významné božstvo, když jeho kněží mohli udržovat tak dobře zásobený sklep. Zvláštní, pomyslel si, že poprvé o Tjuredovi slyšel sotva před dvěma týdny. Ale to asi zavinila jeho nevědomost…

Mladý kněz je zavedl k nízké brance, za níž leželo schodiště vedoucí kamsi do hloubky. Odtud se dostali do místnosti doslova zavalené obrovskými sudy. Mandred stěží věřil vlastním očím. Nikdy v životě, pomyslel si, jsem nemusel k nějakému sudu vzhlížet vzhůru. Byly seřazeny po obou stranách místnosti podél stěn. Směrem dopředu se sklepní prostor ztrácel v temnotě. Zde bylo uskladněno celé moře vína!

„U Naidiných cecků, knězi, co děláte s tolika vínem? Koupete se v něm snad?“ vypravil ze sebe celý užaslý.

„Aniscans je město vinařů. Chrám často dostane víno jako dar. Obchodujeme s ním.“ Kněz zmlkl, ohlédl se a bezhlesně počítal na prstech sudy, kolem nichž šli. Pak je pobídl, aby šli dále. Nakonec je zavedl mezi dva vysoké sudy. Skryt v temnotě se otvíral průchod k nízké chodbě.

„Někteří lidé říkají, že pod Aniscansem leží ještě jedno skryté město. Sestává z velkých klenutých skladišť, kde vinaři uchovávají své produkty. Mnoho komor je spojeno chodbami, jako je tato. Kdo se tady dole vyzná, ten může za deštivého dne projít suchou nohou z jednoho konce města na druhý. Ale také beznadějně zabloudit…“

„No ano, ale přinejmenším tady dole člověk nebude mít žízeň.“

Kněz přísně pohlédl na Mandreda, očividně nepříjemně dotčen. Pak se sehnul a zmizel v chodbě.

Mandred zatáhl hlavu hluboko mezi ramena. Přesto na cestě temnotou stále narážel do stropu. Slabé světlo lucerny bylo ostatními, kteří šli před ním, téměř zakryto. Musel se prohmatávat tmou. Zde dole bylo dusno a ve vzduchu visel kyselý zápach. Brzy měl pocit, že takto jdou věčnost. Počítal kroky, aby nějak rozptýlil mysl. Po třiatřiceti dorazili k druhému skladišti rovněž plnému sudů.

Mandred zamžoural do světla a zhluboka vydechl.

„Naši koně stojí na zadním dvoře. Je to větší dům na malém náměstí, jehož okna jsou ze strany náměstí zazděna,“ vysvětloval Oleif. „Můžeš nám říct, jak se tam dostaneme?“

Kněz zrudl. „Dům se zazděnými okny?“ Zaraženě si odkašlal.

„Něco nesedí?“ zeptal se Mandred. „Sám bych také rád věděl, proč z toho domu udělali pevnost.“

Kněz si znovu odkašlal. „To je… kvůli hostinci na druhé straně náměstí. Hospodský si ve druhém poschodí zřídil zvláštní místnost. Kdo tam chtěl pít, musel za džbán vína zaplatit o měďák víc.“

„No a?“

Kněz se rozpačitě ošil. „Z této místnosti se dá dobře vidět do oken domu na druhé straně náměstí.“

Mandred už pomalu začínal ztrácet trpělivost. „A co se tam dá vidět?“

„Je to… dům, do něhož chodí osamělí muži. Z hostince se dá pozorovat, co se tam v jednotlivých pokojích děje. Proto majitel nechal okna zazdít.“

Nuramon se hlasitě rozesmál, ale téměř ihned si přitiskl dlaň na zraněný bok. „Nevěstinec! Tys nechal koně v nevěstinci, Mandrede?“

„Na dvoře nevěstince,“ namítl Oleif, který rovněž zrudl. „Na dvoře.“

„Sázím se, že je to jediný nevěstinec ve městě,“ dodal Farodin, stěží zadržuje smích. „A tys ho s naprostou jistotou našel.“

Mandred nemohl pochopit, co na tom může být tak směšného. „Nic o tom nevím. Ve dvoře stojí pracovní stůl nějakého poctivého řemeslníka, a to je všecko, co jsem viděl.“

„Přirozeně,“ opáčil Farodin se širokým úšklebkem. „Přirozeně.“

Mandred ublíženě zíral na oba elfy. Ta bitka a Guillaumův hrozný konec muselo být pro ně asi příliš. Jinak si nedovedl tento nesmyslný výbuch veselosti vysvětlit.

„Ty se tady vyznáš, knězi. Zaveď nás co nejrychleji k tomu… nevěstinci.“

Mladík je vedl tajnými cestami skrz úzké uličky a zadní dvorky. Tu a tam mohli slyšet výkřiky králových vojáků tak jasně, jako by se dostali do jejich nejtěsnější blízkosti, ale zůstali neobjeveni. Mandred měl pocit, že už dávno musí být na místě, když tu se kněz náhle zastavil a dal jim znamení, aby byli zticha.

„Co se děje, umodlenče?“ zasykl jarl a protlačil se vpřed. Opatrně vyhlédl na náměstí. Dorazili k cíli, ale před hostincem naproti nevěstinci se poflakovalo sedm bojovníků. Hubená číšnice jim právě přinesla korbele s pivem a dřevěné podnosy plné sýrů a chleba.

„Luth rád splétá vlákna osudů do složitých vzorů,“ povzdechl si Mandred. Obrátil se ke svým druhům. „Odlákám vojáky. Vy hleďte, abyste se dostali ke koním. Co s tebou, knězi? Chceš utéct s námi?“

Mladý muž krátce uvažoval, pak zavrtěl hlavou. „Mám ve městě přátele. Schovají mě, než tahle sebranka zase odtáhne.“

„Pak bys tedy neměl být s námi viděn. Děkuji ti za tvou pomoc. Ale teď uděláš líp, když odejdeš.“

„Co máš v úmyslu, otče? Nechceš snad sám proti sedmi…“

Mandred pohladil runami zdobený list sekery. „Jsme dva. Hleď, abyste se s Nuramonem a Farodinem co nejrychleji dostali ke koním. Jestli se nám podaří dostat se na okraj města, Ollowain vám snad pomůže, když budete mít potíže.“

„A ty?“ zeptal se Nuramon. „Nemůžeme tě tu jen tak nechat.“

Mandred netrpělivým gestem mávl rukou. „Nedělej si o mě starosti. Já se už odtud dostanu. Přece víš, že mě ani kančí muž nedokázal zabít.“

„Neměl bys…“

Mandred už dále námitky přátel neposlouchal. Každým okamžikem se mohl v ulici za nimi objevit některý z králových pátracích oddílů. Čas slov byl pryč. Pevněji popadl sekeru a ledabylým krokem se vyšoural na náměstí.

„Hej, muži! Jsem rád, že vidím, že je zde k pití i něco jiného než jenom šťáva z hroznů.“

Vojáci překvapeně vzhlédli od korbelů. „Co tu děláš?“ zeptal se válečník s vlasy rozdělenými do pramínků a se strništěm na obličeji.

„Jsem poutník a jdu navštívit Tjuredův chrám,“ vysvětloval Mandred. „Tam je prý totiž jakýsi léčitel, který koná zázraky.“ Narovnal se. „Mé prsty téměř ochrnuly od pakostnice.“

„Kněz Guillaume dnes ráno zemřel při pokusu sám se vyléčit.“ Voják se ošklivě zašklebil. „Právě zde držíme pohřební hostinu.“

Mandred mezitím téměř dorazil k vojákům. „Pak se také napiju na jeho památku. Ten člověk…“

„Tady na tvé sekeře je krev,“ vykřikl náhle jeden z mužů.

Mandred se vyřítil vpřed a ranou sekery srazil prvního z mužů, dalšímu vrazil ramenem do hrudi a povalil ho. Čepel jednoho meče hlučně přejela přes jeho drátěnou košili, aniž pronikla dovnitř. Mandred se otočil, blokoval jeden úder sekerou a druhého válečníka praštil pěstí do obličeje. Vržená sekera jen o vlas minula jeho hlavu. Jarl se přikrčil a vrhl se vpřed. Žádná zbroj nemohla odolat smrtícímu dvojitému ostří jeho sekery. Jako sekáč v obilném poli skosil válečníky k zemi, až ho čísi varovný výkřik přiměl se otočit.

Z boční uličky přibíhali na náměstí další válečníci s býčími štíty. Do cesty se jim postavil Oleif, zatímco Farodin a Nuramon se snažili kulhavě ustoupit ke dvoru nevěstince.

Mandred se odpoutal od zbývajících bojovníků a běžel pomoci synovi. Oleif se pohyboval s půvabem tanečníka. Je to žensky vyhlížející bojový styl, pomyslel si Mandred; a přece žádný z protivníků nedokázal prolomit vířící kruh dlouhého meče.

Bojujíce bok po boku byli otec i syn pomalu zatlačováni zpět ke vratům do dvora. Když se pak octli v jejich veřejích a nemohli už být napadeni z boku či zezadu, stáhli se královi muži nazpět.

Mandred a Oleif těžká vrata zavřeli a zajistili mohutným příčným trámem. Lapaje po dechu, jarl vyčerpaně klesl k zemi. Jeho levice si pohrávala s jedním z copů. „Zapomněl jsem to počítat,“ zamručel unaveně.

Jeho syn se křivě usmál. „Řekl bych, že byli minimálně tři. S těmi dvěma na mostě dohromady pět. Když budeš chtít i nadále každého mrtvého poctít jedním copem, budeš si brzy muset přidat nové vlasy.“

Mandred zavrtěl hlavou. „Tenčí copy. To je řešení.“ Se supěním se vzpřímil.

Nuramon a Farodin byli u koní. Elfové nepředstavovali nějakou zvláštní pomoc, když šlo o to probojovat se městem.

Ve dveřích do dvora se objevil holohlavý chlapík se zjizveným obličejem. Mandred zřídkakdy viděl tak ošklivého muže. Jeho obličej vypadal, jako by se mu přes něj přehnalo stádo dobytka. „Koně jsou napojeni a nakrmeni, válečníku. Byl bych ti vděčný, kdybys teď můj dům opustil.“

„Je tu nějaký druhý východ?“

„Jistě, ale žádný, který bych ti chtěl ukázat. Půjdeš pěkně zase vraty ven, tak jako jsi sem přišel. Uprchlíkům, které pronásleduje králova tělesná stráž, útulek neposkytuji.“

Oleif udělal jeden krok ke dveřím, ale Mandred ho popadl za paži a stáhl zpět. „Má pravdu. Na jeho místě bych se choval stejně.“ Jarl zaklonil hlavu a pohlédl nahoru k oknům. Dvě mladé ženy zvědavě pozorovaly, co se na dvoře děje.

„Je to zde opravdu nevěstinec?“ zeptal se Mandred.

„Ano,“ odvětil holohlavec. „Ale nemyslím, že budeš mít dost času, abys některou z mých děvčat sbalil, válečníku.“

Mandred uvolnil z opasku měšec s penězi a potěžkal ho v ruce. Pak ho hodil zjizvenému. „Může se stát, že tvůj dům v příští hodině přijde k nějaké úhoně. Ale možná by před tím mohl být uchráněn… Otevřel bys mi vrata, kdybych tě o to poprosil?“

„Můžeš počítat s mou podporou, když jde o to, abyste zmizeli.“

„Tak buď připraven u vrat!“ Mandred se zašklebil na syna. „Měls pravdu. Opravdu nechám všechny peníze v nevěstinci.“

„Omlouvám se…“

„Zapomeň na to. Raději mi pomoz!“ Šli ke kůlně naproti a Mandred pěstí smetl z pracovního stolu dřeváky. Stůl měl tři palce tlustou dubovou pracovní desku. Mandred přejel dlaní přes flekaté dřevo. „Pravidla při obléhání jsou velice jednoduchá, chlapče. Jsou tu ti za zdmi. Ti sedí kolem, čekají, co se stane, a brání se. A pak jsou tu ti přede zdmi. Ti jsou stále ve výhodě, protože oni rozhodují, kdy se něco stane. Soudím, že bychom měli tato pravidla tak trochu postavit na hlavu.“

Oleif na něj nechápavě zíral.

Mandred si zastrčil několik řezbářských nožů do opasku. „Myslím, že jsem ti ještě nikdy neřekl, že ses celkem vyvedl, i když tě vycvičil tenhle Ollowain.“

„Myslíš, že tady zemřeme?“

„Správný válečník by neměl umřít v posteli.“ Mandred zaváhal. Bylo toho tolik, co by měl synovi ještě říct. Ale čas utíkal. Jeho ústa byla najednou úplně suchá. „Já… přál bych si, abychom do tohoto prokletého města nikdy nevkročili. A přál bych si, abychom strávili ve Firnstaynu aspoň jedno léto. Je to jenom prostá, obyčejná vesnice… Ale svým způsobem je hezčí než vše, co jsem viděl v Albenu.“ Polkl. „Sázím se, že ti elfové nikdy neukázali létající ryby. V pozdním létě je fjord plný lososů… Ale dost už mluvení! Nedopřejme těm venku žádný čas k tomu, aby se shromáždili. Teď se snad ještě dostaneme skrz. Jsou roztroušení po celém městě, aby po nás pátrali.“ Zatáhl za pracovní stůl. „Zatraceně těžký.“ Krátce pohlédl na oba elfy. „Ti už nám v boji nepomohou. Se dvěma jezdci v sedle jsou koně příliš pomalí.“ Zaváhal. „Zůstanu zde. Budu bít svou klisnu po zadku, jakmile budeme venku. Když projde, bude mít Nuramon co dělat, aby se udržel v sedle, a nebude mít čas na nějaké hrdinské nesmysly. Tak se snad dokáže dostat z města…“

Oleif se zhluboka nadechl. Pak kývl. „Zůstanu s tebou. Ať bohové stojí s těmi dvěma při hledání Noroelle. Jejich život má cíl… Já ale ani nevím, do kterého světa vlastně patřím.“

Mandred sevřel syna v náručí. „Jsem hrdý, že jsem jel po tvém boku… Alfadasi,“ řekl napůl přiškrceným hlasem. Bylo to poprvé, co ho oslovil elfím jménem. Po několik úderů srdce zůstali nehybní, přemoženi city, pak se od sebe odtrhli a zamířili ke koním.

Nuramon se na ně sklíčeně podíval. „Máte nějakou představu, jak se odtud dostaneme ven?“

„Jasně!“ Mandred doufal, že jeho úsměv nevypadá příliš nuceně. „Překvapíme je, rozbijeme jim lebky a pak klidně odjedeme. Obávám se však, že to bude poněkud nepohodlné, když se budeme dva dělit o jedno sedlo.“

Farodin se tiše zasmál. „Až okouzlujícím způsobem prosté. Plán, jaký dokáže vymyslet jen Mandred!“

„Že je tomu tak?“ Jarl přistoupil k Nuramonovi a pomohl mu do sedla. „Zůstaňte na koních, jinak tu budete překážet.“

Když oba elfové nasedli, Mandred a Alfadas šli nazpět do kůlny, zvedli těžký pracovní stůl a nesli ho před sebou jako obrovský štít. „Měl bych k tobě poslední prosbu, synu.“

Alfadasův obličej byl zkřivený napětím. „Co?“

„Jestli se odtud dostaneme živí, tak už nepoužívej tuhle voňavku. Ta je pro ženy a pro elfy. A drží od tebe v odstupu Norgrimma. Na přízeň válečného boha bys raději neměl spoléhat,“ Mandred natáhl krk dopředu. „Otevři vrata, zjizvený!“

Majitel nevěstince odsunul příčné břevno a strčil do obou křídel vrat, takže se otevřela. „Za Freyu!“ zařval Mandred zplna hrdla, když vyrazili.

Jako krupobití zabubnovaly šipky z kuší do stolní desky. Těsně přitisknuti ke dřevu vyběhli oba muži poslepu na náměstí, kde se srazili se skupinou králových bojovníků. Těžký stůl strhl při tom k zemi pět mužů.

Mandred se rozhlédl kolem sebe a úlekem ho zamrazilo až do morku kostí. U všech oken dokola stáli kušovníci, kteří rychle nabíjeli zbraně. Všechny ulice, vedoucí na malé náměstí, byly zabarikádovány a hlídány vojáky. Oddíl válečníků, které srazili, se znovu stáhl nazpět, aby nestál v palební zóně.

Náhle se ozval dusot koňských kopyt. Jakási jezdkyně s divoce vlajícími vlasy proletěla kolem nich, u vrat do dvora strhla koně, napjala luk, plynulým pohybem nechala šíp vyletět z tětivy a ihned sáhla do toulce pro další. Jeden střelec se s výkřikem zřítil z okna protějšího hostince.

Nyní se ozval dusot kopyt i z další uličky. Ollowainův kůň přeskočil jednu z barikád a srazil při tom kopiníka. Ollowain vedl na uzdě Nuramonova koně. „Honem do sedla, člověče! Mohls mi dát lekci ve věci cti, ale proto přece jen nebudu na tobě podobné čekat příliš dlouho!“

Mandred hrábl po sedlovém trnu hřebce a vytáhl se nahoru. Viděl, jak na jedné z dalších barikád seskočila ze sedla Yilvina a obořila se krátkými meči na vojáky jako nějaký berserk.

Náhle byl vzduch plný šipek z kuší. Koně pronikavě ržáli. Mandreda zasáhlo něco prudce do zad, takže se zapotácel.

Nomja stále ještě střílela, když tu jedna ze šipek zasáhla jejího bílého koně do hlavy. Fontána krve okamžitě potřísnila jeho srst. Jako zasaženo bleskem se zvíře zhroutilo na kolena. Nomja byla skokem ze sedla, pokoušejíc se vyhnout vyhazujícím kopytům dalších koní.

Elfka vzdorně zvedla luk a poslala po směru výstřelu šíp.

„Všichni k Yilvině!“ vykřikl Ollowain. „Vyčistila nám cestu!“

Mandred nasměroval koně k Nomje a ze sedla k ní natáhl ruku. „Pojď!“

„Ještě jednoho!“ Nomjin šíp opustil tětivu. Otočila se a náhle jejím tělem proběhlo prudké trhnutí. Než padla dopředu, podařilo se Mandredovi zachytit ji a vytáhnout k sobě na koně. Přes svou výšku se zdála sotva těžší než dítě.

Mandred otočil koně a nasadil mu ostruhy. Dlouhým skokem překonali barikádu a šíleným tempem se řítili ulicí. Brzy nato dorazili k mostu. Vojáci jim nikde cestu neblokovali; vypadalo to, že se zřejmě všichni shromáždili u nevěstince.

Teprve na mostě se Mandred odvážil ohlédnout. Jeho syn, Farodin a Nuramon, Ollowain a Yilvina, všichni to dokázali! Jejich skupina byla sice neustále ostřelována, nikdo nezůstal nezraněn, ale unikli!

Mandreda přemohl nepopsatelný pocit štěstí. Byl si naprosto jist, že zemře! Triumfálně zvedl sekeru nad hlavu a zamával jí. „Vyhráli jsme! U Norgrimma! Utekli jsme jim… Vyhráli jsme!“

Popadl Nomju, která stále ještě ležela křížem přes jeho sedlo, aby jí pomohl znovu se zvednout. Hlava jí klesla na jeho rameno.

„Nomjo!“

Elfčiny zelené oči byly široce otevřené a bez mžiknutí zíraly k obloze. Teď teprve Mandred uviděl jako lískový ořech velkou dírku v jejím spánku.

Tjuredovo svaté písmo

Kniha 7: O prorokově konci

Stalo se téhož dne, že se králi Cabezanovi ve snu zjevil anděl. Měl stříbrná křídla a v ruce třímal stříbrný meč. Nic na něm však nezářilo tak jako jeho oči, které byly třpytivě modré. Anděl promluvil k Cabezanovi: „Vyšli ven válečníky, protože v Aniscansu je zle. Prorok Guillaume má strach o život, protože ho chtějí zabít děti Albů. A to jen proto, že jeden z nich se příliš pozdě dostal do jeho léčivých rukou.“ Tu nechal Cabezan nasednout nejlepší válečníky a v čele s nejlepším hejtmanem Elgiotem je vyslal do Aniscansu.

V onom čase nebyly kolem Aniscansu žádné hradby. A tak se dětem Albů podařilo nepozorovaně vniknout do města. Bylo to šest elfů a jeden trol, a ti všichni hledali Guillauma v chrámu. Tam ale nebyl, byli tam jen Tjuredovi kněží. Ty pak děti Albů přivedly k velkému dubu před chrámem a tam je zabili.

Nyní teprve uslyšel prorok, co se ve městě děje. Tu opustil svůj dům. A nastojte, sám se postavil dětem Albů! Přistoupil k nim, sklonil se před nimi a řekl: „Naložte se mnou, jak je vám libo. Tjured vás bude měřit podle vašich činů.“ Tu ho elfové srazili k zemi a trol ho pověsil na veliký dub. Prorok ale stále ještě žil a modlil se k Tjuredovi. Tu na něj začala jedna elfka střílet šípy.

Když se toto stalo, přišli Elgiot a královi válečníci a bojovali o prorokův život. Ale elfka začala střílet proti dubu hořící šípy, takže chytil plamenem. Cabezanovi válečníci se jí pak odplatili za tento čin a zabili ji. Ale ostatní elfy i trola nechali kvůli Guillaumovi utéct. Protože doufali, že prorok ještě žije, osvobodili ho z dubu a zachránili z ohně. Dub byl zčernalý, když polili oheň vodou, a tak ho uhasili. Pak snesli proroka ze stromu. Ale on byl také zčernalý a bez života. Leč hle! Voda, která stékala ze stromu, padla na jeho obličej a smyla z něj saze. Objevil se neporušený, rozjasněný prorokův obličej. Tu válečníci omyli celé prorokovo tělo a zjistili, že mu v těle vězí jenom železné hlavice šípů, plameny ho ale ušetřily. A tu on otevřel oči, stiskl ruku hejtmana Elgiota a řekl: „Zvolili si svou cestu. Ať se Tjured nad nimi smiluje a dá jim milost, kterou si zaslouží.“ Tak zemřel prorok pod spáleným stromem. Děti Albů však za tento čin uvalily na sebe kletbu. Tak se to vypráví.

Citováno podle schoffenburgského vydání

svazek 5, svitek 43

Jarl z Firnstaynu

Společníci se stáhli do hor severně od Aniscansu. Pohřbili Nomju pod stříbrnou jedlí na břehu ledovcového jezera. Elfčiny zbraně pověsili do větví stromu.

Mezi elfy i lidmi panovala pochmurná nálada. Navzdory Nuramonově léčivé moci zde zůstali téměř dva týdny, než se ze zranění zotavili. Zranění na duších se však odmítala vyhojit tak brzo. Nikdo netušil, že mlčenlivý a stále nabručený Gelvuun zanechá za sebou takovou mezeru. Nemluvě o Nomje, kterou měli všichni rádi.

Když už neexistovala výmluva, proč by svůj odchod odkládali, dohodli se, že se odeberou do Firnstaynu, aby se pak z albské hvězdy v kamenném kruhu vysoko nad fjordem vrátili zpět do Albenu.

Cesta jim trvala téměř tři úplňky. Vyhýbali se vesnicím a městům, jak to jen šlo, aby nevzbudili nežádoucí rozruch. Dvakrát z dálky zahlédli oddíly jezdců pod standartou krále Cabezana. Od kupců, k jejichž karavaně se přidružili a strávili s nimi jeden den, se dověděli o strašlivých událostech v Aniscansu. Jak kupci vyprávěli, město prý přepadly děti démonů, které zavraždily dobrého léčitele Guillauma a zneuctily Tjuredův chrám.

Nikdo z nich netrval na tom, aby se pravdě dopomohlo na svět, ani později ne, když se na mohutné lodi s obilím přeplavili přes Nerijské jezero do Gothabu, královského sídelního města Fjordlandu. Během týdne, stráveného v lodi na jezeře, se jim dostalo dalších značně přikrášlených verzí tohoto příběhu.

Byl vrchol léta, když konečně dorazili do Firnstaynu. Alfadas byl překvapen, jak je osada na břehu fjordu malá. Podle otcova vyprávění si ji představoval mnohem větší a významnější. Devět dlouhých domů a tři tucty malých chalup byly obklopeny dřevěnou palisádou, vybudovanou na hliněném valu.

U brány osady se zvedala masivní dřevěná strážní věž. Sotva dorazili k hřebeni pahorků nad vesnicí, zazněl signální roh. A když přijížděli k bráně, obsadil palisádu oddíl lukostřelců.

„Hej, to se už na zákony pohostinství ve Firnstaynu zapomnělo?“ zařval Mandred vztekle. „Před vaší branou stojí jarl Mandred Torgridson a žádá o vpuštění!“

„Muži, který si říkáš Mandred,“ odpověděl statný mladý válečník, „klan, jehož jméno sis přivlastnil, už neexistuje. Já jsem zvolený jarl Firnstaynu a říkám ti: ty a tvůj doprovod tu nejste vítáni!“

Alfadas pohlédl na otce a každým okamžikem očekával jeden z jeho obávaných výbuchů. Ale Mandred zůstal až překvapivě klidný. „Dobře jsi promluvil, jarle! Na tvém místě bych nejednal jinak.“ Sejmul si stříbrný náramek, o který obehrál jednoho kupce při hře v kostky. „Nabízím tohle za soudek medoviny a zvu tě, aby ses napil se mnou a s mým synem.“

Mladý jarl si pohledem změřil Alfadase. Pak zavrtěl hlavou. „Tos už přehnal, mistře lháři! Jak může mít nějaký muž syna, který je téměř stejně starý jako on?“

„Chceš-li si ten příběh poslechnout, tak se se mnou přijď napít na můj účet!“ zavolal Mandred s úsměvem.

„Otevři už konečně tu bránu, Kalfe!“ K předprsni palisády se protlačil starý muž a přátelsky na ně zamával. „Tak už nám věříš? Jen se podívej, přivedl si s sebou zase i elfy.“ Stařec se rychle přežehnal ochranným znamením. „Nebuď blázen, Kalfe, a nebraň elfům v přístupu do vesnice. Znáš přece staré příběhy.“

„Zdravím tě, Ereku Ragnarsone!“ vykřikl Mandred. „Je milé vidět, že ani ty, ani tvůj děravý člun ještě neležíte na dně fjordu. Vyjedeš si s námi na moře? Chci naučit syna lovit ryby, než zase potáhneme dál.“

„Tak dělejte, otevřete bránu!“ poručil nyní Erek rozhodně. A nikdo se mu už nepostavil na odpor.

Mandred a jeho družina zůstali ve vesnici tři týdny. Byly to týdny, v nichž se Alfadas učil dívat se na svět lidí novýma očima. Užíval si neobratného respektu, se kterým se tu s ním jednalo, a těšilo ho, jak se po něm dívaly mladé dívky. Život zde byl jednoduchý. Především si musel dávat pozor, aby ho na rozblácených vesnických cestách nesrazila mrzutá prasata. Neexistoval zde luxus či pohodlí. Hrubá vlna, kterou ženy předly, škrábala na kůži. Do domů táhlo a kouř z ohniště pálil člověka v očích, když se dlouho do noci sedělo v dlouhých domech, popíjelo a vyprávělo. Alfadas nevěřícně poslouchal, jak Kalf vyprávěl o tom, že během minulé zimy byli v lesích na druhém břehu fjordu zpozorováni trolí špehové. Proto byla zesílena palisáda kolem vesnice. I elfové brali zprávu vážně.

Když strávili ve Firnstaynu dvacet dní, naléhali hlavně Ollowain a Farodin, aby se už konečně vydali k albské hvězdě.

Kalf byl jediný, komu se ulevilo, když ráno jednadvacátého dne převezl Erek Ragnarson malou skupinu k druhému břehu fjordu. Alfadasovi bylo ale těžko u srdce, protože na břehu stála Asla, dcera Erekova vnuka. Svým tichým způsobem ho okouzlila. Každá z elfích dam na Emerellině dvoře by sice Aslu v kráse předčila, ale v Asle planula vášeň, kterou elfové, jejichž život se počítal na stovky let, stěží znali. Nebyla zvyklá skrývat city za krásnými slovy. A tak jí stály slzy v očích, když viděla Alfadase odjíždět.

Zatímco jeli ke kamennému kruhu, mladý bojovník se neustále ohlížel. A i když už loďku nebylo téměř vidět, stála dívka v modrých šatech a s vlajícími plavými vlasy stále ještě na stejném místě.

„Měl bys uznat Kalfa jako jarla,“ řekl Mandred náhle. „Je to dobrý muž.“

Alfadase otcova slova překvapila. „To ty jsi přece jarl z Firnstaynu,“ namítl hněvivě.

Mandred naň vrhl naléhavý pohled. „To bylo před více než třiceti lety. Nepatřím už do tohoto světa. Nebylo by spravedlivé vůči Kalfovi a všem ostatním, kteří se narodili po mně, kdybych se do Firnstaynu vrátil. A ani vůči tobě, synu. Teď přišel tvůj čas.“

Alfadas nevěděl, co k tomu říct. Zůstali kousek pozadu za elfy, takže ostatní jejich rozmluvu nemohli slyšet.

„Každý rok uprostřed zimy volí vesnice jarla pro následující rok. Nemyslím, že tě udělají jarlem už v této zimě. Musíš si to napřed zasloužit… v boji, ale i v každodenním životě. Vidím v tobě všechny vlastnosti dobrého vůdce, synu. A vím, že se určitě prosadíš, když tu zůstaneš.“

„Jestli zůstanu, tak především kvůli povídačkám o trolech,“ odvětil Alfadas vážně.

Jeho otec skryl úsměv. „Přirozeně. Ale musím říct, byl bych klidnější, kdybych věděl, že je ve vesnici muž, který byl vycvičen v boji s mečem Ollowainem a kterého jsem já sám v posledních letech naučil všechny špinavé triky… A v případě, že se ti zde přece jen nebude líbit, přijď za úplňku na útes ke kamennému kruhu a zavolej Xernovo jméno. Jsem si jist, že tě uslyší.“

„Zůstanu tady zatím přes jednu zimu,“ rozhodl se Alfadas. A byl překvapen, jak se mu najednou ulevilo.

„Jenom… kvůli trolům,“ potvrdil Mandred a jako mimochodem pohlédl dolů ke břehu fjordu. „Je opravdu tvrdohlavá. Pořád tam na tebe čeká.“

„Nechceš také zůstat? Firnstayn by mohl tvou sekeru dobře využít.“

„Na mě tady už nikdo nečeká. Nevydržel bych žít ve stínu dubu z Freyina hrobu. Devanthar mi vyrval mou milovanou. Pomůžu Nuramonovi a Farodinovi znovu najít jejich lásku. A dovrším svou pomstu na Devantharovi. Moje minulost je popel a má budoucnost krev. Ulevilo se mi, když vím, že se mnou nepojedeš. Snad…“ Zarazil se. „Až bude Devanthar mrtvý, snad budu moct žít ve Firnstaynu v míru.“ Usmál se. „V případě, že jarl Alfadas Mandredson nebude mít nic proti tomu nechat ve vesnici jednoho starého paličatého muže.“

Stín mraku se táhl po svahu. Ptáci a cvrčci zmlkli. Náhle měl Alfadas pocit, že otce už nikdy neuvidí.

Stříbrná noc

Mlčky projížděli nočním lesem. Vlahý podzimní vítr strhával z větví poslední listy. Nikdy předtím necítil Mandred tak zřetelně magii Albenu. Obloze dominoval jasný měsíc, mnohem větší než ve světě lidí. Této noci byl jeho kotouč podivně načervenalý. Na měsíci je krev, slyšel, jak si šeptají elfové, dodávajíce, že je to varování před blížícím se neštěstím.

Nejpodivnější za této noci však bylo světlo. Trochu se podobalo bílé záři, která se v jasných zimních nocích někdy objevovala nad Firnstaynem. Toto světlo však bylo stříbrné. A nezářilo vysoko na obloze, nýbrž leželo mezi stromy jako závoj z průsvitné látky, utkané z měsíčního světla. Tu a tam mezi větvovím tančily jasné jiskřičky. Vypadaly jako hvězdy, které sestoupily z nočního nebe.

Tentokrát je cesta nezavedla k Emerellinu hradu a nepřešli ani Shalyn Falah, Bílý most. Nuramon Mandredovi vysvětlil, že elfové poslední podzimní noc slaví svátek Stříbrné noci. Scházeli se na pasece uprostřed Starého lesa. Z tohoto místa prý kdysi Albové opustili tento svět. Jen za této jediné noci byla Emerelle schopna utkat kouzlo, které umožňovalo slyšet hlasy předků, elfů, kteří již odešli do měsíčního světla.

Společníci jeli lesem celé hodiny a Mandred odhadoval, že půlnoc nemůže být daleko, když zaslechli tichou hudbu. Nejdříve to bylo jen takové tušení, stěží vnímatelné, nepatrná změna v šumění lesa. Volání sýčků a šustění myší v suchém listoví tichlo víc a víc, až se z daleka slabě ozval hlas flétny. Mandredovi se zdálo, že ve stínu stromu zahlédl kozonohého chlapíka, který hrál na pastýřskou flétnu a k tomu tančil.

Elfové zneklidněli, téměř jako děti, které čekají na sladkosti, jež se ve Fjorlandu podávají ke svátku jablek.

Mezi útržky stromových stínů prosvítalo rudé světlo. Obrovská lucerna… Ne, stan, v němž planulo. Les se náhle otevřel a Mandred stanul přimrazen pohledem, který se mu nabízel. Dorazili na velkou paseku, v jejímž středu se zvedal pahorek, na němž vyrostla strmá skalní jehla. Při pohledu zdola to vypadalo, jako by dosahovala až k měsíčnímu kotouči. Úpatí skály by asi neobjalo ani padesát rozpřažených mužů. Kolem rozpukaného kamene kroužily za zvuků hudby tisíce světel. Všude kolem pahorku stály tucty menhirů, podobny menším bratrům skalní jehly. Mezi nimi se pohybovali elfové, kteří tančili volný kruhový tanec. Na pasece byl rozložen stanový tábor. Jako obrovské pestré lucerny svítily stany do noci. Bylo jich tolik, že to vypadalo, že svátku se neúčastní jen Emerellin dvůr, nýbrž snad celý Alben.

Náhle se změnil rytmus hudby a Mandred viděl, jak se od kola tančících elfů oddělila osamocená postava. Zahalená do třpytného světla se začala vznášet ke špici skalní jehly a široce rozpřaženýma rukama pozdravila měsíc.

Jako v odpověď na tento pozdrav vytrysklo z jehly jakoby tekuté světlo, zahalilo pahorek a vylilo se na paseku. Jeden jeho jazyk sáhl dokonce až k družině. Mandred zděšeně zadržel dech. Podobné světlo viděl jedinkrát v životě; to když se za jednoho letního odpoledne potápěl ve fjordu. Zřetelně si vzpomínal na to, jak z hloubky pohlédl nahoru ke slunci a jak voda sluneční paprsky změnila.

Ještě stále se neodvažoval dýchat. Zmocnil se ho pocit závrati. Zdálo se mu, že světlo proudí skrz jeho tělo a odnáší ho s sebou.

Slyšel hlasy.

„Ne, je mu dobře,“ porozuměl konečně.

Mžouraje rozhlédl se kolem sebe. Ležel ve vysoké trávě. „Co je se mnou?“

„Najednou jsi spadl z koně,“ řekl Nuramon. „Ale zdá se, že ses nijak nezranil.“

„Kde je to světlo?“ Mandred se pokusil vstát. Ležel vedle rudého stanu; nádherné světlo, které proudilo ze skály, však zmizelo.

Nuramon mu pomohl vstát.

„Ty jsi první člověk, který se zúčastnil slavnosti Stříbrné noci,“ řekl Ollowain odměřeně. „Doufám, že dokážeš tuto obzvláštní přízeň patřičně ocenit.“

„Mistr šermíř?“ Přistoupili k nim dva elfové ve třpytící se zbroji. „Královna si tě přeje vidět samotného.“

Farodin a Nuramon se užasle podívali jeden na druhého.

„Jsme v nemilosti?“ zeptal se Mandred suše.

„Nepřísluší nám vysvětlovat královniny rozkazy.“ Bez dalších slov se oba elfí válečníci i s Ollowainem vzdálili.

„Byl pozván, nebo odveden?“ zeptala se Yilvina udiveně.

„Myslíš, že Emerelle ví, jak pozdě nám v Aniscansu přišel na pomoc?“ zeptal se Mandred.

„Myslím, že ho vyslechne jako prvního,“ odpověděl Farodin. Tentokrát si s Nuramonem vyměnili pohled plný starostí.

Měsíc už doputoval k horizontu, když se stráže vrátily. Přes hodinu byli ponecháni sami se svými pochybnostmi, zatímco ostatní děti Albů v táboře bouřlivě oslavovaly radostný svátek. Následovali pak oba válečníky k šafránově zbarvenému stanu královny. Je ještě větší než dlouhý dům, pomyslel si Mandred závistivě.

Když chtěl po společnících také vstoupit, zkřížili strážní před ním kopí. „Promiň, člověče,“ řekl jeden z nich. „Za této noci ti není dovoleno královnu vidět. Dokonce i účastnit se této slavnosti je větší čest, než jaká byla kdy nějakému člověku udělena.“

Mandred se už už chystal ke kousavé odpovědi, když tu ze stanu zřetelně uslyšel královnin hlas. Přes stanové plátno prosvítal její stín. Zdála se mu větší než v trůnním sále, ale to muselo být způsobeno světlem. „Těší mě, že vás oba vidím živé a zdravé.“

„Má královno, tvé přání bylo splněno. Noroellin syn je mrtev.“

„Ty víš velmi dobře, jaké bylo moje přání a že splněno nebylo. Guillaume nezemřel tvou rukou a ani rukama tvých druhů. Tak mi tedy neříkej, že mé přání bylo splněno!“ Hlas elfí královny byl studený jako měsíční světlo. Mandred ji nikdy předtím takovým tónem mluvit neslyšel. „Můžete zvážit buď to, jak velice jste mě zklamali, nebo jak velká je škoda, která z vašich činů vzešla. Nyní nejde jen o to, že Guillaume zemřel, ale také o to, jak zemřel. Neopovažuj se mě ptát po Noroelle. Váš úspěch mohl smazat Noroellinu vinu, ale takto se nic nezměnilo.“

Mandred sotva věřil svým uším. Co vlastně chtěla Emerelle? Guillaume byl přece mrtev! Farodin a Nuramon si nijak nezasloužili, aby se s nimi takovýmto způsobem jednalo. Nejraději by oba strážné srazil k zemi, vběhl do stanu a udělil královně lekci ve spravedlnosti.

„Paní!“ namítl Nuramon vzdorně. „Lituji jen, že jsem nemohl Guillaumově smrti zabránit. Noroellin syn nebyl tím, cos v něm viděla. A jestliže nesl nějakou vinu, tak jen tu, že se vůbec narodil.“

„Tys věděl, jak by jeho magie mohla působit, a přece jsi ho chtěl přivést sem. Je jedno, co říkáš, on zůstane stále synem Devanthara. A dokonce i jeho smrt je Devantharovým nástrojem. Měls celou noc na to, abys nepozorovaně splnil můj rozkaz. Té noci jsi však změnil osud Albenu. Tam venku v Jiném světě se něco stalo… Nemohu to ve svém vodním zrcadle vidět, ale cítím to… Devanthar… využívá způsobu, jakým Noroellin syn zemřel, k vlastním úmyslům. Neupustil od pomsty vůči nám. Od nynějška musíme být stále na stráži. Nikdo už nesmí Alben opustit. A nikdo se také nevrátí sem. Stanovila jsem Ollowaina strážcem brány, protože se ukázal jako můj nejvěrnější muž. Nyní smíte odejít.“

Mandred byl jako omráčen. Čeho se královna obávala? Žádný lidský vládce nebyl tak mocný jako ona, a přece nechala uzavřít bránu do svého světa, jako by byl Alben hrad, který čeká na to, až bude obležen.

Alaen Aikhwitan

Po Nuramonově boku vjel Mandred do velkého lesa. Zde někde měl být elfův dům. Farodin odjel ke své rodině. Chtěl večer přijít, aby se s nimi poradil, co by bylo třeba udělat, protože královna nechala všechny brány z tohoto světa hlídat. Nuramon vypadal sklíčeně a poraženecky. To dokázal Mandred pochopit, královna mu zmařila jakoukoli naději, že ještě Noroelle uvidí.

Les připadal Mandredovi tajemný a téměř až děsivý. Nedokázal se zde orientovat, připadalo mu, že stromy mu pletou smysly. Čím hlouběji se dostávali, tím těžší mu připadalo odhadnout, kterým směrem vlastně jedou. Snad to záleželo na způsobu, jaký Nuramon zvolil. Mandred svého druha pozoroval; připadalo mu, že elf ponechal volbu cesty na koni. Ten se pohyboval lesem tak cílevědomě, že téměř ani nemusel měnit směr. Cestu k Nuramonovu domu zřejmě dokonale znal.

Nenarazili cestou na žádné překážky, které by byli nuceni překonávat, a stezka vedla rovně. Právě to by mohlo být to, co Mandreda tak mátlo. Z dálky to vypadalo tak, jako by uprostřed lesa náhle mezi stromy vyrostl zalesněný pahorek. Dávno by už měli dorazit k nějakému jeho výběžku, ale kolem neexistovalo nic, co by bylo vyšší než mraveniště. Snad ho mátl i bohatý život, který v tomto koutě lesa vládl: všichni ti ptáci a zvěř, která se nebála z dálky je pozorovat, jako by chtěla vidět, jak se Nuramon vrací domů.

Čím postupovali dále, tím větší a starší byly stromy všude kolem nich. Mnohotvárnost elfského lesa překvapovala Mandreda znovu a znovu. Stál zde dub vedle topolu, bříza vedle jedle a buk vedle vrby. A všechno spolu navzájem vytvářelo dokonalou harmonii. Vypadalo to téměř tak, jako by stromy rostly s úmyslem, aby se co nejvíce hodily ke svému sousedovi. Musel při tom vzpomenout na Aikhjarta.

„Kolik stromů je takových jako starý Atta Aikhjarto?“ zeptal se.

Nuramon na něj pohlédl, jako by počítal se vším, jen ne s touto otázkou.

„Jsou stromy také děti Albů?“ pokračoval Mandred ve vyptávání a znovu, jak se zdálo, tím Nuramona překvapil.

„Ale ano,“ odvětil elf. „Ovšem jenom ty obdařené duší. Ale v tomto světě jich už není mnoho. Dávno jsou pryč časy, kdy velký Alaen Aikhwitan předsedal Radě.“

„Alaen Aikhwitan? Není to snad bratr Atty Aikhjarta?“

„Můžeš se na to také tak dívat. Duby jsou nejstarší. Někteří říkají, že to jsou první děti Albů. Ale už brzy Aikhwitana uvidíš.“ Nuramon se usmál a Mandred se nemohl rozhodnout, zda má úsměv pokládat za potutelný, či přátelský. Odečítat pocity z tváří elfů mu připadalo čím dál těžší.

Míjeli stále vyšší a starší stromy a Mandred byl nesmírně zvědav, jak mocný asi Alaen Aikhwitan může být. Jak daleko mohla sahat jeho moc? „Měly všechny tyto stromy také kdysi duši?“

„Ano. Patřily k jedné velké Radě. Ale to je už dávno. Z Rady tu už zbyl jediný Alaen Aikhwitan. Ostatní stromy s duší jsou mnohem mladší.“

S posvátnou úctou se Mandred rozhlížel kolem sebe. Jestliže stromy kdysi vytvořily Radu, pak byl nynější les jako prázdný honosný sál, v němž seděl už jen předseda. Jak osamělý se asi musel Aikhwitan cítit!

Větvoví stromů nad jejich hlavami bylo hustě propletené, téměř jako jemně utkaná látka. Slunce zůstávalo ukryto za dřevěnou bariérou, jen zřídkakdy některé z jeho světelných kopí prorazilo listovím dolů k zemi. Kmeny vypadaly jako sloupy, které vystavěli obři. Zdálo se, že slavnostní nálada, která jako by celé okolí prosycovala, zahání Nuramonovu zasmušilost. Vypadal uvolněněji.

Vyhnuli se mohutnému stromovému kmeni. Mandred se otočil v sedle a ohlédl se nazpět. Byla to jedle! V jeho světě neexistovaly ani duby, které by měly tak obrovský kmen.

„Něco nesedí?“ zeptal se Nuramon s úsměvem.

„Docela pěkně velké, ty vaše…“ Mandred se zastavil uprostřed věty. Právě dorazili na okraj paseky. V jejím středu se tyčil obrovský dub. Jako by pro tohoto giganta neexistovalo žádné jiné roční období než jaro a léto; měl ještě všechny listy. Byl tak mohutný, že stín vrhaný jeho kmenem dosahoval až k protějšímu okraji lesa.

Mandred zadržel dech. Kmen dubu nevypadal ani jako strom, nýbrž jako útes, jako místo, na kterém stromy rostou. Po něm se vinuly v širokých zákrutech vzhůru dřevěné schůdky. A těsně pod korunou uviděl okno. Ztuhl překvapením. Okno muselo být ve skutečnosti značně velké, i když ve srovnání s kmenem vypadalo maličké. „Není to snad tady, kde bydlíš?“ zeptal se Mandred.

„Ale ano. Bydlím tady, na Alaenu Aikhwitanovi,“ odpověděl Nuramon klidně.

„Na tomhle obřím stromě?“

„Ano.“

„Ale tys přece říkal, že má duši.“ Představa, že někdo žije na čemsi, co může myslet, shledával Mandred absurdní. To se pak dotyčný musel cítit jako blecha v psí srsti!

„Můžu tě ujistit, že je velice pohostinný. Má rodina zde žije po mnoho generací.“

Nuramon náhle sklopil oči. Určitě pomyslel na skvrnu, která lpěla na jeho rodině. Mandred tomu nemohl porozumět. Znovuzrození! Lidé o tom snili, ale pro Nuramona to zřejmě byla kletba. Některé děti Albů čekaly tisíciletí na to, až se znovu zrodí. Tisíciletí… To se snadno řeklo, ale Mandred si uvědomil, že toto slovo nedokáže ve skutečnosti naplnit správným obsahem. Tak nesmírné životní rozpětí bylo pro člověka nepředstavitelné. Elfům ale umožňovalo, aby vše, co dělali, mohli dovést k naplnění. Mohli se rozpomenout na dřívější životy, když se znovu narodili? Mandred pomyslel na slavnost, jíž se před dvěma nocemi zúčastnil. Nevypadalo to tak, že při ní odešel nějaký elf do měsíčního světla? Bylo to skutečně krásné a zároveň dojemné. Ale cizí. Cokoliv se na onom pahorku přihodilo, nebylo jistě určeno pro lidské oči!

Sesedli a vedli koně k dubu. Každým krokem připadal strom Mandredovi hrozivější. „Kdo je mocnější, Aikhjarto nebo Aikhwitan?“ zeptal se konečně.

Nuramon potřásl hlavou. „Zajímavé, jak je pro vás lidi důležitá moc! Ale já myslím, že chceš hlavně vědět, jaké postavení Aikhjarto ve struktuře tohoto světa zaujímá. Nuže, o tom ti mohu říct jen toto: Aikhjartova moc se týká především brány světů a je v jeho moudrosti a štědrosti.“ Ukázal dopředu. „Moc Aikhwitana je v jeho velikosti, vědění a pohostinnosti.“

Mandred nebyl s odpovědí spokojen. Elfové museli mluvit pořád v nesrozumitelných oklikách! Chtěl snad Nuramon říct, že se oba stromoví velikáni nedají srovnávat? Nebo jsou si rovnocenní? Ubohé elfí žvanění. Copak u nich neexistuje prostá, jednoduchá odpověď?

Elf mluvil dál. „Nemusíš si dělat starosti, Mandrede. Podívej, jak se listy klidně kolébají ve větru, jak obratně si pohrávají se světlem! Pohleď na kůru! Rýhy na ní jsou tak hluboké, že jako dítě jsem mohl vsunout ruku až dovnitř, a dokonce i mé nohy v nich našly bezpečnou oporu. Dokázal jsem se vyšplhat zezdola až nahoru k domu. Může sice ve své velikosti působit docela hrozivě, ale starý Aikhwitan má dobrou duši.“

Mandred si nyní měřil strom pozorněji, viděl listy, o nichž Nuramon mluvil, a ztlumené světlo, které nahoře vypadalo skutečně přívětivě a přátelsky.

Dorazili ke schůdkům, které byly vyřezány ze světlého dřeva. Zde odsedlali koně. A Mandred se ptal sám sebe, kde je asi stáj pro zvířata. Dokonce i královna měla na hradě stáj. Nuramon se však nijak nechystal koně někam odvést. Sundal jen zvířatům uzdy a položil je ke kmeni dubu, kde už ležela sedla. „Ti nikam neutečou,“ řekl pak. „Pojďme nahoru.“

Nuramonův kůň byl věrný, ale Mandredova klisna mu hrubosti posledního měsíce určitě ještě neodpustila. Byla by škoda o ni přijít. Jen nerad následoval elfa.

Poté, co zdolali první zákrut schodů obtáčející se kolem mocného kmene, pohlédl Mandred nahoru. Před nimi ležel ještě velký kus cesty. Co asi dělal Nuramon, když se někdy vrátil domů opilý? Spal potom dole mezi kořeny? Na druhé straně přítele opilého nikdy neviděl. Na rozdíl od Aigilaa elfové prostě neuměli pořádně slavit a pít. Mandred by rád věděl, k čemu jsou jim vůbec svátky.

Aby se ujistil, že jsou stabilní, zatřásl jarl zábradlími schodů. Dobrá tesařská práce! Na nich se člověk mohl zachytit v případě, že mu bzučelo v hlavě!

Nuramon pospíchal lehkými, jakoby okřídlenými kroky vpřed. „Pojď! Tohle musíš vidět!“

Mandred elfa následoval. Těžce oddechoval. Co je to za šílenost bydlet na takovém stromě! Rozumným lidem zpravidla stačilo udělat krok, aby se přes práh dostali do svého domu. Zatracené šplhání!

Mezitím se už dostali tak vysoko, že se jim naskytl přes koruny stromů ničím nerušený výhled do kraje. Nuramon ukázal na zasněžené vrcholky hor na horizontu. „To jsou Jolidy. Tam žijí děti Temných Albů.“

Mandredovi se zvuk toho jména vůbec nelíbil. Temní Albové! A jejich děti! To asi museli být legendární temní elfové, o nichž se v jeho světě vyprávěly ošklivé historky. Že prý zatahují lidi do skalních štěrbin a tam jedí jejich maso. V noci je prý nebylo možno vidět, protože jejich kůže byla černá jako tma. S těmito bytostmi nechtěl mít Mandred nic co do činění a udivovalo ho, že Nuramon o nich mluví tak klidně. Elf byl zřejmě statečnější, než byl Mandred ochoten připustit.

Mlčky zdolali zbývající výstup a zastavili se před vchodem do domu. Odtud se dalo dohlédnout až ke královskému hradu a naskýtal se krásný pohled na celou okolní krajinu. Někde na druhé straně hradu musel být Shalyn Falah a za ním brána světů. Vše ostatní bylo pro Mandreda cizí. Určitě nikdy neexistoval člověk, který by dopodrobna poznal zemi elfů v celém jejím rozsahu, jenž se tu rozprostíral před jejich očima. Od doby, kdy opustili Firnstayn, Mandred přemýšlel o tom, co by měl jako ztroskotanec v elfí říši dělat a s čím vůbec začít. Jaká činnost by zde pro něj připadala v úvahu, co by nějaký elf nedokázal udělat mnohem lépe?

Musel při tom s lítostí vzpomenout na Aigilaa. Kdyby tak ještě žil! S ním se toulat po lesích, lovit a pít, vyprávět si o všemožných důvtipných hrdinských činech a hrubými komplimenty lekat jemné elfí dvorní dámy… To by byl život! Mandred se někde uvnitř sebe něžně usmál. Kentaur mu velice chyběl. On by byl ze všech tvorů, kteří zde žili, nejlepší společník! Byl rozhodnut dovést krevní při s Devantharem až do naprostého konce. Jen nevěděl, kde s pátráním po něm začít. A také nevěděl, jak odejít z Albenu, když Emerelle nechala hlídat všechny brány. Ale on už nějakou cestu najde! To byl Aigilaovi dlužen… A také Freye!

Nuramon otevřel kulaté dveře, které nebyly zamčené ani uzavřené závorou. Děti Albů očividně neměly strach před lupiči. Elf na chvilku zaváhal, než vstoupil. „Jiný svět mi zmátl smysl pro čas,“ vysvětlil. „Je mi, jako by neuplynulo jen několik, ale přímo stovky let.“

„Není to čas, nýbrž osud.“

Nuramon strnul. „Cos to řekl?“

„To nejsou moje slova,“ odpověděl Mandred zaraženě. „Řekl to kdysi jeden Luthův kněz. Řekl: Čas může vypadat dlouhý, když osud je pestrý a mnohotvárný.“

„To jsou slova moudrého muže a je také známkou moudrosti podržet si je v paměti.“

Mandred byl spokojen. Konečně se mu dostalo trochu uznání i v něčem jiném, než byla síla a umění boje.

„Pojď dále a buď hostem v mém domě.“ Elf mu pokynul, aby ho následoval do domu.

Mandred vstoupil. Okamžitě mu chřípí naplnil zvláštní odér, panující v Nuramonově domově. Vonělo to tu po čerstvých ořeších a po listí. Stěny domu i dveře byly vyrobeny ze stejného dřeva jako schody, po nichž přišli nahoru. Světlo, které vnikalo okny dovnitř, bylo ztlumené listovím stromu, ale přitom rozptýlené tak dokonale, že na některých místech bylo sice poněkud šero, ale nikde nebyla úplná tma. Mandred viděl na stěnách rudohnědé světelné kameny. Připomínaly mu jizby lovců na královnině hradě a to, jak v noci začaly samy od sebe žhnout. Jakou drahocennost by jediný z těchto kamenů představoval v lidském světě!

Místností náhle proletěl chladný závan. Na zemi bylo vidět několik dubových listů. Listy ale nebyly zvadlé, nýbrž živé, jako by i nyní byly součástí stromu. Mandred se rozhlédl, zvědav, proč necítí žádný průvan, i když zde bylo plno otevřených otvorů.

Nábytek byl spíše prostý a dobře zapadal do celkové atmosféry domu. Nebylo zde nic přebytečného, a právě to bylo příčinou, že zařízení místností působilo útulným dojmem. Nic nevypadalo jemně či křehce, naopak, vše bylo robustní a solidní jako dub sám.

Jedny dřevěné schůdky vedly dále do horního poschodí, které vzhledem k hustému listoví nebylo zvenku vidět. To bylo vystavěno tak, že kmen dubu byl částečně vyhloubený. Mandred by rád věděl, jak to, že Alaen Aikhwitan s tím souhlasil. Co asi Nuramonovi předkové udělali za hrdinský čin, že jim byla tato čest prokázána? Okrouhlé stropy zapadaly do stěn tak měkce, že to vypadalo, jako by bylo dřevo Aikhwitanu přitaveno ke světlejšímu dřevu na stěnách a na podlaze. „Z jakého stromu je to světlé dřevo?“ optal se Mandred.

Nuramon odložil ranec na lavici. „To je dřevo Cereny.“

„To je nějaký druh stromu?“

„Matka říkala, že to byla bříza. V noci před oním elfím lovem jsem se dověděl, že se jmenovala Ceren. Musela být mezi stromy legendou.“

„Hm. Strpí mě zde Aikhwitan? Určitě ještě žádný člověk do tvého domu nevstoupil.“

Nuramon se pousmál. „Tys to přece už udělal. A cítil ses při tom špatně?“

To Mandred říci nemohl. Naopak, cítil se jistý a v bezpečí. Ještě jednou se rozhlédl. „A jinak zde už nebydlí nikdo? Tvůj dům nevypadá tak, jako by už přes třicet let do něj nikdo nevkročil.“

Nuramon se zatvářil nechápavě. „Co tím myslíš?“

„Nevidím tu žádný prach, špínu. Jen tyhle listy na podlaze. Ale i ty vypadají, jako by sem patřily.“

„Je to v takovém stavu, v jakém jsem to tu opustil.“

Elfové měli jednoduchý život. Strom se pravděpodobně staral o to, aby zůstal čistý, a Nuramon o tom nikdy ani nepřemýšlel.

Když si šel Nuramon uklidit věci nahoru, nahlédl Mandred do ostatních pokojů. I když zde ještě nikdy nebyl, připadal mu dům důvěrně známý. Snad to bylo tím, že znal Nuramona a že tento dům se k němu hodil.

Uprostřed skromného domu se nacházela velká místnost s dlouhým jídelním stolem. Jaká marnotratnost! pomyslel si Mandred. Stůl byl pro jediného obyvatele příliš velký. Pak si ale vzpomněl, že Nuramon mluvil o rodině. Kdysi zde možná žil celý jeho klan. K tomuto stolu mohlo klidně usednout dvanáct lidí. Muselo to být dost stísňující žít v takovémto domě sám, jen se vzpomínkami. Mandred si uvědomil, že to byl důvod, proč ani on už nechtěl žít ve Firnstaynu. Být tam sám se vzpomínkami na Freyu, to by nesnesl. Ať už jakkoliv miloval Alfadase, nemohl by tam už nikdy být šťastný.

Cítil se unavený, a tak si sedl k oknu v jedné z místností, kde těžká truhla nabízela vynikající místo k odpočinku. Odtud mohl vidět až k horám. Řetěz horských vrcholů nevypadal teď už tak hrozivě, jako když Nuramon mluvil o temných Albech a o jejich dětech. Neřekl snad, že tam žili kdysi? Co se asi stalo z dětí temných Albů? Zatímco o tom Mandred přemýšlel, upadl do klidného spánku…

Snil o mužském hlase ve větru, který k němu šeptal: „Je čas porušit mlčení. Vyprávěj mi, co se ti stalo!“

A Mandred tedy snovému hlasu vylíčil vše o kančím muži a o svém selhání v ledu, o záchraně zásluhou Aikhjarta, o elfím lovu, o synovi i o pátrání po Noroellině dítěti.

Když skončil, čekal na další šepot ve větru. Ale hlas mlčel a vítr rovněž ustal.

Náhle se Mandred s úlekem probral. Pohlédl ven. Setmělo se. Vítr jemně pohyboval větvemi a listy.

Mandred zívl a protáhl se. Měl pocit, že si zdříml jen chviličku. Ve skutečnosti musel spát několik hodin, protože venku nastala noc. Rozhlédl se. Svítící kameny vysílaly hřejivé světlo. Pak zaznamenal jakousi vábivou vůni. Maso! Vyskočil a spěchal do místnosti s velkým jídelním stolem. Tam už ležela čerstvá zelenina, které byla očividně právě sklizena a donesena. Otevřenými dveřmi do kuchyně viděl Nuramona, jak stojí před kamny a strká něco dovnitř. Mandred žasl. Nejenom že Alaen Aikhwitan strpěl, aby v něm Nuramon žil, dokonce nic nenamítal ani proti tomu, že si zde vařil a používal oheň! Vypadalo to, že to dubu nijak nevadí.

Tu se elf obrátil a vrátil se do jídelního pokoje k Mandredovi. „Konečně jsi vzhůru. Mě ani nenapadlo, jak jsi musel být vyčerpaný. Já jsem byl mezitím v lese a lovil jsem.“ Elf si vzal ze stolu zeleninu.

Mandred se zastyděl. Propásl lov a ještě si lehl a usnul. „To místo u okna je tak pohodlné, že se tam člověk neudrží a usne.“

Nuramon se usmál. „U toho okna často sedávala má matka a mluvila s Aikhwitanem.“

Jarl na něj vrhl zmatený pohled. Představa, že zatímco spal, vstoupil do něj duch, ho polekala. „Bylo mi tak, jako bych slyšel nějaký hlas.“ Pak řekl elfovi, co zažil.

Nuramon upustil nůž, s nímž čistil zeleninu. Vypadal překvapeně a poněkud dotčeně. „Já jsem zde prožil celý život a Aikhwitan se mnou nepromluvil ani slovo. Pak sem náhodou přijde člověk a on si s ním hned povídá.“ Potřásl hlavou. „Promiň! Samozřejmě že s tebou mluví. Koneckonců, zachránil tě Aikhjarto. Musel to vycítit.“

Mandred se cítil nedobře. Neprosil se o přízeň nějakého stromu a nechtěl Nuramona urazit. Kdo by si jen pomyslel, že by mohly stromy být tak zvláštní, až podivínské. Dobře že v jeho světě mlčí! Popadl Nuramona za paži. „Pojď! Možná že promluví i k tobě.“

Šli k oknu a naslouchali. Ale v šustění listů nebylo nic slyšet. Šepot se už nevrátil. Nakonec i sám Mandred pochyboval, zda skutečně hlas slyšel, nebo jestli to byl jenom sen.

„Mohu ho zde všude cítit, ale nic víc,“ řekl Nuramon. Elf se všemožně snažil zamaskovat zklamání, ale nepodařilo se mu to.

„Pojďme se najíst.“

Když vstoupil do kuchyně, uviděl Mandred konečně zdroj vůně. Byl užaslý, jak rychle dokázal Nuramon připravit maso. Nikde v kuchyni nebylo vidět zbytky vnitřností, krev nebo kůže. Bylo tak nemožné určit, z jakého zvířete je maso, které se tu před nimi škvařilo na pánvi. Bylo světlé jako u drůbeže. Při pohledu na ně se Mandredovi sbíhaly sliny. „Co je to?“ zeptal se konečně Nuramona.

„To je gelgerok,“ odpověděl elf.

Mandred byl zvědavý. Během pátrání po Noroellině synovi elfové často o gelgerocích mluvili a také je podrobně popisovali, ale on si stále ještě nedokázal představit, jak by takové zvíře mohlo vypadat. „Leží jeho tělo někde blízko? Mohl bych se na něj podívat?“

„Lituji, Mandrede. Složil jsem ho a to, co jsem nepotřeboval, jsem přenechal Gilomernovi.“

„Gilomern… kdo to je?“

„Žije v lesích a je to lovec, ale rád si také vezme to, co druzí zanechají.“

„Je to také elf?“

„Ano.“

„Přítel?“

„Ne. Gilomern si přátelství příliš necení. Ale je obvyklé, že mu přenecháme jeho díl. Určitě si už gelgeroka odnesl. Nic si z toho nedělej. Dřív nebo později nějakého určitě uvidíš.“

Nuramon se dal do krájení zeleniny. „Mandrede, co ty na to, kdybys připravil omáčku k masu? Zeleninu jsem už téměř všechnu pokrájel a koření je tamhle. Bylo by nejlepší, kdybys vzal z pánve šťávu po pečení a všechno pak podle chuti smíchal.“

Mandred byl užaslý, jakou důvěru do něj elf vkládá. Tady byl on, Mandred Torgridson, jarl z Firnstaynu a přemožitel kančího muže! A měl teď vařit! Kdyby to tak lidé z Firnstaynu věděli! Pak by se už nevyprávělo o jarlu Mandredovi a jeho hrdinských činech, nýbrž zpívaly by se pijácké písničky o Mandredovi kuchaři. Nuramon při pátrání po Guillaumovi často říkal. „Ty ze mě ještě uděláš člověka.“ Kdyby se Mandred neměl na pozoru, pak by Nuramon a Farodin udělali zase elfa z něho a nakonec by snad ještě našel zalíbení v kuchtění!

Váhavě udělal to, oč ho Nuramon požádal, a krátce nato byl sám překvapen, jak je omáčka chutná. Vedle toho dával pozor i na to, aby se maso nepřipálilo, a dokonce přinesl z kamen i čerstvý chleba. A když Nuramon omáčku ochutnal a prohlásil, že je výborná, nedokázal Mandred skrýt hrdost. Samozřejmě že byla výborná.

Zatímco s Nuramonem nosil jídlo na stůl, vstoupil Farodin. Nesl si s sebou zavazadla, která odložil na jednu z prázdných židlí. „Jak se zdá, nejdu ani o chvilku pozdě.“ Vypadal, že má dobrou náladu a také pořádný hlad.

„Konečně zase něco pořádného k jídlu,“ řekl Mandred. To, co pokládali na stůl, nebyly žádné malé porce, které mu podávali na hradě. Nuramon mu naložil na talíř bohatě zeleniny i masa. Teď se Mandred nemohl dočkat, kdy zasednou konečně ke stolu.

Při jídle pozoroval Farodina. Co asi řekne elf jeho omáčce? Až dosud o tom nemluvili, ale to se už brzy změní. Mandred se obrátil k Nuramonovi: „Tohle maso je skutečně vynikající. A i ta omáčka je docela dobrá.“ Pohlédl k Farodinovi. „Že ano?“

Farodin zdvořile přikývl a řekl Nuramonovi. „Noroelle vždy mluvila o tvém kuchařském umění s velkým uznáním. I já jsem se to na naší cestě naučil ocenit. To jídlo je opravdu výborné, a obzvlášť omáčka!“

Mandred si s Nuramonem vyměnil spiklenecký pohled, pak se pohodlně opřel na židli a zeptal se: „Dokážeš zachovat jedno malé tajemství?“

„Samozřejmě,“ odvětil Farodin a strčil si další kousek masa do úst.

„Tu omáčku jsem dělal já,“ řekl Mandred.

Farodin se zakuckal, pak ale nevzrušeně žvýkal dál. Když konečně polkl, potutelně se usmál: „Vy si ze mě chcete udělat dobrý den?“

„Ani v nejmenším,“ prohlásil Nuramon.

„Nuže, Mandrede, je-li tomu skutečně tak, musím ti složit velkou poklonu,“ řekl Farodin uznale.

Mandred se nadmul pýchou. Když se člověku podařilo elfy překvapit, vyšlo obvykle najevo, co si skutečně myslí. „Musíš mi ale slíbit, že nikomu neřekneš o tom, že Mandred Torgridson stál u plotny.“

„Slibuji ti to pod podmínkou, že ty mně zase slíbíš, že nikomu neřekneš, že jsem mezi kuchařským uměním člověka a elfa nepoznal rozdíl.“

To byla čestná výměna. S tím se Mandred musel spokojit.

Brzy dojedli a Mandred považoval za vyznamenání, že mu ponechali většinu masa. Tomu se tedy dalo říkat pohostinnost!

Pak se odebrali do jednoho ze sousedních pokojů, jehož podlahu tvořila mozaika z drahých kamenů, zobrazující elfa, který se brání trolovi. Místnost vypadala jako místo, kde Nuramonova rodina dříve pořádala válečnou radu a jednala o důležitých záležitostech.

Farodin se postavil k širokému oknu, z něhož se dala přehlédnout celá okolní krajina, kde v dálce svítila světla z Emerellina hradu. Nuramon se opřel o stěnu u dveří a hleděl na mozaiku na podlaze, zatímco Mandred stál před nimi. Zmocnil se ho podivný neklid. Nejraději by se sebral a odešel.

Veselá nálada, která panovala při jídle, pominula. Farodin se k ostatním obrátil zády. Jeden nemusel být zrovna Luthovým knězem, aby věděl, o čem elfové uvažují. I když teď už Alben nemohli opustit, zoufale pátrali po možnosti, jak zachránit milovanou. Dlouhé mlčení ukazovalo, za jak těžkou situaci považují.

Náhle Nuramon pohlédl na Mandreda. „Chtěl jsem se tě na něco už dlouho zeptat, Mandrede. Prosím, odpusť mi, že jsem tak neomalený. Proč jsi vlastně nezůstal ve Firnstaynu?“

„Protože tam je teď místo jen pro mého syna,“ odpověděl člověk bez zaváhání. „Někdy otcové přenechají dědictví synům i dříve. Kdybych nebyl polapen v té ledové jeskyni, byl by ze mě už starý muž. Můj čas ve Firnstaynu je pryč. Byla otázka spravedlnosti odejít a Alfadasovi tak dát možnost, aby se stal jarlem, když se v očích ostatních ve vesnici osvědčí.“

„Ty jsi bojovník, Mandrede. Bude ti stačit, že jsi otcem jarla? Je to vše, čeho bys chtěl ještě dosáhnout?“

Mandred vrhl na elfa udivený pohled. Chtěl ho snad Nuramon urazit? Přirozeně že to nestačilo! „Vystopuji kančího muže… myslím Devanthara. Ukradl mi život, který jsem měl prožít. A za to ho zabiju. Kvůli němu jsem přišel o ženu…“ Kousl se do rtu, aby ovládl bouřící se pocity. „A chtěl bych vám pomoct… Nic a nikdo mi už Freyu nemůže vrátit. Ale vy oba ještě můžete získat svou lásku zpět.“

„Tohle slyšet zrovna z lidských úst!“ řekl Farodin cynicky. „Královna dává střežit hranice. Ani ty se nemůžeš vrátit do lidského světa.“ Elf se k nim ani jednou neobrátil, zatímco mluvil.

„Farodin má pravdu,“ řekl Nuramon. „Královna může udržovat brány zavřené i po mnoho set let. Možná že ani ty svůj domov už nikdy neuvidíš.“

„Nemám už domov. Skoncoval jsem s ním. Nedělejte si tedy se mnou starosti. Raději myslete na to, jak zachránit Noroelle.“

Nuramon sklopil oči. „V žádném případě nemůžeme od královny žádat pomoc. Každá naděje, že se nám ji podaří přesvědčit, je marná.“

„Co vlastně královna přesně s Noroelle udělala?“ zeptal se Mandred. „Nikdy jsem nepochopil, co se s ní vlastně stalo. Vysvětlete mi to a pak mě možná napadne, jak bych vám mohl pomoci.“

Farodin si přezíravě odfrkl.

Nuramon však zůstal přívětivý a zdvořilý. „Královna ji odvedla do Jiného světa, aby ji pak odtud odeslala na Rozbitý svět.“

„A co je vůbec ten Rozbitý svět?“ Při pátrání po Guillaumovi slyšel Mandred elfy už několikrát o něm mluvit, ale až do dneška si o něm nemohl udělat žádný obraz. „Jak se nějaký svět může rozbít? Myslím, že… svět není přece hliněný džbán!“

„Rozbitý svět je staré bojiště,“ odpověděl nyní Farodin. „Je to místo, kde Albové kdysi bojovali s Devanthary a kde je také zničili. Během války byl svět rozerván na kusy. Existuje jen málo bran, které tam vedou, ať už odtud, anebo ze světa lidí. Tento svět leží mezi tím naším a tvým, představ si ho jako několik málo ostrovů, které se vznášejí v moři Nicoty. Nyní je bezvýznamný, takže my označujeme tvůj svět jako Jiný svět, jako by Rozbitý svět neexistoval. Cesta k Noroelle nás nejdříve bude muset zavést do tvého světa, Mandrede. Tam musíme pátrat po bráně, z níž bychom se mohli dostat k ostrovu v Nicotě, na němž je Noroelle uvězněna. Když ji najdeme, budeme muset zlomit královnino kouzlo. Emerelle byla vlastně naší hlavní nadějí. Obávám se, že proti její vůli nebudeme moct Noroelle nikdy osvobodit. Je to beznadějné.“

Nuramon udělal několik kroků k Farodinovi. Zdálo se, že ho jeho slova rozzlobila. „Nic není beznadějné. To, že momentálně nevidíme způsob, neznamená, že neexistuje. Otázka je, jak daleko jsme schopni zajít, abychom našeho cíle dosáhli.“

Farodin se obrátil a pohlédl na Nuramona. Jeho rysy byly strnulé a ztuhlé jako z ledu. „Ty víš, jak daleko jsem ochoten zajít.“

„Budeš smýšlet stejně, i když se nikdy nebudeš moct vrátit k rodině, protože si na sebe vezmeš nekonečnou potupu; i když budeš možná vypovězen v případě, že se královně dostaneš na oči; a když se Noroelle od tebe kvůli tvým činům třeba odvrátí? Přijmeš to všechno, abys ji zachránil?“

Zvláštní, záhadný úsměv přelétl přes Farodinovy rysy, i když Mandred v Nuramonových slovech nemohl najít žádný důvod k optimismu. „Udělám to bez váhání.“

„Pak tedy nepřemýšlejme o královnině zákazu, nýbrž prostě jen o tom, co se musí udělat.“

„A já vás doprovodím, ať nás cesta zavede kamkoliv,“ prohlásil slavnostně Mandred. „Musím ještě vyrovnat velký dluh. Minimálně jeden.“ Kdyby nepřišel do světa elfů, pak by Noroelle ještě dnes byla u svých milovaných. Kančí muž ji použil jako návnady, aby přilákal do světa lidí elfí lov. Proč to bylo pro Devanthara tak důležité, Mandred nepochopil. Šlo mu o to zabít několik elfů a ukázat Emerelle, že aspoň jeden Devanthar dávnou válku s Alby přežil? Nebo ve skutečnosti sledoval nějaký mnohem závažnější plán? A proč vlastně zplodil Guillauma? Na rozdíl od Emerelle si Mandred nedokázal představit, jaké nebezpečí by mělo ještě hrozit od mrtvého démonova dítěte. Ať už byly Devantharovy cíle jakékoliv, jedno bylo jisté: Mandred umožnil Zlu přístup do světa elfů a nyní by měl na oplátku svým dílem přispět k tomu, aby byla škoda pokud možno napravena. Mnohem horší byla však jeho druhá vina. Svým slibem Emerelle zabil Freyu. A nehrálo žádnou roli, že i tento slib byl dán jen kvůli kančímu muži. Jeho žena ho proklela právem! „Jakoukoliv cestou půjdete, Mandred Torgridson bude po vašem boku.“

„Ale jak se máme dostat do Jiného světa?“ zeptal se Farodin.

Jarl sevřel pěst. Bylo přece úplně jasné, proti komu se musí obrátit nejdřív! „Jste-li připraveni postavit se královně, pak bychom si měli cestu do Jiného světa vybojovat.“

Farodin tento návrh ladným gestem ruky odmítl. „Ne, Mandrede. To, co královna nechává střežit, zůstává bezpečné. Brány se nám neotevřou.“

„Když jsou dveře zavřené, musí se hlavou skrz zeď.“

Farodin se uculil. „S těmito zdmi nic neuděláš, člověče, i kdyby tvá lebka byla ze železa.“

„Počkejte!“ Nuramonovy oči se zaleskly. „Skrz zeď! To je dobrý nápad. Přímo geniální. Hlavou skrz zeď.“

Mandred nechápal, co elfa tak rozjařilo. Farodin měl pravdu. Brány nebyly tím, co člověk rozuměl pod slovem brána. A neexistovaly zde ani zdi.

Nuramon se ale zasmál. „Jsme slepí! Tak slepí, že potřebujeme člověka, aby nám otevřel oči i pro náš vlastní svět.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se nechápavě Farodin.

„To je přece úplně jasné! Půjdeme do Jiného světa cestou, kterou zvolila Noroelle. Nebudeme se starat o hlídané brány, ale vytvoříme si bránu sami!“

„Nuramone, asi se přeceňuješ,“ namítl Farodin podrážděně. „Tohle je ta největší hloupost, jakou jsem kdy od tebe slyšel. Nemáme přece Noroelliny magické schopnosti.“

Mandred byl jiného názoru. „Nuramon je samozřejmě velký kouzelník,“ prohlásil rozhodně. „Právě ty bys to měl vědět nejlíp. V té ledové jeskyni jsi už nebyl nic víc než kus mrtvého masa… Nuramon tě tam zachránil od jisté smrti. Nejsou-li tohle magické schopnosti, pak už nevím, čemu by se mělo říkat magie.“

„Jen proto, že kůň nosí podkovy, ještě zdaleka nemusí být kovář!“

„Co s tím mají co dělat koně?“

„Rád to vysvětlím i na lidech… Alfadas je znamenitý bojovník, to je mimo veškerou pochybnost. Ollowain z něj vycvičil mistra. Ale jak dobrý je se sekerou, Mandrede?“

Jarl pochopil. „Nanejvýš průměrný,“ odpověděl sklíčeně.

„A tak je to i s Nuramonem. Mám u něj veliký dluh, protože mě uzdravil, nejen v té ledové jeskyni, ale i potom, když jsme opustili Aniscans. Nechci nijak snižovat jeho schopnosti, ale otevřít bránu je něco úplně jiného. Proniknout hranicí mezi dvěma světy… to chce velkou magii.“

„Viděl jsem, jak o tebe Nuramon bojoval mezi životem a smrtí a přivedl tě nazpět k životu,“ nevzdával se Mandred. „Jaká hranice by měla být nepřekonatelnější než tato?“

Oba elfové se na sebe zmateně podívali. Bylo zřejmé, že se na tyto věci ještě nikdy nepodívali z tohoto hlediska.

Nuramon vypadal poněkud zaraženě. Posléze se chopil slova: „Co ti rodiče vyprávěli jako dítěti o elfích stezkách?“ zeptal se Farodina.

Elf chvilku váhal, než odpověděl. „Říkali mi, že protkávají celý svět a spojují nás s ostatními světy.“

„Tak jako albské hvězdy!“ nadhodil Mandred a postaral se tak o nový úžas v obličejích obou elfů.

„Odkud tohle víš?“ zeptal se Farodin.

„Vanna mi o tom vyprávěla cestou do Luthovy jeskyně. Nezapomněl jsem na to. Ale co přesně je s těmi stezkami?“

„Albové po stezkách cestovali. U bran, kterým říkáme také velké albské hvězdy, se kříží sedm těchto cest.“

„A teď pomysli na to, co Mandred ve své geniální prostotě řekl,“ naléhal Nuramon na druha.

Mandred si nebyl jist, má-li Nuramonova slova brát jako poklonu, či jako urážku.

Farodin naň krátce pohlédl. „Když velké albské hvězdy jsou brány, co jsou potom zdi? To je ta otázka.“

Mandred neměl tušení, proč se vlastně elfové chtějí dostat ven. Měl pocit, že od něj Farodin očekává odpověď. I Nuramon se na něj tázavě díval. „Albské stezky, které vedou k bráně?“

„Ne tak úplně,“ mínil Farodin.

Odpověděl Nuramon. „Jsou to ty menší albské stezky. Ty, které nevytvářejí stálou bránu. Tam je možné vytvořit magické brány a projít do jiného světa.“

Farodin kývl, očividně uspokojen. „Ptal ses mě, co mi o albských stezkách vyprávěli rodiče. Tak ti teď řeknu, co mi pověděli o albských hvězdách. Říkali, že kdo se odváží projít násilím nebo bez patřičných vědomostí, může se stát obětí času nebo prostoru a navždy se ztratit. Noroelle je velká kouzelnice. Dobře věděla, co dělá. My jsme ve srovnání s ní jen děti. Ty sice můžeš být neobyčejně nadaný léčitel, ale tento způsob používání magie je ti tak cizí jako mně.“

„Chceš to tedy vzdát?“ namítl Nuramon umíněně.

„Ne, to bych nemohl. Toto pátrání je pro mě něco jako životní úkol, záleží mi na tom víc, než vůbec tušíte. Hleďte!“ Farodin vytáhl malou stříbrnou lahvičku a šátek. Ten rozprostřel na stůl, pak lahvičku opatrně otevřel a vysypal obsah na šátek. „Zde můžete vidět, jak velká je naše naděje.“

Na hedvábném šátku ležela maličká hromádka písku.

„Není to snad…“ začal Nuramon, ale nedostal se dál.

Farodin kývl. „Poté co jsme se dověděli o Noroellině osudu, vkradl jsem se do královniny šatny a tam jsem našel tři zrnka písku. Když se znovu najdou všechna zrnka písku, pak je možné kouzlo přesýpacích hodin zlomit. Při pátrání po Guillaumovi jsem dokázal najít dalších třiapadesát zrnek.“

„Proto jsi tak často odcházel,“ řekl Nuramon s výčitkou.

„Ano. A teď mám celkem šestapadesát zrn. Pravděpodobně už v Albenu žádná další nejsou. Ty, co ještě zbývají, budou určitě v Jiném světě. Byly rozneseny větrem do všech světových stran. Myslím, že to byla součást kouzla, která měla zrnka písku rozptýlit tak daleko, jak jen bylo možné.“

Mandred nemohl pochopit, o čem to elf mluví. Sbíral písková zrnka? Jak jim mohlo pomoct šestapadesát zrnek písku? Vlastně… hledat určitá písková zrnka! To bylo přece naprosto šílené! Jak je chtěl Farodin vůbec rozeznat od obyčejných pískových zrnek?

Nuramon upřeně hleděl na hromádku písku. „To je opravdu nepatrná naděje. Ale mohou existovat i jiné způsoby.“

„To je jediný způsob, který znám.“

„Tak se tedy pusťme touto cestou,“ řekl Mandred.

Oba elfové souhlasně přitakali.

Problém uzavřených bran ale existovat nepřestal. Farodin byl toho mínění, že zde musí být nějaká bezpečnější cesta do Jiného světa než riskovat průchod mimo bránu z nějakého nestabilního místa, kde může dojít k nejrůznějším komplikacím.

Nuramon však trval na tom, že to dokážou. „Nesmíme se ale odvážit přejít tam, kde se kříží jenom dvě albské stezky. To by bylo bláznovství. Ale bylo by to snad možné někde tam, kde se v albské hvězdě kříží tři nebo čtyři stezky, ne?“

„Ale odkud se dovíme, jak…“ Farodin se polekaně odmlčel.

Nuramon se ostře rozhlédl po místnosti, jako by snad někoho viděl.

Mandred nemohl nikoho objevit. Nedůvěřivě se rozhlížel kolem. Co to jen elfa poděsilo? Jako by vyslovil myšlenku nahlas, odpověděl mu čísi tichý hlas ve fjordlanštině. „Poslouchej mě!“ Ten, kdo promluvil, byl s nimi v místnosti! To bylo naprosto jisté, i když ho Mandred ani teď nedokázal zahlédnout. „Přijměte staré vědění dubu,“ pokračoval hlas. Místností projel mírný průvan.

Farodin se zděšeně vrhl ke stolu a všechna zrnka písku chvatně přikryl šátkem.

„Alaen Aikhwitan!“ vykřikl Nuramon.

Mandred musel pomyslet na svůj podivný sen.

„Ano, jsem to já.“ Strom už nemluvil šeptavě, ale hlubokým mužským hlasem, hlubším než jakýkoli lidský. „Ty jsi Nuramon. Znám tvou duši už dlouho. A ty, Mandrede, neseš na sobě znamení mého bratra. O tobě, Farodine, jsem doposud jen slyšel. Divil by ses, kdybys věděl, co si stromy o tobě vyprávějí.“

Mandred stísněně mlčel, dosud neschopen slova. Hlas dubu zcela vyplnil jeho nitro. Ani Farodin se neodvažoval nic říct, i když z jiného důvodu. Jediný Nuramon dokázal kouzelné pouto zlomit.

„Otevřel ses nám, abys nám pomohl? Naučíš nás kouzlu, které potřebujeme?“

Alaen Aikhwitan zabručel, jako by chtěl Nuramona pokárat. „Odjakživa vyhledávají děti Albů mou blízkost a žádají po mně radu. I vám poradím. Ale učit vás nechci. Protože tebe, Nuramone, jsem přes tvou matku naučil vše, co ode mě potřebuješ vědět. A vám ostatním nejsem nic dlužen.“ Hlas byl nyní tišší. „To, po čem tak toužíte, vás může naučit i jiný strom. Jděte! Jděte na místo, kde byla zasvěcena elfka od jezera. Jděte! Tam budete zasvěceni i vy. Nemeškejte! Jděte…“ Hlas se náhle vytratil.

„Faunův dub!“ zvolal Nuramon.

Faunův dub

Když jeli podél jezera, u něhož tak často sedávali s Noroelle, přitáhl si Farodin plášť těsněji kolem ramen, ale proti chladu v jeho srdci nemohl pomoci sebeteplejší oděv. Neměl žádnou zvláštní naději, že by někdy získal moc, jaké bylo třeba, aby se otevřela skrytá brána do Jiného světa. Snad měl Mandred přece jen pravdu? Snad by se měli odvážit na stráže u některé z bran zaútočit a zjednat si tak přístup do světa lidí násilím?

V dálce, na druhé straně lesa, se tyčil Emerellin hrad. Zda-li věděla, že jsou zde? Podle toho, co se v Albenu všeobecně tradovalo, měla prý vědět vše, k čemu v Albenu došlo. Ale možná že tuto fámu rozšířila sama. Kupříkladu o vniknutí Devanthara nevěděla nic. Nebo přece? Dala snad tomu všemu volný průběh, aby od svého lidu odvrátila jiný, ještě horší osud? Farodin zhluboka vydechl. Dech mu vytvořil před ústy bílý obláček. Na rozlehlé louce vládlo naprosté bezvětří. Sníh padal hustěji a hrad se v něm rozplynul v dálce.

Kdo by znal Emerelliny myšlenky! Farodin pro ni kdysi zabíjel. Už se ani nepamatoval, jak často… Ale ani na okamžik nepochyboval o tom, že vše, co na její příkaz udělal, sloužilo jedině k tomu, aby od národa odvrátil veškeré zlo. Mýlil se snad? Na královně ležela kletba, že dokázala předvídat zlo. Ale to, co mělo přijít, se dalo určitě změnit. A tak jistota neexistovala nikdy.

Jedenkrát s ním Emerelle o tom mluvila. Srovnávala budoucnost se stromem. Začínal kmenem, který se posléze rozdvojil a pak vytvořil větve, které se dělily stále dál. Po této rozmluvě šel Farodin do zahrady, zde se zastavil pod jedním stromem a pokusil se zespodu vysledovat pokračování jedné větve ve všech jejích rozvětveních. Shledal, že je to zcela nemožné. Strom by se musel porazit, aby se to dalo určit aspoň s přibližnou jistotou. A právě tak tomu bylo i s budoucností.

„Hnusné počasí,“ vrčel Mandred, který jel vedle něj. „U nás lidí se pořád říká, že ve vašem světě panuje věčné jaro. Pěkné jaro!“

„Tak to dopadá, když všelijací všeználkové mluví o místech, která v životě neviděli,“ zažertoval Nuramon. Zatáhl za Felbionovu uzdu a ukázal kousek dopředu. „To je on!“

Pochmurný a temný, zbavený všeho listí, tyčil se tu před nimi mohutný strom, ne sice tak velký jako Alaen Aikhwitan, ale přesto stále dost mohutný a majestátní. Sesedli z koní a poslední kousek šli pěšky.

Farodin mohl zřetelně rozeznat velkou puklinu, která zela v kmeni dubu. Kolem stromu se povalovaly suché větve, daň Faunova dubu prudkým podzimním bouřím. Dub vypadal, že chřadne, téměř jako by už umíral.

Farodin byl zděšen. Nikdy předtím neviděl v Albenu živý strom zahynout. To prostě nebylo možné!

I Nuramon vypadal rozrušen.

Nerozhodně stanuli před mohutným stromem a hleděli nahoru do jeho koruny. Nebylo slyšet žádný hlas. Farodin si postranním pohledem změřil druhy. Ani gestem neprozradili, že by Faunův dub k nim promluvil.

„Brzo mi umrznou nohy.“ Zase to byl Mandred, kdo porušil mlčení.

„Měli bychom s ním mluvit,“ řekl Nuramon váhavě. „Ale jak?“

„Řekni… bylo to předevčírem, co s tebou Alaen Aikhwitan náhle promluvil, a bylo to poprvé, nebo ne?“ Mandred podupával nohama, aby zahnal z nohou chlad.

„Ano,“ přisvědčil Nuramon. „No a?“

„Tys přece na tom dubu žil řadu let. Mně jen tak prošlo hlavou, že budeme muset možná velmi dlouho čekat, než s námi Faunův dub promluví. Myslíš, že bychom si tu mohli rozdělat oheň?“

„Oheň?“ Hlas se ozval v jeho nitru tak náhle, že Farodin zděšeně o krok ucouvl. „Asi bych musel být člověk, abych přišel na myšlenku představit se nějakému stromu tak, že zároveň vedle něho zapálím oheň!“

„Musím se za našeho přítele omluvit,“ pospíšil si Nuramon s odpovědí. „On je někdy trochu ukvapený.“

„Nedovolte mu, aby udělal oheň. Cítím, že na to stále myslí. A chtěl k tomu použít mé mrtvé větve! Což nemá ani trochu taktu?“ Pronikavý hlas stromu zněl jako hlas nějaké ženy.

Mandred se stáhl o kus nazpět. Neřekl nic, jen si složil paže na hrudi, jako by chtěl ukázat, že je mu zima.

Farodina se zmocnily pochyby, zda bylo moudré vzít člověka ke stromu s sebou.

„Jsme zde kvůli Noroelle,“ řekl Nuramon tiše.

„Noroelle,“ hlas Faunova dubu zněl nyní mnohem měkčeji, téměř bolestně. „Ano, Noroelle… Ta by nikdy nepřipadla na myšlenku rozdělat zde oheň. Připadá mi, jako by to už bylo velmi dlouho, co jsem ji viděl naposledy.“

„Chceme ji najít.“

„Dobrý nápad,“ přitakal dub. Znělo to nyní ospale. Jeho větve tiše skřípaly.

„Potřebujeme k tomu ale tvoji pomoc,“ vmísil se do rozmluvy Farodin.

„Jak bych vám mohl pomoct?“ Hlas stromu zněl nyní velmi protahovaně. „Dostanu se odtud jen stěží a vás při hledání…“

„Váš dub zřejmě usíná,“ ušklíbnul se Mandred. „Kdybych nemluvil o ohni, nikdy by se neprobudil.“

„Oheň!“ Starý strom táhle povzdechl. „Odveďte odtud toho drzého chlapíka! Jinak ho tu nechám zakořenit. Pak se sám může přesvědčit, proč stromy nemají rády žerty o ohni.“

Mandred žádnou další hrozbu nepotřeboval. Stáhl se zpět ke koním.

„Teď myslí na sekeru,“ vykřikl hlas stromu. „Měl bych ho opravdu…“

„Ušetři ho,“ řekl Farodin. „I když má špatné chování, nasadil by život, aby Noroelle zachránil.“

„Já vím…“ hlas stromu znovu zazněl zastřeně a protáhle. „Cítím, že Atta Aikhjarto si ho cení. On se nikdy nemýlí… myslím…“

„Prosím tě, neusínej,“ řekl Farodin naléhavě. „Ty jsi naše jediná naděje.“

„Je zima, děti. Mé šťávy jsou ztuhlé a už netekou. Je čas spát. Přijďte zase na jaře. Děti elfů mají přece čas… Tak jako stromy…“

„Faunův dube?“ zeptal se Nuramon. „Můžeš nás naučit jedno z kouzel, která jsi naučil Noroelle? Zasvěť nás! Pouč nás, jak otevřít bránu u některé z nižších albských hvězd!“

Nedostal odpověď.

„Spí,“ řekl Farodin rezignovaně. „Obávám se, že budeme muset čekat do jara. V případě, že nám vůbec pomůže.“

Chvíli ještě zůstali, ale dub už neodpověděl ani na jedinou otázku. Nakonec se vrátili ke koním. Farodin se právě chystal nasednout, když zahlédl letmý pohyb v podrostu za dubem. Nasedl. „Nedejte na sobě nic znát,“ řekl tiše. „Někdo nás sleduje.“

„Nějaký královnin špicl?“ zeptal se Nuramon.

„Nevím. Vjedu do lesa a vyženu ho ven.“

„A co když je to přítel?“ zeptal se Nuramon.

„Tak proč by se schovával?“ namítl Mandred.

„Souhlasím!“ Farodin trhnul uzdou, obrátil koně a Mandred ho následoval, aniž na okamžik zaváhal.

Ještě než dorazili na okraj lesa, křoví se rozdělilo a ven vystoupila kozonohá postava. Zvedla ruce, aby ukázala, že nemá zbraně.

„Ejedin?“ Farodin poznal královnina stájníka.

„Co tady máš co pohledávat?“ zařval Mandred, který měl co dělat, aby zkrotil svou klisnu. Nakonec ji udeřil pěstí do hlavy.

„Co zde mám co pohledávat?“ Mezi hustým černým plnovousem fauna se zableskly bílé zuby. „Můj pradědeček zde vysadil doubek, který si přinesl s sebou z domova v Dailosu. Od té doby fauni a siléni, kteří jsou zaměstnáni u dvora, ošetřují a starají se o tento Faunův dub. On předává pozdravy do našeho vzdáleného domova a už nám prokázal i mnoho jiných cenných služeb. Otázka tedy není, co zde mám co pohledávat já, nýbrž co zde máte co pohledávat vy.“

„Nebuď drzý, pacholku!“ zasykl Mandred.

„A co tak ještě, mistře jezdče? Udeříš mě snad jako tu svoji klisnu?“ Zvedl pěst. „Jen pojď dolů a rozdej si to se mnou!“

Mandred se už už chystal seskočit, když Farodin nasměroval hřebce k jeho boku a zadržel ho.

„Myslíš, že tě královna za to odmění?“ zeptal se elf jen tak mimochodem.

Faun si dlouhým jazykem nervózně olízl rty.

„Nemyslím, že bych královně mohl říct něco, co by už sama nevěděla. Ale snad bychom spolu mohli udělat obchod.“

Farodin si fauna nedůvěřivě změřil. Jeho rasa měla pověst, že její členové jsou velmi prohnaní, ale současně byla známa i tím, že dokáže pečovat o stromy obdařené duší. „O jaký druh obchodu by se jednalo?“

Mezitím přišel i Nuramon. Mlčky poslouchal.

„Myslím, že bych mohl Faunův dub každý den přimět na jednu nebo dvě hodiny, aby s vámi mluvil.“

„A co za to chceš?“

„Přiveďte Noroelle nazpět!“

Farodin nevěřil svým uším. To musel být faunský trik! „Proč by ti na tom mělo záležet, Ejedine? A nevyprávěj mi, že tvé citlivé a sentimentální srdce dojala naše nešťastná láska!“

Stájník se zvučně rozesmál. „Vypadám snad jako útlocitná květinová víla? Je to právě jen kvůli Faunovu dubu. Od té doby, co je pryč, už to není on. Prospí celé jaro i léto!“ Ukázal na hlubokou ránu v dubovém kmeni. „Jen se podívejte, jak je zničený. Minulé jaro se pod jeho kůrou zahnízdili vrtaví brouci.“

„Jak se to jen mohlo stát?“ podivil se Nuramon. „Vrtavci se přece živí mrtvým dřevem!“

„Ale i dřevem stromu, kterému už nezáleží na životě.“

„Snad bych mohl zetlelé dřevo znovu posílit,“ navrhl Nuramon opatrně. „Ještě nikdy jsem se nepokoušel vyléčit strom. Ale třeba je to možné.“

„Nedávej mi naději,“ opáčil faun drsně. „Přijďte zítra v tu samou hodinu. Pak dub probudím. A tohohle člověka už sem nikdy nevoďte. Rozčiluje ho, a to mu nedělá dobře.“

První učební lekce

Nuramon uvolnil ruce ze zraněného místa Faunova dubu. Mnoho toho udělat nemohl; dřevo se pod kůrou sice trochu zpevnilo, ale hlavní příčinou stavu byl smutek za Noroelle, který celé to utrpení stromu způsobil. Nuramonovi připadalo, jako by jeho milovaná byla pro dub něco jako dcera.

Faun přistoupil ke stromu a položil tvář na kůru kmene. „Poslouchej mě, Faunův dube!“ zašeptal. Co řekl potom, bylo příliš tiché, než aby tomu Nuramon porozuměl. Brzy nato se Ejedin znovu od kmene odtrhl a vyčkávavě ustoupil za Nuramona a Farodina.

„Slyšel tě?“ zeptal se Farodin.

Ejedin však mlčel a jenom hleděl na strom. Když pak kývl, bylo zřejmé, že s ním Faunův dub mluví. Konečně řekl: „Je připraven vás vyslechnout.“

Nuramon si vyměnil pohled s Farodinem. Když ho ten němě vyzval, promluvil: „Prosím, teď mě poslouchej, Faunův dube!“

Strom mlčel.

„Snažně tě prosíme! Pouč nás už teď! Nečekej do jara! Každý den je důležitý. A i kdyby tvé učení trvalo dlouho, mohlo by nakonec být rozhodující, že jsme začali už teď.“

„To jsou velká slova,“ odpověděl dub. Jeho hlas pronikl Nuramonovi do duše. „Jsi snad mudrc, že to říkáš?“

„Ne, do toho mám daleko,“ odpověděl Nuramon. „Byl to Alaen Aikwitan, kdo nás na tebe odkázal. Řekl také, že si máme pospíšit. Jako by bylo potřeba spěchat.“

„Rada Alaena Aikhwitana vládla dávno před mým časem. Ale přes tvé ruce, Nuramone, jsem cítil jeho dech… Když jste včera byli u mě, byl jsem ospalý. Byl to nevhodný okamžik, ale Ejedin a tvé léčivé ruce mě probudily. Nemohu říct, kdy se mě únava zase zmocní. Uvažte tedy teď, co pro vás mohu udělat.“ Hlas dubu nabyl na síle. „Udělám vše, abych vás naučil kouzlo, které vám umožní, abyste po způsobu Albů mohli putovat po jejich stezkách. Tebe, Nuramone, poznávám jako přítele Alaena Aikhwitana a jako chráněnce Cereny. Tobě nebude má magie cizí. Ty ale, Farodine, musíš zapustit nové kořeny a nad nimi znovu vyrůst. Protože tvé kouzlo nepochází ze žádného stromu. Ty musíš chtít být něčím více, než jsi kdysi byl a než jsi teď. Od nás všech bude žádáno něco neobyčejného. My musíme zasít na zmrzlou půdu, abychom na jaře mohli sklízet.“

„Dokážeme si to, co nás chceš naučit, osvojit do jara?“ zeptal se Farodin s pochybami.

Faunův dub dlouho mlčel, než odpověděl. „Co se až do té doby naučíte, nebudete nikdy potřebovat. Buďte jen pozorní a uchovejte si jasného ducha.“

Faun nato předstoupil blíže ke stromu. „Vyženeš ty vrtavé brouky?“

„Je jim u mě teplo. Odpočívají a nic netuší. Bylo by kruté vyhnat je ven, do zimy. Rozhodnu o nich na jaře.“

Nuramon tušil, co to znamená. Dub se na jaře rozhodne, zda Farodinovy a jeho schopnosti postačí, aby Noroelle byla zachráněna – a tím také i on sám.

„Nuže, moji elfí žáci. Vidím, že váš duch je plný otázek. To, co vám nyní řeknu, jsem kdysi řekl i Noroelle.“ Dub si dal na čas, než znovu promluvil. Vypadalo to téměř tak, jako by chtěl Nuramonovu a Farodinovu trpělivost podrobit zkoušce. „Existuje pět světů, které známe. Jejich kořenům říkáme albské stezky. Procházejí jednotlivými světy a spojují je navzájem. Síla, která v nich proudí, umožňuje magii a přirozená kouzla našeho světa.“ Dub mluvil nyní rychleji a jeho hlas zněl jako hlas právě probuzené mladé ženy. „Albové kdysi putovali po těchto stezkách od jednoho místa k druhému a také i mezi světy. Albské hvězdy jsou křižovatkami těchto cest. Tam se jednotlivé stezky spojují a zase rozbíhají. Na těchto místech je magie silná. A čím více stezek se zde kříží, tím je mocnější.“ Dub se na chvíli odmlčel. „To jsem kdysi řekl i Noroelle,“ dodal pak.

Nuramon hleděl na kmen Faunova dubu. Představoval si, jak jeho milovaná jako ještě docela mladá elfka sedí zjara u tohoto kmene a vnímá slova, která z mnoha věcí, známých jen ze starých vyprávění a ság, dělají jistotu.

Faunův dub mluvil dál: „Mohu vás naučit kouzlu, které potřebujete, abyste si otevřeli bránu do Jiného světa. Ale dobře mě poslouchejte! Toto kouzlo neotvírá jen brány mezi světy. Když budete v Jiném světě hledat Noroelle, pak si dobře zapamatujte příslušné stezky a hvězdy. Snad jednou dokážete cestovat po stezkách mezi albskými hvězdami tak, jako to dělají Albové. Vysvětlím vám také nebezpečí a daruji vám schopnost kouzlo provést. Nebudete ho ale nikdy tak dokonale ovládat jako Noroelle. Je tak mocná, že nemusí projít nějakou branou, nýbrž jí stačí jen přihlížet, jak se svět kolem mění. Vám však tento způsob není otevřen. Dokážete jen otevřít malou branku a zase ji uzavřít. Ale chraňte se před zapečetěnými branami a magickými bariérami. Nesnažte se přes ně proniknout, mohli byste se stát oběťmi času. Oběťmi prostoru se můžete stát, projdete-li přes albské hvězdy nižšího řádu, nebo když při kouzlech žalostně selžete. Jste přesto připraveni vydat se po Noroelliných stopách, abyste se k ní po albských stezkách dostali?“

Nuramon nemusel dlouho přemýšlet. Ale byl to Farodin, kdo odpověděl jako první. „To jsme.“

„Uč nás! Ve jménu Noroelle,“ poprosil Nuramon.

Faunův dub se zasmál a znělo to téměř jako perlivý smích luční víly. „Pak tedy buďte mými žáky!“

Toto byl začátek pátrání po Noroelle. Nuramon jen doufal, že královna nepojme podezření. Až do jara budou často vyhledávat blízkost Faunova dubu a Emerelle by si mohla všimnout, co se v její říši děje. Ale bylo snad zvláštní a překvapující, že se sblížili s Faunovým dubem, který pro Noroelle tak velice truchlil? Jakkoliv se obával královny, velice se na vyučování těšil. Dub měl pravdu: byli Noroelle na stopě. Na jaře se ukáže, jak daleko se po této cestě dostali.

Nápoj pro dub

Do kraje konečně přitáhlo jaro a Faunův dub se oděl do čerstvé zeleně. „Naučil jsem vás vše, co jste se ode mě mohli naučit.“ Farodin vnímal jeho hlas v myšlenkách. Navzdory všem hodinám cvičení si nemohl zvyknout na to cítit v sobě něco cizího.

Význam, který ležel v těchto slovech, mu ale v žádném případě neunikl. Jakkoliv se během staletí vycvičil a zdokonalil v kouzlech vyhledávání, tak omezeny byly jeho schopnosti, pokud šlo o ostatní magii. Naučil se sice, jak na albské hvězdě otevřít bránu a jak vstoupit na skryté stezky, ale Nuramon ho v tom všem daleko předčil.

Nyní přišel čas rozloučit se. Vedle něj stáli Nuramon a Ejedin, který je kdykoliv, když mohl, k Faunovu dubu doprovázel.

„Buďte opatrní a pamatujte si, co jsem vám říkal,“ nabádal je strom. „Neotvírejte brány bezdůvodně a nesnažte se probít zapečetěnými branami či bariérami, nejste-li si jistí, že se na druhé straně něco nalézá. Když při kouzlu uděláte chybu, budete posunuti ve struktuře času, jakmile projdete branou. Čím méně stezek se kříží v nějaké hvězdě, tím obtížněji se kouzlo prosazuje. A pokud jde o člověka, dobře si vždy rozmyslete, zda je ochoten nebezpečí podstoupit. Nikdy nelze dopředu říci, jak na něj bude magie albských hvězd působit. Vám jde jedině o Noroelle. Ale je on skutečně připraven podstoupit stejné riziko jako vy? Někdy je lepší se s přítelem rozloučit, abychom ho ochránili.“

„Ne, všechno jiné, jen to ne!“ zasténal Ejedin. „Když zůstane tady u dvora, já se vrátím zpátky do Dailosu!“

„Co provedl?“ zeptal se Farodin překvapeně. Mandred se během zimy stáhl, protože Faunův dub ho příliš nesnášel. Jarl hodně cestoval a oba elfové měli málo příležitostí se s ním setkávat a starat se o něj.

„Zeptejte se raději, co neprovedl. Od doby, kdy se seznámil s našimi kentaury, není to už k vydržení. Tuhle noc jeho přátelé namol opilí vtrhli do stájí a snažili se s kobylami dělat věci, o nichž lépe ani nemluvit. A Mandred je při tom povzbuzoval!“

Farodin a Nuramon se na sebe zaraženě podívali. „A potom?“

„Došlo k pořádné rvačce s palácovými strážnými. Mandred strávil noc ve vězení a oba kentauři byli vypovězeni ze Srdce říše. Včera ráno jsem viděl, jak zapřáhl klisnu před káru plnou amfor s vínem z Alvemeru. Klisna z královniny stáje jako obyčejný tažný kůň! Umíte si to představit?“

„A víš, kam chtěl jet?“ zeptal se Farodin.

„Myslím, že měl v úmyslu Srdce říše opustit.“ Faun si pohrdlivě odfrkl. „Ale zřejmě se zase vrátí, až mu víno dojde.“

Faunův dub se ujal slova ještě jednou. „Lidé jsou zvláštní národ. Ale pokud jde o vás, než odejdete, chtěl bych vidět kameny, které vám zde Noroelle zanechala. Cítím jejich přítomnost už ode dne, kdy jsem vás přijal za žáky.“

Farodin vyndal z koženého váčku na opasku smaragd. Viděl, jak i Nuramon sundal z krku řetízek, jehož přívěšek tvořil almandin. Oba podrželi drahé kameny před dubem, aby si je mohl prohlédnout.

„Dobře tyto poklady opatrujte. Mohly by vám jednou být prospěšné. Nemohu vás naučit nic, co by vám mohlo pomoci rozluštit jejich magii, ale myslete stále na to, že v nich přebývá Noroellina moc. Může být, že vám jednou síla těchto kamenů poslouží… A nyní, moji žáci, jděte! Jaro je zde a já chci učinit rozhodnutí. Vrtaví brouci musejí mou kůru opustit. Ještě dnes v noci, když kolem mě budou tančit fauni a siléni a snad i zpívat luční víly, pošlu je pryč. Vy ale už nemusíte vyhledávat mou blízkost…“ S těmito slovy se Faunův dub zahalil v mlčení.

Farodin a Nuramon se rozloučili s Ejedinem a vydali se hledat Mandreda. Podle Ejedinova sdělení měli jistou představu o tom, kde by ho mohli najít.

Přešli Shalyn Falah a záhy zvečera dorazili ke kamennému kruhu, v jehož blízkosti se tyčil Atta Aikhjarto. Již z daleka viděli, že u něj stojí vůz. Mandredova klisna se mírumilovně pásla u rozvalené strážní věže. Tam tábořila i skupina mladých válečníků, kteří si Nuramona i Farodina pozorně a ostražitě měřili.

Oba sesedli a vydali se k Attovi Aikhjartovi. Na louce to páchlo po víně a vlhké hlíně. Farodin se stále ohlížel. Měl pocit, že v zádech cítí pohled stráží.

„Vidíš tamto vpředu?“ zeptal se Nuramon. Travou se vinulo kořání dubu jako nějací obrovští dřevění hadi. V jedné muldě jílovité půdy se nahromadily tmavorudé kaluže.

Farodin poklekl, ponořil prst do kaluže a přičichl k němu. „Víno! Musí být namol, aby udělal něco takového.“

Nuramon se široce zašklebil. „Asi jen člověk může přijít na nápad zalévat strom vínem. Co na to asi říká Atta Aikhjarto?“

Farodin neočekával, že by uslyšel mohutný, duší obdařený strom promluvit. Jediným zvukem, který rušil mír jarního večera, bylo chrápání, připomínající rezavý svist pily. Po všech letech po člověkově boku Farodin tento zvuk znal až příliš dobře. Elfové přešli po střepech z amfor a kalužích vína na kluzké, rozblácené místo v bezprostřední blízkosti dubového kmene. Větve stromu visely nezvykle nízko a vytvářely kolem široké loubí. Farodin větve rozhrnul a pak se uprostřed pohybu zarazil. Žilky na něžných, světle zelených listech vypadaly jako tmavé, výrazné linie.

Nuramon, který jeho úžas zpozoroval, přitáhl větev k sobě a podržel její listy proti světlu zapadajícího slunce. „Víno. Vypadá to, že se dostalo až do žilek listů.“

Podařilo se Mandredovi dosáhnout cíle? Tak často přece mluvil o tom, že by se chtěl se starým Attem Aikhjartem pořádně opít, aby patřičně oslavil, že mu starý dub zachránil život! Mohl snad někdo opít strom? Farodin pochybovačně vzhlédl vzhůru k listové koruně.

„Cítíš to?“ Nuramon se s údivem rozhlížel kolem sebe.

Farodin uslyšel šepot v listech, jako by lehký větřík projel větvovím. Jinak se neozvalo nic.

„Ten strom. Atta Aikhjarto zpívá! Slyším to v sobě.“ Nuramon zůstal stát a sáhl si k srdci. „Je to… neobyčejné! Ještě nikdy jsem něco takového neslyšel.“

Farodin rozhrnul větve. Neslyšel nic, jen Mandredovo chrápání. Člověk ležel opřený o kmen, vousy potřísněné zvratky. Kolem něj ležely další střepy. Vypadalo to, jako by každou amforu, poté co ji vyprázdnil, rozbil. Co znamenalo to nesmyslné ničení?

Nuramon poklekl vedle Mandreda a jemně mu zatřásl ramenem. Jeho druh ze spánku chrčel a cosi žvatlal, ale neprobouzel se.

„Snad bude lepší, když ho tu necháme,“ řekl Farodin. „Pro něj i pro nás.“

„To snad nemyslíš vážně!“ namítl Nuramon ostrým tónem.

„Jsi snad slepý? On to dělá ze zoufalství. Nemůže se s tímto světem srovnat. Musíme ho vzít s sebou. Alben není nic pro něj.“

„Ano, jdu s vámi…“ žvatlal Mandred. Pokusil se vstát, ale zase upadl. „Jdu s vámi.“ Škytl. „Přiveďte mi koně!“

„Vy všichni pojďte sem!“ ozval se ženský hlas. Větve se rozhrnuly a do loubí vstoupila válečnice v dlouhé drátěné košili, po bocích dva krátké meče. Yilvina!

„Nezkoušejte utéct!“ řekla mladá elfka rozhodně a její pravice klesla na jílec meče. „Jste obklíčeni. Jsem velitel stráže zde u brány. Právě jsem dostala rozkaz dovést vás ke královně. Je na lovu ve Starém lese a přeje si, abyste ji doprovodili.“

Farodin se napjal. „A ty bys proti nám tasila meč, i když jsme spolu tři roky jezdili?“

Yilvina neodvrátila pohled. „Nenuť mě k tomu. Příkaz královny je jednoznačný. A byla jsem varována, že se možná pokusíte uniknout branou.“

Farodin sáhl po opasku se zbraněmi. „Mám tedy odevzdat meč?“

„Ne, ty tvrdohlavče. Nemám vás zavést do vězení, jenom dopravit ke královně. Myslíš, že je mi při tom dobře?“

Nuramon položil jemně ruku Farodinovi na paži. „Nech to být. Poslechneme.“

Albská hvězda

Voda jim stříkala až nad hlavu, když se v plném trysku hnali přes potok. Felbion vzal útokem svah na druhém břehu. Nuramon se sehnul pod jednou nízkou větví a ohlédl se. Mandred měl co dělat, aby se udržel v sedle. Člověk zabořil ruce do hřívy své klisny a byl až nepřirozeně bledý. V letech pátrání po Guillaumovi se sice jeho jezdecký styl dosti zlepšil, ale elfím přátelům se zdaleka nemohl rovnat.

Nuramon přitáhl koni uzdu a nechal ho přejít do klidného klusu. Yilvina s ním bez námahy držela krok. Lovecký oštěp měla položený před sebou napříč přes sedlo. Farodin jel těsně za ní a kývl na Nuramona, aby se k nim připojil. Toto byl konečně ten okamžik! Pět dní jeli v lovecké družině královny a ani na jediné mrknutí oka je ostatní nespustili z očí. Před několika hodinami vyplašili velkého jelena a v divoké štvanici ho pronásledovali křovím. Zbytek družiny nechali za sebou; ten usiloval o vznešenější zvěř. Časně ráno královnin stopař, kentaur Filimachos, objevil stopu velkého gelgeroka. Tak se za jelenem vydala jen malá skupina lovců, a protože honba byla kvůli hustému porostu a dost neschůdnému terénu čím dál obtížnější, zůstali nakonec všichni ostatní vzadu. Všichni až na Yilvinu, která se ani nenamáhala tajit, že jede jako jejich stráž. Ale jak se jí měli zbavit? To by spíše ztratili Mandreda, kdyby se elfku pokusili v divoké jízdě setřást.

Dorazili na paseku, porostlou ostružinovými keři a mladými břízkami. Na jejím severním okraji se zvedal mechem porostlý útes, u jehož úpatí tryskal pramen. Jelena nebylo nikde vidět.

Yilvina se vyzývavě podívala na Nuramona. „Dobré místo k odpočinku, ne?“ Zapíchla oštěp do písčité půdy a sklouzla ze sedla. „Nenechte to udělat člověka,“ řekla ještě a pak, aniž vyčkala na odpověď, zamířila k prameni.

„A co nemám udělat?“ zeptal se udiveně Mandred. Pak se jízlivě zašklebil. „Co by se vlastně s takovou vychrtlou ženskou mělo dělat?“

„Věděla to. Celou tu dobu,“ Nuramon se díval za elfkou. Žádným slovem ani gestem nenaznačila, že stojí na jejich straně. Ale ať už si myslela cokoliv, Yilvina složila královně slib věrnosti.

„Udělám to,“ řekl Farodin a sesedl. Vytáhl ze země oštěp a následoval Yilvinu k prameni.

Mandredovi spadla čelist. „U všech bohů, co máte v úmyslu? Nemůžete přece…“

Nuramon mu skočil do řeči, ještě než mohl říct něco víc. „Nech ho! Farodin ví, co dělá. A Yilvina to ví také.“

„Zachránila nám v Aniscansu život! Přece nemůže…“

Farodin vedle elfky podřepl. Vypadalo to, že spolu oba krátce mluví.

Pak elf vstal a zvedl oštěp. Yilvina s hrdě vztyčenou hlavou poklekla vedle pramene. Nuramon sebou škubl, když oštěp klesl dolů. Farodin mávnul zbraní jako klackem a zasadil Yilvině silnou ránu do spánku. Elfka se zhroutila a už se nepohnula.

Mandred zatřásl hlavou. „Vy jste se snad zbláznili, vy elfové! Jak prostě můžete takhle zacházet se svou družkou?“

Nuramon se divil, jak je pro člověka těžké pochopit něco tak samozřejmého. „Svým způsobem nám dala najevo, že náš útěk bude tolerovat,“ vysvětlil. „To, že oštěp zapíchla do země, znamená, že proti nám nechce zvednout zbraň. Ale její čest a přísaha královně jí zakazují, aby nás nechala jen tak prostě běžet.“

„Nestačilo by jí říct, že nás ztratila?“

Nuramon povzdechl. „Byla pověřena, aby nás hlídala. Ztratit nás by pro ni byla hanba.“

„Ostatní jezdci, kteří nás ze začátku následovali při štvanici na jelena, zůstali přece také za námi.“

„Oni nebyli pověřeni, aby nás hlídali. Pro ně byla štvanice prostě jen příliš obtížná.“

Mezitím se k nim vrátil Farodin a znovu nasedl. „Jeďme!“

Krátce pohlédl k okraji paseky. „Doufejme, že už tu nejsou žádní další strážci, kteří by nás tajně sledovali.“

Nuramon zaraženě pozoroval okolní les. Nebylo by žádné umění ukrýt se v temných stínech stromů. Následoval Farodina s nedobrým pocitem. Mandred se mu držel po boku.

„Proč jsem ji neměl srazit já?“ zeptal se člověk. „Nebylo by to snad lepší? Nejpozději za padesát let mě už stejně sežerou červi. Vám bude tento čin kladen za vinu možná ještě i za pár století.“

„Možná měla Yilvina strach, abys jí v horlivosti neroztříštil lebku.“

„Dokážu omráčit i velice ohleduplně,“ řekl Mandred.

„No, já se obávám, že tě předchází špatná pověst.“ Elf měl už mluvení o tomto tématu dost. Očividně však nebyla naděje, že by člověka přiměli k mlčení.

„Co by se vlastně mohlo stát, kdyby královna za námi poslala pronásledovatele až do mého světa?“ zeptal se. „Tenhle Filimachos se zdá být vynikající stopař.“

„Abychom pronásledovatelům unikli, použijeme nějakou albskou hvězdu, kde se kříží jenom tři stezky. Kdo tam pak za námi otevře bránu, dostane se do tvého světa na úplně jiném místě.“

Mandred svraštil čelo. „Omlouvám se… ale mě prostě Faunův dub většinou nestrpěl ve své blízkosti, a tudíž jsem toho příliš mnoho z vaší magie nepochopil.“

Nuramon pobaveně zaregistroval v Mandredových slovech náznak ironie. Pak člověkovi krátce vysvětlil, jak je tomu s albskými stezkami nižších řádů. Jejich napojení na jednotlivé světy bylo tak nestabilní, že se nikomu nepodařilo dvakrát po sobě dostat na stejné místo, když přecházel z jednoho světa do druhého. Protože stezky nepředstavovaly žádné pevné spojení, nebyly u nich ani pevné brány tak jako u velkých albských hvězd. Nakonec se Mandredovi zmínil i o nebezpečích, která jim zde hrozí.

Člověk poslouchal pozorně a pak se ponořil do hlubokého přemýšlení. Nuramon by mu nijak neměl za zlé, kdyby chtěl od výpravy upustit. Aby ho v rozhodování nijak neovlivňoval, popohnal koně dopředu, až dohonil Farodina. „Mám otázku, Farodine.“

„Mluv.“

„Jak jsi našel ta písková zrna?“

„No, použil jsem jisté kouzlo, které jsem naposled vyslovil před více než padesáti lety. S tímto kouzlem mohu najít všechno, po čem pátrám.“

„Mohl bys pomocí tohoto kouzla najít i Noroelle?“

„Ne, protože je v Rozbitém světě. Ale snad bych mohl najít bránu, která k ní vede.“ Zaváhal. „K tomu ale musím nejdřív vědět, po čem vlastně pátrám,“ řekl konečně. „V každém případě dokážu vycítit ta písková zrnka, když se k nim dostanu dost blízko.“

Nuramon se těžko mohl smířit s představou, že jejich úspěch záleží ve vyciťování zrnek písku. „Musí existovat nějaký jiný způsob, jak Noroelle najít a osvobodit.“

„Pokud jsme žádný podobný způsob nenašli, je toto vše, podle čeho se můžeme řídit. Podívejme se nejdříve, zda bychom dokázali otevřít nějakou bránu mezi světy. Ale stále o tom pochybuji.“

„Podaří se nám to. Jsem si jistý.“

„Mohlo se ale stát, že královna za námi někoho poslala, aby sledoval naše stopy,“ řekl Farodin.

Nuramon se ohlédl nazpět, nikoho však nezahlédl.

„Tam vpředu na pasece někdo v křoví číhal.“

„Proč jsi nic neřekl?“ vyjel Nuramon rozčileně.

„Tím by se přece nic nezměnilo.“

Nuramonovi se nelíbil způsob, jak si Farodin nechával různé věci pro sebe a tím svévolně přebíral rozhodnutí za všechny ostatní. „Co myslíš, kdo to asi je?“

Elf pokrčil rameny. „Někdo, kdo se vyhýbá otevřenému konfliktu. Myslím, že pronásledovatele překvapíme, pokud otevřeme bránu. Kdyby se to tak podařilo… Bylo by moudřejší pořád se neohlížet. Snažme se ho ukolébat.“

Když konečně dorazili na okraj lesa a před nimi se otevřela plocha luk, povolili hřebcům otěže. Koně dychtivě vyrazili a v plné rychlosti cválali vstříc pahorkům, táhnoucím se podél břehu Yaldemee. Svým během dávali koně najevo radost. Farodinův hnědák se ujal vedení, zatímco Felbion a Mandredova klisna, které člověk stále ještě nedal jméno, běželi chvíli vedle sebe, hlava u hlavy.

Mandred se naklonil hluboko nad šíji klisny. S divokými výkřiky ji hnal vpřed. Vypadalo to, že časem přece jen získal zálibu v jízdě a že se v ní očividně i značně zdokonalil. Nuramon zůstal schválně o něco pozadu, aby poskytl člověkovi aspoň ten malý triumf, že není poslední.

Dorazili k pahorkatině, aniž zahlédli pronásledovatele. Snad se jim povedlo setřást ho. Pro jistotu zvolili objížďku a nějakou dobu jeli korytem mělké říčky, aby smazali stopy. Ale Farodin silně pochyboval, že by se Filimachos nechal tímto způsobem ošálit.

Pozdě odpoledne dorazili do malého údolí, o němž jim řekl Faunův dub.

Sesedli. A sotva se Nuramonovy nohy dotkly země, už cítil sílu albské stezky.

Pomalu postupovali vpřed. V údolí rostl jen jeden jasan a několik křovisek. Travou porostlé pahorky, ohraničující jeho okraje, stoupaly příkře vzhůru. Každým krokem cítil Nuramon proudící sílu stezky. Bylo to jako v řece; led, který byl tak tenký, že se dalo vycítit, jak přímo pod nohama proudí voda.

Na konci údolí se Nuramon zastavil. Těsně pod nohama cítil vír. Síla albských stezek proudila na toto místo ze tří stran, aby se pak znovu rozdělila do tří stezek, které odtud vycházely. Byli u cíle.

Nuramon se rozhlédl kolem sebe. Nic neprozrazovalo, že se zde nachází albská hvězda. Nebyl tu žádný kámen ani nějaké jiné znamení, které by toto místo označovalo, ani světlina.

Nedůvěřivě pátral Farodin po stopách jiných dětí Albů. Nic ale nenasvědčovalo tomu, že by někdo jiný v posledních dnech či týdnech toto místo vyhledal. Faunův dub jim poradil dobře. Zde mohli nikým nerušeni otevřít bránu do Jiného světa.

Nuramon v posledních dnech dodával druhům neustále odvahu a snažil se především rozptýlit Farodinovy pochyby. Ale nyní i on začal pochybovat. Během minulé zimy si osvojil mnoho vědomostí a Faunův dub tvrdil, že má veliký talent. To ale nic nemohlo změnit na tom, že ještě nikdy předtím žádnou bránu neotvíral.

„Jsme u cíle. Cítím albskou hvězdu,“ řekl Nuramon druhům, přitom ale mluvil více k Mandredovi než k Farodinovi.

„Odváží se naše koně vstoupit do brány?“ zeptal se Mandred a nevěřícně si změřil travnatý porost kolem, jako by tam muselo být nějaké znamení toho, že stojí před albskou hvězdou. „Už jsem si na to příliš zvykl, šetřit si nohy.“

„Musíme to prostě zkusit,“ opáčil Farodin.

„Rozhlédněte se ještě jednou kolem a nadýchejte se vzduchu,“ řekl Nuramon vážně. „Možná je to naposled, co Alben vidíme.“ Kdo se tak často jako oni prohřešoval proti příkazům královny, musel počítat s tím, že se sem možná už nikdy nevrátí.

„Jsem si jist, že je to naposled,“ řekl Mandred.

Farodin mlčel. Nuramon měl pocit, že Alben přece jen ještě uvidí, i když by v to vlastně neměl doufat.

Nyní přistoupil Nuramon k utkání patřičného kouzla. Napřed se soustředil na síly, přitékající ze všech tří stezek, které se ve hvězdě mísily. Pak zvedl hlavu, takže mu slunce svítilo do obličeje. Bylo to kouzlo světla a tepla a obojí se nyní na jeho tváři setkalo. Magie a teplo se také často spojovaly při jeho léčitelské činnosti, a tak mu nebyly cizí. Nyní se plně otevřel síle slunce a nechal ji protékat celým tělem a odtud do země, dolů k albské hvězdě. Jeho kouzlo vyrvalo otvor, podobný ráně, v samotném uzlu, kde se síly setkávaly, a na okamžik měl pocit, jako by byl sám svržen do nitra albské hvězdy. Vší silou se proti tomu vzepřel, ale moc, jíž vzdoroval, byla příliš silná. Náhle jako by ho něco drželo za ramena a on otevřel oči. Téměř nic neviděl. Bylo mu, jako by síla slunce, kterou do sebe přijal, vyzařovala z jeho očí. V blízkosti zahlédl dva nejasné stíny. To museli být Farodin a Mandred.

Nuramon zase oči zavřel a napjatě se snažil kouzlo pevně držet, protože hrozilo, že mu uklouzne. Klekl si, položil ruce na zem a nechal sílu slunce proudit pažemi, jako by albská hvězda byla raněný, jehož rány by chtěl svou mocí uzavřít. Ale toto nebylo zázračné léčivé kouzlo a rána se ještě uzavřít neměla. To, co měl za ránu albské hvězdy, muselo být součástí kouzla. Nakonec to mohla být dokonce i samotná brána. Nuramon cítil, jak mu ze špiček prstů proudí moc, a očekával bolest, která až dosud vždy byla s každým jeho kouzlem spojena. A právě proto, že se tentokrát hned nedostavila, byl na stráži. Nechtěl jí být vystaven nepřipravený, a tak možná i přemožený.

Cítil, jak v jedné ze tří cest pulzuje moc, která ji od obou ostatních odlišovala. Bylo to něco jako protiklad mezi slanou a sladkou vodou. Musela to být určitě tato zvláštní stezka, která vedla do Jiného světa. Náhle se ozvala bolest. Nuramonovýma rukama projel spalující žár a proběhl až dolů do špiček prstů jeho nohou. Zoufale se snažil bolesti odolat, ale rostla a rostla, až se stala nesnesitelnou. Nuramon ucouvl od hvězdy nazpět a otevřel oči. Světlo, které ho oslnilo, zase zmizelo a on viděl oba druhy stojící vedle něj. Vedle nich se tyčil široký sloup světla, který vypadal jako trhlina, rozdělující tento svět.

„Tys to dokázal!“ vydechl Farodin.

Nuramon opatrně přistoupil blíž. Způsobil albské hvězdě zranění a do něj vlil magii slunce.

Zatímco Mandred stál jako přimrazený a jen ohromeně zíral do světla, Farodin sloup ostražitě obešel. Nuramon přímo cítil, jak sloup čerpá energii ze síly víru uvnitř hvězdy. Měl obrovský strach. Jestliže udělá chybu, mohou všichni i zemřít. „Myslíte, že je to opravdu brána, kterou jsme chtěli vytvořit?“ zeptal se.

„Nejsem spojen se zdrojem tvé magie, ale zvenku vypadá vše tak, jak nám to popsal Faunův dub,“ prohlásil Farodin. „Jakou jinou možnost máme? Já sám jsem připraven odvážit se projít.“

Mandred uchopil uzdu klisny. „Chtěl bych jít první.“

„To nepřichází v úvahu,“ řekl Farodin. „Je to příliš nebezpečné. Jdeš vlastně kvůli nám, a proto před tebou půjdu já. Jestli shořím, nebo nějak jinak přijdu o život, pak prosím převezmi a vyrovnej za mě to, co Nuramonovi dlužím.“ Nuceně se usmál.

„Jdeme do mého světa a nikdo jiný než Mandred Torgridson tam první nevkročí!“ S těmito slovy se člověk prostě rozběhl vpřed a světlo ho pohltilo.

Farodin potřásl hlavou. „Takový paličák!“ Přivedl koně. „Kdo z nás jde jako další?“ zeptal se.

„Já jsem bránu otevřel a chtěl bych ji také zavřít,“ řekl Nuramon.

Farodin sklopil oči. „Vzhledem k našemu soupeření o Noroelle bych chtěl…“ Zastavil se. „Zapomeňme na to a držme se toho, co nám řekla Noroelle před elfím lovem.“ Bez dalšího slova následoval Mandreda do světla.

„Pojď, Felbione,“ zvolal Nuramon a kůň se poslušně zařadil k jeho boku. „Běž dovnitř, já jdu hned za tebou.“ Aniž by se nějak zdráhal, vykročil kůň do světla a zmizel.

Kouzlo, které bránu během několika okamžiků zase uzavřelo, bylo pro Nuramona jako pohyb ruky, který provedl takřka bezděky. Nebylo to nic jiného než léčivé kouzlo pro ránu, kterou předtím způsobil albské hvězdě. A v léčivých kouzlech se vyznal. Sotva na ně pomyslel, už tu byla a on už je nemohl vrátit nazpět.

Právě se chystal vstoupit do světla, když tu si uvědomil postavu, která stála na pahorku u vchodu do údolí. Byla to žena. Zvedla ruku a kývla na něj, jako by mu chtěla zabránit v odchodu.

Obilee! V jejím obličeji byla vepsána starost, to mohl poznat dokonce i na tuto vzdálenost. Snad dokonce i plakala! Kývl na ni také. Na více už nebyl čas. Světelný sloup se už začínal hroutit. Rád by věděl, proč se Obilee neukázala dříve. Pak ale vstoupil do chladného světla a údolí zmizelo…

Netrvalo to déle než asi jeden úder srdce a proti němu zavanul omračující žár. Bylo snad toto to poslední, co pocítí? Nepodařilo se kouzlo? Jeden krok, a světlo brány pohaslo. Nad ním na bezmračné obloze planulo nemilosrdné slunce.

Jeho druhové byli již také zde. Ulehčeně si oddechl. Ale když se rozhlédl kolem sebe, byla předchozí úleva ta tam. Všude kolem ležel písek, jak daleko jen oči dohlédly. Byl to bezesporu Jiný svět. Nikdy by si nemohl tuto oblohu splést s oblohou Albenu, protože zde vzduch vypadal i za jasných dnů kalný.

Poušť! Ze všech míst v Jiném světě se museli dostat zrovna tam! Osud si s nimi ošklivě zahrál. Mandredův Luth upředl další ze svých sítí. Nic jim nemohlo zřetelněji naznačit, jak nepatrná je jejich naděje, že splní, co si předsevzali, než příchod do této pustiny.

Mandred seděl zpocený ve stínu koně a namáhavě dýchal. Farodin ale poklekl, nechápavě zvedl k očím dlaň plnou písku a pak ho zase nechal propadnout mezi prsty.

V zemi ohně

Nedá se vůbec nic odhadnout, myslel si Mandred. Pořád jeden krok za druhým. Uplynuly už dva dny, co byli v této bezútěšné zemi. Nuramon tvrdil, že sledují jednu ze tří stezek, ale on to nijak nepoznal. Aspoň že už přešli duny. Před nimi ležela nekonečná rovina, na níž jako kosti nestvůry vyčnívaly z písku bílé skály.

Nemohl už déle snést starostlivé pohledy ostatních. „Je mi dobře,“ zavrčel na Farodina. Zatracená elfí pakáž! Jim, jak se zdálo, horko vůbec nevadilo. Ani se nepotili!

Mandred si jazykem přejel rty. Měl je suché a rozpraskané a v ústech chuť, jako by žvýkal konopné lano. Kůže na rtech byla napjatá a pokrytá strupy. Obličej ho pekelně bolel, jak ho měl spálený od nemilosrdného slunce.

Pohlédl dolů na svůj stín. Byl ještě příliš velký. Ještě několik hodin do poledne! A už teď bylo horko přímo nesnesitelné.

Narovnal se. Jenom neukázat slabost! Jak to, že ti elfové to tady tak dobře snášejí? Nuramon vypadal sice trochu unavený – zdaleka nebyl tak tvrdý chlapík jako Farodin – ale i on se držel dobře. Mandred se v mysli vrátil zpět do časů, kdy se vypravili na lov kančího muže. Nuramon tehdy nějakým kouzlem způsobil, že do jejich šatů zavál teplý vzduch. Uprostřed nejchladnější zimy žádný elf nezmrzne. Zdalipak by nějak nemohli vzduch v jejich šatech i ochladit? Bylo to nějaké jejich tajemství? Něco na ten způsob to zřejmě být muselo.

I já se už přestal potit, pomyslel si Mandred unaveně. Ale ne proto, že by si zvykl na horko. Byl vysušený jako kus starého ovčího sýra. Znovu si přejel jazykem přes suché rty. Jazyk měl celý oteklý.

Sáhl po sedlovém trnu klisny. Dokonce ani ona nevypadala, jako by jí horko nějak vadilo. Dnes ráno se s ní podělil o poslední vodu. Dívala se na něj velkýma tmavýma očima tak, jako by s ním měla soucit. Koně, kteří mají soucit s člověkem! To horko mu už opravdu musí lézt na mozek.

V poušti panovalo děsivé ticho. Bylo slyšet dokonce i jak vítr tře o sebe zrnka písku.

Krok za krokem. Stále vpřed. Kůň ho táhl. Opírat se o otěže mu dělalo dobře. Oba elfové vedli koně na uzdě. On se nechal vést koněm! Ale neměl už sílu něco proti tomu udělat.

Zavanul vítr. Z Mandredova hrdla se vydral hrubý, chraplavý zvuk. Dříve by to byl smích. Čerstvý vítr! Vítr tak horký jako dech žároviště, který člověka udeří, když pekař otevře pec. Jaký to podělaný konec pro válečníka! Chtělo se mu nahlas zavýt. Ale slzy se nedostavily. Byl vysušený jako staré jablko. Taková bídná, ubožácká smrt!

Zvedl hlavu. Slunce ho píchalo do obličeje; jeho paprsky byly jako dýky. Otočil se stranou. Jeho pohled sklouzl k horizontu. Nic, žádný konec pouště. Jen bílé skalní bloky a žlutý písek.

Začalo to znovu! Vzduch se rozplýval. Vypadalo to, že houstne a je podivně šmouhovatý. Téměř jako rosol. Třásl se a pak se rozplynul. Rozteče se takhle nakonec i on? Nebo vyschne tak, že se najednou sám od sebe vznítí? Nebo jen prostě upadne a přestane žít…

Mandred odtrhl od opasku vak s vodou, otevřel uzávěr a nasadil si z rohu vyřezaný náustek ke rtům. Nic. Věděl, že je to už dávno, co z vaku vypil všechnu vodu až do dna. Ale stačila by mu jediná kapka! Jen vzpomínka na vodu. Zoufale ždímal kůži vaku. Náustkem mu foukl do obličeje teplý zatuchlý vzduch. Rozkašlal se a upustil vak na zem.

Podezíravě pohlédl na Farodina, který šel před ním. Jeho vak byl větší. Určitě ještě nějakou vodu měl, ale nechtěl se dělit.

Nebudu žebrat, umínil si Mandred. Co vydrží elfové, to dokáže on také. Byl přece o mnoho větší a silnější než ti dva elfí syčáci. To přece nemohlo být, že by tato muka dokázali lépe snášet než on. Určitě měli větší vaky na vodu. Nebo byly jejich vaky začarované a nikdy z nich neubývalo. Nebo… ano, to bylo ono! Žádné kouzlo, ne! V noci, když spal, určitě ukradli něco z jeho vody! Jen tak se dalo vysvětlit, že mohli stále jít dál, krok za krokem, přes tenhle zatracený písek. Ale na něj, Mandreda Torgridsona, si nepřijdou. Jeho prsty hmataly po sekeře u opasku. Bude si na ně dávat pozor. A až s tím nebudou počítat, pak si to s nimi vyřídí. Ukrást mu vodu! Odporná čeládka! A to po všem, co spolu zažili!

Jeho pravice sklouzla ze sedlového trnu. Potácel se ještě pár kroků, pak padl na kolena. Ihned byl u něj Nuramon. Jeho kůže byla jen trochu růžovější. Pod očima měl tmavé kruhy… Ale rty neměl ani suché, ani oteklé. Žádný div, měl přece dost vody k pití! Mandredova levice se sevřela na topůrku sekery. Ale nedokázal zbraň vytáhnout z opasku. Nuramon se nad ním sklonil. Jeho ruce byly příjemně chladné. Přejel Mandredovi dlaněmi přes rozpálený obličej. Pálení a bolest ihned ustaly.

Těsně nad sebou uviděl Mandred elfovo hrdlo. Hrdlo plné lákavé mokré krve! Stačilo jen se do něj zahryznout. Určitě by měl sílu k tomu, aby je zuby rozerval. Představa, jak krev svlažuje jeho utýraný obličej, přiměla Mandreda požitkářsky si povzdechnout.

„Nuramone?“ Poprvé zaslechl Mandred ve Farodinově hlase úzkost. „Co je to?“

Elfí válečník se zastavil a ukázal k jižnímu horizontu, kde se pomalu mezi nebem a pouští posunoval úzký hnědý pás. S každým úderem srdce rostl.

Mandredovi připadalo, jako by se vzduch stekl do tuhé, dusící masy. S každým nádechem jeho hrdlo hořelo jako oheň.

„Bouře?“ řekl Nuramon nejistě. „Může to být bouře?“

Náhlý poryv větru vehnal Mandredovi písek do obličeje. Zamžikal, aby si vyčistil oči. Nuramon a Farodin ho popadli za paže a odtáhli ho za vyčnívající skalní hranu, sahající tak po kolena. Nuramonův hřebec úzkostlivě zaržál. Měl sklopené uši a zděšeně se díval na hnědý válec, který stále narůstal.

Oba elfové přiměli koně za skalou pokleknout. Mandred nahlas zasténal, když se musel dívat, jak Farodin namočil do poslední vody šátek a ten pak omotal hřebci kolem nozder. Mandredova klisna vydala ze sebe zděšený, kňučivý zvuk. Pak náhle obloha zmizela. Zahalil ji závoj z vířícího písku, který v okamžiku zmenšil svět na několik málo kroků.

Nuramon přitiskl Mandredovi další vlhký šátek na nos a ústa. Člověk začal hltavě sát z vlhké látky. Oči přivřel na malé škvíry, ale i tak si písek našel cestu přes jeho řasy.

Farodin zvolil úkryt dobře. V závětří ploché skály mohli vidět, jak kolem nich žene vítr vpravo i vlevo jemný letící písek podobný nekonečnému závoji. Země a obloha se spojily. Shora byli zasypáváni pískem a prachem. Ale většinu písku vítr hnal přes ně pryč.

I přes šátek na ústech cítil Mandred písek mezi zuby i v nose. Písek vnikl i do jeho šatů a škrábal ho na odřené kůži. Brzy se šátek k jeho obličeji přilepil a Mandred měl pocit, že se udusí. Každý nádech byla úplná muka, i když s bouří horko aspoň trochu povolilo.

Mandred zavřel oči, které ho pálily a řezaly. Ztratil veškerý pojem o čase. Bouře je doslova zaživa pohřbila. Jeho nohy už z poloviny zmizely pod nánosem písku a on už neměl sílu osvobodit se.

Cítil se naprosto vysušený a vyčerpaný. Zdálo se mu, že cítí, jak jeho zhoustlá krev proudí žilami stále pomaleji. To byl tedy definitivní konec…

Elfí stezka

„Podívej se na tohle!“ Farodin kývnutím druha přivolal. Nuramon váhal. Vedl na uzdě Felbiona, k jehož sedlu přivázali Mandreda. Člověk byl v hlubokém bezvědomí. Jeho srdce tlouklo jen pomalu a tělo bylo stále příliš horké. Nanejvýš tak jeden den, řekl Nuramon ráno. Od té chvíle uplynulo osm hodin. Museli najít vodu, nebo Mandred zemře. A navíc ani oni už nebudou schopni snášet toto horko dlouho. Nuramonovy tváře byly propadlé a kolem červených zanícených očí se utvořily jemné vrásky. Nedalo se přehlédnout, že boj o Mandredův život ho přivedl na samotný okraj vlastních sil.

„Tak pojď už,“ zvolal Farodin. „Je to hezké i děsivé zároveň. Jako pohled do Emerellina vodního zrcadla.“

Nuramon k němu přistoupil; nyní, když stál tak blízko, mohl Farodin jeho vyčerpání téměř fyzicky cítit.

„Musíš si odpočinout!“

Nuramon chabě zavrtěl hlavou. „On mě potřebuje. Je to jedině má léčivá síla, která ho udržuje při životě. Musíme najít vodu. Já… já se bojím, že to už déle nevydržím. Jdeme vůbec ještě po elfí stezce?“

„Ano.“ Farodinovi připadl úkol vést je po neviditelné elfí trase. Vylosovali si, kterou cestu z těch tří spojujících se v albské hvězdě budou sledovat. A od té doby, co Nuramon musel brát ze svých sil, aby udržel Mandreda naživu, to byl Farodin, kdo se koncentroval na to, aby se ze stezky neodchýlili. Musela přece někam vést. I kdyby to bylo jen k další albské hvězdě.

„Cos mi chtěl ukázat?“

Farodin ukázal kousek dopředu, na plochý kus skály, který byl téměř zabořen do písku. „Tam ve stínu. Mé stopy ti ukazují směr. Vidíš ji?“

Nuramon zamžoural proti jasnému světlu. Pak se usmál. „Kočka. A spí.“ Uvolněně se vydal tím směrem.

Farodin ho pomalu následoval.

Těsně přitisknuta ke skále ležela tu opravdu kočka, hlavu položenu na předních tlapkách. Její srst měla barvu světlého okru a byla celá pískem slepená, tak jako Mandredovy copy. Zřejmě byla vysílená, protože její tělo bylo vyhublé a srst zježená a pocuchaná. Vypadalo to, že skutečně spí.

„Vidíš, jak její hlava lehce přečnívá přes hranu skály?“ zeptal se Farodin.

Nuramon zůstal stát jako přimrazený.

Museli ke kočce přijít až tak blízko, aby bylo vidět zadní část její hlavy. Ta byla zcela holá. Jemný písek sedřel srst i maso a vyleštil lebeční kost, takže přímo svítila zářivou bělí.

„Jak mírumilovně vypadá,“ hlesl Nuramon. „Položila se do stínu skály, vyčerpaná usnula a pak ve spánku zahynula žízní.“

Farodin kývl: „Bude tomu asi tak. Suché horko udrželo její tělo a srst ji chránila před létajícím pískem. Nedá se říct, zda je mrtvá týdny nebo už léta.“

„To je pohled do zrcadla, nemyslíš? Naše budoucnost?“

„Nenajdeme-li co nejdříve vodu. A už se ani příliš neodvažuji doufat. Od chvíle, kdy jsme prošli albskou hvězdou, neviděli jsme žádné zvíře, ani jedinou stopu! Nic, co žije, do této pouště nezabloudí.“

„Ta kočka byla živá,“ namítl překvapivě prudce Nuramon.

„To asi ano. Ale přijít sem byla osudová chyba, jak je vidět. Myslíš, že Mandred přežije příští východ slunce?“

„Když najdeme vodu…“

„Snad bychom mohli zabít koně a dát mu napít jeho krve.“

„Myslím, že bude lepší, když jeden z nás vezme oba silnější koně a střídavě na nich pojede. Bude tak postupovat rychleji a mohl by rychleji najít vodu.“

„A kdo by to měl být?“

Nuramon vzhlédl. „Je to tak těžké uhodnout? Já ochlazuji léčivou silou Mandredovo tělo a udržuji ho tak při životě. To ty nemůžeš. Tak zůstanu já! Koně ještě přinejmenším do dnešního večera vydrží. Když najdeš místo, kde je voda, naplň vaky a v nočním chladu se vrať.“

„A co když ani do západu slunce žádnou vodu nenajdu?“

Nuramon naň vrhl nic neříkající pohled. „Pak máš ještě další den, abys zachránil aspoň svůj život.“ Jeho druh si ho zkoumavě změřil. „Jeden den s koněm ti ušetří síly. Jsem si jist, že pak vydržíš ještě další den. Jenom už pak nebude mít smysl, aby ses k nám vracel.“

„Dobrý plán!“ Farodin uznale kývl. „Promyšlený s chladnou hlavou. Ale potřebuje to odvážnějšího muže, než jsem já, aby mohl být proveden.“

„Odvážnějšího muže?“

„Myslíš, že bych mohl přijít Noroelle na oči a říct jí, že jsem nechal dva své druhy zemřít v poušti, jen abych ji našel?“

„Ty si tedy ještě stále myslíš, že Noroelle tím svým kouzlem dokážeš najít?“

„A proč ne?“ řekl Farodin drsně.

„Kolik zrnek písku jsi vycítil od doby, kdy jsme se vrátili do světa lidí?“

Farodin vyzývavě vystrčil bradu kupředu. „Žádné. Ale také jsem je nehledal. Byl jsem… Zkrátka horko. Potřeboval jsem kouzelnou sílu, abych se mohl alespoň trochu ochladit.“

„To by tě asi těžko stálo veškerou sílu.“ Nuramon ukázal široce rozmáchlým gestem k horizontu. „Tohle zde ti vzalo sílu i odvahu. Tento pohled. Nevěřím, že jsme se zde octli náhodou. Osud chtěl, abychom pochopili, jak nesmyslné je naše pátrání. Musí přece existovat nějaký jiný způsob!“

„A jaký? Už nemohu pořád dokola poslouchat tvé řeči o jiném způsobu! Jak by měl podle tebe takový způsob vypadat?“

„Jak chceš všechna ta ztracená zrnka písku najít?“

„Kouzlo je ke mně přinese. Musíme se k nim jen dostat dostatečně blízko.“

„A jak blízko? Sto kroků? Jednu míli? Deset mil? Jak dlouho to bude trvat, než prohledáš celý Jiný svět? Jak si vůbec můžeš být kdy jistý, žes našel všechna zrnka?“

„Čím více pískových zrn najdu, tím silnější bude mé vyhledávací kouzlo.“

Nuramon natáhl ruku a ukázal ven do pouště. „Podívej se na tohle! Neznám číslo, které by aspoň přibližně mohlo vyjádřit, kolik je zde pískových zrn! Je to beznadějné… A protože ty jsi očividně odhodlaný pokusit se o beznadějnou věc, pak by bylo správné, abys zde pátral po vodě ty. Jestli se to má někomu podařit, pak jsi to jedině ty! Použij vyhledávací kouzlo, abys našel nejbližší tůň s vodou!“

To stačilo. „Za jakého hlupáka mě vlastně máš? Jedna věc je najít něco tak nepatrného, jako je jedno určité pískové zrno uprostřed pouště. Vycítit tůň s vodou je oproti tomu něco nekonečně jednoduššího. Myslíš, že jsem ještě nepoužil svou moc, abych hledal vodu? Proč jsem ti asi ukázal tu mrtvou kočku? Ta kočka je naše budoucnost. Minimálně v okruhu jedné denní jízdy žádná voda není. Jen voda v nás, naše krev… Tak prostá je pravda. Krátce předtím, než jsem uviděl kočku, jsem se o to už několikrát pokusil. Tady není nic…“

Nuramon napjatě zíral k východu. Zdálo se, že druha ani neposlouchá.

„Vypálilo ti snad slunce z hlavy poslední zbytek zdvořilosti? Posloucháš mě vůbec?“

Nuramon ukázal do prázdné pouště. „Tam. Tam něco je.“

Poryv větru k nim hnal tenký závoj písku. Jako mořský příliv spěchal kupředu a rozbil se na několika balvanech, které čněly z pískového moře. Nedaleko odtud ho následovala druhá, slabší a nezřetelná písková vlna.

„Tady! Zase se to stalo!“ vykřikl Nuramon vzrušeně.

„Co?“

„Stojíme na albské stezce. Vede přes poušť rovně jako šíp. Představ si ji, jak pokračuje stále rovně dál. O něco víc než míli, odhadoval bych… Podívej se, jak přes ni táhnou pískové vlny… Tam něco je!“

Farodin pohlédl naznačeným směrem. Ale nebylo tam nic! Žádné skály, žádné duny. Jen písek. Pochybovačně pohlédl na Nuramona. Snad nezačíná bláznit? Přivedla ho beznadějnost jejich situace o rozum?

„Zase se to stalo! Zatraceně… Teď se tam podívej!“

„Měli bychom si najít stín,“ řekl Farodin konejšivě.

„Teď přichází nová písková vlna! Prosím, podívej se tam!“

„Ty…“ Farodin nemohl uvěřit svým očím. Písková vlna se roztrhla. Trvalo to stěží po dobu jednoho úderu srdce, pak se mezera zase uzavřela. Vypadalo to, jako by písek sklouzl po skále, která vlnu krátce rozdělila. Jenomže tam žádná skála nebyla.

Farodinova pravice sklouzla k jílci meče. „Co to bylo?“

„Nemám tušení.“

„Snad nějaké neviditelné stvoření?“ Kdo by měl něco z toho být neviditelný? Nějaký lovec? Někdo, kdo čeká na kořist? Pozoroval je snad tajně a nyní čekal na cestě, kterou se chystají jít? Farodin tasil. Meč se mu v ruce zdál nezvykle těžký. Slunce mu vysálo sílu z paží.

Ať už to, co viděli, bylo cokoliv, museli se tomu postavit. Každý okamžik, který váhali, je bude stát další síly. „Podívám se na to! Dávej pozor na to, co se stane.“

„Nebylo by lepší…“

„Ne!“ Aniž by ztratil další slovo, vyšvihl se Farodin do sedla. Meč držel připraven šikmo před hrudí.

Již po několika okamžicích byl u cíle. Znovu ho zmýlila poušť, která předstírala, že hledané místo je mnohem dál, než bylo ve skutečnosti. Ve světlém písku byl položen prstenec z černých žulových kamenů, vypadajících jako dlažba. Na plochých kamenech neleželo ani zrnko písku. Byl to snad magický kamenný kruh? Farodin ještě nikdy nic takového neviděl.

Začal kameny objíždět. Závoje písku se před nimi dělily, jako by narážely na neviditelnou skleněnou desku. Hned zpozoroval malou, z úlomků kamene hrubě sestavenou pyramidu, která ležela kousek od kamenného prstence a byla napůl zavátá pískem. Nahoře na kamenech ležela lidská lebka. Farodin se rozhlédl kolem a zpozoroval další nízké kopečky. U jednoho z nich leželo dokonce několik lebek. Co to bylo za místo? Napjatě přejížděl pohledem po okolí. Kromě kamenného kruhu a kopečků zde nebylo žádné znamení, že by zde žili lidé či elfové.

Farodin konečně sesedl. Země byla prosycena magií. Ze všech směrů se v kruhu sbíhaly albské stezky. Elf opatrně napřáhl ruku k neviditelné bariéře a ucítil lehké brnění na kůži. Váhavě vstoupil do kruhu. Nic ho nezastavilo. Magické kouzlo kruhu očividně zadržovalo jen létající písek zvenku. Ale k čemu tedy byly ty lebky? Hromádky kamení se nijak nehodily ke strohé eleganci, s níž byl kruh vybudován. Byly snad zřízeny později? Mělo to být varovné znamení?

Kruh, který žulový prstenec uzavíral, měl průměr téměř dvacet kroků; prstenec sám byl sotva jeden krok široký. Uvnitř byla písčitá půda, jež se ničím nelišila od pouště, která ho obklopovala.

Farodin zavřel oči a pokusil se myšlenky zaměřit pouze na magii albských stezek. Uvnitř kamenného kruhu se křížilo šest cest. Bylo by snadné otevřít zde bránu. A bylo také jedno, kam by je donesla; všechno bylo lepší než tato poušť.

Gestem přivolal Nuramona; ten přišel s oběma koňmi i s Mandredem.

„Albská hvězda!“ zvolal s ulehčením. „Jsme zachráněni! Otevři bránu!“

„Ty to umíš líp.“

Nuramon rozčileně zavrtěl hlavou. „Jsem příliš vyčerpaný. Co myslíš, kolik sil to stojí nenechat Mandredovu životní jiskru zhasnout? Ty ses to také učil! Udělej to ty!“

Farodin si odkašlal. Chtěl odporovat, ale nakonec neřekl nic. Téměř si přál, aby zde číhala neviditelná nestvůra. Cesta meče, to byl jeho způsob! Magické stezky mu navzdory učebním lekcím Faunova dubu zůstávaly stále cizí.

Položil meč do písku a se zkříženýma nohama se usadil vedle něj. Pak se pokusil vyloučit z vědomí všechny zbytečné myšlenky a strach. Musel zcela vyprázdnit hlavu a být zajedno s magií. Docela pomalu pak před vnitřním zrakem vyvolal obraz světelných vláken, která se křížila v temnotě. Tam, kde se jedno setkalo s druhým, pokřivily se. Cáry se kroutily a vytvořily uzel. Každá albská hvězda se lišila od ostatních podle vzoru linií spletených v srdci. Zkušeným kouzelníkům to sloužilo k orientaci.

Farodin si představil, jak rukama sáhl doprostřed světelné stezky. Jako zahradník, který upravuje květinové okraje záhonu, roztrhl linie od sebe, až začal vznikat stále větší otvor a nakonec brána. Vycházela z ní temná přitažlivá síla. Tato cesta nevedla do Albenu.

Znejistělý otevřel oči. Pohled mu padl na lesknoucí se, pískem ohlazenou lebku, položenou na kamenné pyramidě. Před čím chtěla varovat?

„Tys to dokázal!“ V Nuramonově hlase přesto zazněly pochyby.

Farodin se otočil. Za ním vznikla brána, ale vypadala úplně jinak než všechny ty, které vytvořil Nuramon. Světelné pruhy ve všech barvách duhy obtékaly tmavý otvor, který se zdál vést do nicoty. Jedna linie bílého světla, rovná jako šipka, vedla dovnitř, ale nemohla prosvětlit temnotu, která ji tam obklopovala.

„Jdu první,“ řekl Farodin. „Já…“

„Myslím, že brána vede do Rozbitého světa.“ Nuramon pozoroval temný otvor s očividným znepokojením. „Proto vypadá jinak. Tak, jak to popsal Faunův dub.“

Farodin si neklidně přejel jazykem přes rty. Sáhl po meči a zasunul ho do pochvy. Dlaní si setřel písek ze švů kalhot a současně si uvědomil, že to vše dělá jen proto, aby odsunul rozhodnutí. Vstal. „Brána je dost široká. Můžeme projít oba vedle sebe, když povedeme koně za uzdu.“

Když už stanuli na prahu brány, Nuramon se zarazil. „Promiň,“ řekl tiše. „To nebyla vhodná chvíle, abych se s tebou hádal o zrnkách písku.“

„Nechme ten spor na někdy jindy.“

Nuramon neodpověděl. Místo toho zatáhl za uzdu koně a vykročil vpřed.

Farodin měl pocit, jako by ho brána doslova vsála do sebe. Ucítil trhnutí a náhle byl uprostřed temnoty. Slyšel ržát koně, aniž ho viděl. Světelná stezka zmizela. Zdálo se mu, že padá a že to trvá celou věčnost. Pak měl náhle pod nohama měkkou půdu. Temnota se rozplynula. Farodin zamžoural a rozhlédl se kolem sebe. Úlek sáhl ledovými prsty po jeho srdci. Kouzlo selhalo! Stáli ještě pořád uprostřed černého žulového kruhu a kolem nich až k horizontu se táhla poušť.

„Snad bych měl ještě jednou…“

„Naše stíny!“ vykřikl Nuramon. „Jen se podívej! Naše stíny zmizely!“ Pohlédl nahoru k obloze. „Slunce je pryč. Ať už jsme kdekoliv, není to už svět lidí.“

Z oblohy zazněl pronikavý skřek. Nad nimi opisoval kruhy sokol. Vypadalo to, že je pozoruje. Konečně se odvrátil a odletěl.

Farodin zvedl hlavu. Obloha byla zářivě světlemodrá; směrem k horizontu barva pomalu bledla. Nebyly tu žádné mraky a ani slunce. Elf zavřel oči a pomyslil na vodu. Jeho ústa mu připadala tím sušší, čím intenzivněji se mu myšlenka formovala v mozku. Pak měl pocit, jako by byl nakrátko ponořen v prameni čerstvé horské vody.

„Tam!“ Ukázal na mohutnou dunu na horizontu. „Tam dorazíme před západem slunce…“ Zarazil se a vzhlédl k bezmračnému nebi. „Vodu najdeme, než se setmí.“

Nuramon neřekl nic, prostě ho jen následoval. Každý krok si vyžádal něco z jejich sil. Byli tak vyčerpaní, že už ani nedokázali po měkkém písku jít po elfím způsobu, ale při každém kroku do něj zapadali až po kotníky jako lidé.

Duna, která byla jejich cílem, vypadala stále stejně daleko. Nebo to byla jen Farodinova představa? Táhl se čas donekonečna, když po obloze neputovalo slunce, které by sloužilo jako měřítko uplynulých hodin. Byla to pouhá půlhodina, nebo celý půlden, než obloha začala tmavnout?

Když konečně k velké duně dorazili, byli oba na pokraji zhroucení. „Jak je Mandredovi?“

„Špatně.“ Nuramon mechanicky kladl nohu před nohu, aniž se zastavil nebo vzhlédl.

Farodinovo mlčení bylo vyzývavější než jakákoli otázka.

„Umře, než uplyne noc.“ Nuramon stále ještě nezvedl oči. „I kdybychom našli vodu, nevím, zda ho ještě zachrání.“

Voda, pomyslel Farodin. Voda! Mohl ji cítit. Nebylo to už daleko. Unaveně klopýtal dál. Duna byla horší než rovina. S každým krokem nejenom že se bořili hluboko do písku, ale vždy sklouzli o kus nazpět, jako by jim duna chtěla bránit, aby se dostali na hřeben. Slabý vítr jim hnal naproti písek, který pálil v očích.

Když se konečně vyšplhali nahoru, byli příliš vyčerpaní, než aby pocítili radost z pohledu, který se jim nabízel. Před nimi leželo modré jezero, olemované tisíci palmami. Podél břehu stály podivné domy.

Z palmového háje se oddělovaly dvě nízké duny. Napůl klouzajíce sestoupili z pozorovatelny dolů k patě duny. Koně radostně ržáli. Nyní to byli oni, kteří na otěžích táhli elfy za sebou. Zvířata zvětřila vodu.

Vedle Farodina udeřilo náhle něco do písku. Reflexivně uhnul stranou. Šíp s černým opeřením ho těsně minul. Ale nikde nebylo vidět střelce. Jen sokol se vrátil a znovu začal nad nimi opisovat kruhy.

Pak se vzduch náhle naplnil bzučením. Přes hřeben duny přeletěl celý mrak šípů. O několik kroků dále udeřily střely do písku. Utvořily téměř rovnou linii a ukázaly tak hranici, kterou bylo zřejmě zakázáno překročit.

Když Farodin znovu vzhlédl, objevili se na hřebeni duny jezdci. Byly jich přinejmenším tři tucty. Seděli na zvířatech, která elf ještě nikdy předtím neviděl. S dlouhýma tenkýma nohama a podivně utvářenou hlavou, která seděla na ohnutém krku, byla tak neobyčejně ošklivá, že se mu až zatajil dech. Všechna měla bílou srst a z jejich hřbetu vyrůstal mohutný hrb.

Jezdci měli na sobě dlouhé bílé pláště. Jejich obličeje byly zahaleny. Někteří z nich měli šavle, jiní byli ozbrojeni dlouhými oštěpy, z jejichž ratišť visely pestré střapce. Nejnápadnější byly však jejich kožené štíty, které měly tvar páru obrovských, daleko rozložených motýlích křídel a byly rovněž tak nádherných barev. Jezdci mlčky zírali dolů na cizince.

Nakonec se ze skupiny oddělil jeden jezdec. Obratně vedl jízdní zvíře dolů po svahu duny. Za linií šípů se zastavil.

„Poslové, kteří přicházejí od Emerelle, nejsou zde vítáni,“ ozval se přitlumený ženský hlas. Mluvil elfsky!

Druhové se na sebe zmateně podívali. „Kdo to jen může být?“ zeptal se Nuramon tiše.

Jezdkyně zašeptaným slovům očividně porozuměla. „Říkáme si Svobodní z Valemasu, protože v této části Rozbitého světa nemá Emerellino slovo žádnou moc. Smíte se zde zdržet jednu noc, ale ne v oáze. Zítra vás odvedeme zpět k bráně.“

„Jsem Farodin z Albenu z klanu Askalelů,“ zvolal Farodin rozhořčeně. „Jeden z mých druhů je blíž smrti než životu. Nevím, co proti Emerelle máte či jaký hněv vůči ní chováte, ale jedno vím jistě: jestli nám nepomůžete, pak vašemu hněvu obětujete jeho život. A já vám slibuji, že na vás v jeho jménu vykonám krevní mstu, jestli kvůli vám zemře!“

Zahalená jezdkyně vzhlédla vzhůru k ostatním bojovníkům. Farodin nedokázal mezi nimi rozeznat vůdce. Všichni byli téměř stejně oblečení a ani jejich zbraně neprozrazovaly nic o jejich postavení. Jeden z nich zvedl paži a pronikavě zahvízdl. Jezdec měl na ruce tlustě vycpanou sokolnickou rukavici. Vysoko nad nimi mu skřekem odpověděl sokol, pak složil křídla a střemhlav se vrhl dolů, aby vzápětí přistál na jeho natažené ruce.

Jako by to bylo přátelské znamení, kývla na ně jezdkyně, aby se přiblížili. „Pojďte. Ale nezapomeňte, nejste vítaní. Já jsem Gilliath ze Svobodných, a když se budeš chtít s někým bít, Farodine, tak tímto tvou výzvu přijímám.“

Národ svobodných

Bíle odění bojovníci jim dali vodu. Pak vzali všechny tři do svého středu a přivedli je do oázy. Ve stínu palem jim byla předložena zelenina a jakási sorta zrnin, kterou Farodin neznal. Palmový háj protkávala hustá síť úzkých kanálů, a když se přiblížili k jezeru, zahlédl Farodin dřevěné rumpály.

Mezi stromy stály malé domky z jílu, jejichž zdi byly zvenku pomalovány geometrickými vzory. Domky vypadaly, jako by byly postaveny s velkou láskou a rovněž tak udržovány a ošetřovány. Nebyly zde okenice či balkony, které by nebyly okrášleny nějakými ozdůbkami. A přesto to nebylo nic ve srovnání s nádherou, kterou i nyní vykazoval opuštěný Valemas v Albenu. Před mnoha staletími jeho obyvatelé odešli a nikdo nevěděl kam. Toto zde museli být zřejmě jejich potomci. Farodin se kolem sebe pozorně rozhlížel. Kdysi Valemas navštívil. Každý dům tam vypadal jako palác, a dokonce i ulice byly vykládány mozaikou. Tradovalo se, že obyvatelé Valemasu se kdysi ve své hrdosti postavili královně. Nechtěli strpět nikoho, kdo by stál nad nimi a vládl jim. Posléze po nesčetných sporech a incidentech Alben opustili.

Jak se zdálo, ani potomci obyvatel starého Valemasu trpkost a hněv vůči královně nepřemohli a ani pýchu neodložili. Jen v palácích už nežili. Podél břehů jezera stálo sedm klenutých domů, jaké Farodin ještě nikdy neviděl. Jejich stavitelé ohnuli vždy několik palmových kmenů, jejichž oba konce ukotvili do země, takže celek vypadal jako žebroví lodi. Mezi kmeny byly napjaty rohože z umělecky spleteného rákosí, jež tvořily stěny a strop těchto zvláštních staveb.

Když dorazili na prostranství mezi rákosovými domky, dala jim Gilliath znamení, aby sesedli. Ze všech stran se sbíhali zvědavci. Ženy zahalené v pestrých tkaninách, muži, kteří nosili sukně! Ti všichni pozorovali příchozí s němým nepřátelstvím. Dokonce ani děti se neusmívaly. Několik mladých mužů sneslo Mandreda z koně a odneslo ho. Farodin chtěl jít za nimi, ale Gilliath se mu postavila do cesty. „Můžeš nám věřit. My víme, co poušť dokáže s neopatrnými poutníky udělat. Je-li mu ještě možno pomoci, pak bude zachráněn.“

„Proč se k nám chováte tak povýšeně?“ zeptal se Nuramon.

„Protože nemáme rádi Emerelliny patolízaly,“ odpověděla elfka ostře. „Každý v Albenu se jí podvoluje. Ona dusí vše, co je jiné. Kdo tam žije, živoří v jejím stínu. Ona je tyranka, která si troufá rozhodovat, co je správné, a co ne. My velmi dobře víme, jak se před ní hrbíte. Jste jenom prach pod jejíma nohama, vy…“

„Dost, Gilliath!“ přerušil ji zvučný mužský hlas. Z hloučku jejich eskorty vystoupil vysoký urostlý válečník. Na pěsti držel sokola, který měl přes hlavu přetaženu pestrou kuklu. Stroze sklonil hlavu k pozdravu. „Říkají mi Valiskar. Jsem vůdcem válečníků v naší společnosti a zodpovídám za vás, dokud jste našimi hosty.“ Ostře si změřil Farodina. „Vzpomínám si na tvůj klan. Potomci Askalela stáli královninu dvoru vždy velmi blízko, ne?“

„Já jsem ne…“

Valiskar ho přerušil. „Cokoliv chceš říct, můžeš přednést radě, protože věz, že ve Valemasu nerozhoduje jedinec! Nyní mě následujte.“

Valiskar je odvedl do největšího ze sedmi rákosových domů. Zde se shromáždilo téměř sto elfů. Někteří stáli společně v malých skupinkách a živě spolu hovořili. Většina však posedávala na kobercích podél bočních stěn.

Na konci haly seděl před modrou standartou s koněm – znakem Valemasu – stříbrovlasý elf. Ruce měl složené v klíně a vypadal pohroužen v myšlenkách. Zatímco Farodin a Nuramon kráčeli sálem, hovory utichaly a ostatní elfové se stahovali ke zdem. Čím více se blížili ke stříbrovlasému, tím zřetelněji cítil Farodin auru moci, která ho obklopovala.

Teprve když stanuli těsně před ním, pozvedl hlavu. Duhovky jeho očí se třpytily jako jantar. „Vítejte ve Valemasu.“ Vybídl je gestem, aby usedli před ním na jeden z koberců. Sotva se usadili, přispěchaly dvě mladé elfky a přinesly džbán s vodou, hliněné poháry a misku se sušenými datlemi.

„Jsem Malawayn, nejstarší mezi obyvateli této oázy,“ promluvil stříbrovlasý elf. „Musíte omluvit skromné pohoštění, ale dny, kdy jsme žili v přebytku, jsou dávno ty tam. Nyní nám řekněte, proč jste podnikli tak dalekou cestu z Albenu až sem.“

Oba elfové mu pak střídavě vyprávěli o svých cestách a dobrodružstvích. Čím déle mluvili, tím zřetelněji cítil Farodin, jak nepřátelství hostitelů mizí. Bylo zřejmé, že kdokoliv, kdo se postavil Emerelle, mohl doufat v neomezené pohostinství ve Valemasu. Když vyprávění dokončili, Malawayn pokývl. „Královna se rozhoduje, aniž rozhodnutí vysvětlí. Tak tomu bylo vždy. Podle mě způsobila vám oběma i Noroelle velké bezpráví.“ Rozhlédl se kolem po kruhu soukmenovců.

„Myslím, že mluvím jménem nás všech, když vám nabízím pomoc při pátrání.“

Ve velké hale nastalo ticho. Neozval se žádný souhlasný šepot a také téměř nikdo nepotvrdil kývnutím či jiným gestem Malawaynova slova. A přece nemohl být zřetelnější rozdíl mezi chováním přítomných při jejich příchodu, a nyní. Sice stále ještě mohl Farodin cítit jejich trpkost, melancholii a hněv, ale nyní měl pocit, že v srdcích shromážděných přece jen nalezli účast a přijetí. Jako tito zde byli i oni oběťmi Emerelle.

„Jak tu můžete s těmi cizinci tak klidně sedět?“ Úplně na konci haly se zvedla mladá žena. Farodin ji poznal podle hlasu. Byla to Gilliath, bojovnice, která s nimi předtím mluvila na úpatí duny. Očividně přišla na shromáždění později, protože vyměnila zbroj a bílý plášť za krátkou sukni a hedvábnou blůzu. Teď bylo vidět i její dlouhé tmavohnědé vlasy spletené do copu. Její tělo bylo tak vypracované, že se její ňadra dala spíše tušit než vidět. Hezká nebyla. Její brada byla až příliš hranatá, nos příliš velký, ale měla smyslné, plné rty a její zelené oči žhnuly, když ukázala na Farodina. „Tento sotva před hodinou vyhrožoval našemu lidu krevní mstou, když neuděláme to, co chce! Utekli jsme sem před Emerelle a její zpupností. Chceme být svobodní! A teď tu strpíte elfa z její družiny, který s námi jedná se stejnou povýšeností jako jeho paní. Trvám na svém právu naučit ho pomocí meče lepšímu chování!“

„Je pravda, že jsi našemu národu hrozil krevní mstou?“ zeptal se Malawayn přísně.

„Bylo to jinak, než ona říká…“ začal Farodin, ale stařec ho strohým gestem zarazil. „Dal jsem ti jednoduchou otázku. Nečekám žádné vytáčky, ale jasnou odpověď.“

„Ano, je to pravda. Ale měl bys…“

„Chceš mi snad teď také předpisovat, co mám, a co nemám?“

„Bylo to jinak, než jak to vypadá,“ pokusil se ho Farodin uklidnit. „My jsme…“

„A ty myslíš, že mně můžeš vysvětlit, jak se má rozumět tomu, co vypadá úplně jinak?“ Malawayn vypadal spíše zmateně než rozzlobeně. „Měl jsem to vědět. Kdo přichází od Emerellina dvora, přináší s sebou její povýšenost. Podle našich zákonů má Gilliath naprosté právo tě vyzvat, Farodine.“

Farodin to nemohl pochopit. Jak jen někdo může být tak paličatý? Přátelská nálada byla ta tam. Nikdo v hale už nechtěl nic slyšet. „Omlouvám se za svá slova a nechci s nikým bojovat.“

„Pokládáš se ve své samolibosti za neporazitelného, nebo tvůj jazyk řídí strach?“ zeptala se Gilliath vyzývavě a široce rozkročená se postavila před něj, ruce opřené o boky.

„Je-li urážka příliš velká, pak může vyslovené odčinit jenom krev,“ vysvětlil Malawayn chladně. „Budete tančit podle písně čepelí. Váš souboj skončí s první krví, která bude prolita. Budeš-li zraněn, pak tvá krev uhasí tvá slova. Kdyby však podlehla Gilliath, pak si mezi námi vybojuješ místo a my přijmeme, co řekneš, protože jsme svobodný národ.“

Farodin vytasil dýku. Ještě než ho mohl někdo zadržet, řízl se do hřbetu levé ruky. „Ženy a muži z Valemasu!“ Zvedl ruku vzhůru, takže každý mohl vidět krev, stékající mu dolů po paži. „Prolil jsem svou krev, abych odčinil svá slova. Tím je spor vyřešen.“

Shromáždění se zahalilo do ledového mlčení.

„Měl bys přestat vnucovat nám pořád svou vůli, Farodine. I když tě cesta přes poušť vysílila, podřídíš se našim zvykům a budeš bojovat!“ Malawayn se zvedl a tleskl rukama. „Přineste bubny! V tanci čepelí následuje každý úder a útok jistý rytmus bubnování. Začneme pomalým tempem, aby sis zvykl. Brzy se boj a bubnování začnou zrychlovat. Obvykle má tanečník dvě čepele. Potřebuješ ještě jednu zbraň?“

Farodin zavrtěl hlavou. Meč a dýka mu stačily. Vstal a začal s protahovacími cviky, aby uvolnil bolavé svaly.

Přistoupil k němu Nuramon. „Nevím, co to s nimi je. To je přece úplná šílenost!“

„Začínám chápat, proč je Emerelle nikdy nepožádala, aby se vrátili do Albenu,“ odpověděl Farodin tiše. „Ale teď už mlč. Neposkytneme jim důvod pro další tanec čepelí.“

Nuramon sáhl po jeho ruce. Farodin pocítil příjemné teplo, které mu projelo celým tělem. Když ruku odtáhl, byla řezná rána na hřbetě uzavřena. „Nezabij ji!“ Nuramon se pokusil o povzbudivý úsměv.

Farodin pohlédl na soupeřku. Valiskar jí očividně důvěřoval, že se dokáže vypořádat i se dvěma bojovníky, když ji poslal za nimi dolů z duny. Měl by se před ní mít na pozoru a hlavně ji nepodceňovat. „Doufejme, že mě nerozseká na kusy. Mám takový nejasný pocit, že by mi raději čepelí proklála srdce, než aby souboj skončila nějakou malou řeznou ranou. Až do první krve. To může znamenat mnoho.“

Odepnul si opasek s ostatními zbraněmi, aby mu při boji nepřekážely. Pak z koženého váčku, v němž uchovával stříbrnou lahvičku a Noroellin kámen, vytáhl malý prsten. Bylo to to jediné, co mu po Aileen kromě vzpomínek zůstalo. Prsten zdobily tři malé, tmavě rudé granáty, v jejichž výbrusech se lámalo olejové světlo, osvětlující halu. Zkusmo přejel přes kameny palcem. Výbrusy byly tak ostré, že by roztrhaly každou podšívku rukavice. Bylo to už dlouho, co měl prsten naposledy na ruce.

„Jsi připraven?“ vykřikla Gilliath. Zvolila si jako zbraně dva krátké meče a vyčkávavě stála uprostřed haly.

Mezitím už byly ke vchodu přineseny dva bubny. Byly tak velké jako obrovské vinné sudy, které při útěku z Aniscansu viděli ve sklepě. Postavili je tak, že napjatá kůže bubnů byla svisle. Na světlé kůži byl černě a červeně namalován propletený uzlový vzor. Dvě ženy držely bubnové paličky zkřížené před hrudí, čekajíce na znamení, že má zápas začít.

Hosté v hale se stáhli až ke stěnám, takže vznikl ring o rozměrech dvaceti kroků do délky a pěti kroků do šířky.

Farodin zaujal místo.

„Každá rána bubnu znamená jeden krok nebo úder,“ vysvětlila Gilliath. „Dokonalý bojovník s mečem se pohybuje s lehkostí tanečníka. I když prohraješ, uchováš si tvář, budeš-li bojovat statečně.“

Farodin kývl, i když byl naprosto jiného mínění. Ještě nikdy nebojoval, aby na někoho udělal obratností dojem. Vždy bojoval proto, aby zvítězil!

Gilliath kývla na bubenice. „Začněte!“

Ozvala se první rána. Gilliath ukročila stranou a zvedla zbraně. Farodin s malou otočkou následoval její pohyb.

Při následující ráně vedla bojovnice široce rozmáchlý úder, mířící na jeho hlavu. Farodin jej odrazil dýkou. Takový výpad by dokázalo odvrátit i dítě, pomyslel si hněvivě. Tento tanec čepelí byla jen naprostá pošetilost!

Bubny vydávaly hluboké tóny, které jako by mu rezonovaly až někde v břiše. Bubenice se při bubnování střídaly, takže každý tón dozníval velmi dlouho.

Pomalu se tempo stupňovalo. I když se Gilliath zpočátku pohybovala se zvláštně přehnanou pomalostí, byla bezpochyby zkušená bojovnice. Farodin se sice přizpůsobil rytmu, ale odmítl kopírovat její styl, aby si naklonil diváky. Používal úsporných pohybů a choval se defenzivně, aby mohl sledovat pohyby soupeřky.

Čím více se bubnování zrychlovalo, tím plynulejší byly výpady bojovnice. Úder následoval úder. Hnala ho před sebou, pak zase uskočila nazpět, jakoby hravě ho obtančila a náhle znovu vyrazila vpřed. Bubnování a řinčení zbraní vytvářely melodii, která se čím dál více zmocňovala i Farodina. Aniž přemýšlel, pohyboval se v souladu s rytmem a začal v boji dokonce nalézat jistý druh zalíbení.

Náhle Gilliath přidřepla, a místo aby parírovala, překvapivě zaútočila. Rychle jako zmije při útoku vystřelila jedna její čepel dopředu. Farodin se pokusil uhnout, ale čepel prořízla jeho jezdecké kamaše. Bubnování utichlo.

Bojovnice se s úsměvem zvedla. „Na královnina patolízala jsi vůbec nebyl špatný.“

Farodin si sáhl na nohavici. Necítil žádnou bolest. Ale to nic neznamenalo, když se bojovalo s ostrými zbraněmi. Opatrně rozhrnul proříznutou látku. Jeho stehno bylo nezraněno. Musela ho minout jen o šířku vlasu.

Gilliath svraštila čelo. „Štěstí!“ prohodila ke kruhu diváků.

Farodin se přezíravě pousmál. „Když myslíš.“ Mohl přímo vidět, jak se její povýšená arogance začíná drobit. Nyní se zřejmě pokusí znovu rychle zaútočit a zasadit co nejrychleji rozhodující úder, přičemž ve svém zápalu zanedbá krytí.

„Tak tedy pokračujme.“ Gilliath pozvedla meče a zaujala dost zvláštní postavení. Meč v levici držela napřažený jako k útoku; ten v pravici však zvedla nad hlavu a zamířila dopředu, takže jeho hrot ukazoval přímo na Farodinovo srdce. Farodinovi připomínala škorpiona, který výhružně zvedá žihadlo.

Tentokrát bylo bubnování mnohem rychlejší. Gilliath udělala divoký výpad a tvrdě udeřila. Ale pravicí žádný úder nevedla. Po celou dobu držela druhý meč jen výhružně zvednutý, připravený udeřit, jakmile nastane vhodná příležitost.

Farodin byl zmaten rychlostí bojovnice i tím, že ho znovu zahnala do defenzívy. Její výpady následovaly za sebou tak rychle, že měl sotva příležitost k ripostám. Musel tuto hru bezpodmínečně nějak ukončit, jinak to udělá ona.

Její levice nyní vystřelila vpřed. Jako žihadlo sjela druhá čepel dolů. Farodin se při jejím útoku otočil. Jeho dýka vystřelila nahoru. S řinkotem křísla ocel o ocel. Stáli nyní tak těsně u sebe, že na své tváři mohl cítit Gilliathin dech. Obě čepele se ve výšce hlavy zkřížily. Vydrželi tak jen po dobu asi jednoho úderu srdce. Pak se Gilliath stáhla. Farodin jí lehce přejel rukou po tváři a rovněž ustoupil.

„Boj skončil,“ oznámil hlasitě a každý v hale mohl vidět, že zvítězil. Jemná stružka krve stékala po Gilliathině tváři a odtud po krku.

Odložila jeden z mečů a nevěřícně si přejela dlaní přes obličej. Nechápavě hleděla na krev na prstech. Ale místo aby protestovala, stroze se poklonila. „V pokoře skláním hlavu před vítězem a omlouvám se za svá slova,“ pronesla nezvučným hlasem, očividně otřesená z překvapivého ukončení boje.

V kruhu kolem se zvedaly hněvivé hlasy. Někteří z diváků nebyli zřejmě ochotni výsledek boje uznat. Ozývaly se hlasité nadávky na potměšilost dvořanů.

Nuramon spěchal za Farodinem, aby mu poblahopřál a objal ho. „Jak jsi to udělal?“ zašeptal.

„To ten prsten,“ odvětil Farodin. Vymanil se z objetí a zvedl ruku, takže bylo zřetelně vidět drobný šperk s ostrohranně vybroušenými kameny. Ve zlaté obrubě zasazené tmavorudé granáty vypadaly jako kapky krve.

„Vyzývám tě k tanci čepelí!“ Před Farodina se postavil mladý bojovník. „Způsob, jakým jsi boj rozhodl pro sebe, byl nečestný a uráží mě i celý můj národ.“

Z Farodinovy hrudi se vydral těžký povzdech. Právě chtěl bojovníkovi něco odpovědět, když hluk přerušil Malawaynův hlas. „Bratři, spor je rozhodnut. Řeklo se do první krve. A nikde nestojí psáno, že krev musí být prolita mečem. Uznejme výsledek boje, i když toto vítězství se zrodilo spíše ze lsti než z bojové obratnosti.“

I přes Malawaynův zákrok se vzrušení uklidňovalo jen pomalu. Mnoho mladších elfů rozzlobeně opustilo halu.

Stříbrovlasý elf však gestem pozval hosty, aby usedli po jeho boku. Nalil jim do pohárů víno a nabídl ovoce z masivního stříbrného talíře, který ležel na koberci před ním. Postupně se přítomní stále více uklidňovali a hluk se tišil.

Poté, co společně pojedli, požádal Malawayn o zprávy z Albenu, a byl to Nuramon, kdo se ujal slova a snažil se ze všech sil přispět vyprávěním k tomu, aby předchozí nedorozumění bylo co nejdříve zapomenuto. Farodin mu záviděl schopnost vyprávět tak živě, že každému připadalo, jako by viděl Alben před sebou vlastníma očima.

Na oplátku se druhové dověděli mnohé o životě v poušti. Elfové vytvořili ve Valemasu z původního bahniska kvetoucí oázu. Dlouho takové místo hledali, protože jejich předkové milovali pustá, elfy ani jinými bytostmi nedotčená místa. A žertovali o tom, že to bylo pouštní vedro, které je učinilo tak horkokrevnými.

Také vyprávěli, že často zajíždějí do světa lidí. Smrtelníci je tam pojmenovali Girati, což v jejich řeči znamená tolik, co duchové, a jednali s elfy z Valemasu s velkým respektem.

„Kdykoliv nás potkají, trvají na tom podarovat nás.“ Malawayn se pousmál. „Myslím, že nás mají za něco jako loupežníky.“

„A vy je v té víře ponecháváte!“ Jen vyšla tato věta Farodinovi ze rtů, už toho litoval.

„Nemáme žádnou jinou možnost. Tady nám toho chybí tolik, že každý dárek vděčně přijmeme. Přesto jsme tím neztratili čest. Nic si nebereme násilím, i když bychom snadno mohli.“ Sklonil hlavu a pohlédl na propletený vzor na koberci. „Co mi tady chybí nejvíc, je hvězdná obloha Albenu.“

„A co kdybyste se usmířili s královnou?“ nadhodil Nuramon.

Malawayn na něj překvapeně pohlédl. „My, elfové z Valemasu, můžeme ztratit mnoho, ale ne svoji hrdost. Do Albenu se vrátíme jen tehdy, jestli nás Emerelle o to požádá a jestli nám tam poskytne svobodu!“

Tak to se tedy nevrátíte nikdy, pomyslel si v duchu Farodin.

Na okraji oázy

Jako dítě myslel Nuramon často na poušť a na bájné město Valemas. Představoval si, jak to tam asi může vypadat, ale nikdy ve starém Valemasu nebyl. Tato oáza byla však naprosto jiná, než jak si město z bájí tenkrát představoval. Jistě, slunce Albenu nebo lidského světa zde neexistovalo. Ale kouzelníci této společnosti utkali závoj ze světla a napjali ho jako celtovou stanovou střechu nad osadou i částí přilehlé pouště. Mysleli dokonce i na den a noc; světlo odcházelo v neobyčejně dlouhém večerním stmívání a vracelo se o několik hodin později v krátkém ranním rozbřesku.

Sounáležitost k poušti však navzdory vší vodě, která se tu nalézala, bylo zřetelně vidět i cítit. Dokonce i slabý vítr, který zde vál, chutnal po poušti.

Nuramon sledoval jednu stezku, která měla vést na okraj osady. Tuto cestu mu ukázal Valiskar; údajně se zde měly nacházet hranice krajiny. Pozůstalá místa v Rozbitém světě tvořily převážně ostrovy v nicotě. A toto moře ničeho chtěl Nuramon vidět. Nechal druhy u pramene u koní; odpočívali tam v jednom z domků z jílu. Mandred i přes veškerou pomoc valemaského léčitele nabýval ztracených sil jen pomalu. V horečnatém spánku stále znovu volal Attu Aikhjarta. Farodin zůstal u něj. I přes pohostinství, které jim bylo poskytnuto, obyvatelům oázy stále ještě nedůvěřoval.

Nuramon byl však až příliš zvědavý, než aby tam s nimi vydržel. Dokonce přidal do kroku, aby byl co nejdříve na okraji oázy.

Náhle stezka, po níž šel, končila u sochy, znázorňující zakladatelku oázy Julivee. Její zpodobení se zde ve Valemasu nacházela na mnoha místech. Pouštní elfové ji uctívali téměř jako Mandred své bohy. Byla to krásná žena. Na jejích rtech ležel povzbudivý, důvěryplný úsměv a do očních důlků pískovcové sochy byly zasazeny malachity, což jejímu obličeji dodávalo zvláštní výraz. Nuramon kdysi viděl na Emerellině královském dvoře, jak sochař zasazoval do očí sochy drahé kameny. Napřed je vsunul do očních důlků, pak k nim přiložil kamenná oční víčka a kouzlem je nechal přirůst. I zde víčka zčásti zakrývala malachity, jako by byla skutečná a jako by každým okamžikem mohla mrknout. Socha ukazovala na kámen vedle sebe, jako by kolemjdoucího vybízela k usednutí.

Nuramon uposlechl tohoto gesta a posadil se. Pohled, který se mu naskytl, ho překvapil. Byl zde sice na okraji oázy, ale před ním neleželo moře nicoty, jak v duchu očekával, ale další poušť. Snad bylo třeba vyjít tam ven, stále dál, abyste se dostali na okraj krajiny. Ale náhle Nuramona napadlo, že zde něco nesedí. Vítr se mu opíral zezadu do šíje, ale zároveň viděl, jak jemný písek víří vzhůru a vane k němu. Ale až k němu nedospěl, nýbrž náhle zmizel, jako by nikdy neexistoval. Bylo by možné, že by poušť, která se tu před ním rozkládala, nebyla nic než pouhá iluze? Odraz pouště, která začínala na druhé straně oázy a táhla se až ke kamennému kruhu? Muselo to být velmi mocné kouzlo…

Nuramon vstal a udělal jeden krok k poušti. Najednou mohl cítit moc kouzla. Jakási bariéra podobná stěně z nejjemnějšího skla oddělovala osadu od přeludného obrazu tam venku. Nuramon opatrně neviditelnou zeď ohmatal.

Náhle to pod jeho prsty zapraskalo a on rychle stáhl ruku zpět. Poušť před jeho očima zmizela a na horizontu se setmělo. S děsivou rychlostí se temnota prokousávala do krajiny. Táhla se mu naproti, pohltila duny, pak postupně písek i balvany, roztroušené po rozlehlé pískové rovině. Kousek před ním temnota zešedla a přešla v iluzi Valemasu. Světelné paprsky pronikaly až hluboko dolů. Před Nuramonovýma nohama se otevřela propast. Tam kdesi hluboko dole se převalovala modrošedá mlha, která se téměř viditelně pohybovala. To muselo být moře, na němž plavaly ostrovy Rozbitého světa. A temnota nad ním byla obloha tohoto bezútěšného místa.

Někde tam venku byla Noroelle. A možná že se nyní tak jako on dívala do hloubi nekonečna. Určitě jako kouzelníci této elfí kolonie zformovala i ona okolí podle svých představ. Nuramonovi zbývalo jen doufat, že místo, na němž se nacházela, není místem věčného smutku. Kdyby existovala nějaká možnost, jak mlhu překonat, využil by jí a šel by tak daleko, jak by bylo nutné. Snad existovala nějaká přímá cesta k Noroelle, cesta, která by královninu bariéru obešla.

Nuramon se znovu posadil na kámen vedle sochy. A zatímco se díval, jak se obraz pouště vrací, zvažoval nápad, který mu právě přišel na mysl. Možná že existuje druh lodí, které by mohly plavat po mlze jako normální lodě po vodě?

Z myšlenek ho vytrhl hlas. „Viděls to?“

Nuramonova ruka instinktivně sjela k meči a on se prudce obrátil. Vedle Juliveiny sochy stál muž zahalený v širokém světlezeleném a bílém rouchu.

„Hej! Ne tak rychle, cizinče!“ zvolal.

Nuramon náhle zpozoroval, že muž nemá nohy; tam, kde měly být, vlálo ve vzduchu jen roucho. Ale pohybovalo se příliš rychle na slabý větřík, který zde vanul. I zelené vlasy záhadného cizince vlály kolem jeho hlavy, jako by je neviditelné ruce pramen po prameni pročesávaly. „Tys asi ještě nikdy neviděl ducha, že?“

Nuramon nedokázal odtrhnout pohled od podivného zjevení. „Duchy ano, ale žádného takového, jako jsi ty.“ Jeho protějšek vypadal téměř jako elf. Mezi vlasy mu slabě prosvítaly špičaté uši, ale zdály se o něco masitější než uši elfa. Ruce měl nápadně velké a neforemné; určitě by dokázal dlaní obemknout Nuramonovu hlavu. Hlava ducha naproti tomu byla protáhlá a její brada špičatá. Ani jeho široký úsměv nemohl na tom nic změnit.

„Já jsem Nuramon. A jak se jmenuješ ty?“

„Jméno? Pche!“ opáčil duch a odmítavě máchnul rukou. „Život by byl mnohem jednodušší, kdyby nebyla žádná jména. Jméno znamená jen povinnosti. Když někdo zná tvé jméno, tak tě pořád volá a říká ti, že máš udělat to či tamhleto.“ Pozvedl obočí a v jeho světlezelených očích se zablesklo. „Jsem tady jediný svého druhu. Ve Valemasu je jenom jediný džin. A to jsem já. I když jsem jednou tu, a jednou zase tam…“ ukázal kamsi vedle Nuramona a zmizel s chladným poryvem vzduchu, jen aby se zase objevil na místě, na něž předtím ukázal, „i pak jsem stále jeden a týž.“ Duch se naklonil k Nuramonovi. „Řekni, jaká je tvá oblíbená barva?“

Nuramon okamžik váhal. „Modrá,“ odpověděl konečně a pomyslel na Noroelliny oči.

Duch se zatočil v kruhu, a když se pak na Nuramona vstřícně usmál, měl modré vlasy, modré oči a na sobě roucho modré a bílé barvy. „I v modrém jsem stále ještě týž a jediný v této oáze. K čemu tedy jméno? Říkej mi prostě Džin.“

Nuramon to nemohl pořád nějak pochopit. Před ním se vznášel opravdový džin! Už o nich slyšel; že prý už je dlouho nebylo nikde vidět a jen několik z nich se stále skrývá v pouštích Albenu. Někteří dokonce tvrdili, že žádní džinové nikdy neexistovali.

„Nuže, džine… Snad bys mi mohl pomoct.“

Duch se zatvářil vážně. „Konečně! Konečně někdo, kdo umí ocenit mou nekonečnou moudrost!“

Nuramon se neubránil úsměvu. „Ty jsi ale opravdu skromný.“

Džin se uklonil. „Jistě. Nikdy bych o sobě neříkal něco, co není pravda.“ Přiblížil se až k Nuramonovi a zašeptal: „Musíš vědět, že jsem kdysi…“ Rozhlédl se kolem sebe. „Kdysi jsem žil na jiném místě. Byla to oáza vědění ve všudypřítomné poušti nevědomosti.“

„Hm. A jaký druh vědění tam byl střežen?“

Džin nasadil nechápavý výraz. „Samozřejmě všechno vědění, co bylo, vědění, co je, a vědění, které bude.“

Tento vlídný přátelský duch ho měl asi za blázna. Dokonce i Emerelle dokázala budoucnost vidět jen nejasně. Ale přesto… Jestliže džin nebyl přeludem jeho přepjatých smyslů a jestliže v jeho slovech bylo aspoň zrnko pravdy, pak by mu při hledání Noroelle opravdu mohl podstatně pomoct. „Kde je to místo?“ zeptal se ducha.

„Musíš si ho představit jako obrovskou knihovnu. A ta vězí v ohnivém opálu maháradži z Berseniši.“

„Knihovna? A v jednom kameni?“

„Ovšem.“

„Tomu se dá těžko uvěřit.“

„Věřil bys spíš, kdybych ti řekl, že ohnivý opál je vlastně albská hvězda, která se pohybuje?“

Nuramon mlčel. Džin měl pravdu, albská hvězda, která by nebyla vázána na jedno místo, se mu zdála ještě nepravděpodobnější než kámen, v němž duchové shromáždili všechno vědění světa.

Džin mluvil dále. „Ohnivý opál byl náš dar maháradžovi Galsifovi. Byli jsme mu zavázáni velkým díkem. Tak jsme mu svěřili opál a stali se jeho rádci. A byli jsme opravdu dobří rádci.“ Zmizel a znovu se objevil nalevo od Nuramona. „Galsif byl chytrý muž a strážil naše vědění s velkou moudrostí. A v této moudrosti zamlčel svému synovi naši přítomnost. Protože to byl tyran a blázen a našeho vědění si nezasloužil. My duchové jsme chodili v opálu dovnitř a ven, aniž to někdo zpozoroval. Nějaké jiné místo, které by bylo bezpečnější než koruna mocného panovníka, nemůže snad existovat.“

Nuramon uvažoval. To vše znělo až příliš fantasticky. „Mohl bych v té knihovně najít, jak je možno cestovat tímto světem od ostrova k ostrovu?“

„To bys mohl, kdyby knihovna byla ještě zde. Ale už dávno zmizela. Mnoho generací po Galsifovi si maháradža Elebal podrobil sousední říše a pronikl daleko na východ. Naposledy bojoval v lesích Drusny a tam také i s vojskem zmizel. Bez něho se říše rozpadla a koruna, která se i s ním v Drusně ztratila, se dodnes nenašla. Dříve jsem mohl z opálu vystopovat každé místo v lidském světě a dostat se tam. Ale od té doby ho už nemohu používat, když putuji světem lidí. Snad jsou koruna i ohnivý opál zničeny. Snad jsou zahaleny nějakou magií a střeženy. Je možné, že se jednoho dne zase objeví, ale do té doby se budeš muset bez vědění knihovny obejít. Nicméně ti mohu na tvou otázku odpovědět, protože mé vědění je nesmírně obsáhlé. Ale odpověď se ti asi nebude líbit.“ Džin se vznesl k okraji oázy a z jednoho okamžiku na druhý se temnota znovu vrátila. „Ty jsi to před chvílí sám viděl. Jen se podívej! Kdo kromě Albů by mohl putovat po této šedé mlze? Bylo by osudné vyjít ven. Tam totiž nic nepatří k tomuto světu. Je to spíš pozadí Rozbitého světa, to, co zůstane, když nějaký svět zmizí. Jednotlivé ostrovy leží od sebe nepředstavitelně daleko. Přirozeně zde v oáze existují albské stezky a také albské hvězdy. Ale my můžeme používat jen jednu cestu, tu, která vede do lidského světa. Všechny ostatní vedou do temnoty a končí někde mezi ostrovy. Zvolíš-li si jednu z těchto stezek, jsi navždy ztracen. Pohybovat se mimo stezky není také řešení. Já mohu létat. Dokonce jsem tam venku i byl, ale brzy jsem se vrátil, než jsem ztratil světlo Valemasu z očí. I kdybys uměl létat, bez jídla a pití by ses daleko nedostal. Věř mi, Nuramone, dokonce i já bych tam venku zahynul. Protože každá bytost se musí něčím živit, ale tam není nic. Žádná cesta přes prázdnotu od ostrova k ostrovu neexistuje.“

Tím Nuramonův plán ztroskotal. Když ani duch nemohl v Rozbitém světě cestovat, nemohli královniny bariéry obejít. Musí se jí postavit v lidském světě.

„Vidím, že tě to trápí. Ale život je příliš dlouhý, než aby byl vyplněn jen smutkem. Podívej se na mě! Našel jsem nový domov zde a žiju spokojeně mezi elfy.“

„Promiň, džine. Ale pro mě to není řešení. Musím prolomit bariéru kolem albské hvězdy, abych se dostal na jedno místo v Rozbitém světě. A ani nevím, kde v Jiném světě tato albská hvězda leží.“

„Ale najdeš ji přece, ne?“

„Budu po ní po elfském způsobu pátrat a jednoho dne ji najdu. Ale co potom? Jak mám překonat magickou bariéru, která bude albskou hvězdu chránit?“

„Já vím, co tě trápí. Tu bariéru vytvořila královna Albenu.“

„Odkud to víš?“ zeptal se Nuramon užasle.

„Protože se její moci nelze rovnat. Proto se pro tebe a tvé druhy zdá všechno ztraceno.“ Džin se vznášel kolem Nuramona. „Zatraceně! Elf, který chce zlomit kouzlo své královny. Něco takového jsem ještě neslyšel. Prý jste všichni v Albenu tak hodní a poslušní!“

„Snažně tě prosím, abys o mých plánech nikomu neříkal.“

„Uchovám je tak skryté jako své jméno. A protože obdivuji děti Albů, které mají takovou odvahu, pomůžu ti. Měl bys vědět, že se už několikrát podařilo bariéru kolem albské hvězdy prolomit. I když je ohnivý opál ztracen a mé vědomosti týkající se ochranné magie jsou omezené, mohu tě odkázat na jedno místo, kde je shromážděno vědění světů za celá tisíciletí. Brána, která tam vede, leží v Iskendrii. Přirozeně se tato knihovna nedá s onou knihovnou džinů srovnat, ale proč hledat celé vědění světa, když z toho potřebuješ jen malý cípek?“

Iskendrie! To jméno mělo zvuk, který se Nuramonovi líbil. „Kde leží ta Iskendrie?“ zeptal se ducha.

„Sleduj albskou stezku, která vede od kamenného kruhu k severu. Jdi až k moři.“ Džin zavířil kolem vlastní osy a ukázal pak jedním směrem. „Pak se obrať k západu a jdi podél pobřeží. Nemůžeš Iskendrii minout.“ Zkřížil paže na hrudi.

„Děkuji ti, džine.“

„Ach, dík pro nás znamená velmi mnoho. Strávil jsem mnoho let v říši lidí. Jak mnoho přání jsem jim tam splnil, a jak zřídka mi někdo poděkoval!“

„Mohu něco udělat, co by ti způsobilo radost?“

„Mohl by sis se mnou sednout na tento kámen a vyprávět mi, co se ti stalo. Věř mi, v této oáze jsou tvá tajemství v naprostém bezpečí. Nikdo odtud nepoběží do Albenu a nepodá o tobě zprávu královně.“

Nuramon kývl a sedl si na kámen k džinovi. Pak začal mluvit. Příběh byl s každým opakováním delší, protože si potřeboval nějak vylít srdce.

Džin trpělivě poslouchal a tvářil se při tom tak, že se to k jeho obvyklému optimistickému způsobu nijak nehodilo. Když Nuramon skončil, džin náhle začal plakat. „To byl ten nejsmutnější příběh, jaký jsem kdy slyšel, elfe.“ Vyskočil, přejel si rukou přes obličej a náhle se široce zašklebil, až se zablýskly jeho zuby. „Ale ještě není u konce. Můžeš plakat, nebo se spíš smát.“ Džinův obličej se změnil, jedna jeho polovina se tvářila radostně, druhá smutně. A vypadalo to, že obě spolu bojují. „Musíš se rozhodnout. Musíš se zeptat sám sebe, zda je naděje, nebo ne.“ Udeřil se plochou dlaní do radostné poloviny obličeje a úsměv a radostné vrásky se přelily i do druhé půlky. „Měl bys být optimistický, elfe! Jdi do Iskendrie! Určitě najdeš způsob. I když už není téměř žádná naděje, máš pořád na zoufalství dost času.“

Nuramon kývl. Džin měl samozřejmě pravdu, i když jeho optimismus nemohl sdílet. Nevěděl, zda se má na džina zlobit, že truchlivý obličej tak lehce odsunul stranou. Ale úsměv na tváři této podivné bytosti byl nakažlivý a on nemohl než se také usmát.

Když se Nuramon zvedl, vznášel se duch znovu vedle sochy. „Jen jdi s důvěrou do Iskendrie… Julivee tam pobývala často. A byla velmi moudrá. Vytvořila bránu, kterou elfové ze starého Valdemasu opustili Alben. Vytvořila i kamenný kruh tam venku a jí také děkují elfové za kouzlo světla, bariéru u oázy a za odraz pouště, která leží vzadu. Julivee stále říkala, že cestování je nejlepší učitel. A ona byla vskutku dobrá žačka. To, co se tam venku ve světě lidí a v Rozbitém světě naučila, to se jednou otevře i tobě.“ S těmi slovy se džin vznesl vzhůru. Z větru se ještě ozvala slova: „Žij blaze, Nuramone!“

Nuramon přistoupil před sochu Julivee a pohlédl jí do třpytících se očí. Nevěděl sice, zda má džina brát vážně a zda tam ve světě lidí skutečně existuje město jménem Iskendrie. Ale pohled do obličeje Juliveeiny sochy stačil, aby věděl, že přátelům o tomto městě určitě poví a že je přemluví, aby tam šli.

Vyprávění Tearagiů

Druhové Valeschara

Velkého pouštního cestovatele, Valeschara, znali už naši předkové. Setkali jsme se s ním jen několikrát a nevíme, jak dokáže v hlubinách pouště přežít. Ale traduje se, že on a poušť jedno jsou. Jednoho dne jsme poznali i Valescharovy druhy. V noci před tím jsme slyšeli v dunách výt ghúly, a tak jsme se obávali dne. Když jsme k polednímu přešli nemilosrdnou pláň Felech, tu jsme v dálce zahlédli jezdce. Mysleli jsme, že to ghúlové vyslali démona, aby si nás vzal. Ale pak jsme uviděli Valescharův ohnivě rudý plášť.

Zřídili jsme na místě, kde jsme mohli důstojně přijmout velké pány pouště, tábor. A nastojte! Z Valescharova stínu se oddělily tři postavy s koňmi. Byli to dva bledí Girati, ozbrojení jako válečníci. Třetí byl ale Girat ohně. Jeho dlouhé, plamenně rudé vlasy mu vlály ve větru a jeho tvář byla rudá jako žhavý popel. Jeho zbraní byla velká sekera, jejíž ostří žhnulo ve slunci. Všichni tři Girati jeli na ušlechtilých, neúnavných ořích.

Přijali jsme Valeschara podle našich zvyků. A jako vždy byl dobrým hostem. Pil a jedl s námi v míru a těšil se z našich darů. Valeschar nám pak představil své druhy. Ti dva bledí Girati se jmenovali Farašid a Neremiš, Girat ohně měl jméno Mendere.

Farašid měl vlasy jasné jako slunce a oči jako z jantaru. Neremišovy vlasy měly barvu větrem navršených kopečků a oči měl tak hnědé, jako je poušť na jihu. Mendere byl obr s divokým plamenným vousem. Jeho modré oči vypadaly jako dvě oázy v poušti. Girat ohně neměl dobré způsoby svého pána. Nenasytně se cpal a k našemu velkému údivu pil pořád vodu. Neremiš nám vysvětlil, že Mendere musí uhasit plameny, které zuří v jeho žaludku. Tu nám bylo jasné, že Mendere se tak chová jen pro naše dobro. Protože nechtěl, aby naše stany zachvátily plameny.

Po jídle nás Valeschar požádal, abychom zavedli jeho druhy k moři. Měli jsme sice strach z Girata ohně, ale z uctivé bázně vůči Valescharovi jsme všechny tři přijali. Girati nemluvili naší řečí a my jsme neznali žádnou, které by oni rozuměli. Tak jsme si vyměnili jen několik slov.

Divili jsme se, s jakou obětavostí vůči nám Mendere pil vodu. Dopřál si i nějaké víno, aby zadržel plameny v sobě, aby nás nezahubily. Když poté požádal o raki, tu jsme se báli, že plameny tím ještě více rozdmýchá. Ale kdo by se mohl protivit žádosti Valescharova přítele? Tak Girat pil raki. Nejdřív se nestalo nic. Ale v noci jsme slyšeli tak strašlivé sténání a bědování, že jsme nejdřív z tábora utekli, protože jsme si mysleli, že si pro nás přišli ghúlové. Ale když jsme se odvážili vrátit, uviděli jsme Mendera, který se válel po zemi a zřejmě bojoval s plameny, jež v něm vznítila raki.

Čím blíže jsme byli u moře, tím byla Menderova kůže ohnivější. Jen Neremišovy ruce dokázaly oheň z Menderova obličeje a paží vyhnat. Od těch dob se u nás říká: Nikdy nedávej Giratovi ohně pít raki!

Konečně jsme dorazili k moři a tu se s námi ti tři Girati rozloučili několika málo slovy, která se z naší řeči naučili. Šli k Iskendrii a nás, plné zvědavosti, opustili. Co asi mohli v Iskendrii chtít? Určitě tam šli z příkazu svého pána. Protože obyvatelé pouště už dávno věděli, že Iskendrijští jsou tak šílení, že Valescharovi odpírají jeho tribut. Nyní k nim ale jeho druhové přinášeli zkázu.

Z Pověstí pouštních národů; sestavil Golish Reesa

svazek 3, Tearagiové, str. 143

V Iskendrii

Cesta pouští byla pro Farodina muka. Několikrát se mu dokonce zdálo, jako by se mu duny chtěly posmívat. Písková zrna byla nespočetná a na každém kroku mu předváděla, jak neřešitelný je jeho úkol. Mohl doufat jedině v to, že jeho kouzlo bude časem silnější. Farodin chtěl zůstat věrný započatému způsobu pátrání. Jeho neústupnost a vytrvalost ho přece po téměř sedmi stech letech dovedla k Noroelle a on se k ní jistě dostane i tentokrát. Byl pevně odhodlán najít tolik pískových zrn z rozbitých přesýpacích hodin, aby mohl Emerellino kouzlo obrátit zpět, i kdyby to mělo trvat staletí.

Pohlédl k vysokým městským zdem, rýsujícím se na horizontu. Iskendrie! Bylo to moudré přijít sem? Budou muset znovu projít albskou hvězdou. Uvést v činnost kouzlo bylo nebezpečné. Co když udělají skok v čase? Patrně by to ani nezpozorovali. Ale pro Noroelle by to znamenalo mnoho dalších let osamění. Kdyby v knihovně, o níž jim řekl duch, skutečně objevili možnost, jak zlomit Emerellino kouzlo a najít albskou hvězdu, kterou Noroelle vkročila do Rozbitého světa, pak by jejich hledání mělo rychlý konec. Ale Farodin byl skeptický.

Bylo by možné, že by Emerelle o této knihovně nevěděla? Sotva. Musela se tedy zřejmě z nějakého důvodu domnívat, že jim veškeré vědění tam nashromážděné nebude k ničemu. Nebo se mýlila? Celou cestu o tom uvažoval. Bylo však zbytečné zabývat se těmito předpoklady už dopředu. Odpověď mohli nalézt jen v knihovně.

Ve vzduchu visel slabý zápach hniloby a rozkladu. Farodin vzhlédl. Dorazili téměř k městu.

Poslední míli před Iskendrií byla silnice lemovaná hroby. Nechutnost, jakou si dokážou vymyslet jen lidé, pomyslel si elf. Kdo by také stál o to být pozdraven památníky mrtvých, ještě než vstoupil do města! Těsně u silnice stály hrobky a procovská mauzolea. Směrem do pouště byly hroby čím dál tím prostší, až už to byl jen kámen, označující místo, kde byl mrtvý zahrabán do písku.

V nádherných hrobových domech z mramoru a alabastru se však očividně nestálo o to předat mrtvé zemi. Farodin si přál, aby stejná námaha a péče, jaká byla věnována vyzdobení hrobek sochami a jinými náležitostmi, byla vynaložena na zhotovení těsně uzavřených sarkofágů. Sochy zobrazovaly většinou mladistvě vypadající muže a ženy. Žádný div, že ve městě, které hned zpočátku vítalo příchozího mrtvolným zápachem, nebyli staří! Mělo-li se věřit sochám, pak mezi bohatými v Iskendrii existovaly jen dvě sorty: jedni, kteří se stále tvářili ustaraně a zřejmě brali vše v životě nesmírně vážně, a druzí, kteří očividně dělali ze života slavnost. Jejich kamenné podoby spočívaly obvykle ležérně rozložené na sarkofázích, z nichž kolemjdoucím jakoby zvednutými poháry připíjeli.

Novější hroby a sochy byly pomalovány křiklavými barvami. Farodin měl co dělat, aby pochopil, jak lidé mohou věřit bludu, že vypadají dobře s černě orámovanýma očima a oblečeni do oranžových šatů a purpurových plášťů. U starších soch a hrobek pouštní písek barvy dávno obrousil, takže pohled na ně pozorovatele přece jen méně urážel.

Morbidní dojem, kterým Iskendrie na poutníka působila, byl o něco málo zmírněn ženami, postávajícími porůznu podél silnice. Vítaly hosty vyzývavým úsměvem a přátelskými gesty. Na rozdíl od obyvatel pouště se nechránily před sluncem rouchy a závoji, nýbrž ukazovaly co nejvíc nahé kůže, naproti tomu jejich obličeje byly pokryty tlustou vrstvou pudru a šminek. Některé se dokonce zcela zřekly oblečení a jejich těla byla pomalována spletenými vzory ze spirál a hadích těl.

Mandred, který byl zřejmě s tímto způsobem přivítání důvěrně obeznámen, na ženy zamával. Byl v nejlepší náladě. Se širokým úsměvem otáčel hlavou na všechny strany, aby mu žádný pohled neušel.

Rovně jako šíp vedla velkými kamennými deskami vydlážděná ulice přímo k hradbám Iskendrie. Kousek před nimi jela k městu i karavana. Sestávala z ošklivých zvířat, kterým lidé říkali velbloudi, a z malé skupiny kupců, kteří spolu vzrušeně brebentili. Náhle jeden z nich vyjel z hloučku ven a oslovil ženu s nepřirozeně rudými vlasy. Seděla se široce roztaženýma nohama na soklu hrobu jednoho mramorového pijáka. Po krátkém smlouvání jí něco vtiskl do ruky a oba pak zmizeli za jedním rozvaleným mauzoleem.

„Rád bych věděl, kolik asi stojí jedna jízda?“ zamumlal Mandred, sleduje je pohledem.

„Ty chceš jet? Naposled jsi…“ Nuramon se zajíkl. „Přece nemyslíš… Jsou to snad… Jak jim říkáš? Děvky? Myslel jsem, že jsou jen ve velkých domech ve městech jako v Aniscansu!“

Mandred se srdečně zasmál. „Ne, i v Aniscansu se mnoho děvek potlouká po ulicích. Tobě zkrátka chybí správný pohled. Nebo je to láskou. Noroelle je něco úplně jiného než tyhle děvky.“ Zašklebil se. „I když některé z nich jsou opravdu krásné. Ale když člověka hřeje láska, pak nehledá nic v pouhém potěšení smyslů.“

Farodina rozzlobilo, že jejich lidský druh jmenoval jedním dechem Noroelle s těmito pomalovanými larvičkami. To bylo… Ne, nenacházel vhodná slova, kterými by vyjádřil, jak absurdní je srovnávat Noroelle a tyto ženy. Napadaly ho tucty metafor na Noroellinu krásu; sloky písně, kterou jí kdysi zpíval… Žádný z těchto obrazů by se nedal s lidskými ženami srovnat. Ale teď to dělal! Myslel na milovanou, a při tom zároveň na tyto ženy! Vrhl na Mandreda znechucený pohled. Zdálo se, že dlouhé soužití s barbarem na něm zanechalo stopy.

Mandred jeho pohledu očividně neporozuměl. Přejel dlaní přes váček s penězi, visící na jeho opasku. „Tihle poháněči velbloudů by také mohli být trochu velkorysejší. Dvacet stříbrných mincí! Co to je? Když pomyslím na to, co všechno nastrkali Valiskarovi… Ti se tedy vyznají, ti vaši bratři v oáze!“

„To nejsou žádní bratři,“ namítl Nuramon. „Jsou to…“

Mandred další řeči energicky odmávl. „Ano, já vím. Udělali na mě opravdu dojem. Jsou to takoví sinsibilní duchové!“

„Snad myslíš sensibilní?“ zeptal se Farodin.

„Elfí žvásty! Ty dobře víš, co myslím. To je přece… Těmhle zakukleným hlavám s velbloudy je stačí jen vidět a už jsou posedlí dávat jim dary. Prostě úplně… sinsibilní! Žádné rozbité hlavy, žádné hrozby, ani jediné zlé slovo! Jen přijdou a nechají se obdarovat. A ti velbloudáři jsou při tom ještě šťastní. Musejí to být pěkně tvrdí chlapi, tihle elfové z Valemasu!“

Farodin pomyslel na Gilliath. Rád by si s ní ještě jednou promluvil, aby se dověděl, zda by ho skutečně zabila. Neměla k tomu daleko. Po zápase se stáhla. Ačkoliv zůstali v oáze dalších pět dní, už ji neviděl.

„Hej, holka!“ Mandred poklepal jedné ženě s tmavou pletí na stehno. „Ty mi rozumíš, i když mou řeč neznáš.“

Odpověděla mu vyzývavým úsměvem.

„Vyhledám si tě, jakmile najdeme ve městě ubytování.“

Ukázala na měšec u jeho opasku a pak směrem k jedné vylomené hrobce.

„Ona mě chce!“ prohlásil Mandred hrdě.

„Přinejmenším aspoň to, co visí na tvém opasku.“

Mandred se usmál. „Ne, určitě bude chtít i to, co je pod ním. U bohů! Jak mi to jen chybělo mít v náručí takovou přítulnou kočičku!“

Mandredova slova Farodina zabolela. Ten člověk byl až svěže prostý! Snad to bylo dáno jeho krátkým životním rozpětím.

Na konci ulice se tyčila velká dvojitá vrata. Po jejich bocích stály dvě mohutné, kulaté věže. Samotné zdi musely být více než patnáct kroků vysoké, věže měly téměř dvojnásobnou výšku. Farodin ještě nikdy předtím neviděl žádné lidské město s tak silným opevněním. Znamenalo to, že Iskendrie pamatuje několik staletí. V přístavu se setkávaly dvě velké ulice plné obchodů a mohutná řeka.

U vrat stáli strážní s hrudními pancíři z vyztuženého plátna. Na hlavách měli bronzové helmy, zdobené chocholy z černých koňských žíní. Cestující, kteří opouštěli město, vycházeli ven levou branou. Sotvakdo je obtěžoval. Kdo chtěl ale vstoupit do města, musel strážným zaplatit cestovní clo.

„Viděli jste to?“ rozčilil se Mandred. „Tihle hrdlořezi si vezmou jeden stříbrňák za to, že se jejich městu prokazuje čest návštěvy!“

„Zaplatím i za tebe,“ řekl Farodin tiše. „Ale chovej se klidně! Nechci žádný spor!“ Nedůvěřivě Mandreda sledoval.

Když k nim přistoupil strážný, vtiskl mu Farodin do dlaně dva stříbrňáky. Strážný byl neupravený chlapík poďobaný od neštovic a páchlo mu z úst. Zeptal se na cosi, čemu Farodin neporozuměl. Bezradně pokrčil rameny.

Strážný vypadal neklidně. Ukázal na Mandreda a opakoval otázku. Farodin podal vojákovi další stříbrňák. Voják se usmál a pokynul jim dovnitř.

„Hrdlořez!“ zasyčel Mandred ještě jednou.

Na druhé straně brány je očekávala rušná ulice. Rovně jako šňůra vedla dále dovnitř do města. Karavana, kterou na pobřežní silnici následovali, zmizela právě v jedné obloukové bráně, která vedla na neoplocený dvůr. Farodin tam viděl stát aspoň stovku velbloudů. Dvůr zřejmě sloužil jako středisko pro cestující kupce a karavany. Tam jít nemohli. Mezi kupci by byli jen nápadní a tomu se museli za každou cenu vyhnout. Pokračovali tedy ulicí dál.

Většina domů zde byla z hnědých jílových cihel. Zřídka měly více než dvě poschodí. Do ulice byly otevřené a poskytovaly v přízemí přístřeší krámkům řemeslníků nebo jídelnám a nálevnám.

Před jednou takovou nálevnou seděly na ulici děti a oškubávaly červenky; ptáci byli ještě živí! Bez vykuchání byli pak vhozeni na pánve do vřícího tuku. Farodinovi se téměř obrátil žaludek, když to viděl… Nezáleželo na tom, jak velká byla města, která stavěli lidé, stále zůstávali barbary!

Trojice přátel byla na široké hlavní ulici nejpomalejší; každý zde věděl, kam a proč chce jít, a každý měl naspěch. Dělníci, kteří upocení strkali před sebou káry plné cihel, prodavači vody, nesoucí na zádech přivázané velké džbány, poslíčci s těžkými taškami, ženy, vezoucí plné vozíky zeleniny na trh, ti všichni spěchali, strkali se, vykřikovali. Farodin se mezi všemi těmi lidmi necítil dobře. Jeho uši byly skryty pod kápí, takže nebyl nápadný, ale tím se pro něj nic neměnilo. Zřídkakdy se cítil ve světě lidí tak cizí.

Pozoroval starou ženu, zahalenou v šatech barvy mořské zeleně, kterou následovali dva sluhové s vozíkem plným zboží. Stařena vehementně smlouvala a handrkovala se s chlapcem, který na dlouhé tyči nesl více než dvacet ptačích klecí. Nakonec mu jeden ze sluhů vtiskl do dlaně pár měďáků. Nato hoch otevřel klec a vytáhl odtud bílého holuba. Opatrně ho předal stařeně. Ta s úsměvem vyhodila ptáka do vzduchu. Holub opsal ve vzduchu kruh, očividně zmaten nově získanou svobodou, a pak odlétl na východ k moři.

V prvním okamžiku byl Farodin tímto ušlechtilým gestem dojat. Ale pak si v duchu řekl, zda chlapec nenalovil ptáky jen proto, aby je ta očividně bohatá stará dáma mohla ke svému potěšení pustit.

Čím dále pokračovali v chůzi ulicí, tím vyšší byly domy, které je lemovaly. Většina z nich byly mohutné budovy z bíle natřených cihel. Mnoho domovních zdí bylo pomalováno obrázky, na nichž bylo vidět lodě nebo čápy, brodící se v rákosí.

Farodinovi se točila hlava ze všeho toho zmatku, ze vší změti pachů a vůní, které naň dorážely. Vůně bylin a koření se mísily se zápachem města. Všude to bylo cítit po nemytých lidech, po oslech a velbloudech a jejich exkrementech. Také hluk byl přímo nepopsatelný. V pouličních krámcích zplna hrdla vychvalovali své zboží kupci; prodavači vody a mladé dívky, které nabízely v koších libě vonící chlebové placky a zlatohnědé preclíky, drmolily nabídky stále dokola jako nějakou nekonečnou píseň.

Brzy si Farodin nepřál nic jiného než vrátit se do osamělosti pouště. Začala ho bodavě bolet hlava. Horko, hluk a zápach byly víc, než dokázal snést. A jako by toho všeho nebylo dost, cítil, jak moc albské stezky, která vedla rovnoběžně s pobřežní silnicí sem do města, je čím dál slabší. Byl si jist, že se nachází stále na ní a že se z ní nikde neodchýlil, ale nyní mu připadalo, jako by stezka každým krokem klesala hlouběji pod dlažbu ulice.

I Nuramon vypadal zneklidněně. Oba si vyměnili krátký pohled. „Minuli jsme už dvě menší albské hvězdy,“ zašeptal Nuramon rozčileně. „To město mi připadá téměř jako pavoučí hnízdo, tolik stezek se tu spojuje. Ale všechny leží pod zemí. To je nezvyklé. Nevím, zda mohu sáhnout po jejich síle, abych otevřel nějakou bránu.“

„Snad je tu nějaký tunel,“ povzbuzoval ho Farodin. „Nějak se přece musí dostat k albským hvězdám. Každá velká hvězda je chráněna kouzlem, takže nemůže klesnout pod písek nebo pod sníh.“

„A co když se tady to kouzlo neprovedlo?“ namítl Nuramon. „Třeba proto, aby byla brána lépe ukryta před lidmi? Podívej se jen na tu tlačenici! Jaká jiná možnost by tu byla než ukrýt bránu někam hluboko pod zem?“

„Řekl ti ten tvůj džin, kdy vlastně objevil knihovnu?“

„Ne.“

„Snad je to už pár staletí. Možná že tu už ani neexistuje brána, která by odtud vedla do knihovny.“

Nuramon neodpověděl. Co také mohl říct? Všechny naděje, které mu zbývaly, vsadil na knihovnu. Nyní, když tu už byli, jim nezbývá nic jiného než hledat tak dlouho, až bránu objeví.

Mandred se nezdál sdílet stísněnou náladu obou elfů. Vypadal docela upoután všemi novými dojmy a na každou jen trochu pohlednou ženu vrhal žádostivé pohledy. Chvílemi Farodin lidskému druhovi záviděl. Jeho život byl krátký, a on to přesto bral až překvapivě lehce. Nic mu nemohlo pokazit dobrou náladu. Vždy našel něco, čím se mohl nadchnout, ať to byly třeba jen pomíjivé požitky v podobě pitky či milostné noci. Žil snad lépe a intenzivněji než elf?

Ušli asi míli, když ulice, kterou až dosud sledovali, vyústila do nádherného sloupořadí. Nerozhodní, kam jít, zahnuli na nádhernou kolonádu. Zde byla tlačenice a hemžení lidí ještě hustší. Vpravo a vlevo od sloupů se nacházely řady obchodů. I ony se otevíraly širokými dveřmi do ulice a honosily se drahým zbožím. Byly tu vystaveny látky ze všech lidských zemí, pomalované vázy a ozdobné dózy. Zlatníci zhotovovali před pohledy zvědavých chodců jemné, jakoby nadýchané šperky z tenkých zlatých drátků.

Každý třetí sloup ve sloupořadí nesl asi tak v pěti krocích výšky římsu, na níž stála socha v životní velikosti. Oblečeny v jásavě pestrých rouchách důstojně shlížely dolů na chodce hemžící se u jejich nohou. Některé z nich byly ověšeny zlatými šperky. Farodin by rád věděl, zda představují bohy, nebo snad spíše nějaké zvlášť úspěšné kupce.

O kousek dál vpředu bylo slyšet srdcervoucí kvílení. Brzy dorazili na místo, kde stály pestrobarevné stánky. Každý z nich byl plný amfor a džbánů.

„Vinný trh!“ zajásal Mandred. „To všechno jsou amfory s vínem!“

Hubený kupec s červeným nosem jim přátelsky pokynul, aby přistoupili blíž, a zvedl k nim hliněný pohár.

„Zve mě k ochutnání!“

Nuramon ukázal na kůl, který vyčníval vysoko nad stánky. Byla na něm naražena mladá žena. Z těla měla strženy šaty a celý její trup pokrývaly krvavé stružky. Tiše sténala. Ještě když se Farodin na ni díval, otřásla se a on viděl, jak jí váha jejího vlastního těla vehnala hrot kůlu o něco hlouběji.

„Ty tady chceš opravdu pít?“ zeptal se Nuramon.

Mandred se s odporem odvrátil. „Proč to dělají? Co jen mohla ta žena spáchat? Takové hezké město… a pak tohle. Je to snad vražedkyně dětí?“

„Oh! To by přirozeně ospravedlňovalo tak bestiálním způsobem ji umučit k smrti! Jak jsem to jen mohl přehlédnout!“ odpověděl Farodin ostřeji, než bylo přiměřené. Copak mohl Mandred za krutost vládců Iskendrie?

Mlčky se protlačili davem dál ke kolonádě, ale davu kolem nich se náhle zmocnil neklid. Docela blízko se ozvalo bubnování a jasný zvuk zvonků. Lidé se stáhli k sloupořadí. Křik kupců a hovor chodců umlkly. Ulice byla náhle prázdná a stáli tu jen oni tři.

„Hej, seveřane!“ Z davu vystoupil podsaditý blonďatý muž. „Kliď se pryč z cesty!“ Mluvil fargonštinou. „Přichází dnešní královna!“

Z jedné široké boční ulice zahnul na kolonádu průvod. Vyběhly z něj mladé dívky v zářivě bílých šatech a začaly na dlažbu rozhazovat růžové lístky.

Tři přátelé si pospíšili, aby zmizeli z ulice. Blonďatý muž se jim protlačil po bok. Jeho obličej pokrývalo strniště, nad nímž zářily nebesky modré oči. „Vy jste cizinci, že ano? Sázím se, že jste přišli do města teprve dnes. Potřebujete průvodce. Aspoň na první dny, než se tu rozkoukáte a seznámíte se se zákony Iskendrie.“

Panny s květinami následoval oddíl vojáků v bronzových hrudních pancířích a helmách s černými péřovými chocholy. Měli velké kulaté štíty, na nichž byl namalován výhružně se tvářící obličej vousatého muže. Kopí drželi zvláštním způsobem s hroty mířícími k dlažbě. Černé pláště se širokou lemovkou zdobenou zlatými výšivkami jim splývaly z ramenou. Nikdy předtím neviděl Farodin ve světě lidí tak velkolepě vystrojené válečníky. Tiše a slavnostně kráčeli přes rozházené růžové lístky.

„Strážci Chrámu,“ vysvětlil samozvaný průvodce. „Na pohled krásní, ale jinak krutí a zlí. Raději se s nimi nedávejte do sporu. Kdo se s Chrámem pustí do hádky, ten pak velmi snadno skončí na koňském trhu.“

„Co je na koňském trhu?“ zeptal se Mandred.

„Zavřou tě do železné klece, vytáhnou nahoru na stožár a nechají tě umřít žízní. A tos měl ještě štěstí. Jestliže jsi urazil Balbara, boha města, tak ti rozdrtí paže a nohy železnými tyčemi a dají tě na řetěz u Kacířského kamene na tržišti. Tam zůstaneš ležet, až se ti rány zanítí a ty zaživa shniješ. A v noci přijdou toulaví psi, aby se z tebe nažrali.“

Farodin se zhnuseně odvrátil, zatímco Mandred zvědavě poslouchal cizincovo vyprávění. Další skupina, která je míjela, sestávala z mužů tmavé pleti oděných v rudých suknicích, kteří nesli kolem boků opásané velké bubny. Vybubnovávali pomalý pochodový rytmus a určovali tempo, jímž se průvod pohyboval.

Následovala obrovská otevřená nosítka, která neslo přinejmenším čtyřicet otroků. Majestátně se pohybovala ulicí. Na nich byl umístěn velký zlatý trůn, po jehož stranách stáli dva kněží s vyholenými lebkami. Na trůnu dřepělo schoulené mladé děvče. Její obličej byl pomalován světlou šminkou. Nezúčastněně shlíželo dolů na kupící se dav.

„Není hezká?“ zeptal se blonďák s cynickým podtónem v hlase. „Za hodinu už bude stát proti Balbarovi.“ Snížil hlas až k šepotu. „Dali té malé víno a opium. Právě tolik, aby během průvodu neusnula a byla při smyslech, až stane před Balbarem. Měli byste to vidět, pak budete Iskendrii lépe rozumět.“

Za nosítky šla skupina žen zahalených v černých pláštích. Všechny měly masky, které zobrazovaly ohavné grimasy. Obličeje, strnulé v křiku, bolesti a hrůze.

„Ona opravdu předstoupí před boha a je možno to vidět?“ zeptal se Mandred zvědavě.

„Na to můžeš vsadit zadek, seveřane. Ostatně, já se jmenuju Zimon z Malveny. Nechci se vnucovat, ale věřte mi, dobře uděláte, když si vezmete průvodce.“

Nuramon mu vtiskl do ruky stříbrňák. „Pověz nám o tomto městě všechno, co musíme vědět.“

Průvod zatím přešel. V davu se zvedlo všeobecné mumlání. „Pojďme na náměstí Nebeského domu.“ Zimon je vedl na ulici a oni následovali průvod.

„Co vás přivádí do Iskendrie, vážení pánové? Hledáte někoho, kdo by potřeboval službu vašich mečů? U karavanserájí je snadné najít žoldnéřské verbíře. Rád vás tam zavedu.“

„Ne,“ odvětil Mandred vyhýbavě. „Chceme ke knihovně.“

Farodin sebou v duchu škubl. V okamžicích jako tento by dokázal Mandreda zabít. Co je tomu podivnému chlapovi po tom, co zde hledají?

„Knihovna?“ Zimon si Mandreda užasle změřil. „Ty mě tedy překvapuješ, seveřane. Leží hned u přístavu. Říká se, že je tam shromážděna moudrost celého světa. Je více než tři sta let stará a je v ní k dispozici přes tisíc svitků. Neexistuje prý žádná otázka, na niž by se tam nenašla odpověď.“

Farodin a Nuramon si vyměnili výmluvný pohled. Lidská knihovna, v níž se najde odpověď na všechny otázky! To bylo tak pravděpodobné jako kůň, který snáší vejce. A přece bylo pozoruhodné, že něco takového existuje právě v Iskendrii. Byla snad knihovna vzdáleným zrcadlem toho, co se skrývalo na druhé straně albské hvězdy, v Rozbitém světě?

Dorazili na rozsáhlé prostranství, v jehož středu stála více než deset kroků vysoká socha. Znázorňovala muže s dlouhým, hranatě přistřiženým plnovousem, sedícího na trůně. Paže sochy byly zvláštním způsobem ohnuty a v podivném úhlu položeny na jeho klíně. Dlaně byly otevřené, jako by očekával, že do nich budou pokládány dary. A skutečně, nahoru k dlaním vedla široká dřevěná rampa. Ústa sochy byla široce otevřená, jako by chtěla křičet. Z nich vystupoval světlý kouř.

Za sochou boha se tyčil chrám, jehož nebetyčné sloupy byly pomalovány purpurovou barvou a korunovány zlatem potaženými hlavicemi. Na štítě chrámu byl v jasných, křiklavých barvách namalován reliéf. Bylo na něm vidět Balbara brodícího se mořem. Jeho obrovské pěsti drtily galéry.

Na schodišti před chrámem se shromáždil sbor kněží. Zpívali slavnostní píseň s pochmurným nápěvem. I když z ní Farodin nerozuměl ani slovo, přejelo mu po zádech mrazení.

Nosítka byla postavena k nohám sochy. Bubeníci zrychlili tempo.

Všude kolem na prostranství stály tisíce lidí, přizvukujících k monotónnímu zpěvu kněží. Farodin koutkem oka viděl, že Nuramon zbledl. I Mandred ztichl a veškerá veselost z jeho obličeje zmizela.

Oba holohlaví kněží, kteří stáli u nosítek, vyvedli dívku po dřevěné rampě nahoru. Vypadala a pohybovala se jako náměsíčná.

Ve třech přistoupili ke dřevěným dlaním sochy boha. Kněží přinutili dívku pokleknout. Pak jí kolem ramen ovinuli řetězy, které zahákli do železných kroužků, upevněných na dlaních sochy. Květinový věnec, který zdobil její vlasy, spadl dolů. Dívka dřepěla naprosto duchem nepřítomná, pohroužená v omámení a němé odevzdanosti. Jedna kněžka s dlouhými rozpuštěnými vlasy přinesla zlatou konvici. Jejím obsahem potřela dívčino čelo. Zbytek pak vylila na její šaty.

Když společně s oběma kněžími odstoupila od božských dlaní nazpět na rampu, zrychlilo se bubnování ještě jednou. Až bolestně pronikavě se rozezněly zvonky. Monotónní zpěv kněží byl hlasitější.

Náhle sebou paže sochy škubly nahoru. Zástup ztichl. Obě dlaně vystřelily před široce otevřená ústa, v nichž děvče zmizelo. Okamžitě zmlkl zpěv i bubnování. Bylo slyšet jen přidušený výkřik. Pak paže znovu klesly. Pevně držena těžkými řetězy dřepěla dívka na otevřených dlaních božstva. Její vlasy i roucho hořely jasným plamenem. Křičíc, zmítala se v poutech.

Mandred se široce vyvalenýma očima zíral na hořící děvče, zatímco Nuramon se odvrátil a chystal se místo opustit. Ale jejich samozvaný průvodce se mu postavil do cesty. „Nedělej to,“ zasykl.

Mezitím už několik přítomných hněvivě pohlédlo jejich směrem.

„Jestli odejdeš, urazíš Balbara. Přece jsem vám vyprávěl, co kněží dělají s kacíři. Dívej se k zemi, když ten pohled nemůžeš snést, ale neodcházej! Modli se k Tjuredovi, Arkassovi, nebo na koho věříš, ale zůstaň!“

Výkřiky dívky postupně utichaly. Nakonec se umírající sesunula dopředu. Kněží opět zanotovali pochmurný chorál. Dav lidí se začal pomalu rozcházet.

Farodinovi se udělalo zle. Co to jen bylo za boha, který byl uctíván tak nepopsatelnou krutostí?

„Teď můžeme jít,“ řekl Zimon uklidňujícím tónem. „Nikdo se slavnosti obětování nemusí účastnit. Je docela dobře možné se tomuto barbarství vyhnout. Žiju zde už dva roky a stále ještě této dvojí tváři Iskendrie nerozumím. Je to město umění a kultury. Já jsem sochař. Nikde jinde nedokážou mou práci tak ocenit jako zde. Bohatí jsou posedlí tím, nechat si zhotovit portrét nebo sochu. Jsou tu nádherné slavnosti. V knihovně disputují učenci celého světa o filozofických otázkách. Ale tady na náměstí shoří každý den jedno dítě. Člověk prostě nemůže uvěřit, že jsou to titíž lidé.“

„Každý den?“ zeptal se Mandred nevěřícně. „Proč to dělají? To je přece…“ Bezmocně zvedl ruce. „To je…“

„Před sedmdesáti lety bylo město obleženo králem Dandalem z Aegilských ostrovů. Jeho flotila přivezla k bránám města obrovské vojsko. Postavili katapulty a pojízdné obléhací věže. Dokonce přivezli i horníky, kteří měli vyhloubit pod hradbami chodbu vedoucí dovnitř do města. Obléhání trvalo dva měsíce; a tu Potheinos, král města, poznal, že Iskendrie je zasvěcená zkáze… Slíbil Balbarovi, že mu jako oběť přinese vlastního syna, jestliže obléhání nějak skončí.

Nato mezi Dandalovými vojáky vypukla epidemie. Král musel zanechat obléhání a stáhnout se nazpět k táboru. Potheinos obětoval syna. A dále Balbarovi slíbil, že mu každý den věnuje jedno dítě jako dar, když zničí nepřítele. O dva dny později potopila aegilskou flotilu strašlivá bouře. Naše pobřeží tvoří poušť. Bez vody a jídla se Dandalos musel obléhání vzdát. A bez lodí se musel vydat na ústup po břehu moře k západu. Z každé stovky mužů se na Aegilské ostrovy vrátil jeden. Co krále pak postihlo, není známo. Balbarovi kněží tvrdí, že jejich bůh sám Dandala dohonil a spolkl. Od toho dne se již nikdo nepokusil Iskendrii dobýt. Ale město denně krvácí, protože Balbar požírá jeho děti. Královský dům je vymřelý; dnes vládnou městu Balbarovi kněží a kupci. Iskendrie je velkorysé a přátelské město, které přijalo ve svých hradbách houfy cizinců. Ale střežte se překročit nebo urazit nějaký iskendrijský zákon! Zde znají jen jediný druh trestu: zmrzačení a mučení až k smrti.“

Farodin pocítil naléhavé přání toto město vrahů dětí co nejrychleji zase opustit. Ano, dokonce se přistihl při tom, že myslí na to hodit holohlavce do žhavého jícnu sochy.

„Vezmeme si tvou radu k srdci,“ řekl Nuramon vážně. „Můžeš nám říct, kde tu najdeme nějaký dobrý hostinec?“

Zimon se zašklebil. „Švagr mého přítele má hostinec hned u přístavu. Je tam dokonce i stáj, kde můžete nechat koně. Rád vás tam zavedu.“

Tajná knihovna

„Vodu,“ zachroptěl muž v železné kleci. Byl poslední, kdo ještě žil. Na východním konci koňského tržiště viselo sedm velkých železných klecí. Jeden z mnoha trestů smrti v Iskendrii byl zavřít odsouzence do klecí a na nějakém veřejném místě je nechat pozvolna zemřít žízní.

Mandred sáhl po vaku s vodou.

„Ani na to nepomysli!“ zasykl Farodin a ukázal na chrámové strážce, kteří postávali ve stínu kolonád. Byla příliš tma, než aby se dalo odhadnout, kolik jich je.

„Možná že zde visí po právu,“ dodal k tomu ještě Farodin.

Odsouzenec vystrčil z klece ruku a zoufale s ní na ně mával. Mandred byl rád, že je tma, protože tak aspoň nemohl muže dobře vidět. Musel myslet na pochod pouští. Na to, že tam málem zemřel žízní i on sám. Byl rozhodnut, sundal vak s vodou z ramene a hodil ho zajatci.

Z druhého konce náměstí se ozvaly výkřiky. Mandred z nich nerozuměl ani slovo. Za dva týdny, které strávil v tomto městě, se naučil jen nejnutnější slova, která člověk potřeboval, aby zde přežil: voda, chléb, ano, ne a pojďme si zašukat.

Ze sloupořadí vystoupili ven dva strážní.

Farodin a Nuramon se dali na ústup. Mandred se ještě jednou krátce ohlédl na odsouzence. Ten hltavě a dlouhými doušky pil. Jedna věc byla useknout provinilci hlavu. Ale být vystaven celé dny trvajícím mukám pod žhnoucím sluncem, to bylo odporné! Něco takového si nezasloužil nikdo!

Mandred si pospíšil za oběma elfy. Pohybovali se nehlučně a o kus před ním zmizeli v tmavé uličce. Jarl cítil hrdé uspokojení. Bylo správné, co udělal!

Za ním zatroubil roh. Docela blízko mu odpověděl druhý. Pak se ozval i třetí ze směru, kam utíkali. Mandred zaklel. Stráže je obklíčily. Kdosi za ním štěkl nesrozumitelný povel.

Než Mandred stačil následovat elfy do uličky, uslyšel blízko dupot okovaných vojenských sandálů.

„Sem!“ Ze stínu domovních dveří vystoupil Farodin a stáhl ho do úzké chodby. Páchlo to tu po rybách a po vlhkém prádle. Někde nad nimi se hlasitě hádal manželský pár. Rozplakalo se dítě.

Chodba ostře zahnula doleva a vyústila na jakýsi dvorek. Zde stál vedle studny Nuramon a kýval na něj, aby si pospíšil. „Tady!“

Mandred si v Iskendrii nedokázal zachovat smysl pro orientaci. Včera v noci vylezli po bezvýsledném pátrání z jakési studny. Po dva týdny prohledávali noc co noc katakomby pod městem a pokoušeli se najít albskou hvězdu, která by jim dovolila bezpečný průchod do knihovny, o níž mluvil džin.

Mezitím Mandred pojal podezření, že jeho druhové správně neovládají kouzlo bran. Pokoušeli se mu ten problém vysvětlit. Údajně prý se muselo stát přesně na nějaké hvězdě, aby se dveře otevřely. Ale zde ležely hvězdy pohřbeny pod staletými vrstvami sutě. Protože děti Albů prý stále ještě legendární knihovnu používaly, musel někde v labyrintu tunelů, pohřbených komor a odpadních kanálů existovat skrytý přístup k příslušné albské hvězdě. A ten nyní hledali, noc co noc.

Iskendrie byla postavena na neobyčejném místě. Křížily se zde nejenom pozemní a vodní cesty, přes území města probíhalo také více než třicet albských stezek; ty ale nesledovaly křivolaké uličky, nýbrž probíhaly přímo skrze zdi a skálu.

Nuramon upevnil na okraj studny provaz s vrhací kotvou a sešplhal po něm dolů. Farodin ho následoval. Elfové byli obratní lezci. Mandred šplhání po provaze nenáviděl, stejně jako nenáviděl lézt pod zemí jako nějaká krysa.

Od vchodu do dvora se ozval výkřik. Válečník! Mandred popadl provaz a sjel po něm dolů do tmavé šachty. Drsné konopné lano mu spálilo kůži na rukou. Když se nohama dotkl zděného otvoru do šachty, objevily se nahoře nad roubením studny obličeje.

Vztekle pohlédl vzhůru. Chtěl po pronásledovatelích, těch zabíječích lidí z Chrámu, mrštit aspoň nějakou kletbu nebo urážku. Jen tak prostě utéct se mu příčilo. Ale jeho slovní zásoba byla příliš ubohá. Kromě… Široce se zašklebil a vyklonil se z šachty natolik, aby ho mohli vidět. „Pojďme si zašukat!“ vykřikl. Vystrčil proti vojákům zaťatou pěst a výsměšně se rozchechtal. Jeden z válečníků mrštil dolů do studny kopím. Mandred uhnul a stáhl se nazpět. Oba elfové mezitím rozžehli tři lucerny.

„Co to bylo za nesmysl?“ zeptal se ostře Farodin.

„To se říká…“

„Myslím to, cos udělal na tom koňském trhu! Toužíš zemřít? Přece jsme se dohodli, že neuděláš nic, čím bychom byli nápadní! Nevzpomínáš si?“

„To vy nemůžete pochopit…“

„Opravdu,“ odvětil Farodin ledově. „To nemůžu pochopit. To, cos udělal, bylo nesmyslné! Myslíš, žes tomu chlapíkovi v kleci zachránil život? Ne! Jenom jsi mu prodloužil muka o jeden nebo dva dny. Jednoduše tě nechápu!“

Mandred neodpověděl. Co na to měl také říct? Ti dva tomu opravdu nemohli rozumět. A jak by také mohli? To, co udělal, bylo skutečně nerozumné, to bylo i jemu samotnému jasné. Vpodstatě tím nikomu nepomohl. Ale přesto by to udělal znovu.

Zkroušeně následoval elfy. Přelézali hromady sutě, brodili se zatopenými tunely a prohmatávali se klenutými podzemními šachtami, na jejichž zdech byli namalováni ohyzdní démoni. Stále znovu naráželi na obrazy boha Balbara, kterému z jícnu šlehaly plameny.

Většinou je vedl Nuramon, který údajně měl talent nacházet a sledovat skryté albské stezky. V Mandredovi naopak vzbuzovaly stezky, které se nedaly vidět, podivný, až děsivý pocit… Určitě zde musely existovat i jiné, ukryté značky, které hledači ukazovaly cestu. Naproti tomu, když jste sledovali albskou stezku, pak jste často bezmocně stáli před zdí nebo průlomy do tunelů. Tak jako teď. Dorazili do úzké komůrky se stěnami z tmavě rudého pískovce. Naproti nim stál u zdi kulatý dveřní kámen, který připomínal mlýnské kolo. Uprostřed něj byly vyryty dvě zvlněné čáry.

„Tudy to pokračuje!“ řekl Nuramon rozhodně a ukázal na kámen. Oba elfové se obrátili a pohlédli na Mandreda.

Přirozeně, když jde o to vyřešit nějaký problém hrubou silou, jsem pro ně dobrý, pomyslel si Mandred hněvivě. Odložil lucernu a přistoupil ke kameni. Na podlaze a pod stropem bylo kamenné kolo zapuštěno do prohloubeného žlábku, takže se nemohlo převrátit.

Mandred vší silou zatlačil a sám byl překvapen, jak lehce se dalo s kamenem pohybovat. Intenzivní pach po prachu, koření a kadidlu se jim vyřinul vstříc.

Zhluboka vydechl. Znal tu vůni. Takhle to bylo cítit v hrobkách pod městem. Tam, kde nějaká magie nenechala těla mrtvých zetlít, ale pouze je vysušila.

Hroby naháněly Mandredovi strach. Když mrtví nezetleli, jak se patřilo, pak jistě mohli dělat i jiné věci, které se pro mrtvé nehodily.

Elfové bez váhání vkročili do hrobky. Zvedli lucerny a drželi je nad hlavou, takže prostor byl dobře osvětlen. Měřil asi tak tři na pět kroků. Do zdí byly vytesány dlouhé výklenky, v nichž jako na kamenných lůžkách spočívali mrtví.

Mandredovi se sevřel žaludek, když se rozhlédl kolem sebe. Obličeje mrtvol byly hnědé a vpadlé, rty stažené z dásní, takže to vypadalo, jako by se šklebily. Mandred vrhl rychlý pohled k uzavírajícímu kameni. Neudivilo by ho, kdyby se náhle jako pod rukou nějakého neviditelného ducha pohnul a převalil přes vchod a pak, až by tu byli uzavřeni, by se mrtví zvedli. Kradmo si měřil mrtvoly. Žádné pochyby! Zlomyslně se šklebily. A jak to vypadalo, měly všechny důvody k tomu, aby byly špatně naladěny. Někdo už v hrobce byl. Rubáše mrtvých byly potrhané, kolem všude nepořádek. Jeden mrtvý měl dokonce utrženou ruku. Vylupovači hrobů!

Elfové se nezdáli tím vším nijak zvlášť rozrušeni. Svítili do výklenků a pátrali po tajných dveřích. Vypadalo to, že se zřejmě zase dostali do slepé uličky.

Mandred se v duchu pomodlil k Luthovi. Jeden z mrtvých pohnul hlavou. Jarl to sice přímo neviděl, ale byl si naprosto jist, že chlapík právě pohlédl ke dveřím. Díky bohům zatím ještě ne jeho směrem.

Z opatrnosti se stáhl trochu nazpět. Zeď naproti dveřím mu připadala nejbezpečnější. Nebyly tam žádné výklenky s mrtvými. Kameny vypadaly zvětrale. Do jednoho z nich bylo něco vyškrábáno, kruh se dvěma vlnitými liniemi. „Nepůjdeme dál?“ zeptal se.

„Hned,“ odpověděl Nuramon a naklonil se nad mrtvým, který zíral na Mandreda. Cožpak nic nezpozoroval?

„Opatrně!“ stáhl ho Mandred nazpět.

Nuramon se mu podrážděně vymanil. „Mrtví nikomu neubližují. Ovládej svůj strach!“ Mluvil s Mandredem jako s dítětem, pak se znovu sklonil do výklenku, a dokonce odtáhl mrtvolu trochu stranou. „Tady něco je!“

Mandred měl pocit, že se mu snad na místě rozskočí srdce. Co ti dva jenom dělají! Na mrtvé se přece nemá sahat!

„Tady je míň prachu a je tu i skrytá páka…“

Od vchodu do hrobky se ozvalo jakési tiché zaskřípnutí. Mandred vyskočil, ale přestože to ke vchodu bylo jen několik kroků, přišel pozdě. Kulatý kámen se převalil nazpět přes dveřní otvor. V slepé panice upustil Mandred lucernu, a ta se na kamenné podlaze roztříštila. Válečník vytáhl sekeru, jist si tím, že se mrtví každým okamžikem musejí zvednout. Pomalu, zajišťuje si boky, se stáhl zpět. Elfové neudělali nic. Ve své domýšlivé aroganci ho zřejmě měli za blázna. Cožpak nechápou, do jakého nebezpečí se dostali?

Mandred ustoupil ještě o kus dál. Teprve až se zády dotýkal zdi, kde nebyly výklenky s mrtvolami, cítil se aspoň trochu v bezpečí před eventuálním překvapením.

Nuramon opatrně zvedl ruku. „Mandrede…“

Jarl ustoupil o další krok. Kolem něj se začalo vše rozplývat jako obraz ve vodě, když do ní hodíte kámen. Něco zachrupalo pod podrážkami jeho bot. Místnost mu připadala náhle jaksi větší. Proč už konečně nenarazil zády na zeď? Oba elfové vyvalovali oči jako telata.

Mandred rychle pohlédl na zem. Ležely tam rozdrcené kosti. A zlato! Pažní náramky, prsteny a tenké ozdobné plíšky, jaké se přišívaly k svátečním oděvům. Ještě před okamžikem tam ale žádné kosti ani šperky nebyly! Co se to tu dělo?

Najednou se podlaha začala třást. Něco přicházelo! Mandred se obrátil a uviděl Balbara, boha města. Byl obrovský, čtyři nebo i více kroků vysoký. Hranatě zastřižený vous, obličej zkřivený hněvem, nemohlo být pochyb, že je to opravdu on! A celý byl z kamene.

Mandred pozvedl sekeru. Kolem něj už nic nebylo, jak mělo být. Nyní stál ve vysoké chodbě, slabě osvětlené světelnými kameny.

Balbarova pravice vystřelila vpřed. Mandred byl vyzvednut vzhůru. Bezmocný jako dítě zoufale třepal rukama i nohama. Balbarova levice se mu sevřela kolem hrdla, pravice sevřela Mandredovy nohy. Městský bůh ho ohnul jako vrbový prut. Jarl vykřikl! Měl pocit, že se mu svaly odtrhávají od kostí. Vší silou se vzepřel proti kamennému stisku. Balbar mu chtěl zlomit páteř! Prostě ho přelomit jako větev! Kamenný kolos bez sebemenší námahy překonal jeho odpor.

„Liuvar!“

Bůh se zastavil v pohybu.

Farodin volal ještě něco, čemu Mandred nerozuměl. Nato ho kamenný bůh postavil zase na podlahu. Sténaje plazil se jarl k nejbližší zdi. Kolem ležely roztříštěné kosti. Jiní vetřelci měli méně štěstí než on.

„Gallabaal. Málokteré dítě Albů se dostalo tváří v tvář netvorovi. Kamenný strážce. Chce to velkou magii, aby byla vytvořena taková stvůra!“

Mandred si třel bolavá záda. Co se jeho týkalo, byl by rád, aby se s ním tváří v tvář nesetkal ani on. „U prsů Naidas, jak jsi ho zastavil?“

„To nebylo žádné umění. Postačí vyslovit elfí slovo značící mír. Je ti dobře?“

Taková pitomá otázka, pomyslel si Mandred. S hlubokým povzdechem se vztyčil. Cítil se, jako by se přes něj přehnalo koňské stádo. „Je mi úplně skvěle.“ Ostražitě si změřil kamenného obra. „A tenhle už teď dá pokoj?“

„Probere se zase, až sem vstoupí někdo cizí.“

Mandred plivl soše k nohám. „Ty pitomý balvane. Můžeš mluvit o štěstí, žes mě překvapil.“ Jarl se plácnul plochou stranou sekery do otevřené dlaně. „Udělal bych z tebe kameny na dlažbu!“

S trhnutím se obr probral k životu.

„Liuvar!“ vykřikl Farodin znovu. „Liuvar!“

Vstoupil Nuramon. „Jaké mistrovské kouzlo! Dokonalá iluze. Stačí dotknout se zadní zdi hrobky, aby se to uvedlo do chodu. A jak pravdivě to vypadá! Je to kouzlo, jaké používali elfové z Valemasu, aby zakryli příchod do nicoty. Opravdu se…“ Nuramon se zarazil a oceňujícím pohledem si změřil kamenného obra.

„Gallabaal. Považoval jsem ty kamenné strážce vždycky jen za pohádky.“ Aniž ho poctil jediným pohledem, ukázal dolů k chodbě. „Tam musí být jedna velká albská hvězda. Cítím její moc.“

Cesta je vedla chodbou s vysokými stropy, na jejímž konci žhnulo matné světlo. Nedalo se přehlédnout, že prostory nevystavěli lidé. Zdivo se bez jakýchkoliv spár napojovalo do stěn. Jedinou okrasou stěn byl květinový vzor, jehož barvy zářily takovým jasem, jako by umělec dokončil práci právě teď.

Nakonec vstoupili do širokého kulatého sálu s kupolovitým stropem. Do jeho stěn byly zasazeny matně žhnoucí světelné kameny, které nořily prostor do stejnoměrného světla, jež nestrpělo žádné stíny.

V podlaze byla zapuštěná mozaika, znázorňující černý kruh, uprostřed se dvěma hadovitě zvlněnými liniemi, to vše na bílém podkladu. Mandred se tiše sám pro sebe zasmál. Upustil od toho dát triumf najevo. Skutečně existovala znamení, ukazující cestu sem! Nemýlil se. A věděl, že oba elfové také pochopili, že on podstatě labyrintu rozumí lépe než oni.

„Kříží se tu šest stezek,“ poznamenal Nuramon věcně. „Je to téměř velká albská hvězda. Jsem si jist, že tato cesta vede do knihovny.“ Elf vstoupil mezi hadí linie doprostřed kruhu. Zde poklekl a dlaní se dotkl podlahy. Pak soustředěně zavřel oči a strnul.

Mandredovi připadalo, jako by uplynula věčnost, než elf znovu vzhlédl. Na jeho čele se leskl pot. „Existují zde dvě zvláštní čáry moci. Nevím, po které mám sáhnout, abych otevřel bránu. Nerozumím tomu. Tahle brána je jaksi… jiná. Ta šestá linie… Připadá mi, jako by byla mladší než ostatní. Jako by někdo vytvořil jednu další čáru moci!“

„Pak ta, s kterou otevřeš bránu, musí být ta starší,“ řekl Farodin nevzrušeně. „Co je na tom tak těžkého?“

„Je tu…“ Nuramon si přejel jazykem přes rty. „Je tu něco, o čem nám Faunův dub nic neřekl. Tato nová linie se zdá ovlivňovat starou konstrukci albské hvězdy. Vzory jsou porušeny… nebo lépe řečeno posunuty do jiné harmonie.“

Mandred nerozuměl ničemu z toho, o čem mluvili. Měli by už konečně něco dělat!

Nyní dřepěli oba elfové v kruhu a ruce drželi roztažené na podlaze. Zdálo se, jako by hmatali puls čehosi neviditelného.

Měl snad svět nějaký puls? Mandred zavrtěl hlavou. Takový nesmysl! Jak by země a kámen měly mít nějaký puls? Zřejmě už začínal myslet jako tihle blázniví elfové! Snad by dokonce stačilo udělat sekerou do země díru, aby se mohlo sestoupit do Rozbitého světa!

Náhle se záříc jako vyleštěné zlato otevřela brána, vypadající jako plochý disk ze světla. Stála uprostřed kruhu a sahala od podlahy téměř pod kupolovitý strop. Mandred udělal pár kroků stranou. Pozorováno z tohoto místa byl přízračný disk tenký jako vlas.

„Jdeme,“ řekl Farodin. Znělo to napjatě. Ještě než se Mandred stačil zeptat, co mu dělá starosti, zmizel elf ve zlatém světle.

„Něco nesedí?“ obrátil se na Nuramona.

„Ta nová linie moci. Podporuje kouzlo brány, ale také je jaksi pozměňuje, aniž bychom dokázali odhadnout, zda ho jenom zesiluje, nebo zda jím také manipuluje. Snad by bylo lepší, kdybys tu zůstal. Upřímně řečeno, nejsme si jistí, zda tato brána vede skutečně do knihovny.“

Mandred pomyslel na chrámové strážce a na tresty, kterými Iskendrie trestala odbojníky. To by raději přece jen zmizel v neznámém světě, z něhož nebyla naděje na návrat, než být s rozdrcenými údy přikován na koňském trhu, aby se z něj živili toulaví psi.

„To není můj způsob nechat přátele na holičkách,“ řekl pateticky. To znělo přece jen líp než se zmiňovat o psech.

Nuramon vypadal zaraženě. „Někdy mám pocit, že si jezdit s tebou ani nezasloužíme,“ řekl tiše. Pak natáhl k Mandredovi ruku tak jako tehdy v ledové jeskyni.

Jarl si nijak zvlášť neliboval v podávání rukou. Necítil se při tom dobře. Ale věděl, že pro Nuramona to znamená mnoho. A tak ruku v ruce vkročili oba bok po boku do brány.

Mandred pocítil na tváři ledový průvan. Brána se otevřela přímo nad propastí. Prudce ucouvl a stiskl Nuramonovu ruku pevněji. Vedle něj se Farodin vznášel v nicotě.

„Sklo,“ řekl elf klidně. „Stojíme na silné skleněné desce.“

Mandred Nuramona pustil. Hněvivě se kousl do rtu. Přirozeně! Cítil, že na něčem stojí. Ale nic nebylo vidět. Jak se jen mohlo sklo tak ztvrdit a zpracovat, aby zůstalo neviditelné, a přitom uneslo jednoho člověka a dva elfy?

Stáli nad velkou kulatou šachtou, která se směrem dolů ztrácela v šeru. Mandred odhadoval, že sahá minimálně sto kroků do hloubky. Pohled do téměř bezedné propasti měl v sobě něco děsivého. Mandred to stěží dokázal snést, a tak se znovu málem přitiskl k Nuramonovi. Kdo si jen mohl vymyslet něco tak šíleného? Stát nad propastí na ničem, jako by se člověk vznášel.

Celé to Mandredovi připomínalo vnitřek obrovské kulaté věže. Jenže šílený stavitel zapomněl zřídit příslušná meziposchodí. Po vnitřní zdi věže se táhla mírně klesající rampa, vedoucí v širokých spirálách dolů do hloubky. A vypadalo to, jako by se zdi dole nahýbaly blíže k sobě. Mandred se styděl za strach z propasti. Široce rozkročený dusal přes skleněnou desku, pohled pevně upřený na postranní zeď. Jen se nedívat dolů, myslel si celou dobu a doufal, že si druhové ničeho nevšimli. S úlevou si povzdechl, když konečně dorazil k chodníku vedoucímu k rampě a podlaha pod jeho nohama přestala být průhledná. Opřel se o zeď a vzhlédl ke kupolovitému stropu, který se klenul nad jejich hlavami. Měl podobu černého kruhu se dvěma zlatými hadovitými liniemi. Tentokrát ale Mandred necítil žádný triumf.

Mlčky sestupoval s oběma elfy po rampě dolů. Chodník byl hrozivě úzký. Mandred se držel těsně u zdi. Nikde nebylo ani zábradlí! Copak žádné dítě Albů neznalo strach z pohledu do hloubky? Úděsné přání padnout do propasti, jako by zdola zazníval hlas, jehož lákání se stěží dalo odolat? Jen aby nemusel myslet na propast, pozoroval obrazy zdobící zeď po jeho levici. Byly na nich postavy obklopené oslňujícím světlem, které procházely lesy a na úzkých lodích se plavily přes rozbouřené moře. Beze slov obrazy vyprávěly dějiny. Pohled na ně přinesl Mandredovým rozrušeným myšlenkám konečně mír. Pak náhle byla harmonie obrazů porušena. Odněkud se vynořily jiné bytosti. Zrůdy, které vypadaly jako lidé, ale na jejich tělech seděly zvířecí hlavy.

Náhle se elfové zastavili a zůstali stát jako zkamenělí. Neznámí umělci zde vyobrazili kančího muže! Byl povalen světelnou postavou, která mu položila nohu na šíji. Úděsná stvůra byla zobrazena tak věrně, jako by ji umělec viděl přímo před sebou. Dokonce i barevný odstín modrých očí souhlasil! Světelná postava obličej neměla. Právě v tom místě se vydrolil kus omítky a zůstalo po něm prázdné místo. Podivné! Až dosud Mandred na zdi neobjevil žádné poškození! Čas tady míjel, aniž by na uměleckém díle zanechával stopy.

Jarl cítil, jak se mu zježily jemné chloupky na šíji. Zde něco nesouhlasilo! Proč na nikoho nenarazili? Jestliže toto byla knihovna, tak proč nebylo vidět knihy? A proč jediné poškození na obrovské obrazové fresce vymazalo právě obličej bojovníka, který kdysi nad kančím mužem zvítězil? Byla to opravdu jen náhoda?

Farodin položil pravici na jílec meče a pohlédl dolů po spirálové cestě.

„Tam dole jsou dveře,“ řekl elf tiše. „Měli bychom se chovat pokud možno tiše.“ Podíval se na Mandreda. „Kdoví, co nás zde čeká.“

„Jsme tedy v knihovně, kterou jste hledali?“

Farodin pokrčil rameny a vykročil napřed. „V každém případě už nejsme ve tvém světě, člověče.“

Tak tiše, jak jen to dokázal, následoval Mandred oba elfí válečníky. Trvalo to chvíli, než dorazili ke dveřím. Fresky na stěnách zobrazovaly nyní krvavé boje mezi světelnými postavami a muži a ženami se zvířecími hlavami. Žádný další obraz kančího muže se už neobjevil. Ať už se s ním stalo cokoliv, v pozdějších bojích už očividně nehrál roli.

Dveře, u nichž spirálová rampa končila, byly víc než čtyři kroky vysoké. Na jejich druhé straně se otvírala dlouhá, úzká chodba, jejíž zdi byly vyloženy hlazenou žulou. Strop chodby musel být víc než dvacet kroků vysoko. K jeho výzdobě byly použity zvláštní příčle, jako by se mělo po stropě ručkovat. V pravidelných rozestupech mezi nimi zářily světelné kameny. Stěny byly pokryty sloupci malých písmenek. Kdo mohl něco takového přečíst? Mandred zaklonil hlavu a podivné písmo pozoroval. A jak mohl člověk vůbec přečíst to, co stálo nahoře na stěnách?

O kousek dál vpředu visela na železných řetězech zavěšená vypolstrovaná sedačka. Způsob, jakým byla upevněna, připomínal Mandredovi dětskou houpačku, kterou kdysi dávno zhotovil. Visela na čtyřech silných provazech upevněných na středním trámu ze stropu dlouhého domu. Jarl ucítil v krku knedlík. To všechno bylo nenávratně pryč! Bylo pošetilé na to myslet.

Ušli po chodbě asi dvacet kroků, když se k ní zleva připojila další, rovněž s popsanými stěnami. Hlavní chodba se ztrácela v dálce. V pravidelných rozestupech bylo vidět další sedačky, visící od stropu.

Elfové se rozhodli jít dál rovně. Mandredovi bylo jedno, kudy půjdou, pokud nenarazí zase na nějakou propast.

Přešli další tři odbočky, když Farodin varovně zvedl ruku. Elf vytasil meč a přitiskl se ke zdi. O kousek vpředu se otevírala další odbočka. Mandred pozvedl sekeru a držel ji připravenou ve výšce hrudi. Pak uslyšel klapot kopyt! Ihned pomyslel na obraz kančího muže. Bestie měla rozeklaná kopyta!

Mandred cítil, jak mu zvlhly prsty. Každým okamžikem očekával, že uslyší v myšlenkách výsměšný hlas Devanthara. Místo toho se ozval řinkot řetězů. Klapot kopyt utichl. Něco tiše zaskřípalo. Pak kdosi něco zamumlal a nakonec se ozval hluboký povzdech.

Mandred už nemohl to napětí vydržet. S divokým válečným pokřikem na rtech se vyřítil kolem rohu – a narazil na ze stropu visícího kentaura. Ten zděšeně vykřikl a divoce vykopl. Jeden kopanec zasáhl Mandreda doprostřed hrudi a srazil ho k zemi. Mezitím už přiběhli jeho druhové a nechápavě zírali. Nuramon vyprskl v hlasitý smích. Dokonce i Farodin se culil.

Před nimi visel ze stropu dolů bílý kentaur ve dvou nosných popruzích, na nichž byly připevněny řetězy. S pomocí kliky a kladkostroje se mohl pohybovat po stěně nahoru a dolů.

„Vaše chování nesvědčí o žádné dobré dětské jizbě, pánové!“ Kentaur mluvil dailicky. Mandred neměl potíže, aby mu rozuměl. I když mu jeho řeč připadala podivně prkenná.

„V kruzích, z nichž pocházím, je obvyklé omluvit se, když někdo v zápalu svého temperamentu chce někomu vrazit hlavu do…“

Kentaur si rozpačitě odkašlal, „…do toho nejcennějšího. Protože vy ale očividně neznáte ani ta nejjednodušší pravidla dobrého chování, udělám navzdory vašemu politováníhodnému výstupu ústupek a představím se. Mé jméno je Chiron z Arkádie, svého času učitel krále z Tanhalie.“

Oba elfové už mezitím získali sebevládu a rovněž se představili.

Kentaur otočil vrzající klikou kladkostroje a spustil se dolů. Šikovně vystoupil z obou širokých popruhů. Člověka-koně jako on Mandred ještě neviděl. Úzká čelní páska z rudého hedvábí Chironovi přidržovala dlouhé bílé vlasy. Jeho obličej byl protkán množstvím hlubokých vrásek, mohutný bílý plnovous mu sahal až na hruď. Jeho kůže byla neobvykle bledá. Nejzvláštnější na něm však byly oči, mající barvu čerstvě vytrysklé krve.

„Omlouvám se,“ vypravil Mandred ze sebe konečně.

Kentaur měl přes rameno přehozen toulec, v němž vězelo povícero ručně popsaných svitků. V chlopni na koženém opasku byla zastrčena tři pisátka a kalamář s inkoustem. Očividně neměl zbraň a vypadal neškodný. Na druhé straně tu jsou ale ty rudé oči, pomyslel si Mandred. Tvorům s rudýma očima by se nikdy nemělo lehkovážně důvěřovat!

„Mandred Torgridson, jarl z Firnstaynu,“ představil se.

Kentaur naklonil hlavu a pohlédl z jednoho na druhého. „Vy jste tu noví, že ano? A hádám, že jste zřejmě nepřišli od Sem-ly.“

Mandred vrhl pohled na druhy. Očividně oba rozuměli právě tak málo jako on, o čem člověk-kůň mluvil.

Chiron ze sebe vyrazil povzdech, který poněkud připomínal odfrknutí. „No dobrá. Tak vás nejdřív zavedu k mistru Gengalosovi. Je to strážce vědění, který je zodpovědný za tuto část knihovny.“ Obrátil se. „Když mě nyní laskavě budete následovat…“ Odkašlal si. „Mohl by prosím někdo z vás ctěných pánů elfů vysvětlit tomu člověkovi, že je nezdvořilé zírat kentaurovi na pozadí?“

Co je to jenom za namyšleného vejtahu, pomyslel si Mandred. Chystal se právě dát chlapíkovi vhodnou odpověď, když ho přísný Farodinův pohled přiměl, aby mlčel. Mandred si odkašlal a s určitým odstupem Farodina následoval. Ještě jedno takové rýpnutí od kentaura a vrazí mu topůrko sekery do zadku!

Chiron je z labyrintu žulových stěn zavedl do prostorného sálu. Zde byly v úzkých řadách rozestavěny dřevěné regály, na nichž spočívaly, nacpány jedna na druhé, tisíce kulatých hliněných tabulek. Mandred se na několik z nich letmo podíval a bezradně potřásl hlavou. Tabulky vypadaly, jako by se po nich procházely slepice. Kdo u všech bohů mohl něco takového číst? Člověka by jen z běžného prohlížení rozbolela hlava!

„Řekněte tomu vašemu člověkovi, ať ty tabulky ihned položí nazpět!“ štěkl kentaur na oba elfy.

Mandred vzdorovitě zvedl další tabulku.

„Vezměte tomu idiotovi ty tabulky!“ vypěnil Chiron. „To jsou paměťové disky ze zatopeného Tildanasu. Zachycují vzpomínky těch, kdo je vezmou do ruky a prohlížejí si je. Každá vzpomínka, kterou některá z těchto tabulek zachytí, je pak už provždy z vědomí vymazána. Nechte tady tohohle hlupáka, ať si je ještě chvíli prohlíží, a nebude vědět, ani jak se jmenuje.“

„Už bude ta pohádka u konce? S takovými žvásty můžeš vylekat leda děcko, rudooký, ale mě ne.“

Kentaurův ohon sebou uraženě škubl. „Když to ten člověk ví líp…“ Aniž věnoval Mandredovi jediný pohled, šel dál.

„Měl bys ty destičky opravdu raději odložit,“ radil starostlivě Nuramon. „Co když měl pravdu? Představ si, že by sis najednou nemohl vzpomenout ani na Alfadase, ani na Freyu…“

„Tahle herka mi nemůže nahnat strach,“ odvětil Mandred trucovitě. Pak ale přece jen zastrčil tabulky zpět do regálu. Zdálo se mu, že nyní jsou podivnými, nadrápanými písmeny popsány jaksi hustěji. Mandred těžce polkl. Měla snad ta koňská prdelka přece jen pravdu? Ne, nedá na sobě nic znát! „Proč bych si měl tyhle věci dál prohlížet, když si je nikdy nedokážu přečíst?“ řekl tónem, který ani zdaleka nezněl tak ledabyle, jak si přál. „Nechápej mě špatně, Nuramone. Ale já té rudooké herce nevěřím ani slovo.“

„Přirozeně,“ řekl Nuramon a pokradmu se usmál.

Oba si pospíšili, aby dohonili Chirona a Farodina, kteří byli již o kus napřed. Kentaur plný nadšení vyprávěl o knihovně. Prý zde bylo shromážděno všechno vědění dětí Albů. „Máme dokonce dva opisovače, kteří pracují v knihovně u přístavu. Obvykle je to, s čím lidé přicházejí, sice dost bezcenné a nehodné toho, aby se zapsalo na pergamen, ale kvůli úplnosti sbíráme všechno. Ostatně tyto svitky tvoří jen nepatrný zlomek našich zásob.“

Mandred tohohle arogantního klacka přímo nesnášel. „Máte zde také Sedmnáct Luthových zpěvů?“ zeptal se nahlas.

„Jsou-li důležité, určitě si někdo dal tu práci, aby je sepsal. Mistr Gengalos to jistě bude vědět. Já se zajímám o dokonalé formy epiky, a ne o verše, které přednášejí užvanění bardové v páchnoucích halách.“

Chiron je dovedl k jedné z dalších ramp, která v širokých spirálách sestupovala kamsi do hloubky. Mandred si představil, jak toho nafoukaného, drzého kentaura sráží do propasti. Bylo mu jedno, co vykládal. Když tu nebude Sedmnáct Luthových zpěvů, pak je všechno ostatní na pendrek. Ve Fjorlandu znalo tyto zpěvy každé dítě.

Chiron mezitím dále mluvil o knihovně. Údajně zde bývala denně víc než stovka hostí. Ve skutečnosti Mandred na celé té dlouhé chodbě nikoho jiného kromě kentaura neviděl.

Muž-kůň je vedl dál chodbami a sály, a časem dokonce i Mandred vnímal ohromné množství vědění, které zde muselo být uloženo, a vzbuzovalo to v něm pocit čehosi nepochopitelného, až zastrašujícího. Nemohl pochopit, čím mohlo být naplněno tolik svitků, knih, hliněných tabulek a popsaných zdí. Stálo na konci všude totéž, jen jinými slovy? Bylo to s knihami jako s ženami, které se setkaly při praní u potoka a při tom tlachaly bez konce o stejných malichernostech, aniž jim to připadalo nudné? Kdyby opravdu vše, co se v knihovně nacházelo, bylo důležité a hodné vědění, pak by si někdo jako člověk musel nad tím zoufat. Ani deset lidských životů by nestačilo, aby člověk všechny záznamy zde uchovávané přečetl. Snad ani ne sto životů. Tak tedy lidé asi nemohli svět nikdy pochopit, protože se jeho mnohotvárnosti každé vysvětlení vymykalo. Tato myšlenka měla v sobě cosi osvobozujícího. Z tohoto úhlu pohledu bylo naprosto jedno, zda přečteme jednu knihu či sto, nebo dokonce i tisíc – nebo také žádnou jako Mandred.

Pomalu se dostali k vlastní knihovně, v níž se pohybovali návštěvníci, koboldi, několik elfů, jeden faun. Mandred si povšiml i jedné podivné bytosti, která měla spodní část těla býka, kdežto horní patřila člověku, a kromě toho mu ještě z boků vyrůstala křídla. Pak viděl elfku, která něco vzrušeně vykládala jednorožci, a gnóma, jenž s košem plným knih na hřbetě šplhal na regál. Návštěvníci jim nevěnovali žádnou pozornost, když je míjeli. Dva elfové, jeden člověk a kentaur, to se zde zdálo docela přirozené.

Nakonec skončili v prostorném sále s pestře pomalovanými křížovými klenbami, v němž stálo několik čtecích pultů. Zde se zdržoval jediný studující, štíhlá postava, oděná v kutně pískové barvy. Měla kápi hluboko staženou do obličeje a četla si v knize s purpurově zbarvenými stránkami, popsanými zlatým inkoustem. Vedle pultu stálo několik košíků plných povadlého listí. Ve vzduchu se vznášel zvláštní pach, něco jakoby se rozkládajícího, a zároveň důvěrně známého. Bylo to tu cítit po prachu a pergamenu. Mandred mohl rozeznat i pach listí. Ale bylo tu ještě něco… spíše tušení než skutečnost.

Chiron si tiše odkašlal. „Mistře Gengalosi? Promiňte, prosím, že vás ruším, ale přišli tři noví návštěvníci, a to dveřmi přes galerii Albů. Zabloudili v žulových chodbách. A tenhle zde se mě sekerou pokusil zabít.“ Kentaur uštědřil Mandredovi co nejopovržlivější pohled. „Myslel jsem, že by bylo lepší přivést je za vámi, než spáchají nějakou skutečnou škodu.“

Postava v kutně zvedla hlavu, ale hluboko stažená kápě ponechávala obličej stále ve stínu. Mandred byl v jednom okamžiku v pokušení hbitým pohybem strhnout mistrovi kápi dozadu. Byl zvyklý vidět do tváře tomu, s kým mluví.

„Udělals dobře, Chirone, a já ti děkuji.“ Gengalosův hlas zněl teple a přátelsky, v přímém protikladu k nepřístupnosti, která z něj vyzařovala. „Odejmu ti teď břímě starostí, které s nimi máš.“

Chiron krátce sklonil hlavu, pak o něco ustoupil.

„Chtěli bychom…“ začal Farodin, ale Gengalos mu strohým gestem uťal řeč.

„Chtěli bychom zde neexistuje! Kdokoliv přijde sem do knihovny, musí jí nejdřív sloužit, než se mu dostane darem něco z jejího vědění.“

„Promiňte.“ Farodin nasadil diplomatický tón. A dokonce se před strážcem vědění uklonil. „My jsme…“

„To mě nezajímá,“ mávl rukou Gengalos. „Kdokoliv sem přijde, musí se podřídit zákonům knihovny. Podřiďte se, nebo jděte!“ Udělal krátkou pauzu, jako by tím chtěl podtrhnout svou drsnou odpověď. „Když chcete zůstat, budete muset nejdřív sloužit.“ Ukázal na koše, které stály vedle jeho čtecího pultu. „Tady jsou básně květinových víl, sepsané na dubových listech a na březové kůře. Protože jsme ani po staletích nenašli uspokojivý způsob, jak tyto listy konzervovat, musejí být básně opsány. Přičemž je třeba brát zřetel na to, že písmo a listové žilky tvoří jistou harmonii, která musí být napodobena přesně podle vzoru, protože nesmějí být ztraceny hlubší významové roviny básní.“

Mandred pomyslel na rozpustilé malé vílí bytosti, které viděl v Albenu při svých návštěvách. Nedokázal si představit, co by tyto malé žvanilky mohly hodnotného napsat, natož zbásnit.

Gengalos otočil hlavu jeho směrem. „Zdání klame, Mandrede Torgridsone. Stěží někdo dokáže tak jako ony odít ve slova něžné pocity a životní radost.“

Jarl polkl. „Ty… ty vidíš do mé hlavy?“

„Musím přece vědět, co sem návštěvníka přivádí. Vědění je drahocenné, Mandrede Torgridsone. Nedá se předat každému.“

„Co je naším úkolem?“ zeptal se Farodin.

„Ty a Nuramon si vezmete každý jeden koš a opíšete básně na pergamen. Budu-li s vaší prací spokojen, tak vám v pátrání pomohu. V této knihovně najdete odpovědi na téměř každou myslitelnou otázku, když víte, na jakém místě hledat.“

„A co já?“ zeptal se Mandred zkroušeně. „Čím si já mám zasloužit právo být zde?“

„Ty budeš opisovači vyprávět o svém životě. V celé jeho obšírnosti a o všem, cos zažil i co sis myslel. Mám dojem, že je to příběh, který si zaslouží, aby byl zapsán.“

Jarl zmateně sklopil oči k podlaze. „To je… Můj život že má být zapsán?“ Měl z toho nedobrý pocit, cítil se téměř tak, jako by mu někdo chtěl něco cenného vyrvat.

„Cožpak bys nechtěl sáhnout po malém cípku nesmrtelnosti, Mandrede Torgridsone? Tvůj příběh se bude číst, až z tebe dávno bude jenom prach. Neměl by ses zdráhat předat potomkům světlo svého poznání. Kdy bylo slýcháno, že by si dva elfové jako Farodin a Nuramon zvolili za druha člověka, jako jsi ty?“

Mandred váhavě přikývnul. Stále ještě měl pocit, že se zbavuje něčeho cenného, když bude vyprávět o svém životě. Ale snad to byl jen čistě pověrčivý strach. Nesměl se druhům stavět do cesty. Tolik úsilí vynaložili, aby se sem dostali! „Souhlasím s tím obchodem.“

„Výborně, člověče! Děkuji ti za dar, který knihovně věnuješ.“ Gengalosova slova vzbudila v Mandredovi příjemný pocit. Tak jako pálenka, která člověka zahřeje v mrazivé zimní noci. „Teď vám ukážu vaše pokoje. Knihovna je velká jako malé město. Město vědění, vystavěné z knih! Jsou tu tři kuchyně, které jsou ve dne i v noci otevřené, a dvě velké jídelny. Máme dokonce v odlehlém bočním křídle i lázně.“ Obrátil se znovu k Mandredovi. „A máme i jeden velmi dobře zásobený vinný sklep. Někteří strážci vědění, k nimž patřím i já, nedají na askezi. Jak má být duch volný, když je tělo spoutáno? Tak je každý z našich studujících co nejlépe opatřen a nic mu nechybí.“

Po stopách Julivee

Nuramon ještě stále stěží dokázal pochopit, že džin ve Valemasu skutečně mluvil pravdu. I když ho touha a stesk po Noroelle hnala po stopě, v mysli pořád choval pochybnosti o duchově věrohodnosti. Nyní se ukázalo, že udělal dobře, když druhům o Iskendrii pověděl.

Byli zde už devět dní. Z toho on a Farodin pět dní strávili tím, že opisovali básně květinových víl. Od té doby pátrali po záznamech, pojednávajících o magických bariérách. Bylo to docela vzrušující prohrabávat se v nekonečném vědění, shromážděném v těchto sálech. Dokonce ani Mandred se zde nenudil. Prozkoumával knihovnu a při tom si užíval hojného jídla, které jim v ubytovnách podávali. A vinný sklípek se brzy stal jeho oblíbeným místem. Ze shromážděného vědění ho zajímaly jen aegilské a angnoské báje. K Nuramonovu úžasu si Mandred nechal příběhy předčítat od jednoho kentaura v dailičtině. Tato řeč byla sice ve srovnání s elfštinou snadná k naučení, ale Mandred se jí věnoval jen jednu zimu, přičemž mu pomáhali oba kentauři žijící na královnině dvoře. Na člověka to byl vynikající výkon. Jarl nalezl v ságách o Erasovi Pandridovi a Nessovi Telaidovi takové zalíbení, že ho Nuramon v žertu pojmenoval Mandred z Torgridů a rodu Mandredovců předpovídal velkou budoucnost.

Farodin se stáhl do studovny. Strážce vědění mu přidělil pomocníka, mladého elfa jménem Elelalem, kterému všichni říkali Ele. Farodin posílal toho chudáka po celé knihovně, aby přinášel všemožné svitky. Protože mladík znal všechny jazyky, které byly v knihovně zastoupeny, sloužil Farodinovi často i jako překladatel. Elf si chtěl co nejvíce rozšířit vědomosti o kouzlech týkajících se bran, kromě toho pátral po zprávách a příbězích o magických bariérách a chtěl vypátrat více o kouzlu pískových zrn.

Nuramon byl tak jako předtím přesvědčen, že hledání pískových zrn nemůže být řešením jejich problému. Ovšem, Farodin jich dal dohromady už pěkných pár tuctů, ale musely existovat i jiné možnosti. Místo pátrání na tomto poli vědění, kam vedlo již mnoho vyšlapaných stezek, poohlížel se Nuramon po zcela nových cestách. Právě přišel od koní, které převedl ze stáje hostince k jedné známé elfce, která žila nepoznána mezi lidmi. Ve městě se vykládalo, že je vdova po bohatém kupci a jedna z nejbohatších žen Iskendrie. Aby nebyla lidmi poznána, skrývala uši a obličej pod závojem a odhalovala se jen dětem Albů. Její jméno bylo Sem-la. Nuramon by rád věděl, jak dlouho hodlá skrývat skutečnost, že se nemění a nestárne. Závoj jí mohl pomáhat tak na délku jednoho lidského života. Ale co potom? Přišla by nějaká neteř ze vzdáleného města, aby dále žila v jejím blahobytu?

Od domu Sem-ly vedla široká podzemní chodba k bráně, kterou se dalo dostat do obytné čtvrti knihovny. Nuramon nikdy neslyšel, že by někde žily děti Albů s lidmi v takové blízkosti. Sem-la mu vyprávěla, že její kontakty sahají do celého světa. Vedla obchody jak s lidmi, tak s ostatními dětmi Albů a jejich osadami. Když o tom Nuramon slyšel, bylo mu hned jasné, že svět lidí ani Rozbitý svět, kam odešly mnohé děti Albů, které chtěly být na Emerelle nezávislé, není vlastně žádný exil. I zde se dalo dobře žít, i když potraviny, které Sem-la dodávala, byly lidská jídla a těm v Albenu se nemohly rovnat. Ale kdo sem přišel a usadil se, ten si na lidský svět dokázal brzy zvyknout.

Po širokém schodišti dorazil Nuramon konečně na místo, kam ho odkázal Gengalos. Byl to úzký a zároveň značně vysoký sál. Vlevo i vpravo stály regály, v nichž odpočívaly silné folianty. Nuramon tím byl tak trochu udiven, protože v Albenu se vědění zřídkakdy svěřovalo knihám. Rodiče učili děti, co musely vědět, a moudří vyprávěli to, co bylo důležité. A když měl někdo otázku, obrátil se na někoho, kdo ji mohl zodpovědět. Nuramon se v duchu ptal sám sebe, kolik asi tisíc zvířat muselo obětovat kůži, aby byly vyrobeny všechny pergameny v těchto svazcích.

Z jednoho výklenku vystoupil starý gnóm. „Netrpíš závratí?“ zeptal se skřípavým hlasem.

„Ne,“ řekl Nuramon.

„Dobrá, pak tedy nemusím lézt nahoru já. Už také nejsem nejmladší.“ Stařec si držel záda. „Život v tomto sále! Přináší sice bolesti, ale jenom se podívej, jak je to všechno nádherné!“ Ukázal nahoru.

Ke každému regálu byly připevněny úzké dřevěné schůdky, které sloužily jako cesta. Vysoko nahoře viděl Nuramon postavu. Měla na sobě široký plášť a jako by se vznášela vedle regálu. Mezi regály se ve zdi otvíralo několik velkých výklenků. Dalo se do nich zřejmě vejít a číst si tam. Šikovně umístěné světelné kameny propůjčovaly sálu zdání ohně.

„Co vás sem přivádí?“ zeptal se staroch.

„Posílá mě mistr Gengalos. Má zde prý být kniha o elfce Julivee.“

„Ach, mistr Gengalos! Odkázal tě na správné místo. Nejsou tu jenom záznamy o Julivee, nýbrž i sbírka spisů od Julivee. Byla to jen jednotlivá vyprávění, ale my jsme je nakonec svázali do jedné knihy. Snad tě to bude zajímat.“

Nuramon nemohl svému štěstí ani uvěřit. „Jistě. Kde to najdu?“

„Půjdeš odtud až k třiadvacátému regálu a pak vylezeš ke sto čtyřiapadesáté polici s knihami nahoře. Tam najdeš Juliveina vyprávění.“ Gnóm přistoupil ke zdem, tvořeným regály. „Dá se vylézt po schůdkách až tam. Na schůdcích se můžeš docela dobře pohybovat, jsou tam i prkna jako sedačky, která si můžeš vytáhnout a posadit se na ně.“

Nuramon kývl. Regál, který hledal, mohl ležet nad ním ve výšce tak padesáti kroků. To nebyla žádná výška, která by v něm budila strach. Ještě jednou vzhlédl k postavě, kterou před chvílí viděl.

„To je mistr Reilif,“ vysvětlil gnóm.

„Strážce vědění?“ zeptal se tiše Nuramon.

„Ano, často sem přichází a vždycky chce vyšplhat tam nahoru sám. Musíš vědět, že já mám povinnost těm, kdo žízní po vědění, každou knihu přinést, jestliže si to přejí.“

Nuramon se na gnóma usmál. „Ale jak jsi už říkal: protože závratí netrpím, nemusíš se namáhat.“

„Děkuji ti, elfe. A jsem rád, žes ke mně přišel ty. Totiž, v knihovně je prý člověk, co prolomil ochrannou bariéru. Takový krutý chlapík, co prý jen chlastá a žere a dělá nepořádek.“

„Jmenuje se Mandred a je to jeden z mých druhů.“

Staroch zrudl.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Nuramon a sledován úzkostlivými pohledy starce odložil opasek se zbraněmi. Gnóm měl očividně strach, že už už vytasí meč.

„Builax,“ odpověděl staroch třesoucím se hlasem.

„Nemusíš si dělat starosti. Znám své druhy velmi dobře. A momentálně tvé ohodnocení sedí. Mé jméno je Nuramon a chtěl bych ti zatím svěřit svůj meč.“ Podal Builaxovi zbraň. Strach zmizel z gnómova obličeje tak rychle, jako se předtím objevil. Položil meč do jednoho z výklenků k psacím potřebám a dalším kusům svého skromného majetečku, pak odvedl Nuramona podél stěn tvořených knihami. Před třiadvacátým regálem se zastavil.

„Hledaná kniha je osmá v řadě.“

Nuramon se vydal po příčlích a žebřících vzhůru. Když dorazil ke sto čtyřiapadesáté, zneklidněl. Zde měla být kniha s Juliveinými příběhy, klíč k Noroelle… Opatrně stoupl na lávku, která nabízela jeho nohám solidní oporu a byla dost široká, aby se po ní dalo jít. Nechal ruce klouzat po hřbetech knih, nalézajících se v hledané polici, a zanedlouho vytáhl jednu z nich ven. Byla svázána ve světlehnědé kůži a strohostí se téměř nelišila od ostatních knih napravo a nalevo. Ani na deskách, ani na hřbetě nebyla písmena ani ozdoby. Když Nuramon svazek otevřel, zjistil, že ani tam nejsou ozdobné ornamenty či obrazy. Titul knihy také nebyl nějak zvlášť vyznačen, zabíral jen asi čtyři řádky, na něž bezprostředně navazoval text. Nuramon se musel pousmát. Kniha očividně neměla být považovaná za nějak cennou. Nebylo zde nic, co by jí propůjčovalo zvláštní důraz či lesk, pro Nuramona však měla neocenitelnou hodnotu. Zamyšleně si přečetl titul: Vyprávění Julivee, která opustila Alben, procestovala svět lidí a v Rozbitém světě pak založila město Valemas, přednesené jí samotnou v přítomnosti strážce vědění a zapsané Fjeelem Flinkou.

Bylo to vyprávění elfky, která se svými lidmi dobrovolně odešla z Albenu. Jako Nuramon i ona něco hledala a také ona musela rozluštit magii albských hvězd, aby dosáhla cíle. Nuramon doufal, že s Juliveinou knihou dokáže vstoupit na stezku, jež mu poskytne více naděje než Farodinova cesta hledání pískových zrn.

Vyprávění Julivee

Otázky strážce vědění

Ptali jste se mě, kde jsem se naučila magii, a já vám odpovím. Tak tedy vězte, že už v Albenu jsem měla schopnosti pro magii. Ovládala jsem kouzla světla, života a iluze. A to vše mi v oáze Valemas bylo k užitku. V Rozbitém světě jsme nalezli poušť, jako v našem domově. Vytvořila jsem nebeský závoj, moře, jednu iluzi a ještě mnoho jiného.

Když jsem opustila Alben, provedla jsem své lidi přes pevnou bránu. Tehdy jsem ještě věděla málo o albských stezkách a hvězdách. Cesta však byla ta nejlepší učitelka a já byla pozorná žákyně. Ať už je svět lidí jakkoliv cizí, na jeho skrytých místech žije mnoho dětí Albů – většinou samotáři, kteří střeží staré vědění. A narazili jsme i na jiná společenství, která rovněž odešla z Albenu. Učili jsme je to, co jsme věděli, a oni nás zase učili to, co znali oni.

Nikde jsem se ale tolik nenaučila jako u orákula Dareen. Je to jediná věštkyně, která kdy opustila Alben, aby šla k lidem. Ona nežije v Rozbitém světě. Kdo ve světě lidí vkročí do brány, kterou ona vytvořila, ten ho neopustí, ale znovu se v něm octne na jednom dalekém, opuštěném místě. Tam se smí naslouchat Dareenině moudrosti. Ukázala mi cestu. Viděla jsem v poušti albskou hvězdu, která měla být branou k novému Valemasu. Měla jsem svůj cíl před očima. A odtud jsem pak hledala možnost, jak se mu přiblížit. Dareen několika málo slovy a obrazy změnila můj život. Pro mě se otevřel svět, o jehož existenci jsem netušila.

Ptáte se mě, kde se Dareen ukrývá? Nuže, nemohu vám už říct nic víc, než jsem předtím řekla. Protože mě váže přísaha.

Ze: svazek 23/154/8, list 424 A

Úzký sál v tajné knihovně v Iskendrii

Rozdílné stezky

Ano, to bylo to, po čem Nuramon pátral! S potěšením četl Juliveino vyprávění, ale teprve u otázek strážců vědění objevil něco, co mu ukazovalo přímou cestu. Julivee směla očima věštkyně Dareen vidět místo, které hledala. Toho mohl využít i on a jeho druhové, kdyby nalezli cestu k Dareen! Kdyby je věštkyně přijala, pak by se v pátrání po Noroelle ocitli téměř u cíle!

Nuramon se neudržel a radostně vykřikl. Tu uslyšel kroky a hned nato skřípání žebříku, vedoucího k výklenku, kam se předtím i s knihou uchýlil.

Byl to mistr Reilif, který přicházel. Strážce vědění stoupal po žebříku k Nuramonovu výklenku. Jeho obličej byl napůl zakryt kápí a z rukávů černého pláště vyčnívaly pouze špičky prstů. Podle štíhlé, vysoké postavy mohl být i elf. Malými kroky přistoupil blíž.

„Odpusť mi ten malý výbuch radosti, mistře Reilife,“ řekl Nuramon omluvně. „Nechtěl jsem rušit klid knihovny.“

„Za tento čin může být jen jediný trest,“ odvětil strážce vědění hlasem, který neprozrazoval žádné emoce. Sedl si naproti Nuramonovi, stáhl si kápi o něco málo nazpět a odhalil tak velké šedé oči, které propalovaly Nuramona skrz naskrz. „Musíš mi říct, co tě tak rozveselilo.“

„To udělám rád. A možná že mi dokážeš i pomoci.“ Nuramon ochotně svěřil strážci vědění vše, co se dočetl o Julivee. Svou zprávu pak uzavřel slovy: „Jsem velmi šťastný, protože jsem našel to, co jsem hledal.“

„A to je?“ zeptal se Reilif laskavě.

„Dověděl jsem se, že Julivee vyhledala orákulum Dareen. A já bych teď chtěl toto orákulum také najít. Protože mám spoustu otázek… otázek, na které ani zde nenajdu odpověď.“

„Pak jsi tedy poznal, že tyto sály uchovávají jen mrtvé vědění, které znovu oživne teprve tehdy, až je někdo do sebe pojme. Zde ses dověděl o Dareen. Teď si musíš najít cestu k ní.“

„Julivee neřekla, kde se orákulum nachází.“

„Ale já ti něco říct mohu. Jsem strážce vědění. A v tomto sále jsem přečetl spoustu knih. I tu Juliveinu.“

Nuramon by rád věděl, jak to, že ho Reilif tak trpělivě vyslechl, když mu Julivein příběh jistě musel být důvěrně znám.

„My všichni jsme tehdy byli zvědaví a chtěli jsme vědět, kde se orákulum skrývá. Ale Julivee nám nechtěla nic prozradit. Několikrát však udělala poznámky, které nás vedly k domněnce, že to musí být někde v Angnosu. Ale s určitostí jsme to říct nemohli. Ti, které jsme vyslali, aby je našli, vrátili se zpět s nepořízenou.“

„Angnos!“ opakoval Nuramon tiše. On a jeho druhové už v tomto království byli, když pátrali po Guillaumovi. Byla to drsná a divoká země, kde na každém kroku čekalo dobrodružství. „Děkuji ti, mistře Reilife.“

Strážce vědění se zvedl. „Ty orákulum určitě najdeš. Jsem si tím jist. Zapamatuj si následující slova, která Julivee jednou řekla: Přišels k nám. Tvůj hlas přišel. Tys nám ukázal hvězdy. Jiskřily. Mohli jsme vidět. To řekla, když jsme se jí ptali, zda by nám nechtěla prozradit o Dareen ještě něco víc. Pokus se rozluštit její slova, jestli to dokážeš.“ S těmito slovy opustil mistr Reilif výklenek a začal šplhat nahoru ke svému žebříku. Nuramon by rád věděl, jak starý může asi strážce vědění být… Z jeho slov mohl Nuramon učinit závěr, že se s Julivee osobně setkal; v knihách ale stálo, že elfka přišla do této knihovny před 1832 lety.

Nuramon zamyšleně pohladil koženou vazbu knihy a nakonec ji postavil zpět na místo. Podíval se po Reilifovi, ale mistr stál už opět před svým regálem, zahloubán do knihy. Nuramon sestoupil dolů ze žebříku, poděkoval gnómovi a vzal si od něj meč. Naposledy přelétl pohledem úzký sál; ze všech místností v knihovně se mu líbil nejvíce. Snad se sem ještě vrátí. Noroelle by se zde určitě také líbilo.

Vydal se za Farodinem. Našel ho v jeho studovně, kde mu malý elf právě předčítal něco v dailičtině. Mandred dřepěl na několika bednách v koutě a poslouchal. Šlo o Aegilské ostrovy a o elfy, kteří tam jeli k jezeru. Nuramon se opřel o zeď a poslouchal chlapce, jak čte: „Konec obležení byl v nedohlednu. Stále se jim nedařilo prolomit neviditelnou zeď. Teprve až dvanáct čarodějů s dvanácti loděmi obklíčilo ostrov, tu obyvatelé Zeolasu dostali strach, protože věděli, že dvanáct mocných čarodějů dokáže zlomit moc jejich magické zdi, i když nedají dohromady střepy zrcadla. Tu zvedli čarodějové ruce, vyslovili zaříkadla a nato se s mohutným zahřměním nepřátelská zeď rozlomila. Tak musel Zeolas padnout.“ Zde udělal Ele pauzu. „To je vše, co tady stojí.“

„Vřelé díky, Ele,“ řekl Farodin. „Další zápisy si přečteme později.“ Pak se obrátil k Nuramonovi. „Našli jsme toho spoustu. Existuje mnoho důkazů o tom, že ani nepotřebujeme všechna písková zrna, abychom zlomili Emerellino kouzlo.“

„Osud to s námi zřejmě myslí dobře,“ dodal Mandred, aniž se pokusil ze svého očividně pohodlného místa v koutě zvednout.

Nuramon vyčkal, až chlapec odešel. Pak se odlepil od zdi a přistoupil k Farodinovi. „I já mám dobré zprávy, které nás mohou dostat o značný kus dál.“

Mandred se zvedl. „Tak povídej,“ řekl dychtivě.

Nuramon jim sdělil, na co v Juliveině knize narazil. Zatímco opakoval slova, která mu řekl mistr Reilif, všiml si, že Farodin poslouchá jen napůl. Několikrát si s Mandredem, který neklidně přecházel sem a tam, vyměnil pohledy. Dokonce ani zmínka o věštkyni je nedokázala nadchnout.

Když Nuramon skončil, nastalo tísnivé mlčení. Nakonec se ozval Farodin: „Mandred a já jsme objevili mnoho. Máme velkou naději, že nebude potřeba najít všechna písková zrna, abychom zrušili Emerellino kouzlo. Jakmile shromáždíme dostatečné množství pískových zrn, zavedou nás na místo, kde se nachází brána vedoucí k Noroelle. Také jsem objevil spisy, které mi pomohou při tom, abych dokončil vyhledávací kouzlo. Proč bychom se měli zdržovat s Julivee? Ona a Valemas nás nezajímají. My jsme se už dostali mnohem dál. A ty nám tu teď vykládáš, že bychom toho měli nechat a zkusit úplně jinou cestu!“

Farodinova podrážděná reakce Nuramona nijak zvlášť nepřekvapila. Když viděl lhostejné obličeje svých druhů, čekal, že něco takového může přijít. Farodin byl zvyklý poroučet a nesnášel námitky. „Jinými slovy, vám se cesta, kterou jsem pro nás našel, nelíbí.“

„Žádnou cestu nevidím.“

„Až dosud byla má stezka pro nás dostatečně dobrá!“

„Co znamená tvá stezka? Až dosud jsem neudělal žádný krok, o němž bych nebyl plně přesvědčen. A tak to také i zůstane.“

„Má cesta by mohla být rychlejší. Říkám ti přímo: ta tvá písková zrna nejsou řešení hádanky. Musíme použít jiné způsoby, jak Noroelle zachránit. Zapomněl jsi na poušť? Toto je svět písku. Byls u moře a strčil jsi někdy hlavu do vody? Viděls, z čeho sestává? Raději vykonám třeba deset různých cest, abych se dostal k věštkyni, než abych bez cíle putoval světem a tu a tam sebral nějaké pískové zrno.“

„Já vím,“ řekl Farodin. „Sledovat jednu cestu až do konce nebyla nikdy tvá silná stránka.“

Nuramon ztratil řeč. Narážce rozuměl dokonale, ale což on mohl za osud svých předků? Neprosil se o to nést jejich duše. Věděl o nich jen málo, ale jisté bylo jen jedno: všichni zemřeli mladí a do měsíčního světla nikdy nevstoupili. Nikdy nečekal, že by Farodin vsadil všechno na to, aby zranil jeho city, místo aby se ho snažil přesvědčit argumenty. „Myslel sis to o mně pořád, jenom sis to až dosud nechával pro sebe?“

„Pokládám tě za někoho, jehož cesta k měsíčnímu světlu je velmi dlouhá.“

„Co má měsíční světlo co dělat s naším pátráním?“ vmísil se do počínajícího sporu Mandred.

Farodin zvedl uklidňujícím gestem ruce. „Máš pravdu, člověče. To teď není naše téma. Pokud jde ale o orákulum, nehodlám pro jedno snad vyměnit jistotu. Zeptal ses někdy v duchu sám sebe, zda věštkyně už dávno neodešla do měsíčního světla? Jak dlouho to je, co u ní Julivee byla?“

Nuramon mlčel.

„Tvé mlčení říká vše. Ty si stojíš na svém, že na mé otázky nejsou odpovědi. Já říkám; zůstaňme na cestě, na kterou jsme vkročili. Takto dříve či později dosáhneme cíle.“

„Mně je nejasné dříve milejší než jisté pozdě! Orákulum nám nabízí vědění, které nám pomůže!“

„Ty ses zkrátka už dopředu rozhodl, že najdeš orákulum a ono ti odpoví na otázky. Co nám může nabídnout, co bychom v těchto sálech nenašli?“

„Podívej se kolem sebe, Farodine! Velice oceňuji toto místo, ale o to jasněji vidím, že je zde uchováváno jen vědění minulosti, tedy těch, kdo je už vlastním hlasem nemohou předat. Co my ale potřebujeme, je vědění přítomnosti a budoucnosti. Měli bychom si vzít příklad z Julivee.“

Farodin zkřížil paže na hrudi. „Může být, že jsi ztratil zájem o Noroelle a místo toho se raději věnuješ stopám Julivee?“

Nuramon sevřel pěsti. „Jak jen můžeš být tak zaslepený! Ze všech bys právě ty měl nejlíp vědět, jaký nesmysl jsi řekl! I když… Když si to pořádně uvážím, tak vlastně tato zaslepenost je podstatou tvé existence! Ty vidíš jenom to, co vidět chceš. Je ti vůbec jasné, že jsem naše soupeření o Noroelle mohl ukončit už dřív?“

„Mohl… To je slovo, které má ztroskotanec v ústech pořád,“ odsekl Farodin ledově.

„Nemyslíš, žes ve své lásce k Noroelle selhal? Snažíš se vypadat jako dokonalý minesengr. Nikdy jsi nepochopil, na co Noroelle opravdu čekala. Chtěla, abys jí vlastními slovy řekl o své lásce k ní, a ne prostřednictvím písní, které byly složeny pro jiné. Ode mě čekala, že kromě slov se jí dotknu i vlastníma rukama. Co myslíš, proč jsem se toho tak dlouho neodvážil?“

Farodinovy ústní koutky sebou škubly.

„Pozoroval jsem tě, Farodine. A ptal jsem se sám sebe, co mi na tobě vlastně nesedí. Co skrýváš ve svém nitru? Co to je, že se ani ženě, o níž si myslíš, že ji miluješ, nedokážeš otevřít? Skrývá se snad nakonec za všemi těmi vypůjčenými krásnými slovy prázdné srdce? Co je to za lásku, kterou nemůžeme pojmenovat jménem?“

Farodinova ruka spočinula na meči. „Stojíš na prahu, který nechceme překročit.“

„Farodine, my jsme už své prahy překročili dávno. Myslíš si opravdu, že budu následovat muže, který není schopen lásky?“

Mandred popadl Farodina za ramena a stáhl ho nazpět. Člověk byl očividně přesvědčen, že každým okamžikem poteče krev. „To stačí, Nuramone!“ řekl ostře.

„Mám dojem, že naše společenství tímto skončilo,“ řekl Farodin s výrazem kamenné sochy.

„To se stalo už dávno. Jen jsme si to až dosud váhali přiznat.“ Nuramon se obrátil k člověkovi. „A ty, Mandrede? Jaká je tvá cesta?“

Jarl váhal.

Nuramon pomyslel na Luthovu jeskyni, kde s Mandredem uzavřel přátelství. Tehdy ho s člověkem mnohé spojovalo.

„Lituji, Nuramone. Já vím, jak velký dluh u tebe mám. A přece… Nejsem dobrý v tom vyjádřit své myšlenky a city krásnými slovy. Ale Farodin má pravdu. Myslím, že je lepší sledovat cestu písku. Může to být dlouhá cesta, ale určitě vede k cíli. Opravdu je mi to moc líto… Já…“ Mandredovi selhal hlas.

Byl tedy znovu sám… „Nepotřebuji váš soucit. Jste to vy, které lituji. Jděte si tedy tou svou ubožáckou cestou a hledejte písková zrna! Já půjdu vlastní.“

„Neblázni, Nuramone!“ řekl Mandred a udělal uklidňující gesto. „Jsme jako člun. Já jsem trup, Farodin je kormidlo a ty jsi plachta, která zachycuje vítr.“

„Nepochopils to, člověče? Už nikoho nepotřebuji, aby rozhodoval, kam půjdu. Plachtu vám vzala bouře. Teď hleďte pádlovat rukama!“ S těmito slovy Nuramon místnost opustil.

Lodní deník galéry Purpurový vítr

34. den cesty: Čekali jsme pod ochranou ostrovů před Iskendrií na nákladní pramici Sem-ly. Veslaři měli čas na to, aby si odpočinuli. Jak bylo domluveno, vzali jsme na palubu jednu bednu pouštního skla, jednu mramorovou sochu a deset balíků jemné iskendrijské látky. Ale nikdo nám neoznámil, že máme vzít i cestující: jednoho elfa z Albenu jménem Farodin a jednoho člověka, očividně seveřana, jménem Mandred. Sem-la se postarala o stravu pro plavbu. Ti dva očividně neměli žádné zlato, ale jinak byli vybaveni dobře. I ti dva jejich koně z Albenu představují cenný majetek.

35. den cesty: Pomalá plavba na severo-severozápad. Bezvětří a pálící slunce. Veslaři rychle unaveni. Člověk, kterého jsme vzali na palubu, je podivuhodně vzdělaný. Ví mnoho o moři a vesluje za tři muže, protože má velkou sílu v pažích. Pro Purpurový vítr by mohl být přínosem, zvlášť když mluví dailicky a mohl by být tak užitečný pro obchod s kentaury z Gygnoxu. Snad bychom tentokrát mohli riskovat a přistát v Gygnoxu. Ten člověk celou dobu mluví o starých ságách, které slyšel v Iskendrii, a o Fjordlandu, zemi vysoko na severu. Kdyby tak věděl, po kterých mořích jsme se už plavili my!

36. až 38. den plavby: Klidné moře. Mužstvo spokojeno. Zvědavost vůči člověku.

39. den plavby: Mužstvo v dobré náladě. Jižní vítr, pěkné počasí. Plavba dobrá. Veslaři se mohou šetřit, protože jsme se dostali vpřed rychleji, než jsme čekali. Odpoledne: před námi na moři podívaná. Zkřížili jsme kurz lidské lodi, aegilské galéry. Tu se objevil obrovský mořský had. Lidé udělali to, co všichni zelenáči: práskli do bot! Jak jsme čekali, had je pronásledoval a rozdrtil jejich loď, jako by to nebylo nic víc než malý rybářský člun. Vzali jsme několik málo přeživších na palubu.

O hodinu později se had objevil znovu. Vynořil se méně než dvacet kroků na pravoboku. Zachránění lidé propadli panice, mnoho z nich skočilo přes palubu. Tihle blázni nevědí, že se musí vždycky plout směrem na hada, aby se polekal. Ty bestie loví jen ty, kteří se jich bojí. Tak jsme pluli přímo proti mořskému hadu! Mandred byl mezi lidmi jediný, kdo nedal najevo strach. Popadl harpunu a spěchal se mnou na příď. Vlastně nás tím vyzval, abychom na hada zaútočili. Když se bestie konečně potopila a odplavala, byl člověk zklamán. Pronásledoval ji kletbami. My všichni jsme se smáli, protože klel dailicky. Znělo to skoro jako od kentaura…

45. den cesty: Dík Mandredovi: dobré obchody s kentaury z Gygnoxu. Jediné, co člověku chybí, je kentaurský koňský trup. Pil s nimi a zpíval sprosté písničky. Potom s námi ochotně obchodovali. Nápadné: i když se blízko Gygnoxu nachází brána do Albenu, nechtěli jí Mandred ani Farodin projít. Jsou snad vyhnanci?

53. den cesty: Odjezd z Gygnoxu. Klidné moře. Veslaři opilí. Člověk u bubnu! Zdá se, že se elf z Albenu cítí nějak nedobře. Patrně jsme na elfy trochu příliš drsní. Co taky nedokáže dlouhá doba strávená ve světě lidí z elfa udělat! Večer: Farodin se diví, že vedu lodní deník. Kdo má co dělat s Iskendrií, ten se naučí oceňovat právě písmo! Elf z Albenu prosí, abychom změnili kurz. Vykládá o čemsi, co prý chce vyzvednout z mořského dna. Protože to není velká zajížďka a já jsem na to také zvědavá, přistupuji na to.

55. den cesty: Dorazili jsme po těžké veslařské dřině na hledané místo. Mužstvo unavené a nespokojené. Nechápe, proč jsme změnili kurz. K Farodinovi: voda je pro něj příliš hluboká. Má sice velkou odvahu, ale nemůže se dostat až ke dnu. Tak se tedy nabídnu, že mu pomohu, protože ovládám kouzlo vody a vzduchu. Ale Farodin říká, že bych tu hledanou věc sama nenašla. Tak jsme se potopili společně a já jsem mu čas od času dodávala vzduch. Na mořském dně udělal něco pozoruhodného: sáhl do písku a naznačil mi, abych se s ním vynořila. Nahoře otevřel ruku plnou písku a v něm pak hledal určité zrnko! Musím přiznat, že to vypadá, jako by na něm lpělo něco magického…

57. den cesty: Bouře. Neočekávaná! Musíme bojovat. Nakonec: žádné zranění, jen malé opravy, náklad bez poškození. Dobrá bouře…

67. den cesty: Na pobřeží před lidským městem Tilgis, východně od Angnosu. To znamená rozloučení. Člověk a elf z Albenu byli pro nás dobrou a platnou posilou. Pokusila jsem se je ještě jednou přemluvit, ale marně. Škoda! Zvlášť Farodina bych si ráda představovala jako svého knížete. Jediná útěcha byl dobrý obchod, který jsem s ním udělala. Vyměnil čtyři světelné kameny za 400 angnoských denárů…

78. den cesty: Dorazili jsme k mořské úžině Guilas a projíždíme branou. Příjezd do Reilimee. Náklad složen. Konec cesty. 78 dní. Dobrý čas.

Zápis provedla elfka Aranae, kapitánka galéry Purpurový vítr

v roce 1287 od založení Reilimee

Ztracený domov

Mandred byl vzrušený jako chlapec na cestě ke slavnosti letnic, při níž chtěl se svou milovanou tančit, a ještě víc… Zasadil klisně ostruhy a hnal ji po mírně stoupajícím svahu. Od doby, kdy byl ve Firnstaynu naposled, musely uplynout asi tři roky. Četné cesty, které v té době podnikal, mu zpřevracely smysl pro čas, takže nemohl přesně odhadnout, jak dlouho to bylo, co se s Alfadasem rozloučil. Jestlipak byl jeho syn opravdu zvolen jarlem?

Byl podzim jako ze zlata, tak jako tehdy, když Mandred opustil Firnstayn naposledy. Nejlepší doba na lov létajících ryb.

S frkáním dorazila klisna konečně na hřeben pahorku. Odtud se naskýtal pohled daleko přes fjord. Do Firnstaynu to bylo odtud ještě tak asi míli. Mandred si rukou zastínil oči a zamžikal proti nízko stojícímu slunci. Pod ním leželo malé město, které bylo obklopeno pevnými kamennými hradbami s tlustými věžemi. Přístavní můstky natahovaly paže daleko ven do fjordu. Podél nich kotvilo asi dvacet větších lodí. Břeh lemovaly skladištní baráky a na pahorku, kde kdysi stál Erekův dlouhý dům, se nyní tyčila kamenná stavba, která by sloužila ke cti i knížeti. Vydal se snad tam v horách špatnou cestou?

Zmateně pohlédl Mandred ke strmému útesu, který byl korunován kamenným kruhem. Toto byl bezpochyby útes Hartung a tam dole tedy musela ležet jeho vesnice! Nic ale nepomohlo něco si předstírat.

Mandred měl pocit, jako by mu neviditelná ruka stiskla hrdlo. Nyní k němu na pahorek dorazil i Farodin. Elf zastavil hnědáka a beze slova zíral dolů k fjordu.

„My… my jsme museli být pryč velmi dlouho,“ vypravil ze sebe Mandred zajíkavě. Zavřel oči a pomyslel na čas, který strávil s Alfadasem, těch několik málo let se synem. Jako by to bylo teprve včera; vzpomínal si na to, jak v Erekově člunu veslovali ven do fjordu a jak ho Alfadas rozpustile strčil do vody. Myslel na dvacet liber těžkého lososa, kterého ulovil a který byl větší než každá ryba, již dostal na udici jeho syn. Jak se pak společně opili, sedli si na břehu, lososa opekli na ohni a k tomu pokusovali ztvrdlý chleba…

Jak starý mohl Alfadas teď být? Jak dlouho trvalo, aby se z malé vesničky stalo město? Dvacet let? Čtyřicet?

Přišli od západu, z horské divočiny, kde týdny neviděli lidskou duši. Nikoho, kdo by u společného ohně povyprávěl novinky. Tak by snad byl lépe připraven… Mandred se kousl do spodního rtu a zoufale se snažil ovládnout pocity, které ho přemáhaly. Elfové mu vyprávěli o nebezpečí, které hrozí na cestách přes brány. Po zkušenosti z ledové jeskyně to měl vědět…

Tehdy byli ale přeneseni v čase zlým kouzlem Devanthara! Farodin a Nuramon se přece naučili, jak brány ovládat. Jak se to tedy mohlo stát znovu?

Plný neklidu popohnal klisnu dolů z pahorku. Musel za Alfadasem! Jak bude jeho syn asi nyní vypadat? Jestlipak má děti? Nebo snad dokonce už i vnuky?

Aniž je zadržela stráž, prošli společníci mohutně opevněnou městskou branou. Musel být den trhu. Ulice byly plné lidí. Všude se těsně k domům tlačily prodejní stánky. Ve vzduchu visela nádherná vůně jablek. Mandred sesedl a vedl klisnu na uzdě. Každému, kdo šel proti nim, hleděl pátravě do obličeje a hledal známé rysy.

I samotné oblečení lidí se za dobu jeho nepřítomnosti změnilo! Téměř všichni byli oblečeni v drahých, hodnotných látkách. Panovala tu sváteční nálada. Firnstayn očividně zbohatl. Mandred se v něm už nevyznal. Žádný dům, na který si vzpomínal, už nestál.

Nakonec Mandred nedokázal nejistotu déle vydržet a zastavil jednoho šedovlasého muže. Staroch měl bílou košili, zdobenou pestrými výšivkami. Těžký řetěz na krku se stříbrnými koňskými hlavami ho označoval jako významného občana.

„Kde najdu jarla Alfadase?“ zeptal se Mandred rozčileně. „Co se to tady děje?“

Staroch svraštil čelo. Trochu přivřel modré oči a docela otevřeně se snažil odhadnout, s jakým šprýmařem má co do činění. „Jarl Alfadas? Neznám žádného jarla, který by se tak jmenoval.“

„Kdo vládne v tomto městě?“

„Ty asi přicházíš z daleka, válečníku. Což jsi neslyšel o králi Njauldredovi, Lamači mečů?“

„Král?“ Mandred se téměř zakuckal. Ve Firnstaynu vládne král?

„Neutahuj si ze mě!“ zaklel staroch hněvivě a chystal se už jít dál, když ho Mandred pevně uchopil za rukáv.

„Podívej se na mě! Už jsi mě někdy viděl?“ Mandred potřásl hlavou, až mu tenké cůpky vlasů narážely do obličeje. „Jsem Mandred Torgridson a přišel jsem, abych viděl svého syna Alfadase.“

Kolem se začali zastavovat lidé. Několik mužů mělo ruku na meči, očividně připraveni tasit v případě, že by cizinec starce dále obtěžoval. Ten zatím zbledl jako plátno. Kdyby spatřil strašidlo, nevypadal by o nic víc zděšený. „Mandred Torgridson,“ opakoval nezvučně.

Jméno bylo zachyceno okolostojícími, jako blesk se rozšířilo mezi davem a brzy znělo ve všech ústech.

„Tys určitě přišel, abys odvedl tu zraněnou elfku,“ vypravil ze sebe staroch konečně. „Je v králově dlouhém domě. Svolal k ní léčitele a kouzelnice ze všech koutů…“

„Jsem zde kvůli Alfadasovi, svému…“ Farodin položil Mandredovi konejšivě ruku na rameno.

„O jaké elfce to mluvíte?“

„Lovci ji našli u průsmyku Larn. Byla více mrtvá než živá. Přinesli ji sem, do královského sídelního města, protože jí nikdo nedokázal pomoct.“ Stařec přivřel oči. Náhle natáhl ruku a přejel Farodinovi po tváři. „Ty jsi… myslím, vy jste… vy jste také…“

„Kde najdeme králův dům?“ zeptal se Farodin zdvořile, ale rozhodně.

Stařec je osobně provedl městem. Někde v davu kdosi vykřikl: „Jarl Mandred se vrátil!“ Nato byla tlačenice a strkání kolem ještě větší. Někteří na Mandreda a Farodina jenom civěli. Jiní se pokoušeli Mandreda dotknout, jako by se chtěli přesvědčit, zda není duch.

Konečně dorazili na pahorek, na němž stál královský dům. Široké schodiště, lemované kamennými lvy, vedlo nahoru k vladařovu sídlu. Teprve když oba společníci vstoupili na schody, stáhl se dav poněkud zpět.

Mandred se cítil rozerván protichůdnými pocity. Zlobilo ho, že mu staroch neřekl, co je s Alfadasem. Na druhou stranu byl však také pyšný. Byl slavný! Vypadalo to, že každý ve městě zná jeho jméno. Jistě už musela existovat nějaká hrdinská sága opěvující jeho boj s kančím mužem!

Už téměř dorazili ke vchodu do slavnostního sálu, když se Mandred obrátil a pohlédl na náměstí pod nimi. Zdálo se, že každý tam dole vzhlíží nahoru. Veškerá obchodní jednání se zastavila.

Jarl vytáhl sekeru a pozvedl paže k nebi. „Zdravím lid z Firnstaynu! Zde stojí Mandred Torgridson, který se vrátil, aby navštívil svého dědice!“

Jásavé výkřiky mu letěly naproti. Užíval si všeho toho nadšení a křiku. Když se konečně odvrátil, očekávala ho na vrcholku schodiště mohutná postava válečníka s divokým rudým vousem, v němž prokvétaly široké šedé prameny, obklopená družinou ozbrojených mladých mužů.

„Tak ty tedy chceš být Mandred,“ ucedil starší válečník vyzývavě. „A proč bych ti to měl věřit?“

Jarl položil ruku na sekeru. Podle jeho mínění by bylo docela vhodné způsobit chlapíkovi pár pěkných modřin, aby se naučil respektu. Pak se ale musel uculit. Tvrdohlavost toho starého… To muselo být asi v rodině. Ostatně…

„Mandreda Torgridsona je možné docela snadno poznat podle toho, že cestuje ve společnosti elfa,“ vmísil se Farodin. Odhrnul si dlouhé plavé vlasy dozadu, takže bylo vidět jeho špičaté uši.

Král svraštil čelo. Náhle vypadal vážně, ano, dokonce až zděšeně, jako by právě obdržel hroznou zprávu.

Mandred zůstal jako zkamenělý. Jestli starší muž tam nahoře byl jeho vnuk, pak tedy musel být Alfadas už dávno mrtvý.

„Jsi Faredred, nebo Nuredred?“ zeptal se král zdvořile.

„Farodin,“ odvětil elf.

Mandred cítil, jak se mu začínají třást kolena. Zatvrdil se a snažil se ovládnout, ale neměl to už ve své moci. „Alfadas,“ řekl tiše. „Alfadas.“

Král sešel ze schodů a sevřel Mandreda v objetí. Z náměstí se znovu ozvaly jásavé výkřiky.

„Je ti něco?“ zeptal se Njauldred tiše.

Mandred zavrtěl hlavou. „Co je s Alfadasem?“

Král vsunul paži Mandredovi pod rameno a podepřel ho. Pro všechny ostatní to muselo asi vypadat jako přátelské gesto. „Promluvíme si v hale, tady ne.“

Pomalu vystoupali po schodech nahoru. Křídlové vstupní dveře královské haly stály široce otevřené. Vnitřek za nimi osvětlovaly pochodně, jejichž svit se odrážel na zlatem pobitých sloupech. Z vysokého stropu visely ukořistěné standarty a praporce. Na protějším konci haly stálo trůnní křeslo z tmavého dřeva.

Mandred žasl nad vší tou nádherou. Ani zlatá hala krále Horsy Silného nebyla tak působivá. Jednu ze stěn zdobily štíty velké jako dveře a kamenné sekery, které vypadaly příliš těžké, než aby byly vyrobeny pro lidské ruce.

Zpoza sloupu vystoupila mladá rudovlasá žena. Měla na sobě dlouhý šat z jelení kůže, posázený kůstkami, pery a kamennými amulety. „Pane, ona nepřežije západ slunce. Jsme bezmocní!“

„Pak sem přineste nosítka. Odneseme ji nahoru ke kamennému kruhu. Mandred a jeho druh Faredred si pro ni přišli.“

„Je i na to příliš slabá. Dokonce i na nosítkách a zabalená do teplé přikrývky nepřečká cestu nahoru k útesu. Už to je zázrak, že ještě stále žije.“

„Zaveď mě k ní,“ požádal Farodin. „Hned!“

Král kývl na ženu oděnou v jelení kůži, ta vzala Farodina za ruku a odvedla ho.

Mandred se opřel o jeden ze sloupů. Pohled na halu mu dal na okamžik zapomenout na obavy. „Alfadas?“ zeptal se prosebně, pohled upřený na šedé prameny v králových vousech.

Njauldred zatleskal do dlaní a udělal rozmáchlé gesto, zahrnující celou jeho družinu. „Přineste medovinu a dva rohy na pití. A pak nechte mě a mého váženého předka o samotě!“

Váženého předka! Něco v Manredovi se stáhlo bolestí.

Mladí bojovníci se vytratili. Služka donesla rohy na pití a nechala zde velký hliněný džbán s medovinou. Rohy byly pěkné, opásané širokými zlatými pruhy.

„Jak dlouho je Alfadas mrtev?“ zeptal se Mandred bezvýrazným hlasem.

„Pij!“ řekl Njauldred jenom. „Pij a já ti všechny otázky zodpovím.“

Mandred si přiložil roh ke rtům. Medovina byla sladká a současně kořeněná. Prostě výborná. Když vyprázdnil druhý roh, vysvětlil mu Njauldred bez okolkování, že je jedenáctým králem Fjordlandu z Alfadasova klanu. Položil Mandredovi konejšivě ruku na rameno a začal vyprávět: „Už brzy potom, cos z Firnstaynu odjel, se Alfadas stal jarlem a po několika málo letech i knížetem a královským důvěrníkem a jeho vojevůdcem v dobách války. Uplynulo několik let, když tu krátce po slavnosti letního slunovratu přišel do Firnstaynu elf, aby Alfadase požádal o pomoc. Do Albenu vniklo vojsko trolů a situace pro elfy vypadala špatně. Alfadas se poradil s králem a s fjordlandskými knížaty a pak postavil to největší vojsko, jaké kdy kdo na Severu viděl. Odtáhli branou, kterou jim otevřeli elfové, a bojovali pak bok po boku s elfy, kentaury a koboldy. Válka zuřila mnoho let, a když byli trolové konečně z Albenu vyhnáni, začali útočit na města a vesnice ve Fjordlandu. Dobyli Gonthabu a zabili krále i celou jeho rodinu. O něco málo později zastavil Alfadas plenitele u fjordu Gondir a způsobil jim drtivou porážku. Ještě na bojišti ho knížata provolala novým králem. Společně s elfskými spojenci vyhnal troly daleko na sever. Alfadas pak udělal z Firnstaynu královské sídelní město, protože leží u brány do Albenu a zároveň tak daleko na severu, že se v jeho nejtěsnější blízkosti nacházejí hranice trolských zemí. Od té doby existuje mezi elfy z Albenu a lidmi z Fjordlandu spojenectví.“

„A co se stalo s mým synem?“ zeptal se Mandred naléhavě.

„Zemřel jako hrdina. Upadl do trolí léčky a byl troly zavražděn. Ti pak jeho mrtvolu odvlekli. Ale jeho elfí přítel Ollwyn přinesl královo mrtvé tělo zpět a krvavě se za jeho vraždu pomstil. Alfadas byl pohřben ve Firnstaynu. Poslední odpočinek nalezl vedle své matky, pod Mandredovým dubem.“

Trpkost a zároveň hrdost, to byly zcela protichůdné pocity, které Mandredem zmítaly. Jak rád by ještě jednou strávil s Alfadasem pár bezstarostných týdnů, jako tehdy, když ho poprvé přivedl do Firnstaynu! Zvedl roh k přípitku. „Ať máš navždy u tabule bohů čestné místo po Luthově boku,“ řekl zastřeným hlasem. Pak ulil trochu z medoviny jako oběť bohům a vyprázdnil roh.

„Určitě bude sedět u čestné tabule,“ řekl král Njauldred. Vstal a ukázal na zlatem pobitý sloup. Ve zlatě byly vytepány široké pásy, na nichž byli zobrazeni válečníci na koních. Král ukázal na jednoho jezdce, který právě zabodával kopí do těla obra. „Vidíš? Toto je tvůj syn, jak zabíjí trolského knížete Gornbora.“ Král pak ukázal na dlouhou halu. „Téměř na každém sloupu najdeš Alfadasův obraz. Jeho hrdinské činy jsou nekonečné. Často vyjížděl s elfem Ollwynem, aby honil trolské špehy. On je naše pýcha a zároveň prokletí, protože od té doby se nikdo nemohl jeho hrdinské odvaze rovnat.“

„Stále ještě bojujete s troly?“

„Ne. Už dlouho vládne mír. Někdy, když je rybářský člun zahnán bouří daleko na sever, zahlédnou rybáři v mlze obrovskou trolskou loď. Také lovci nacházejí v lesích tu a tam trolí stopy ve sněhu. Ale boje jsou už za námi.“ Král vrhl na Mandreda vážný pohled. „Proč jsi vlastně přišel, Mandrede Torgridsone?“

„Chtěl jsem ještě jednou obejmout Alfadase, svého syna.“

Králův obličej se zachmuřil. „Musí ti ale přece být jasné, že žádný člověk nežije déle než sto let. Řekni mi pravý důvod, proč jsi zde.“

Králův tón Mandreda překvapil. Zněl téměř nepřátelsky. „Když člověk cestuje s elfy, čas ubíhá jinak. Rychleji. Myslel jsem, že od mého posledního setkání s Alfadasem uplynuly teprve tak tři nebo čtyři roky. Podívej se na mě. Jsem stále ještě mladý muž, Njauldrede, i když jsem Alfadasův otec.“

Vladař si zamyšleně prohrábl vousy. „Vidím, že tvá bolest nad Alfadasovou smrtí je pravá, tak ti také chci věřit. Přesto mě však tvůj příchod do Firnstaynu naplňuje velkými starostmi.“

Mandred byl užaslý a také trochu rozzlobený. „Neusiluji o tvůj trůn, Njauldrede.“

„Ten bych ti klidně přenechal, kdybys ho chtěl,“ odvětil král podrážděně. „Tady jde o tvou ságu. A také Alfadas to pořád říkal.“

„Co?“

„Že se ke svému lidu vrátíš v době největší nouze. My ale nežijeme v nouzi, Mandrede. Tak bych tedy rád věděl, co to znamená a co nás čeká. Nejdřív najdeme těžce zraněnou elfku, poté co už přes třicet let nikdo v království žádného elfa neviděl. A pak přijdeš ty s elfím druhem, tak krásným a nepřístupným, jako by byl vyslancem smrti. Mám velké starosti, Mandrede. Začne snad nová trolská válka?“

Jarl zavrtěl hlavou. „Nemyslím. Nemám s troly žádný spor. Ještě jsem ani žádného neviděl.“

Njauldred ukázal na zobrazení Alfadase a Gornbora. „Jsou strašliví. Říká se, že jediný z nich má sílu deseti mužů. Buď jen rád, že ses se žádným z nich nesetkal. Samotný muž není schopen proti trolovi obstát. Jen Alfadas to dokázal.“

„Co je s tou elfkou? Odkud přišla?“

Král pokrčil rameny. „To nikdo neví. Je těžce zraněná. Vypadá to, jako by ji napadl medvěd. Když jsme ji našli, byla téměř zmrzlá. Má vysokou horečku a něco vykřikuje, ale my jí nerozumíme. Myslím, že tvůj druh je mocný kouzelník. Jen mocná magie by byla schopna elfku ještě zachránit. Má dcera Ragna je nadaná léčitelka. Podařilo se jí odebrat elfce bolest a snížit horečku. Ale její rány se nechtějí hojit, už to trvá týdny. Je stále slabší a slabší. Ragna se obává, že zemře ještě této noci. Ale teď je tady tvůj druh.“

Mandred si přál, aby to byl Nuramon, kdo by nyní seděl u lůžka raněné. Ten by ji dostal snad i ze zlatých hal bohů a vrátil nazpět k životu. Ale Farodin…

Plavovlasý elf byl válečník, žádný léčitel. „Můžeš mě k té elfce zavést?“

„Jistě.“ Král se na něj pátravě podíval. „Jsi snad také léčitel?“

„Ne,“ pousmál se Mandred. Král si asi myslel, že ten, kdo přežil staletí, musí umět všechno.

Opustili halu a vkročili do jednoho z bočních křídel vladařského sídla. Mandred obdivoval umělecky tkané gobelíny, zdobící holé zdi. Njauldred ho vedl po úzkém schodišti nahoru k chodbě, do níž ústilo více dveří. Oheň planoucí na velké pánvi rozháněl chlad, který se usadil v kamenných zdech. Před posledními dveřmi stáli válečník a mladá žena v koženém obleku, kterou Mandred viděl už v slavnostní hale.

Ragna v bezmocném gestu rozpřáhla ruce. „On nikoho dovnitř nepustí. Ze začátku bylo slyšet hlasy. Teď je už ale v komoře dlouho ticho.“

„A bylo tu také to světlo,“ řekl válečník s uctivou bázní. „Proč jim o tom neřekneš, Ragno? Dole pod dveřmi bylo vidět jakési stříbrné světlo. A bylo to tu divně cítit. Jako po květinách.“

„A od té doby se z komory nic neozývá?“ zeptal se král.

„Nic,“ potvrdil strážný.

Mandred přistoupil ke dveřím.

„To bys neměl dělat,“ řekla Ragna. „Dal velice zřetelně najevo, že nikoho v komoře nestrpí. V ságách skaldů jsou elfové zdvořilejší.“

Jarl sáhl po klice. „Mě vedle sebe strpí.“ Docela jist si tím ale nebyl. „Z vás by mě ale neměl následovat nikdo.“

Vstoupil a hned za sebou zavřel dveře. Stál v malé podkrovní komůrce. Velkou část prostoru zabírala postel. Přes trámy skoseného krovu byl napjat obrazový gobelín, který ukazoval loveckou scénu s kanci. V komoře to vonělo po květinách.

Na posteli ležela tlustá vlněná pokrývka a několik ovčích kožešin ke spaní. V matracích se rýsovala malá prohlubeň. Farodin klečel před postelí, obličej pohřben v dlaních. Elfku nebylo nikde vidět. A v malé komoře nebylo místo, kde by se mohl někdo schovávat.

„Farodine?“

Elf pomalu zvedl hlavu. „Odešla do měsíčního světla. Bylo to její určení, předat zprávu.“

„Tím chceš říct, že je mrtvá?“

„Ne, to není totéž.“ Farodin se narovnal. Jeho obličej byl bez jakéhokoliv výrazu. „Je teď tam, kam jednou odejdou všechny děti Albů. Své břímě přenechala mně.“ Vytáhl meč a palcem zkusil ostří jeho čepele.

Mandred ještě nikdy neviděl svého druha v takovém rozpoložení.

Neodvážil se Farodina dále vyptávat. Přes ostří elfova meče stekla drobná kapka krve.

„Trolové!“ řekl Farodin konečně po dlouhé době mlčení. „Trolové. Byla válka s nimi, ale ta už před mnoha lety skončila. Úplně na konci války se trolové zmocnili jedné velké plachetní lodi. Na palubě bylo téměř tři sta elfů. Odvlekli je do zajetí. Někteří z nich ještě stále žijí. Mezi nimi je i Yilvina.“

„Yilvina? Naše Yilvina?“ Mandredovi vytanula v mysli mladá blonďatá elfka. S oběma krátkými meči se mu vždy zdála v boji nepřemožitelná. Jak se jen mohla dostat do zajetí?

„Yilvina a ještě půl tuctu dalších. Ještě stále žijí, po více než dvou stoletích v zajetí. Orgrim, vůdce trolů, je prostě stále drží, i když už byl dávno uzavřen mír.“ Farodin ukázal na prázdnou postel. „Shalawyn se podařilo jim uprchnout. Štvali ji jako divokou zvěř. Chtěla se dostat zpět do Albenu, aby podala zprávu královně.“

„Máme teď tu zprávu přinést do Albenu místo ní my?“ Mandredovi byla představa, že by měl ještě jednou předstoupit před královnu, docela nepříjemná.

Farodin utřel krev z meče do přikrývky a zastrčil ho pak zpět do pochvy. „To by nemělo smysl. Emerelle by poslala nějakého vyslance na dvůr trolského krále, aby se poptal po zajatcích. Král by zavolal Orgrima a válečný lord by určitě se vší rozhodností popřel, že drží v zajetí ještě nějaké elfy. A žádná živá svědkyně už také neexistuje. Kdyby Emerelle trvala na tom, že Orgrim lže, mohlo by to stačit k tomu, aby se rozpoutala další válka s troly. Toto nebezpečí královna nepodstoupí! Vše zůstane, jak to je.“

„Tak tedy Shalawyn zemřela zbytečně.“

„Ne, člověče. Co trolové zajatcům udělali, za to také musí pykat. Všechno mi vyprávěla.“

Mandred ucouvl o krok nazpět. Něco ve Farodinově pohledu vybízelo k opatrnosti. „Co… co udělali?“

„Neptej se! Smíš vědět jen jedno: vévoda Orgrim za to zaplatí krví. Najdu si k němu cestu a on bude litovat toho, co udělal.“

Před branou orákula

Pomalu a klidně, veda hřebce Felbiona na uzdě za sebou, vstoupil Nuramon na albskou stezku. Mohl zřetelně cítit sílu, již vyzařovala albská hvězda, která se zdála vsávat do sebe moc stezky. Naplnila ho naděje, že se snad konečně dostane k věštkyni Dareen. Znovu a znovu se vydával po falešných stopách. Lidé z Angnosu nedokázali rozeznávat kouzlo iluze a jeho obrazy a to, čemu říkali orákulum, nebylo nic jiného než klam. Nedověděl se tam nic, co by už sám nevěděl. Od této matoucí zkušenosti pátral Nuramon už jen po nějakém starém orákulu, které dlouho mlčelo nebo už nikoho nepřijímalo.

Cesta z Iskendrie do Angnosu a přes toto království byla namáhavá. Objížděl města a vesnice a ukazoval se jen osamělým cestujícím nebo samotářům. Za elfa ho nikdo nepokládal. Nosil kápi, která skrývala část jeho obličeje a uši. Jeho hlas byl stále elfí, ale kdo ze současných lidí slyšel kdy mluvit elfa? Měli ho určitě za cestovatele odněkud z dalekých zemí, což v jistém ohledu skutečně odpovídalo pravdě.

Během cestování si průběh albské stezky dobře vštípil do paměti a v Angnosu toho o ní věděl už tolik, že se mohl odvážit rizika skákat od jedné albské hvězdy k druhé, aniž musel měnit světy. Žasl nad tím, jak snadno mu to šlo. Kouzlo bylo stejné, jen bylo nutno vybrat stezku, která tento svět neopouštěla. Ale přesto mu úspěch nebyl souzen.

Nyní už nějakou dobu cestoval územím, jehož stezky mu byly nové. Už celé dny neviděl člověka, zato však známky dětí Albů. Ty spočívaly ve změnách, které mohly vnímat jen elfí ruce. Charakter rostlin na některých místech ho upomínal na Alben a také nezvyklá úrodnost v některém pásu krajiny poskytovala předpoklad, že se tu nachází magický zdroj či pramen podobný Noroellinu. Všechny tyto známky byly spojeny s divokou a bujnou přírodou na místech, která by jinak na chudém kamenném základě produkovala jen minimum zeleně.

Když pomyslel na poušť, ptal se sám sebe, zda tomuto světu přece jen bezděky neublížil. Moře z písku mu ukázalo, že i v lidském světě existují krajiny přirozené krásy.

Albská stezka, jejíž moc nyní zřetelné cítil pod nohama, vedla v mírném stoupání přímo k jedné hoře. Ale magický proud neukazoval na vrchol; téměř to vypadalo, jako by stezka vedla přímo skrz skálu.

Když Nuramon zdolal výstup a ocitl se přímo proti skalní stěně, v níž albská stezka zmizela, napadlo ho, zda se orákulum, po němž pátral, snad nenachází uvnitř této hory. Sešel ze stezky a po Felbionově boku začal horu obcházet. Přitom se poohlížel po vchodu do jeskyně nebo skryté chodby, která by vedla dovnitř hory. Překřížil další dvě albské stezky, které rovněž zmizely v hoře. Když narazil na čtvrtou, z níž mohl cítit známý proud moci, nepochyboval už o tom, že se stezky uvnitř ve skále spojují v albskou hvězdu.

V polovině cesty kolem hory narazil Nuramon na stezku, která mířila ven a pryč od hory. Musela to být ta, která ho sem zavedla, zkřížila albskou hvězdu a nyní znovu pokračovala dále přes tento svět. Sledoval stezku až těsně k hoře, ale byl zklamán, když místo vchodu do jeskyně našel jen masivní skalní stěnu.

Nuramon si skálu prohlížel. Tu se ve slunečním světle něco zajiskřilo! Sledoval záblesk. Po několika krocích uviděl jeho zdroj: někdo zasadil do stěny drahé kameny! Nevěděl, co ho udivilo víc: zda to, že kameny jsou velké jako jablka, nebo že je už dávno někdo nevyloupal a neukradl.

Nalevo byl hluboko do skalní stěny zapuštěn diamant, napravo od něj rubín, který byl rozbit, ale stále ještě pevně vězel v skalní obrubě. Vedle něj se nacházel krystal, v němž se křížily tmavé žilky, zbarvující kámen do černa. Vypadalo to na horský křišťál, v němž byly uzavřeny tmavší materiály. Pod rubínem vězel ve skále poslední drahokam. Byl to safír.

Rubín představoval střed obrazce. Byl s ostatními drahokamy spojen na prst hlubokou puklinou ve skále. Protože byl poškozen, předpokládal Nuramon nejdřív, že se někdo pokoušel kámen ze skály uvolnit, ale že se mu to nepodařilo. Pak se ale za tento nápad pokáral, protože cítil, že se přímo před ním kříží sedm albských stezek. Drahokam byl rozštípnut na sedmi místech. Rubín byl vlastně albská hvězda! A každé poškozené místo znamenalo jednu stezku.

Vlevo vedle diamantu a vpravo vedle horského křišťálu byly do stěny vytesány písmenné znaky. Ty vedle diamantu mohl i přečíst. Stálo tu v elfštině: Zpívej píseň Dareeny, dítě Slunce! Zpívej o její moudrosti, s rukou ve světle! Zpívej slova, která jsi kdysi vyslovil, a bok po boku oba vstoupíte.

Orákulum! Tolik stezek prošel, tak dlouho hledal. A teď… Nuramon přemýšlel, co by mohla být v nápise zmíněná Dareenina píseň. Tu ho napadla slova, která mu řekl Reilif, černě oděný strážce vědění v Iskendrii. Slova Julivee.

Položil ruku na diamant a zazpíval: „Tys k nám přišla. Tvůj hlas přišel. Tys nám ukázala hvězdy. Jiskřily. A my jsme mohli vidět.“

Diamant se náhle rozzářil a jeho třpytivé světlo začalo proudit puklinou k rubínu, vniklo do něj a rozzářilo ho rovněž. Pak dole z rubínu vytrysklo červené světlo a plynulo k safíru. Když proud rudého světla narazil na safír, zablýskly se v něm jiskry. Rudé světlo nedokázalo do drahokamu vniknout.

Když pak Nuramon odtáhl od diamantu ruku, proběhl třpytivý světelný proud mezi diamantem a rubínem a rudý tok mezi rubínem a safírem pohasl.

Levá polovina hádanky byla vyluštěna.

Nuramon pozoroval znaky vytesané vedle horského křišťálu. Byly mu cizí. Měl sice dojem, že řeč, která je zde použita, zná, a dokonce měl i za možné, že je to jeden z jazyků Albenu, ale písmo sestávalo z několika málo znaků, které byly velmi komplikované a tudíž těžko zapamatovatelné. Toto byl vlastní rébus.

Položil ruku na drahokam a znovu zazpíval Juliveina slova. Ale nestalo se nic. Vrátil se znovu k nápisu v elfštině. Vyrozuměl z něj, že by měl vstoupit dovnitř jen s někým po boku. V písni bylo zmíněno nás a my. Kdo vůbec měl být ten druhý? Měl by umět číst cizí písmo, musel se dotknout černého kamene a zpívat píseň. Možná proto byla píseň tak krátká, byla jen částí jedné delší. Jednu část musel zřejmě zpívat on, druhou jeho druh. Ale o koho se vlastně mohlo jednat? Snad ne o člověka?

Nuramon se snažil vnímat obrazec před sebou vcelku. Rubín byl albská hvězda, safír platil za kámen vody a pramenů. Pramen zde určitě zastupoval vědění, a tím i Dareen, orákulum. Diamant byl znamení pro něho nebo někoho jako on. Byl to kámen světla. „Dítě Slunce“ stálo na stěně před ním. Jestliže byl on dítě Slunce, pak by se další znaky mohly vztahovat na nějaké dítě Noci. Horský křišťál sice nebyl považován za kámen tmy a noci, ale černá pavučina žilek v něm na to mohla poukazovat.

Náhle Nuramona napadlo řešení. Byl dítě Albů a zde byl označován jako dítě Slunce. Ve starých dobách si elfové říkali také Děti světlých Albů. Ze svého domu na dubu mohl vidět v dálce hory, v nichž prý kdysi žily děti temných Albů. Dítě temných Albů! To by měl najít, aby společně s ním otevřelo bránu!

Děti temných Albů před dávnou dobou přešly z Albenu do Jiného světa, aby si zde našly nový domov. Existovalo několik pověstí, kde se o nich mluvilo, ale ty upadly do zapomenutí. Protože moudří tvrdili, že rozdělování na světlé a temné Alby nedává smysl a že by se mělo na temné Alby, jakož i na národ, který z nich odvozoval svůj původ, prostě zapomenout. Ale vzpomínky a pověsti o dětech temných Albů se nedaly jen tak snadno vymazat z paměti. Někteří tvrdili, že jsou zlí a že v dřívějších dobách bylo s nimi mnoho bojů. Nesnášeli prý lesk a slávu Albenu, a proto odešli do tohoto pochmurného světa. Jiní zase říkali, že byli neškodní, když je nikdo nedráždil, a že odešli do Jiného světa proto, aby tam začali nový život. Nejstarší mlčeli, i když oni jediní znali pravdu. Tak zůstaly děti temných Albů obestřeny tajemstvím.

Kde by měl tajemný národ hledat? Tak jako brána, vedoucí k Noroelle, mohli se v tomto světě nacházet kdekoliv. Nuramon povzdechl. Nebyl o nic moudřejší než předtím.

Ptal se sám sebe, zda to tak bude už navždy. Narazí snad při hledání dětí temných Albů na nové překážky, které ho povedou od stezky ke stezce, od brány k další bráně? A budou se cesty stále znovu rozdělovat a za každou branou se skrývat dvě nové? Obával se toho, a zároveň se divil své netrpělivosti. Byl přece elf! Co se to s ním stalo, že najednou nedokázal čekat?

Bude po ztraceném národu dětí temných Albů pátrat. Jistě ho jednou najde a tím se k Noroelle dostane o krok blíž. A možná že se dokonce naskytne i úplně nová stopa, která ho k ní zavede, stopa, na kterou dosud nikdy nepomyslil. I kdyby to mělo trvat jakkoliv dlouho, Nuramon nepochyboval, že Noroelle žije a je zdravá. Byla mocná kouzelnice a trpělivá žena. A až ji konečně najde, pak bude jeho hledání a její čekání šťastně zapomenuto. Proč tedy ta netrpělivost?

Stále znovu si kladl tuto otázku a při tom musel myslet na Mandreda. Cesty s člověkem mohly Nuramonovo vnímání času změnit. Koneckonců, lidský život byl tak krátký, že se Nuramon obával, že se Mandred konce jejich hledání ani nedožije.

Co za rozloučení to bylo v Iskendrii! Nuramon se cítil, jako by druhům své přátelství vypověděl. Hněv nad Farodinovým jednáním nemohl zahnat jeho pocity: Nuramon druhy už teď bolestně postrádal, i když se jejich cesty rozdělily teprve přednedávnem.

Obával se okamžiku, kdy se dozví, že Mandred už nežije a tím jejich přátelství rozchodem v Iskendrii skončilo. Proto také nemohl dál sledovat Farodinův plán. Odloučení od druhů mohlo jim, a obzvlášť Mandredovi, nakonec být i k dobru. Na vlastní stezce zůstal totiž Nuramon věrný naději, že děti temných Albů brzy najde a tím že se pátrání po Noroelle ještě za Mandredova života s úspěchem skončí.

Proto nepociťoval Nuramon, i když druhy citelně postrádal, žádný nutkavý tlak, aby se k nim zase vrátil. Ne! Nuramon nepoběží zpět k Farodinovi, aby ho následoval po jeho cestě písku. Zůstane na vlastní stezce. S trochou štěstí se při pátrání znovu někde s druhy sejde. Pak si s nimi nějaký ten čas užije, možná chvíli půjdou i společně. A i když se třeba zase rozejdou, najde přiměřený způsob rozloučení, obvyklý mezi přáteli.

Myšlenka, že by se jeho cesta znovu někde mohla zkřížit s Mandredovou a Farodinovou, Nuramona uklidnila. Protože tak mohl odolat nutkání vést další pátrání jako lidé. Běhat po světě sem a tam, spěchat, aniž by stačil popadnout dech, dělat si starosti, že něco propásl nebo o něco přišel, a stále mít v šíji neblahý pocit, že promarnil nějaký okamžik. Bude se cvičit v trpělivosti, a tak se snad bude i rychleji dostávat kupředu. Bude sledovat svou stezku, ať už ho povede kamkoli, a je úplně jedno, jak dlouhá ta cesta bude a jaké překážky ho na ní čekají. Překoná všechno, namáhavé cesty a různé potíže tohoto drsného světa, právě tak jako starosti a touhy. A když ho napadnou nepřátelé, prokáže, že je hoden Gaomeina meče. Žádné nebezpečí, žádné hádanky, žádná námaha ho neodradí, aby pokračoval na cestě k Noroelle, a to jediným způsobem, který mu připadal přiměřený: způsobem elfů.

Konec knihy 1.

Glosář

albská hvězda – bod, kde se kříží dvě až sedm albských stezek; pomocí albských kamenů je možné na tyto stezky vstoupit.

albské stezky – síť magických cest, kterou kdysi vytvořili Albové.

albský kámen – magický artefakt. Každý z Alby stvořených národů obdržel takovýto kámen, než Albové opustili jejich svět. Albský kámen zesiluje magickou sílu svého uživatele. V případě, že se dá dohromady více těchto kamenů, může vzniknout magie takové síly, že dokáže přeměnit světy.

dailičtina – řeč kentaurů

děti Albů – souhrnný název pro všechny národy, které byly stvořeny Alby (elfové, trolové atd.).

elfové – poslední z národů, které Albové stvořili. Velcí asi jako člověk, jsou štíhlí a mají dlouhé, do špičky vybíhající uši. Mnozí z nich jsou nadáni magickou mocí.

faunové – národ s kozlíma nohama, žijící v Albenu

Gallabaal – magií oživená kamenná socha. Slouží jako strážci v knihovně v Iskendrii.

kentauři – kříženci elfů a koní. Z koňského těla vyrůstá horní část elfího trupu. Většina kentaurů žije nomádským životem a jsou domovem ve Větrné zemi. Elfí část trupu kentaura je svalnatá jako u jejich „elfích bratranců“. Také mívají většinou ochlupení a vousy a jejich uši jsou o něco kratší než u elfů.

keř dinko – keř, z něhož děti Albů získávají tmavou šťávu, jíž si malují na kůži obrázky. Dinková šťáva, která je do těla přijímána kůží, působí také jako afrodisiakum.

koboldi – souhrnný název pro celou skupinu různých národů nebo kmenů jako třeba Lubinové či Holdové. Koboldi jsou vysocí asi po kolena či boky člověka. Mnoho z nich je nadáno magickou mocí. Většinou platí za vynikající řemeslníky. Ostatní děti Albů využívají rády koboldů jako sluhů nebo otroků.

květinové víly – Alby vytvořený národ, bytosti velikosti prstu, vzhledem podobné elfům, mající motýlí křídla nebo křídla vážky.

liuvar – elfské slovo pro mír. Pomáhá uklidnit Gallabaaly a jiné strážce knihovny v Iskendrii.

luční víly – jiné označení pro květinové víly

skald – fjordlandské označení pro barda

trolové – nejbojovnější národ Albenu. Více než tři metry vysocí, mají šedou kůži, která se barvou podobá kameni. Trolové se štítí doteku s kovem.

Železné vousy – dřevěné sochy, do nichž se zatloukají kusy železa jako obětní dary. Fjordlanďané vystavují Železné vousy na poctu svého boha osudu Luthe. Jsou také nazývány železnými muži.

Poděkování

Jako mnoho fantastických románů začal i příběh této knihy za jedné bouřlivé podzimní noci, a to pozváním k dobrodružné výpravě. Můj přítel James Sullivan měl právě před sebou závěrečnou zkoušku ze středověké epiky a svým telefonátem jsem ho asi uvedl téměř na pokraj nervového zhroucení. Zeptal jsem se ho, zda by neměl čas a chuť zúčastnit se dobrodružství napsat společně se mnou knihu. Otázka, která se mezi četbou příběhů o Lancelotovi a Wolframsovým Parsifalem opravdu špatně poslouchá. Hodinu nato jsme se o tom začali bavit ještě jednou, a to od začátku, a James poznamenal, že skutečný rytíř neodmítne, když mu paní Fantazie nabídne ruku. A tak začala výprava za elfy…

Ve fantastické literatuře se stěží najde bytost, která by autory inspirovala k tak rozdílnému ztvárnění jako elfové. Podle Pána prstenů od J. R. R. Tolkiena jsou to vznešené světelné bytosti, v Zlomeném meči od Paula Andersona bezcitní, chladní tvorové a v Královské dceři z elfí země od lorda Dunsanyho čistě pohádkové bytosti. Takovýchto různých zpodobení existuje ještě mnohem více. I my přiznáváme, že jsme si vytvořili vlastní obraz elfů, na němž se podílí jak staré tradice klasiků fantasy, tak i novější pojetí.

Při žádném hledání nemůže člověk být sám, a tak i nám pomáhalo mnoho přátel a spolupracovníků: Martina Vogl, Angela Kuepper, Natalja Schmidt, Berna Kronsbein a stejně tak Meneke Deprem, Heike Knopp, Elke Kasper, Stefan Knopp a Sven Wichert, ti všichni dovedli dobrodružství tohoto románu k šťastnému konci.

Bernhard Hennen

červenec 2004

Bernhard Hennen

Elfové, kniha 1.

1. vydání

Německý originál Die Elfen

vydaný Wilhelm Heyne Verlag

Překlad Libuše Sedláčková

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek, Iva Petříková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 130. publikaci

Ostrava 2008

Tisk Printo, s. r. o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 349 Kč