KNIHA II.

ELFOVÉ

BERNHARD HENNEN
& JAMES SULLIVAN

FANTOM Print

2009

Copyright © 2004 Bernhard Hennen & James Sullivan

Translation © Libuše Sedláčková

Cover © Jan Patrik Krásný

Korekce: SH

ISBN 80-7398-036-8

Autoři

Bernhard Hennen, narozen 1966 v Krefeldu, procestoval jako žurnalista Orient a Střední Ameriku, než se cele upsal historickým románům a fantasy. Jeho početná díla byla mnohokrát oceněna různými literárními cenami.

James Sullivan, narozen 1974 ve West Point, New York, vyrostl v Německu a studoval v Kolíně nad Rýnem. Jeho obzvláštní zájem patří literatuře středověku. Předkládaná kniha je jeho první románové dílo.

Lesem v úplňkové záři

viděl já jsem elfy jeti;

slyšel, do rohů jak dují,

rolničky jim vyzváněti.

Jejich koníčkové bílí

pádí v paroží vám zlatém

dál a dál, jak labutí se

hejno nesli plavným chvatem.

Úsměvně mi králka kývla –

úsměv, zvrat, než hvozd ji zchvátí;

má to snad mou novou lásku,

má to smrt mou znamenati?

Heinrich Heine

(překlad Pavla Eisnera)

Farodinův hněv

Mandred stál na břehu fjordu a pozoroval Firnstayn. Neměl určitě žádné sklony být lítostivý nebo plačtivý. Aspoň si to vždy myslel. Vysmrkal se a odplivl si do čerstvě napadaného sněhu. Byla to asi jen rýma… někdy, v okamžicích, jako byl tento. Vrátil se domů, a přesto se cítil více cizí než na každém z těch podivuhodných a nádherných míst, kam s oběma elfími přáteli zavítal. Toto už nebyla jeho vesnice. Musel se podívat nahoru k útesu Hartung s jeho kamennou korunou, aby si uvědomil, že to je vskutku to místo, kde kdysi žil. Byl tady už deset týdnů a nic se nezměnilo. Všichni, které kdysi miloval, se obrátili v prach. Jako jeho syn Alfadas, dávno zemřelý král, po němž zůstaly už jen příběhy skaldů.

Mandred stiskl rty. Odvrátil se od toho cizího města Firnstaynu a pohlédl na fjord. Do obličeje ho šlehl poryv ledového větru a vehnal mu slzy do očí. Cítil bolest, která se zařízla hlouběji, než by to mohl dokázat jakýkoliv meč. Měl by odsud odejít!

Zachmuřeně pohlédl ke kůlně, kde se obvykle přechovávaly čluny a v níž se Farodin už několik nekonečných týdnů zavíral. Mandred tam nezavítal už pět dní. Nebyl úzkostlivý muž, ale způsob, jakým se Farodin v posledních týdnech změnil, ho děsil. Co se asi skrývalo v hlubinách elfovy duše? Po všech letech, které spolu strávili, Mandred věřil, že svého druha zná. Omyl! Poté co jeho přítel uslyšel zprávu od Shalawyn, vyrostlo v něm něco temného a hrozivého. Ale ne, když o tom tak Mandred přemýšlel, tato temná část jeho bytosti zde byla vždy. Farodin ji jen uměl dobře skrývat. Nyní se v něm však něco probudilo, něco, co Farodina přimělo zapomenout dokonce i na pátrání po pískových zrnech.

Elf ho požádal, aby získal od krále Njauldreda Lamače mečů souhlas. Chtěl použít jednu z kůlen na čluny. Také poprosil o pomoc několik zkušených tesařů. Velkoryse mu byli poskytnuti.

Od té doby Farodin prokletou kůlnu téměř ani na okamžik neopustil. Stavěl loď, jakou Firnstayn ještě nikdy neviděl. S tesaři zacházel téměř jako s otroky, tak těžce je nechával pracovat. Proklínali ho, ale přesto mluvili také plni obdivu o jeho práci a šikovnosti. Farodin se nikdy nezmínil o tom, že se vyzná i ve stavbě lodí. Ale kolik je vůbec možné se naučit, když se život počítá na staletí?

Mandredův pohled spočinul na nenápadném dřevěném domě těsně u břehu. Škvírami mezi omšelými, popelavě šedými prkny prosvítalo teplé žluté světlo. Střecha se prohýbala pod tíhou sněhu. Zevnitř bylo nezřetelně slyšet jakýsi hlas. Samé nadávky! Náhle se dveře na zadní straně kůlny prudce rozlétly, ven vyšel podsaditý, blonďatý chlapík a zastavil se v obdélníku nyní až zlatě jiskřícího světla.

„Ať tě ledoví vlci zadáví, zatracený syčáku! Však uvidíš, co ti z té tvé pýchy zůstane, až Naida pojede na větru přes fjord a tebe i s tím zatraceným člunem strhne do tmavých hloubek moře!“

Teprve teď Mandred muže poznal. Byl to Leif, osobní sluha krále Njauldreda.

Jako rukou nějakého ducha se dveře kůlny zase zavřely. V šedém večerním soumraku vypadal Leif bledý. Třásl se. Pěsti sevřené, stál nehybně ve sněhu a zíral na dveře.

„Co udělal?“

Sluha sebou trhl. Jeho ruka zajela k dlouhé dýce v opasku.

„To jsem já, Mandred.“

Leif slyšitelně vydechl. Pak se otočil. „Ten tvůj přítel je šílený, Mandrede Torgridsone. Úplně šílený! A také sebevědomý, namyšlený hajzl! Dal jsem mu radu. Vyrostl jsem tady. Znám fjordy. Seděl jsem ve člunu ještě dřív, než jsem začal běhat. Vím, o čem mluvím! Nikdo se nemůže v zimě plavit po fjordech. Větry ho buď převrátí, nebo zaženou na útesy. Utopí se jako kotě v pytli. A je úplně jedno, jakými kouzly tu svou loď chrání.“

„A co řekl?“

Leif zlostně potřásl hlavou. „Vůbec nic. Nepronesl jediné nezdvořilé slovo. Ale způsob, jakým se na mě podíval… Chybí mi slova. On… Cítil jsem se jako ubohý červ! V životě mě ještě nic tak neponížilo jako ten jeho pohled!“

Mandred dobře věděl, co chce Leif říct. Znal ten pohled. A znal i vztek, který vzbuzoval. „Proč jsi sem přišel?“

„Chtěl jsem zjistit, zda má nějaká další přání.“

Mandred se na Leifa udiveně podíval. „Jaká přání?“

Sluha se uculil. „S tebou tedy také nemluví. Dělal jsem si starosti ohledně množství zásob. Všichni si mysleli, že půjdeš s ním.“

Mandred shlédl dolů k půlnočně černým vodám fjordu. Led se rozlámal před třemi dny. Věděl, že Farodin už nebude potřebovat mnoho času. Ale že bude hotov tak brzy…

„Ty s ním přece nepůjdeš?“ zeptal se Leif.

„Rozumné by to každopádně nebylo,“ odvětil Mandred tiše.

„Vážený předku, to nemůžeš udělat! Ty jsi zde také vyrostl! Víš stejně dobře jako já, co znamená plavit se ve fjordech v zimě!“

Nevyrostl jsem zde, pomyslel si Mandred trpce. Můj Firnstayn se dávno obrátil v prach, tak jako kosti mého syna. A oslovení „vážený předek“ nechtěl také už déle poslouchat. Bylo to jako zeď, která ho oddělovala od ostatních. Nemohli zapomenout, kdo je. Nikdy se s ním nedali jen tak, přirozeně a bez jakéhosi jinak stále přítomného odstupu do řeči, pití či smíchu.

„Může to dokázat, přeplavit se v této roční době přes fjordy? Je jeho kouzelná moc tak silná?“

Mandred pokrčil rameny. „Nevím,“ řekl jen. Otevřel dveře kůlny.

„Král dnes v noci pořádá slavnost. Na rozloučenou… s elfem.“

Mandred se obrátil k Leifovi. Sluha se vyhnul jeho pohledu. Takhle se Leif nikdy vůči svému králi nechoval! Nejsem přece duch, pomyslel si Mandred hněvivě. „Přijdu tam.“ S těmito slovy za sebou dveře kůlny zase zavřel. Opřel se o drsné dřevo a zhluboka se nadechl. Bylo to zde cítit po čerstvě nařezaných prknech, konopí a roztaveném vosku svíc. Na střeše zaharašil poryv větru. Téměř celou kůlnu vyplňovala malá, štíhlá loď. Její kýl byl vytesán z jediného dubového kmene, který Farodin sám vyhledal v lesích severně od města, tak jako i žebroví, tvořící kostru lodního trupu. Plachta byla zhotovena z nejjemnějšího plátna a vyztužena konopnými lany, která tvořila síť. Člun měřil na délku sedm kroků, ale na nejširším místě sotva víc než jeden.

Byl překrásně vytvarovaný. Plaňky se navzájem překrývaly, jak to Mandred dosud u žádné jiné lodi neviděl.

Podél stěn kůlny byly nakupeny zásoby, vše uloženo ve vodotěsných malých soudcích.

„Přicházíš se rozloučit?“ Za trupem lodi se bezhlučně vynořil Farodin. V jeho hlase nebyla výčitka. Žádná emoce se neodrazila na jeho obličeji. Bylo nemožné uhodnout, co si asi myslí.

Mandred se na něj dlouho díval mlčky. To, jestli se cestě vyhne, nebo ne, nemělo s věrností k druhovi ve zbrani nic společného. Ale přesto se válečník cítil k Farodinovi jaksi připoután. On, Mandred Torgridson, nebyl neporazitelný rek, o němž zpívali skaldové. Také nevykonal všechny hrdinské činy, které se mu všeobecně přisuzovaly. Ale možná dokáže, že pravda a zbásněná sága splynou v jedno, když bude Farodina následovat.

„Tvůj král, zdá se, věří, že pojedeš se mnou.“

Mandred byl překvapen, že to byl elf, kdo první porušil mlčení. To neodpovídalo Farodinovým způsobům.

Jeho druh ukázal na soudky se zásobami. „Přinesli medvědí maso. Má se za to, že se po boji znovu rychle vrátí síla, když se sní. Tamhle v truhle je oblečení z vydřích kožek, které nepropouštějí vodu, a vzadu v tom sudu úplně v rohu je vorvaní tuk.“

Mandred se musel uculit. Farodin by si nikdy nevetřel do kůže něco tak páchnoucího jako velrybí tuk, který měl chránit před omrzlinami. Jako elf nic takového nepotřeboval.

„Proč bych se měl vydat na cestu, která slibuje jistou smrt?“

„Protože tě tady nepovažují za muže z masa a krve. Takhle nemůžeš žít, Mandrede. Ve Firnstaynu se na nás oba dívají stejně. Jsme postavy z bájí, které se vyprávějí v noci u ohniště. Jsi pro ně stejně děsivý jako já. A ať uděláš, co chceš, zůstane to tak.“

Rozloučení

Kouř z ohništních jam visel ve slavnostní královské hale ve vzduchu jako mlha. Hosté pili příliš rychle a příliš mnoho. Mnozí z nich už usnuli. Nálada byla stísněná. Mandred si vyměnil s králem stěží pár slov. Farodin odešel tak brzy, že jeho odchod se téměř podobal urážce. Byl tak posedlý pomstou na trolech, že mu všechno ostatní bylo naprosto lhostejné. Patrně ho ani nenapadlo, že hostitele urazil.

Mandred se protáhl a zívl. Dokonce i na pohřební hostině by asi byla větší zábava než na této oslavě na rozloučenou.

Jarl se nahnul ke králi, sedícímu naproti, a zívnul ještě jednou. Vykašlal se na jakékoliv zdvořilostní žvásty, vstal a šel. Jen několik málo pijáků bylo ještě schopno zamumlat k němu pár slov.

Chladný severák škubal jeho pláštěm, když vyšel ven. Jakýsi škrabavý zvuk ho přiměl zbystřit sluch. Na nebi nesvítil měsíc. Hvězdy se skryly za mraky. Opět se ozval ten zvuk. Přicházel od jednoho z kamenných lvů, lemujících schodiště vedoucí ke královské hale. Vypadalo to téměř, jako by šelmy neklidně škrábaly drápy o stupně schodů.

Od nejspodnějšího schodu se oddělil stín. Mandred na něj zavolal, nedostal však odpověď. Jako kouř, který se linul zpod štítů dlouhých domů a pozvolna stoupal vzhůru, stínová postava se rozplynula v noci, jako by nikdy neexistovala.

Mandred nechal ruku klesnout na topůrko těžké sekery u svého opasku. Pomalu začal sestupovat po schodech dolů. Kromě větru, který se s vytím proháněl pod střechami, nebylo slyšet žádný další zvuk.

Asi jen nějaký zevloun, který chtěl vidět jeho, živoucí legendu, uklidňoval se v duchu Mandred. Postava neznamenala nic důležitého. Trochu se potáceje, zamířil k domu, který pro něj král Njauldred nechal připravit. Když otevřel dveře, planul v kamenném krbu oheň a kouř spolu s příjemným teplem naplňoval místnost. Farodin nikde. Patrně zase nocoval v kůlně. Ledový chlad, který tam panoval, mu nijak nevadil.

Mandred sundal plášť, když tu se zarazil, protože uslyšel šelest. Někdo tu byl. Sláma ve spacím výklenku zašustila. Bílá ruka roztáhla závěs z hrubé vlny. Ragna, králova dcera! Její tváře polévala červeň. Klopila řasy, nemohla se Mandredovi podívat do očí.

„Není to tak, jak si myslíš,“ koktala. „Já… já jsem myslela, že přišel ten elf. Tak jsem se schovala. Rozdělala jsem oheň, abys tu měl v sychravé noci teplo.“ Vrhla rychlý pohled ke dveřím.

„Děkuji ti, Ragno,“ odvětil Mandred zaraženě. Bylo to opravdu hezké děvče. Její kůže byla bílá jako mléko. Bledé, téměř neviditelné pihy zdobily její obličej. Rudé vlasy měla spletené do těžkých copů. Ragna pocházela z Alfadasovy pokrevní linie, ale Mandred zatím nedokázal v její hezké tváři rozpoznat žádný z rysů svého syna.

„Odpluješ s ním?“ zeptala se plaše.

Až dosud nikomu na tuto otázku neodpověděl. Na slavnosti se ho na to ptali aspoň třicetkrát. Neviděl smysl v tom, aby jim něco vysvětloval. „To je otázka cti!“

„K čertu se ctí!“ Její plachost byla náhle ta tam. V jejích očích zaplála zlost. „Ty se odtamtud nevrátíš. Z Noční bašty se nikdo nevrací zpět!“

Mandred její pohled vydržel. Měla oči jasně zelené jako mladé jedlové výhonky. Jako by v sobě zachytily kousek jara. „Byl jsem už na mnoha místech, o kterých se říká, že se odtamtud nikdo nevrací,“ opáčil sebevědomě.

„Jak chtějí pouzí dva muži obstát proti stovkám trolů? Nemusíš se přece hned vrhat z útesu do moře, chceš-li mermomocí zemřít, ty…“ Zděšeně si přiložila ruku k ústům. „To jsem nechtěla říct. Já…“

„Proč je tolik důležité, zda žiju?“ A proč pro mě znamená život tak málo? dodal v duchu. Proto, že jsem byl vytržen z času? Že žiju, i když by mé kosti měly už staletí spočívat v hrobě?

„Ty jsi nejpozoruhodnější muž, jakého jsem kdy potkala. Na rozdíl od velkohubých mladíčků v hale mého otce. Jsi každým coulem hrdina.“

Mandred se pousmál. „Dříve to bývali muži… kdo se ucházel o ženy.“

Ragna temně zrudla. „Tak jsem to nemyslela. Já… Je to…“ Bezmocně zvedla ruce. „Prostě mi není jedno, že zítra odpluješ za svou zkázou.“

„A co bys udělala, abych zůstal?“

Vystrčila bradu trochu dopředu a vyzývavě se na něj podívala. „Na to budeš muset přijít sám, jarle Mandrede Torgridsone. Tak moc se časy zase nezměnily.“

Děti tajemných Albů

Nuramon se zhluboka nadechl. Příkrá stezka k průsmyku byla namáhavá. Felbion ho s jistým odstupem následoval a nyní si vykračoval těsně po jeho boku.

Nacházeli se mezi hranicí stromů a sněhu. Před nimi spadala cesta příkře dolů do širokého údolí. Hory kolem vzbuzovaly v Nuramonovi pocit čehosi důvěrně známého. Možná že se podobaly těm z domova, i když nemohl rozpoznat nic, co by měly společného. Možná že jeho vnímavost byla citlivější než oči.

Při pátrání po dětech temných Albů se odvážil i do měst lidí a vyhledal jejich společnost, aby vyslechl všemožné pověsti. Uši měl vždy pečlivě schovány, takže ho každý pokládal za válečníka z dalekého západu. Lidé měli pro temné Alby jiná jména a vyprávěli si, že vyhledávají mezi obyvateli hor oběti a ty že pak odvlékají do temných údolí a jeskyní, aby je sežrali.

Nuramon sledoval albskou stezku, vedoucí do hor. V okolí bylo všechno jiné než temné a v těchto výškách se zdál vzduch čirý a jasný jako v Albenu.

Během sestupu do údolí myslel Nuramon na Noroelle. Na cestě minul už dvě albské hvězdy, jejichž stezky byly zapečetěné. Vyzkoušel na nich své síly, ale nepodařilo se mu prolomit magické bariéry. Snad se dostal dokonce i k Noroellině bráně! Ptal se sám sebe, jak má bránu, která vede k jeho nejmilejší, poznat. Na odpověď však nepřišel. Jen naděje a víra v orákulum ho uchránily od zoufalství.

Brzy se stezka rozšířila a byla o něco méně příkrá, takže elf mohl znovu nasednout na Felbiona. Zatímco klusali lesem, myslel na dobu, kterou směl s Noroelle prožít. Vzpomínka byla tak mocná, že smazala jakoukoliv pochybnost, která se zrodila v jeho nitru. Jednoho dne ji najde a vysvobodí, buď s Farodinem, nebo bez něho.

Náhle se Felbion zastavil.

Nuramon se rozhlédl kolem sebe. V křoví nalevo od něj něco zachrastilo a po jeho pravé straně se ve stínu stromů cosi pohnulo.

„Kdo jsi?“ vykřikl mužský hlas jeho jazykem, ale s nezvykle drsným přízvukem.

Nuramon ani neotočil hlavu, jen položil ruku na nůž. „To tobě i tvým společníkům rád řeknu, ovšem jen když se setkáme jako opravdové děti Albů, a ne jako sprostí lupiči.“

„To jsou velká slova na někoho, kdo ruší klid tohoto údolí,“ odpověděl hlas břitce. „Ty jsi elf.“

„A protože vy se pořád skrýváte ve stínu stromů a očividně se štítíte slunečního světla, usuzuji, že jste děti temných Albů.“ Nuramon věděl, že je to odvážná domněnka. Ale buďto měl pravdu, nebo by vyslovení tohoto jména mohlo nepřátelsky naladěné děti Albů přinejmenším zastrašit.

Odpověď nepřišla. Dlouho se nic nedělo. Náhle to v křoví znovu zachrastilo. Nuramon sevřel pevněji meč. Když ale uviděl postavy, které se vynořily z křoví a stínu stromů, uvolnil užasle prsty, svírající jílec zbraně.

Bylo to osm malých mužů. Měli dlouhé vousy a mohli mu sahat jen asi po hruď, ale o to statněji byli stavěni. Pět z nich třímalo v rukou sekery, dva měli široké meče a jeden byl vyzbrojen kuší. Byly to vskutku děti temných Albů?

Jeden z malých podsaditých mužů měl na sobě těžkou kovovou zbroj a opasek, u nějž visely další zbraně jako dýky, krátké meče a dlouhý nůž. Skupina byla bezesporu připravena na boj.

Jeden z mužů postoupil blíž. Vypadal mladší. „Odkud znáš temné Alby? A kdo ti řekl o jejich dětech?“ zeptal se. Nuramon podle hlasu poznal, že to je ten, který k němu promluvil z lesa jako první.

„Slyšel jsem o vás ve spojitosti s Iolidy.“

Malé postavy si mezi sebou vyměnily udivené pohledy. „Tys viděl Iolidy?“ zeptal se vůdce.

„Na vlastní oči.“ Elf musel myslet na hodiny, které proseděl u okna svého domu a hleděl na modrošedé obrysy kopců v dálce.

„Nesmíš mu věřit,“ řekl varovně střelec. „On přece lže! Chce jenom získat čas, aby nás očaroval.“ Nuramon si všiml, že střelec míří kuší na jeho hlavu, a snažil se nedat najevo, jak je napjatý a rozrušený. „Hej, nech mě, ať ho zastřelím!“

„Uklidni se!“ vykřikl vůdce a zvedl ruku. Pak se znovu obrátil k Nuramonovi. „Vítej v Aelburinu. Mé jméno je Alverich a toto jsou moji druhové!“ Poté každého z nich představil.

„Mé jméno je Nuramon.“

„Co tě přivádí do našeho údolí?“ zajímal se Alverich.

„Hledám děti temných Albů… a informace o orákulu Dareen.“

„Děti temných Albů jsi právě našel. Pokud se týká informace o orákulu, v naší říši určitě najdeš všechny odpovědi, které ti můžeme poskytnout.“

„To zní velmi pohostinně.“

„Jistě. Jsme pohostinností známí.“

Nuramon měl už už odpověď na jazyku, ale jakékoli ostřejší slovo raději potlačil.

„Tak nás tedy následuj,“ řekl Alverich.

„Dovolte mi ještě jednu otázku, prosím.“

„Mluv, elfe!“

„Když jste děti temných Albů, řekněte mi, jak je možné, že se touláte ve slunečním světle? Což se neříká, že žijete ve tmě?“

Alverich se zašklebil. „Vaši rodiče mají žít ve slunečním světle, a přece jsem tě viděl toulat se i v noci.“

Nuramon se cítil dvojnásobně zahanben. V noci si Alvericha nevšiml. Navíc měl s touto odpovědí počítat. Udělal ze sebe hlupáka.

„Ostatně, byli bychom ti vděční, kdybys nám říkal trpaslíci,“ dodal Alverich.

Trpaslíci! Staré báje mluvily o bytostech, kterým se říkalo trpaslíci nebo národ trpaslíků. Byli mistři v hornictví a kdysi žili i v Albenu, pod zemí nebo ve skále. Že trpaslíci byli dětmi temných Albů, na to by Nuramon nikdy nepřišel.

Střelec nechal zbraň klesnout a následoval své druhy dopředu. Nuramon jel pomalu za nimi na Felbionovi. Přitom si všiml, že se trpaslíci po něm nedůvěřivě ohlížejí a že odstup, který udržují, asi není kvůli němu, ale kvůli Felbionovi. Je možné, že by se trpaslíci báli koně?

Noční bašta

Znovu to bylo tady, podivné kovové škrábání. Mandred se nemusel ani otáčet, aby věděl, co zvuk způsobuje. Farodin stál na zádi člunu, kormidelní páku pod pravým podpaždím, vytáhl dýku a začal brousit její ostří. Od chvíle, kdy opustili Firnstayn, to už dělal přinejmenším dvaatřicetkrát. Zvuk šel Mandredovi na nervy. Byl to skřípavý, pronikavý zvuk. Zvuk, který sliboval smrt.

Ragna měla pravdu. Země na dalekém severu nebyla pro lidi. Sem patřili elfové, trolové a duchové, ale on se tu dobře necítil. Prostě sem nepatřil!

Plachty jejich malého člunu pokrývala ledová krusta. Zcela zmrzlá hlavní plachta skřípala, když se do ní opřel vítr. Sedm dní pluli podél pobřeží k severu. Mandred toužebně vzpomínal na dny strávené na Purpurovém větru v Aegilském moři. Na teplo a na to, jak se vždy v poledne pod přístřeškem proti slunci natáhl, aby si zdříml.

Zaletěl pohledem dopředu, do pološera zimní noci, a naskytl se mu pohled na plující ledovce. Němě a hrozivě se bílí giganti přesouvali k jihu. Farodin ho varoval především před menšími úlomky, které byly téměř celé skryté pod hladinou a mohly snadno poškodit trup jejich malé loďky. Mandredovy myšlenky sklouzly jinam. Byl unavený a myslel na Firnstayn. Tam už určitě ženy začaly s přípravami svátku zimního slunovratu. Rychle se vykrmovaly husy, aby ještě v posledních dnech přibraly o něco více tuku. Medovina byla slévána do velkých štoudví a nad městem se jistě vznášela vůně medových koláčků.

Jarl si stáhl rukavici a sáhl do soudku s vorvaním tukem. V chladu docela zjemněl. Utrhl jeden kus a chvíli ho držel v ruce, aby se rozpustil. Pak si tuk rozetřel po obličeji a prsty si otřel o tlustou kazajku z tulení kůže. Zatracená zima!

Farodin hnal bez milosti člun vpřed. Jen zřídkakdy zakotvili někde v závětří útesů nebo v chráněné zátočině, aby se pak několik hodin prospali. Elf se zdál být součástí všeho toho ledu, který je obklopoval. Jako socha stál u kormidelní páky, pohled upřený do dálky. Dýku měl schovanou v ranci, který ležel na zádi za ním. Někdy se Mandred ptal sám sebe, zda je to skutečně zbraň, kterou Farodin neustále ostřil. Nehodilo se k elfovi dělat nesmyslně pořád totéž. Snad se v tom ale projevoval jeho neklid, který jinak uměl velmi dobře skrývat.

Mandred vzhlédl a pozoroval oblohu, aby se na chvíli osvobodil od neplodného hloubání. Byli tak daleko na severu, že se slunce už neukazovalo. Místo něj se od horizontu k horizontu táhla zelená vílí záře. Jako záhyby nějaké zvrásněné látky se jim vlnila nad hlavami. Mandred toho neměl příliš mnoho na práci. Farodin by klidně mohl člun obsluhovat sám.

Jarl často seděl hodiny na přídi a pozoroval světlo na obloze. Utěšovalo ho v této pustině, sestávající z rozbouřeného moře a černých útesů. Vítr ho štípal do kostí, když seděl a snil.

Jako nějaké věže čněly ledovce nad pobřežím. Jednou Mandred z dálky viděl, jak se do moře zřítila lavina ledu a rozbouřila jeho hladinu. Jindy se mu zase zdálo, že zahlédl mořského hada.

Devátého dne jejich plavby Farodin zneklidněl. Vpluli do fjordu. Šedé prsty mlhy se rozprostíraly na vodě před nimi. Mandred stál na přídi a měl dávat pozor na ponořené útesy. Voda byla klidná. Brzy je mlha zcela pohltila. Docela blízko bylo slyšet tichý šum příboje.

Vypadalo to, že Farodin zde už jednou byl. Věděl o mělčinách, ještě než Mandred na něj stačil vykřiknout varování.

Náhle se před nimi vztyčil v mlze obrovský stín. Nejdřív ho Mandred pokládal za útes, potom však uviděl slabé světlo. Ve vzduchu visel žluklý pach. Mlha teď byla teplá a srážela se do kapiček na Mandredových vousech.

Ticho náhle porušil chraplavý hlas. Byl hluboký a připomínal bručení rozzlobeného medvěda. Farodin dal Mandredovi znamení, aby se nehýbal, a položil si prst na rty. Pak odpověděl stejným tónem v hrdelní řeči, kterou Mandred ještě nikdy neslyšel.

Cosi, co se podobalo strohému pozdravu, se ozvalo nazpět. Pak stín zmizel. Farodin setrval v napjatém mlčení. Uplynula věčnost. Mlha vzala Mandredovi veškeré povědomí o čase. Konečně na něj elf kývnul. „Brzy dorazíme k Noční baště. Tady ve fjordu jsou teplé prameny, které ho po celou zimu udržují nezamrzlý. Také mají na svědomí mlhu, která ukrývá trolí hrad. Víš, co máš dělat?“

Mandred přikývl. To, co se má stát na Noční baště, bylo jediné téma hovorů, které Farodin během cesty strpěl. Což v žádném případě neznamenalo, že diskutovali o elfových plánech. Mandred ale druhovi důvěřoval. Farodin dobře věděl, co dělá!

Bezděky položil ruku na sekeru v opasku. Pomyslel na Farodinovy rady, jak bojovat proti trolům, a na všechny příběhy, které slýchal v dětství. Trolové lovili ve skupinách jako jeskynní medvědi. Jeden muž proti nim nemohl obstát. Pak ale Mandred pomyslel na syna. Alfadas přispěchal v třetí trolské válce elfům na pomoc a v mnoha krvavých bitvách netvory porazil. Ale nakonec jej přece jen zabili, připomněl si. Pohladil list sekery. O důvod víc, proč sem přijít!

Mlha se rozdělila a před nimi se vztyčily rozeklané útesy. Farodin ukázal na skálu, která vzdáleně připomínala vlčí hlavu. „Tam je jeskyně, která není z fjordu vidět. Naposledy jsem tady schoval člun.“

„Tys tady už jednou byl.“

Elf přikývl. „Před více než čtyřmi sty lety jsem Noční baštu už navštívil. Tehdy jsem zabil trolího vévodu, jejich válečného vůdce, který vedl trolské vojsko při posledních taženích do Albenu.“

To byl celý Farodin! Říct to, co věděl, až v posledním myslitelném okamžiku! „Tos mi ale opravdu mohl říct dřív,“ zabručel Mandred.

„A proč? Změnilo by to snad něco na tvém rozhodnutí?“

„Ne, ale…“

„Pak tedy nebylo nutné, abys to věděl. Ostatně, bude jedna změna v našem plánu. Půjdeš na Noční baštu sám.“

Mandredovi spadla čelist. „Cože?“

„Mě by do pevnosti nevpustili. Víš, jak mi říkají? Noční smrt. Zabili by mě, jakmile by mě uviděli. Vidíš, že je skutečně nezbytné, abys tam šel sám. Já si najdu do hradu jinou cestu. Jako domnělý vyslanec jsi chráněn zákonem pohostinství. Nemohou ti nic udělat, dokud zákon neporušíš. Každopádně se ale budou všelijak pokoušet tě k tomu dohnat. Proto se nesmíš nechat vyprovokovat, ať dělají cokoli!“

„A proč by mě měli přijmout jako vyslance? Člověka! Sežerou mě jako ostatní!“

Farodin poklekl a rozbalil ranec, který schovával na zádi. Ukázal Mandredovi dubovou větvičku, zabalenou v jemném plátně. „Pro tohle tě přijmou. Je to větev stromu s duší. Jen poslové královny nosí toto znamení. Jsou nedotknutelní.“

Mandred udiveně převzal větvičku a znovu ji zabalil do látky. „Ta je přece pravá, ne? Odkud ji máš?“

Farodinovi byla otázka očividně nepříjemná. „Vyrostla ze žaludu Atty Aikhjarta. Myslím, že mi můj čin odpustíš. Potřebujeme ji.“

„Tys ji uřízl z dubu nad Freyiným hrobem?“

„Dovolil mi to. On ví, k čemu tu větvičku potřebujeme.“

Mandred se ptal sám sebe, zda tím Farodin míní dub nebo Freyina ducha. Ruce se mu začaly třást. Vmáčknul si je do podpaždí. Farodin si třasu musel určitě všimnout. „Zatracená zima,“ zamumlal jarl. Nechtěl vypadat jako zbabělec.

„Ano,“ Farodin přikývl. „Dokonce i mně je zima. Pomysli na Yilvinu. Ona i ostatní si zaslouží to, co teď pro ně děláme.“

Člun objel skálu, která se tyčila z fjordu jako věž. Mířili přímo proti příkrému břehu. Elf se s lodí šikovně proplétal mezi útesy. Pak stáhli stožár, Mandred se chopil vesel a opřel se proti síle mořského proudu. Těsně před nimi, skryt mezi skalami, se otevřel vstup do jeskyně.

„Tu jeskyni je možné najít jen při odlivu!“ vykřikl Farodin do burácení zpěněných vln. „Už při středně velkém přílivu leží vchod úplně ukrytý pod vodou.“

Při pomyšlení, že se musejí uchýlit do jeskyně, která je při přílivu zaplavená vodou, se Mandredovi stáhl žaludek. Farodin ví, co dělá, pokáral se v myšlenkách. Ale tentokrát nic nemohlo zahnat jeho neklid.

Museli stáhnout hlavy mezi ramena, tak nízký byl vchod do jeskyně. Vířící proud popadl člun a strhl ho vpřed. Okamžitě se octli v naprosté tmě. Bočnice lodi škrábala po neviditelných skalách. Mandred vykřikl.

Konečně se dostali do klidnější vody. Farodin rozsvítil lucernu a držel ji nad hlavou. Obklopeni malým ostrůvkem světla klouzali pomalu vpřed. Mandred se znovu opřel do vesel, vrhaje rychlé pohledy přes ramena nahoru i dolů. Kousek vpředu se objevil široký pás štěrku. Člun se skřípotem najel na břeh.

Seskočili z paluby a vytáhli křehkou plachetnici až daleko za čáru přílivu. Mandred se udiveně rozhlížel kolem sebe. Jeskyně byla mnohem větší, než si původně myslel.

Farodin k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno. Mandreda prostoupilo příjemné teplo. „Děkuji ti, žes šel se mnou, člověče. Sám bych tentokrát asi neobstál.“

Mandred pochyboval o tom, že by byl elfovi nějakou vydatnou posilou. Stálo ho veškerou sílu, aby ovládl strach, což Farodinovi jistě neuniklo.

Elf ho vedl přes skalní římsu, táhnoucí se podél vody, až ke skrytému východu. Balancovali přes hladké, ledem potažené balvany, až se konečně dostali na malou pláž. Nyní nastal čas rozloučení. Chvilku stáli beze slova proti sobě. Pak Farodin sevřel Mandredovo zápěstí ve válečnickém pozdravu. Bylo to poprvé, co se s ním jeho druh tímto způsobem rozloučil. Gesto říkalo víc než všechna slova.

Lehkými kroky přeběhl Farodin pláž a zmizel v mlze. Zanechal za sebou mělké stopy ve sněhu, které vítr téměř okamžitě zahladil. Mandred se odvrátil a držel se těsně u vody. Zledovatělé kameny skřípaly pod jeho kroky. Tam, kde se přes šedý štěrk přeléval příboj, neležel sníh. Zde by ani on nemohl zanechat zrádné stopy.

Asi tak hodinu šel po pláži podél vody, až se mlha náhle rozplynula. Bez krytí ho nemohla žádná stráž přehlédnout. Měl pocit, že je pozorován, ale nikdo se neobjevil. Mandred ucouvl o krok nazpět a obrátil se. Bylo mu, jako by překročil neviditelnou hranici. Za ním sahaly dlouhé prsty mlhy z moře až sem na štěrkovou pláž. Vpředu ale byla noc jasná.

Vílí záře planula neobvykle vysoko na obloze. Před Mandredem se vztyčila strmá skalní hradba, z níž vyrůstala obrovská věž. Za jejími kalnými okny se slabě třpytilo žluté světlo. Noční bašta vypadala úplně jinak, než si stavbu trolů představoval, téměř jako o něco hrubší, temná varianta Emerellina elfího hradu. Olemovaná sloupy a podpůrnými oblouky, tyčila se věž vzhůru k obloze, až se téměř dotýkala vílí záře. Stavba musela mít stovky oken. Na několika místech vyrůstaly pilíře ze zdiva jako obrovské, nestvůrné trny. Bezpochyby byla Noční bašta mistrovské stavební dílo, ale stavitel celou odbornou dovednost zaměřil na to, aby vypadala ponuře a výhružně.

Mandred vybalil z plátna dubovou větvičku a držel ji před hrudí jako štít. Pomyslel na Lutha, boha osudu, a na to, že nebude nikdo, kdo by zazpíval jeho hrdinskou píseň, kdyby této noci zemřel. Měl poslechnout Ragnu? Noc s ní byla úplně jiná než všechna dobrodružství v nevěstincích. Ona ho opravdu milovala. Jeho, svého předka! Ne, tato láska neměla budoucnost. Bylo správné, že odešel s Farodinem.

„Co pohledává člověk ve stínu Noční bašty?“ ozval se náhle hrubý, hluboký hlas. Pod skalním převisem, asi dvacet kroků odtud, se objevila obrovská postava. Měřila více než jednu a půl délky muže a měla záda tak široká, že vzbuzovala uctivý respekt. Dokonce i předloktí trola, který navzdory chladu měl na sobě jen kožešinu kolem beder, byla silnější než Mandredova stehna. Obličej protějšku nemohl Mandred v chladné vílí záři zřetelně rozeznat. Celá postava se zdála mít v sobě cosi nestálého, jakoby stínovitého. „Co tu chceš?“ zeptal se strážce fjordlandsky s těžkým přízvukem.

„Jsem vyslanec Emerelle, královny elfů.“ Jarl zvedl dubovou větvičku. „A žádám o pohostinství Orgrima, pána Noční bašty.“

Ozval se kvokavý zvuk, což měl být asi smích. Trol se nahnul dopředu a popadl větvičku. Chvilku otálel a větřil. „Ty opravdu smrdíš po elfech, človíčku!“ zabručel. Jeho uzlovité ruce opatrně přejely po větvičce. Pak pohlédl ven na tmavé moře. „Jak ses sem dostal?“

Mandred vzhlédl. Ještě pořád obličej společníka dobře neviděl. Jarl si přál, aby toho o trolech věděl víc. V příbězích, které o nich v dětství slýchal, neplatili zrovna za příliš chytré. Nebo by byl tenhle schopen rozpoznat lež? „Víš, co jsou albské stezky?“

Trol přikývl.

„Cestoval jsem po jedné z nich. Jeden elf mi otevřel bránu nižšího řádu, nedaleko odtud na pláži. Tak jsem se dostal do srdce trolí říše.“ Mandred byl se svou lží docela spokojený. Vysvětlovala, proč ho trolové neobjevili dřív.

„Ach tak,“ to bylo vše, co trol odpověděl. Hned nato se obrátil a vyzval Mandreda: „Následuj mě!“

Zavedl ho ke skalami obklopenému přístavišti přímo na úpatí Noční bašty. Tam kotvily přivázané obrovské tmavé lodě. Vypadaly jako pevnosti, které se naučily plavat. Od přístavního mola vedla cesta nahoru na útesy. Ústila do širokého tunelu, který byl slabě ozářen světelnými kameny.

Stále míjeli stráže, temné postavy, opírající se o těžké kyje a o kamenné sekery vysoké jako člověk. Nikdo se na nic neptal. Mandred nabyl dojmu, že jeho průvodce požívá velké vážnosti. Nyní ve svitu světelných kamenů si ho konečně mohl prohlédnout. Jeho kůže byla tmavě šedá, pokropená světlejšími skvrnkami, takže vypadala trochu jako žula. Trol měl dozadu ustupující čelo a vysunutou dolní čelist. Pozoruhodné byly jeho oči. Žhnuly jako jantar, tak jako u Xerna, prvního dítěte Albů, s nímž se Mandred setkal. Paže trola se k mohutnému tělu nehodily, připadaly Mandredovi neúměrně dlouhé. Uzlovité provazce svalů svědčily o jeho síle. V boji musel být trol strašlivým protivníkem.

Konečně dorazili do rozlehlé haly. Zde byla shromážděna asi stovka trolů. Někteří popíjeli nebo hráli kostky, jiní se natáhli u ohnišť a spali. Páchlo to tu jako u zvířat, po žluklém tuku, kyselých zvratcích a vylitém pivu. Tohle místo je spíš jeskyně než slavnostní hala, pomyslel si Mandred. Podél stěn byly rozestavěny hrubě vyrobené stoly a lavice, ale mnozí trolové vypadali, jako by se jim lépe dřepělo na podlaze. Všichni byli úděsně velcí! Jeho nový známý z pláže nebyl v žádném případě mezi sobě rovnými obr. Mandred odhadoval, že ti největší v sále měří téměř čtyři kroky od temene k chodidlům. Až napodruhé zjistil, že nikdo z nich nemá vlasy. Mnozí si hrubé obličeje a lysé lebky zdobili složitě propletenými obrazci z ozdobných jizev.

V sále nastal neklid, když obři zpozorovali Mandreda. Ozvaly se štěkavé výkřiky. Jeho průvodce zvedl vzhůru větvičku a něco zařval; jeho hlas ostatní přehlušil. Nato se hluk poněkud utišil. Ale v jantarově zbarvených očích trolů četl Mandred neskrývanou nenávist.

Z dálky se ozval zvuk rohu. Jarl pomyslel na Farodina. Vyčenichali ho snad trolové?

Jeho průvodce se zeširoka spustil na jednu z lavic a vyzývavě se na Mandreda zašklebil. „Tak řekni, co nám máš říct, človíčku.“

„Promiň, ale budu mluvit jen s vévodou Orgrimem,“ trval na svém jarl a rozhlédl se kolem s nadějí, že snad někde uvidí trola se zlatými náramky a těžkými stříbrnými řetězy. Podle toho se prý vždy dalo rozpoznat hrdiny ze ság, knížata a vévody tohoto velkého národa. Zde ale nebyl nikdo, kdo by byl okrášlen podobnými šperky.

Jeho průvodce vykřikl cosi do sálu. Nato se kolem zvedlo hlasité mručení. Mandred potřeboval několik okamžiků, aby pochopil, že to musí být smích.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptal se vyzývavě.

Jeho známý se potáhl za spodní ret a přeměřil si ho pronikavým pohledem. „Ty to asi opravdu nevíš, co?“ zeptal se podivným, těžkým přízvukem.

„A co?“

„Já jsem Orgrim, vévoda a pán Noční bašty.“

Mandred se na společníka nedůvěřivě zadíval. Dělá si z něj ten chlapík legraci? Ničím se neodlišoval od ostatních trolů kolem. Kdyby byl vévoda a on by mu neodpověděl, urazil by ho. Kdyby naproti tomu trol jen předstíral, že je vůdce, a Mandred by mu sdělil nějaké falešné poselství, pak by se mu, aspoň podle lidských měřítek, nemohlo vyčítat, že se vůči hostiteli zachoval nezdvořile.

„Královna Emerelle si žádá zprávu o tom, zda se zde ještě nacházejí v zajetí nějací elfové.“

Orgrim něco zavolal do kruhu kolem nich. Mandredovi připadalo, jako by se trolové výsměšně a zlomyslně zašklebili. Pak vévoda zatleskal a vydal rozkaz.

„Přinesou nám jídlo a pití,“ řekl Orgrim upjatě. „Nesmí se říkat, že bych hosta neuctil nejlepším, co se dá ze zásobáren Noční bašty nabídnout.“

Byly doneseny rohy dlouhé jako mužská paže. Orgrim si jeden přiložil ke rtům a na jediný doušek ho vyprázdnil. Pak vyčkávavě pohlédl na Mandreda.

Jarl měl co dělat, aby svůj roh vůbec pozvedl. V žádném případě se nesměl opít! Ne této noci! Ale když nebude nic pít, urazí hostitele. Upil opatrně jeden doušek a větší díl lepkavé medoviny nechal stéct do vousů.

Orgrim se hlasitě zachechtal. „U nás dokonce i děti pijí víc než ty, človíčku.“

Mandred si odtáhl roh od úst. „Když se tak rozhlížím, připadá mi, že u vás snad už i děti přicházejí na svět s mou postavou.“

Vévoda poklepal Mandredovi po rameni a Mandred málem spadl z lavice. „Dobře řečeno, človíčku. Naši novorozenci opravdu nejsou takoví něžní růžoví červíčci jako vaše děti.“

„Ale abychom se vrátili k dotazu elfí královny…“

„Tady nejsou v zajetí žádní elfové.“ Vévoda se znovu potáhl za spodní ret. „Kdo něco takového tvrdí?“

„Jedna elfka, která zde v zajetí byla,“ opáčil Mandred stroze.

Trolí vévoda si oběma rukama podepřel bradu a vrhl na něj zamyšlený pohled. „Jaké šílené stvoření to jen musí být? Válka je dávno za námi. Všichni zajatci byli vyměněni.“ Nebýt masivní spodní čelisti s dopředu trčícími tesáky, podařil by se asi Orgrimovi příjemný úsměv. Takto však z toho vyšla jen hrozivá, strach nahánějící grimasa. „Doufám, že Emerelle nebrala ty lži vážně.“

Mandred se cítil nanejvýš nejistý. Kdyby ho o Shalawynině zajetí informoval někdo jiný než Farodin, asi by Orgrimovi uvěřil. Vévoda byl úplně jiný, než jak si trola představoval. Podle pověstí to byli hloupí, suroví lidojedi, které bylo snadné vodit za nos. Orgrim ale takový nebyl. Naopak, Mandred měl pocit, že si s ním vévoda jen pohrává.

Jakási stará žena usedla na druhém konci stolu. Přinesla plochou dřevěnou mísu s polévkou a velkou, neobratně vyřezanou lžíci. Její hrubé šaty byly posety stovkami záplat, z nichž ani dvě nebyly stejné. Oči měla potažené mléčnou blánou. Napjatě pomrkávala, kdykoliv vzhlédla od jídla. Kolem vrásčitého krku jí viselo několik kožených řemínků s amulety pro štěstí: malé figurky, vyřezané z kostí, kamenné prsteny, pero, usušená ptačí hlava a cosi, co vypadalo jako polovina havraního křídla.

„Kdo je to?“ zeptal se šeptem Mandred hostitele.

„Jmenuje se Skanga a je tak stará jako náš národ.“ V Orgrimově hlase zazněla úcta, ba dokonce i něco jako strach. Mluvil velmi tiše. „Je to mocná šamanka, která mluví s duchy a umí utišit nebo i zahnat bouři.“

Úkradkem zašilhal Mandred ke staré ženě. Zdalipak dokázala číst jeho myšlenky? Pak by asi bylo lepší myslet jen na neškodné věci. „Po dlouhé cestě jsem docela vyhládl, takže bych byl schopen té staré ženě její mísu i vzít.“

Vévoda se začal mnoha slovy omlouvat, že to s jídlem trvá tak dlouho. Zdroj potravy musel být prý napřed poražen a rozbourán, aby se maso dostalo na stůl čerstvé. Orgrim ujišťoval, že prase chutná mnohem líp a maso je jemnější, když se zvířata před porážkou trochu naklepou. Celé tajemství bylo údajně v tom, že zvíře se má skolit dřív, než tuší, že má být zabito. Orgrim tvrdil, že strach uvolní z těla špatné šťávy, které pak chuť masa pokazí. Mandred o podobných věcech nikdy neslyšel, ale vévoda mluvil velmi přesvědčivě.

Zatímco čekali, bavil Orgrim hosta tím, že mu popisoval lov na vorvaně. Také mu několikrát zalichotil, když chválil statečnost a obratnost lidí, kteří v poslední válce bojovali po boku elfů. Zvláště pak vyzvedával hrdinské činy krále Alfadase.

Mandred se v duchu usmíval. Co by asi Orgrim říkal, kdyby věděl, že sedí vedle Alfadasova otce? Nu, on mu to neprozradí. Pocítil smutnou hrdost, když vévoda vyprávěl o bitvách, v nichž bojoval jeho syn.

Nakonec se přece jen dočkali. Obtloustlý trol s tučnými tvářemi donesl dva dřevěné tácy; na každém z nich ležela libě vonící pečeně, obložená zlatohnědými kroužky cibule. Větší z obou porcí by snadno nasytila i tři vyhladovělé muže. Menší porce mohla vážit asi dvě libry, odhadoval Mandred.

„Jako hostu ti náleží volba,“ ukázal Orgrim na tácy. „Který z nich bys chtěl?“

Mandred pomyslel na Farodinova varovná slova. Kdyby si vybral větší porci a snědl pak z ní jen malou část, mohli by to trolové brát jako urážku. „Vzhledem ke své postavě soudím, že by ode mě bylo víc než troufalé žádat větší kus,“ řekl Mandred upjatě.

„Dobrá.“ Trolí vévoda pokynem přivolal tlustého kuchaře a ten položil těžké dřevěné tácy přímo před ně na stůl.

Orgrim jedl prsty. Bez námahy trhal maso rukama a polykal je ve velkých kusech. K masu byl dodán čerstvě upečený chléb, který se namáčel do šťávy.

Mandred vytáhl z opasku nůž a rozřezal pečeni na šest tlustých plátků. Když maso rozkrojil, vylila se z něho do husté cibulové omáčky tmavá krev. Pečeně byla velmi chutná. Měla křupavou kůrku, uvnitř byla ale měkká a krvavá. Mandred jedl hltavě. Během dlouhých dnů na člunu neměli ke konci už nic teplého. Šťáva z pečeně mu kapala z úst, zatímco žvýkal. Požitkářsky si čerstvý chléb namáčel v omáčce a cibuli a vše zapíjel těžkou medovinou. Orgrim se opravdu vyznal v tom, jak se postarat o hosty.

Ostatní trolové se však chovali zvláštně. Během hostiny byli stále tišší. Někteří si maso sami opékali na dlouhých dřevěných rožních. Většina z nich však jen prostě civěla na Mandreda. Že by snad záviděli, jak mu chutná? Pomalu se pod jejich dotěrnými pohledy začal cítit nesvůj.

S pořádným říhnutím Mandred dojedl. Nedokázal sníst všechno maso. Seděl předkloněný na dřevěné lavici a tiše hekal.

„Smím ti ještě něco nabídnout?“ zeptal se Orgrim zdvořile. „Třeba kousky jablek naložené v medu? Vynikající, říkám ti. Opravdu vynikající! Scandrag, můj kuchař, je opravdový umělec.“

Mandred si pohladil břicho. „Promiň mi, prosím. Jak jsi to právě říkal? Jsem jenom človíček. Už nemůžu.“

Orgrim zatleskal. O chvíli později se objevil trol, který je předtím obsluhoval, s dalším velkým dřevěným tácem. Na něm ležely dva překlopené košíky. Podnos byl temný od krve.

„U nás máme zvyk podívat se tomu, co jsme snědli, do očí. Takový lovecký obyčej, když chceš.“ Orgrim luskl prsty a trol postavil podnos na sousední stůl. Pak zvedl větší z obou košíků. Pod ním ležela hlava divokého kance se široce otevřenou tlamou. Jeho tesáky byly dlouhé jako nože, tak jako tomu bylo i u kančího muže. Muselo to být neobyčejně velké zvíře.

Vévoda poblahopřál kuchaři k výborně připravenému jídlu. Ten pak zvedl druhý košík. Pod ním se objevila hlava ženy s krátkými plavými vlasy. Její čelo bylo rozštípnuté, levé obočí sedřené. Z krátkých vlasů vyčnívaly špičaté uši. Její kůže byla bledá, jak to Mandred ještě nikdy u elfky neviděl. Vypadala téměř jako čerstvě napadaný sníh.

Mandred nevěřícně civěl do mrtvého obličeje. Zranění byla očividně způsobena ranami kyjem. Jarl znal elfku tak dobře jako vlastního syna. Tři roky jezdili bok po boku. Yilvina! Žaludek se mu stáhl a pak se vzbouřil. Mandred začal zvracet.

Říše trpaslíků

Když po dnu a noci konečně vyšli z lesa, Nuramon stěží věřil vlastním očím. Před nimi se zvedala gigantická skalní stěna, zeď trpasličí říše. Vchod tvořila masivní železná brána. Ve skalní stěně byla vytesána okna, sloupky a střílny. Největší dojem však na Nuramona udělaly všechny věže a vížky, které zde vyrůstaly z kamene jako houby a tyčily se k obloze. Ať to byl kdokoliv, kdo toto vše vystavěl, musel být mistrem svého řemesla.

Nuramon sesedl z Felbiona; nemohl odvrátit pohled od podivuhodné pevnosti. „Působivé, že ano?“ zeptal se Alverich. „Vy elfové něco takového určitě postavit nedokážete.“

Nuramon hleděl na praporce, které vlály na vrcholcích věží. Dlouhé pásy látky nesly znak, zobrazující stříbrného draka na rudém pozadí, tak velkého, že se dal rozeznat i z velké dálky. Pro koho byly asi standarty určeny? Trpaslíci žili tak skrytě, že by cizinec mohl najít cestu k nim jen stěží.

Očividně nešlo o potřebu, ale o celkový dojem, který pohled nabízel. V tomto ohledu byli trpaslíci podobní elfům, třebaže mistrovská stavba vyjadřovala všechno jiné než jednoduchou přiměřenost.

Nuramon následoval trpaslíky k bráně. Čím více se blížili k dvojkřídlému monstru, tím menší a nepatrnější si elf připadal. Byla to příliš vysoká vrata pro bytosti malé jako trpaslíci. Ale možná že se v jejich říši nacházelo něco, co velikost vyžadovalo. Pohlédl nahoru k praporcům třepotajícím se ve větru a prohlížel si erbovní zvíře. Brána byla natolik velká, že by do ní mohl vstoupit i drak.

Před branou nestály stráže, ale Nuramon si povšiml početných střílen a dlouhého balkónu vysoko nad nimi. U tohoto vchodu nebylo potřeba žádných dalších strážců. Aniž by se Nuramonovi průvodci museli ohlásit, náhle u vrat něco klaplo a s pištivým zakvílením se obě křídla před nimi otevřela. Jak to jenom trpaslíci dokázali, vykovat ze železa tak obrovská vrata? Jak s nimi pohnuli a jak je vztyčili? Nuramona napadala jediná odpověď – kouzlo.

Na vratech byly v hrubě opracovaných rámech vyobrazeny lovecké výjevy, postavy bojujících hrdinů a krajiny. Nejvýše umístěný obraz byl vzhledem k výšce vrat špatně rozeznatelný. Ukazoval pohoří a Nuramon si byl jistý, že se jedná o Iolidy. Do vrat byly vyryty i písmenné znaky. Nuramon na první pohled poznal, že je to stejný druh písma jako na bráně vedoucí k sídlu věštkyně Dareen.

Nemýlil se tedy a přišel na správné místo. V tak mohutné pevnosti musel prostě najít trpaslíka, který je připravený doprovodit ho k věštkyni!

Mezi otvírajícími se křídly vrat mohl Nuramon vrhnout pohled do nitra trpasličí říše. Na druhé straně se otvírala obrovská hala, podpíraná sloupy podobajícími se stromům. Sluneční světlo padalo dovnitř úzkými šachtami vysoko ve skále a na mnoha místech se dotýkalo podlahy. Ke sloupům byly připevněny světelné kameny všech možných barev a dodávaly světlo tam, kam se sluneční paprsky nedostaly. V hale panoval čilý ruch. I když si trpaslíci nově příchozí zvědavě prohlíželi, většina, jak se zdálo, se věnovala každodenním povinnostem.

„Měl bys něco proti tomu, kdyby na tebe jízdní zvíře počkalo venku?“ zeptal se Alverich.

Nuramon řekl, že ne, a zašeptal Felbionovi něco do ucha. Hřebec poslušně odklusal, aby se venku v blízkosti brány klidně pásl. Vypadal spokojený s tím, že může zůstat na šťavnaté louce.

Trpaslíci vedli Nuramona dále dovnitř. Tam spatřil první stráž. Stála napravo od něj a zeptala se Alvericha, kdo je ten elf a kam ho chce trpaslík zavést. Alverich uvedl jméno a vysvětlil, že Nuramon přichází z Albenu. „Vedu ho ke králi,“ dodal.

Dostali svolení projít. Nuramon si všiml velkého kola, kterým namáhavě otáčel více než tucet trpaslíků. Vrata se pomalu zavřela.

„Tudy,“ řekl Alverich a ukázal dopředu.

Trpaslíci, které cestou impozantní pevností potkali, měli všichni na sobě kov, i když se určitě nedalo očekávat nebezpečí. Zřejmě byl kov pro trpaslíka spíše oděvem než zbrojí. Někteří dávali přednost těžkým drátěným košilím a vypadali až po zuby ozbrojení, jiní nosili řetízkové košile s velkými oky na lehké látce, která byla osázena kovovými plátky. Očividně zde neexistovalo oblečení, které by neobsahovalo kov.

Všichni trpaslíci, kteří jim zkřížili cestu, si Nuramona měřili, jako by v životě elfa neviděli. A mohlo tomu tak i být. Někteří si cosi šeptali, jiní je zdrženlivě zdravili. Nuramon se k nim choval zdvořile a doufal, že jeho gestům porozumí.

Elf poprvé uviděl i trpasličí ženy, v jejichž oblečení se uplatňovala veškerá zručnost horského národa. Jejich šaty zdobily kovové nitky a šperky; dokonce i ty, které si nemohly dovolit zlato či stříbro, nosily krásně vypracované ozdoby z levných kovů. Nuramonovi padla do oka obzvlášť trpaslice, na jejímž oděvu byly připevněny plátky mědi ve tvaru lístků. I když její postava byla malá a široká, připomínala mu některou ze stromových vil, jak je viděl, když byl hostem u Alaena Aikhwitana.

Obličeje žen vypadaly jemně a přívětivě. Nosily dlouhé vlasy, většinou zapletené v copy. Žena s mědí na šatech byla plavovlasá a vlasy jí ve čtyřech silných copech spadaly na ramena. To, že si ji Nuramon tak pozorně prohlížel, ji očividně přivádělo do rozpaků. Plaše se na něj usmála, pak od něj odvrátila pohled tmavých očí a sklopila je k podlaze.

Když ho Alverich a jeho lidé vedli mezi sloupy doprava, kladl si Nuramon otázku, proč se mu jako elfovi kamenný svět tak líbí, i když v trpasličích sálech dosud nezahlédl živou rostlinu. Mohl snad tuto krajinu shledávat krásnou? Nebo to byl zase jeho zvláštní pohled na věci, kvůli němuž se mu vlastní klan doma v Albenu vysmíval? Nedokázal si odpovědět. Přesto to bylo tak, že okolí vnímal jako krásné, i když mu bylo cizí a i když si mezi malými, podsaditými trpaslíky připadal jako obr.

Následoval Alvericha do další haly, která nebyla o nic méně působivá než vchod do říše trpaslíků. Sloupy se na širokých podstavcích družily s pilíři, podpírajícími mohutné oblouky. Široká schodiště vytvářela malé plošiny a spojovala se navzájem. Bylo tak možné pohybovat se po nich od místa k místu a stoupat plošinu po plošině nahoru. Mnoho z nich bylo trpaslíky využito. Stály zde lavice a stoly, na nichž se nabízelo ke koupi nejrozmanitější zboží. Byl to vlastně trh a bylo zde hlučno. Hovor přítomných podmalovávalo šumění. Někde blízko musela být kašna.

Na konci haly dorazili ke schodišti, které prudce stoupalo, ale bylo rozdělené mohutnými sloupy. Před nimi se opravdu nacházela působivá kašna. Dvě obrovské trpasličí ženy držely nádoby, z nichž vytékala voda a padala do velké nádrže dole. Silné šumění přehlušovalo každý hovor, který byl veden v její blízkosti. Vzduch nad kašnou vytvářel třpytivý světelný sloup, jenž končil v širokém otvoru ve stropě. Nevypadalo to ani jako sluneční světlo, protože to mělo zvláštní modravou barvu. Vodní pěna jim vylétla naproti, když kašnu míjeli. Chutnala čerstvě a trochu slaně.

Sotva nechali za sebou schodiště a skupiny sloupů, prošli dalším sálem a dostali se k širokému schodišti, které se nejdřív ponořilo do skály a stoupalo nahoru, aby se pak zleva otevřelo a poskytlo pohled na schodištní halu. V dálce viděl Nuramon sloupy haly blízko vchodu.

Alverich mu pokynul, aby šel dál, a nakonec se zastavili před širokou chodbou, střeženou dvěma válečníky. Ti se zdráhali nechat Nuramona projít. Alverich se proto rozhodl, že půjde napřed a předloží záležitost přímo dvoru. Nuramon měl zatím počkat.

Elf si prohlížel nejbližší okolí. I zde to vypadalo, že se pod stropem vznáší světlo. Dal by hodně za to, aby znal tajemství té zvláštní záře. I když zde byl cizí, cítil se jako v Albenu. Tak jako Julivee ve Valemasu, tak i zde si vytvořili trpaslíci nový domov. Zřejmě pěstovali i krystaly. Nalevo u vzdálené stěny se rozrůstal jadeit, třpytící se jako tráva v ranní rose. Po jeho pravici se zvedaly až ke stropu horské křišťály, které zevnitř svítily, a zdálo se, jako by byly zaplněné lesní krajinou.

Nuramon pozoroval trpaslíky, kteří se hemžili ve vysoko položených kamenných uličkách a po dřevěných můstcích. Pro ně už všechna nádhera musela být všední jako pro něho pohled na Emerellin hrad. Ale přesto určitě existovali trpaslíci, kteří to viděli podobně jako on a vnímali sály v celé jejich kráse.

Po chvíli se Alverich vrátil a poslal druhy pryč. Tvářil se nedůvěřivě. „Následuj mě, prosím! Chce s tebou mluvit mistr Thorvis.“

Nuramon to jméno nikdy neslyšel. Následoval trpaslíka bez jediného slova. Prošli kolem obou válečníků a spěchali dále tichou chodbou kolem rozestavěných stráží a bohatě oblečených mužů a žen, kteří Nuramona pozorovali, jako by to byl zářící duch. Pokusil se neztratit orientaci, což se mu však těžko dařilo bez volné oblohy nebo aspoň stromové střechy nad hlavou.

Překvapení v tvářích trpaslíků si Nuramon dokázal vysvětlit. Byl patrně první elf, který se sem dostal. Mohl jen doufat, že ho trpaslíci nepovažují za Emerellina vyslance. Vlastně ani nevěděl, zda jsou trpaslíci elfům přátelsky nakloněni. Co když i nadále pokračovali ve sporu započatém v Albenu? Pak by možná byl na vážkách i jeho život.

„Jsme zde,“ řekl Alverich a vstoupil do sálu s dobrým tuctem vysokých dveří, z nichž několik bylo střeženo. Alverich zamířil přímo ke starému bělovlasému trpaslíkovi, který před jedněmi z dveří čekal. „Toto je ten cizinec, mistře,“ řekl s uctivou úklonou.

Stařec si nehybnou tváří měřil Nuramona od hlavy až k patě. „Vyřídil jsi můj příkaz dobře, mladý bojovníku. Teď jdi!“

Alverich vrhl na Nuramona poslední pohled, obrátil se a vrátil se cestou, kterou sem přišli.

„Prosím, podívej se na mě!“ řekl stařec.

Nuramon uposlechl a pohlédl trpaslíkovi přímo do šedozelených očí. Zdálo se, že Thorvis zkoumá každý jednotlivý detail jeho obličeje. Starý trpaslík je mocný kouzelník, to Nuramon vycítil. Prosté šedé roucho svědčilo rovněž o tom, že není žádný bojovník. Byl to jediný trpaslík, který na sobě neměl kov. Dokonce i jeho prsten byl z nefritu.

„Následuj mě!“ řekl starý trpaslík konečně, otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Poté co Nuramon vešel za ním, zavřel Thorvis dveře a zasunul závoru.

Nuramon následoval starce řadou chodeb, které do lesku ostatních prostor jaksi nezapadaly. Zde byly zdi prosté a bez ozdob. Pouze dveře byly umělecky ozdobené, každé z nich jedinečně a nezaměnitelně s ostatními. Zřejmě se hodily k vybavení místností, do nichž vedly.

„Tyto chodby uvidí jen málokdo,“ vysvětloval Thorvis. „Žádný elf dosud…“ Náhle zmlknul a pohlédl na Nuramonův meč. Pak se uculil. „Promiň! To, co jsem chtěl říct, je: můžeš se pokládat za šťastného, že jsi zde.“

„To také jsem,“ bylo vše, co na to Nuramon řekl. Chování kouzelníka ho udivilo. Bylo snad nezvyklé brát s sebou do těchto chodeb meč?

Brzy dorazili do širších chodeb, v nichž začali potkávat více trpaslíků. Ti byli přepychově oblečení a nezdáli se méně překvapeni než ti, kteří uviděli Nuramona předtím. Někteří se dokonce až lekli, když zahnul s Thorvisem za roh chodby.

„U tak velkého království se musejí ti, kdo nesou zodpovědnost, umět rychle a nenápadně pohybovat mezi důležitými místy,“ vysvětlil stařec.

Nuramon cítil, že chodby nebyly vybudovány náhodně. Mnoho jich sledovalo albskou stezku. Kdo se chtěl rychle dostat z jednoho místa trpasličí říše do druhého, mohl zřejmě použít i albskou stezku.

Na konci jedné dlouhé chodby se Thorvis zastavil, otevřel dveře po pravici a vstoupil. Nuramon ho následoval a octl se znovu v prázdném sále, který však ve srovnání s ostatními sály a chodbami byl dost malý. Na levé straně chyběla zeď, takže se odtud dalo přehlédnout celé údolí. Denní světlo vrhalo svit na protilehlou zeď, zdobenou mozaikou z drahých kamenů, která znázorňovala věrný obraz údolí, jako by se odráželo v zrcadle.

„Omluv mě!“ řekl Thorvis a zmizel ve dveřích, které byly vsazeny do mozaikového obrazu.

Nuramon byl zvědavý, co si o něm trpaslíci myslí. Očividně byli přesvědčeni, že od nich něco chce, což ho podle nich opravňovalo, aby byl přijat v této nádherné části království. Jemu by ovšem stačilo, kdyby dole v hlavním sále našel někoho, kdo by měl odvahu a chuť doprovodit ho na cestě k věštkyni.

Přistoupil k otevřené stěně a pohlédl dolů do údolí. Po modré obloze táhly nízké mraky a Nuramon měl pocit, že v nich vidí obličeje, které se mu vysmívají. Z větru, který mraky venku poháněl, vnímal Nuramon jen jemný dech. Vystrčil ruku ven do prázdnoty a cítil, jak proniká skrz něco neviditelného. Když se konečně dostala ven, opřel se vítr vší silou do jeho prstů. V Albenu působilo podobné kouzlo. Alaen Aikhwitan se staral o to, aby se do jeho domu nedostal průvan, a v královnině hradě se kouzlo skrývalo ve stropě trůnního sálu. Opět jedna podobnost mezi trpaslíky a elfy. Náhle se ve stěně z drahých kamenů otevřely dveře a vstoupil trpaslík v drahé řetízkové košili a zeleném plášti. Na hlavě měl úzkou korunu. Za ním vešel Thorvis a několik dalších, zřejmě vysoce postavených trpaslíků, z nichž někteří byli válečníci.

Král zřejmě ještě Nuramona neviděl, protože mluvil se společníky. „Chtěl bych, aby se zde už nedolovalo. A řekni jim, že já…“ Náhle se zarazil s pohledem upřeným na Nuramona.

Thorvis přistoupil k svému pánovi. „Tohle je host, o kterém jsem tě zpravil.“

Král se napůl obrátil k válečníkům, Nuramona však přitom nespustil z očí. „Jděte a udělejte, co jsem řekl!“ poručil. Pak se obrátil k Thorvisovi. „Neřekl jsi mi, že je to elf.“

„Chtěl jsem tě překvapit. Jen se podívej.“

Král trpaslíků odměřenými kroky přistoupil k Nuramonovi. Měl šedé vlasy a vousy umělecky zapletené do copů. Těsně před Nuramonem se zastavil a oči se mu rozšířily, když pohledem přejížděl po jeho postavě.

Nuramon se králi uklonil a připadal si při tom dost podivně, protože i skloněný pořád ještě shlížel na trpasličího panovníka dolů. „Jmenuji se Nuramon. Přicházím z Albenu a tímto světem cestuji.“

Král se otočil k Thorvisovi. „Slyšels?“ Vypadalo to, že stále nemůže pochopit, koho před sebou vidí.

„Ano, můj králi.“ Stařec se obrátil k Nuramonovi. „Toto je Wengalf, král trpaslíků a vládce Aelburnu.“

„Věděl jsem, že přijdeš. Jen jsem nevěděl kdy,“ řekl král Wengalf.

Nuramona jeho výrok nijak zvlášť neudivil. Tak jako Emerelle často věděla, co se stalo, co se právě někde odehrává a co se jednou někde přihodí, tak možná i král trpaslíků mohl nahlížet do jiných časů a vědět, co se může stát.

„Co tě k nám přivádí?“ zeptal se Wengalf.

„Hledám jednu elfku a myslel jsem, že by mi při tom mohla pomoci věštkyně Dareen. Ale cesta k ní je mi uzavřená. Jen s pomocí trpaslíka by se mi mohla brána otevřít.“ Nuramon podrobně popsal Dareeninu bránu a vyprávěl, jak se mu tam vedlo.

Wengalf si s Thorvisem vyměnil pohled, což stařec zřejmě měl za pokyn, aby Nuramona oslovil. „Známe věštkyni Dareen. Za časů, kdy jsme opustili Alben, odešly odtamtud i některé další děti Albů, aby si našly místo v tomto světě. Trpaslíci a elfové se jednoho dne setkali a objevili Dareen na druhé straně brány, která na jednom dalekém místě vede do tohoto světa. Řekla nám, jak máme bránu uzavřít. Ve starých časech jsme bránu dost často využívali. Ale elfové se stáhli zpět. Někteří našli úkryt v zakletých lesích, jiní si založili nové říše v Rozbitém světě. Většina se ale vrátila zpět do Albenu. Sami jsme bránu nemohli otevřít. A ani potřeba, ani zvědavost nikdy nebyly tak velké, abychom od orákula něco požadovali.“

Nuramon pomyslel na Julivee. Musela být jedním z elfů, kteří se setkali s trpaslíky. „Je tu tedy někdo z vás, kdo by byl ochoten doprovodit mě k bráně?“ zeptal se s nadějí.

„Trpaslík bude stát po boku elfa, stejně jako kdysi elf stál po boku trpaslíka,“ prohlásil Wengalf slavnostně.

Nuramon nevěděl, co tím trpasličí král chtěl říct. Snad narážel na dobu, kdy trpaslíci žili ještě v Albenu a uzavírali s elfy spojenectví.

„Ty se na to nepamatuješ,“ řekl král.

„Ne. Jsem příliš mladý. Neviděl jsem, jak elfové a trpaslíci žili v Albenu bok po boku.“

„Ale ty ses téměř nezměnil. Stále tě poznávám. I Thorvis tě hned poznal. Kolik let už tomu je? Určitě víc než tři tisíce!“

„Přesně tři tisíce dvě stě sedmdesát šest,“ upřesnil Thorvis.

Nuramonovi bylo rázem jasné, na co trpaslík naráží. „Musel sis mě splést s jedním z mých předků.“

„Ne, myslím tím tebe,“ stál na svém Thorvis. „Poznal jsem tě. Ty jsi Nuramon. Bez jakýchkoliv pochyb.“

„Kdysi jsme byli přátelé,“ dodal král.

Nuramon to nemohl pochopit. Přišel zřejmě na místo, kde si pamatovali jednoho z jeho předků a byli připraveni o něm mluvit. A trpasličí král jeho předka dokonce považoval za přítele!

„Bylo to za časů, kdy jsem na královskou hodnost ještě čekal, a tehdy jsme se spřátelili. Tys odešel po našem boku z Albenu. Náš národ pak společně s tebou podnikl dlouhou výpravu a na ní objevil toto místo. Společně jsme lovili, bojovali i slavili. A stejným způsobem jsme zemřeli.“

„Já jsem zde zemřel?“ zeptal se Nuramon udiveně.

Wengalf ukázal ven do údolí. „Tam bojovalo sto trpaslíků proti draku Balonovi. Ale jen my dva jsme ho porazili a zaplatili za to životy. Ty jsi zemřel tam venku, já o několik dní později. Na smrtelné posteli mě korunovali za krále.“

Nuramon stěží mohl uvěřit tomu, co zde slyšel. Wengalf skutečně věřil, že on je ten samý elf jako tenkrát. Ale Nuramon měl spíš pocit, že poslouchá starou ságu, na nic podobného si nevzpomínal.

„Vím jistě, jak jsi zemřel. Oba jsme leželi v horké krvi draka. Tys řekl: Toto není konec. Já se vrátím. To byla tvá poslední slova. Jak dlouho jsem doufal v tvůj návrat! A musím se přiznat, že to trvalo nekonečně dlouho, že jsem na to myslel už jen zřídkakdy, ale v onen památný den vždy. Maloval jsem si v duchu, jak se tvá duše někde narodí, ale ty si nebudeš schopen vzpomenout, co jsi v předchozím životě dělal. Nakonec uplynula taková doba, že jsem si myslel, žes už dávno odešel do měsíčního světla. Ale mýlil jsem se.“

Nuramon poklekl, aby měl oči ve stejné výšce jako Wengalf. „Přál bych si, abych s duší obdržel i paměť svých předků. Ale není tomu tak. To, co mi tu vyprávíš, je příběh někoho jiného. Nemohu to považovat za součást sebe sama.“

Thorvis ho přerušil. „Jak to, že nemůžeš? Když se uložíš ke spánku a zase se probudíš, jsi to pak ještě ty? A když jsi to ty, odkud to vlastně víš?“

„Vím to, protože si vzpomínám na to, co bylo předtím,“ odvětil Nuramon.

Thorvis mu položil ruku na rameno. „Pak považuj to, co se o svých předcích dozvíš, za vzpomínku své duše, za něco, co jsi jenom zapomněl. A kdo ví: jednoho dne se může vzpomínka tvé duše stát vzpomínkou tvého ducha.“

„Myslíš, že si jednou dokážu vzpomenout na boj s drakem a na přátelství s Wengalfem?“

„Nemohu ti to ani slíbit, ani ti nemohu dělat naděje. Mohu jen říct, že se to už stalo. Existují děti Albů, které si vzpomínají na předchozí duše. Nejvíce je jich mezi trpaslíky. Snad jednou i ty najdeš cestu k dřívějšímu životu. Kouzla ti nejsou cizí a tvé smysly jsou velice bystré. První krok na cestě k tomu je rozpoznat, že Nuramon, který se kdysi obětoval, a Nuramon, který stojí zde před námi, je jedna a tatáž bytost.“

„Děkuji ti za radu, Thorvisi. A tobě, Wengalfe, děkuji za to, cos mi pověděl. Dovolíš mi otázku?“

„Jen se ptej,“ vyzval ho král.

„Znáte elfku jménem Julivee?“

Wengalf a Thorvis si vyměnili překvapený pohled. „Jistě,“ odpověděl král. „Ale je to už dlouho. Společně jsme do brány, vedoucí k Dareen, zasadili horský křišťál a diamant, čímž je stanoveno, že jen elfové a trpaslíci společně mohou tou branou projít.“

„Setkal jsem se s ní v předchozím životě?“

„Ne, tehdy jsi šel vlastní cestou a teprve později jsi se s námi zase setkal.“

„Děkuji ti, Wengalfe. A tobě také, Thorvisi. Neumíte si představit, jaký dojem ve mně zanechala vaše slova. Chci přijmout vaši radu a získat vzpomínky na předchozí život.“

Wengalf se uculil a poklepal klečícímu Nuramonovi mocně na rameno. „Pak bych ti měl vyprávět o našich oslavách, aby ses upamatoval, co jsme tehdy jedli a pili. Tenkrát jsi toho spořádal spoustu. Pojď! Oslavme naše setkání jako za starých časů!“ Král trpaslíků ho sevřel v objetí.

Poslední cesta

Farodin vytrhl nůž z trolova oka, očistil čepel do hrubého vlněného pláště mrtvého a zasunul si nůž zpět do pochvy, upevněné u levého podpaží. Pak popadl trola za ramena. Jeho svaly se napjaly k prasknutí, když trola pomalu, coul po coulu, táhl k okraji mola a tam pak nechal sklouznout do temné vody.

„Můžeš si počkat pěkně dlouho, než se znovu narodíš,“ zasyčel. Pak odběhl po přístavišti kousek nahoru. Pokusil si vzpomenout, jak to tu vypadalo dřív. Molo bylo nově vydlážděné a o kus prodloužené, ale jinak se zde očividně nic nezměnilo.

S pohrdáním pohlédl k obrovským černým lodím. Chyběla jim veškerá ladnost! Byly prostě jen ohromné a masivní. Příď i záď vypadaly, jako by původním úmyslem stavitelů bylo vybudovat obléhací věže, a ne loď. Hrozivě se zvedaly nad vodu. S jakým nepřítelem chtěli trolové pomocí těchto lodí bojovat?

Vysoko nad ním, na Noční baště, se ozval mnohohlasý chechtot. Jestlipak Mandred vydržel? Nebo je už mrtvý?

Jeho plán nebyl nijak zvlášť promyšlený. Věřil, že se zde za ta staletí nic nezměnilo. Farodin našel tři ukryté brány vedoucí do labyrintu tajných chodeb, protkávajících skálu i věž, které byly zazděné. A vše bylo staré zdivo. Dokonce i trolové tedy pochopili, odkud přišel, když tehdy zabil jejich vůdce. A nyní bylo opraveno ještě i molo!

Bez nějaké větší naděje sestoupil po schůdkách k vodě. Sundal si plášť, sroloval ho a uvázal si kolem boků jako nějakou šerpu. Tak mu bude co nejméně překážet. Snažil se působit co nejmenší hluk a pomalu sklouzl do ledového objetí vody. Musel se koncentrovat na to, aby jeho oděv příliš nenasákl vodou a nestáhl ho do hlubiny.

Zůstalo mu jen málo času k pátrání. Nebude trvat dlouho a chlad mě navzdory všem kouzlům zlomí, pomyslel si Farodin zoufale. Kousek hmatal podél zdi a posléze se potopil. Již po několika tempech našel, co hledal. Tmavý otvor přímo v molu. Na tento vchod trolové očividně zapomněli. Nebo o něm nevěděli.

Jeden zatopený tunel vedl od přístavu k jeskyni, ležící hluboko pod věží. Odtud vycházelo víc chodeb, které vedly ke skrytému labyrintu ve zdech věže. Noční bašta byla kdysi postavena koboldy, kteří byly troly odvlečeni, aby jim sloužili jako otroci. Tak jako v Emerellině hradě, i zde vytvořili stovky tajných chodeb, v nichž se mohli volně pohybovat mimo dohled svých pánů. Chodby byly natolik nízké, že v nich Farodin musel jít skrčený; trol by se sem nedostal vůbec. Byla to dokonalá skrýš.

Elf byl úplně promrzlý, když konečně dorazil k bílé jeskyni. Nevěděl, jak toto místo koboldi nazývali kdysi. Pokřtil je tak sám během dlouhých hodin čekání. Strop a stěny jeskyně byly potaženy sněhobílými nánosy vápence. Ze stropu spadaly dolů dlouhé stalaktity. Na několika místech byly do skály zapuštěny světelné kameny, které i dlouhá staletí po smrti tajných stavitelů rozšiřovaly teplé, žluté světlo.

Farodin se svlékl a usušil se pomocí kouzla, kterým se obvykle chránil proti chladu. Široký opasek a kožený bandalír, v němž měl vrhací nože, byly dobře namaštěny tukem, takže jim voda nemohla ublížit.

Staletí zkušeností Farodina naučila, že těžké vrhací nože jsou pro něj tou nejlepší zbraní proti trolům. Jejich těla byla tak masivní, že bylo doslova umění zranit je smrtelně. Farodin už viděl troly, kteří byli přímo prošpikováni šípy, a přesto bojovali dál. Vrhací nůž, který trola zasáhl do oka, byl nejlepší způsob, jak jej rychle a bez hluku zabít.

Jestliže se Farodin po všech staletích nepřátelství něčemu naučil, pak to bylo pravidlo, že se nemá trolovi postavit v boji zblízka. Jediný zásah těžkým kyjem nebo sekerou stačil protivníka rozdrtit, zatímco rána mečem z jeho strany se většinou ukázala jako neúčinné škrábnutí. Rovněž bylo nemožné odrazit jejich rány. Síla úderu zlomila každou paži, která se proti nim postavila. Dalo se jim jenom vyhnout nebo, což bylo nejlepší, se jim vůbec nepřibližovat.

Když jste chtěli zabít trola úderem zbraně, museli jste ho zasáhnout jedině do hrdla. Vzhledem k jejich velikosti byl ale takový zásah nesmírně těžký. Jediná možnost byla bodnout šikmo nahoru mezi žebra přímo do srdce. Mohlo se to podařit, jen když jste podběhli pod jejich krytem, ale tak těsně k trolovi nebylo záhodno se přiblížit, pokud jste chtěli přežít.

Farodin si dřepl na studenou zem a rozpřáhl ruce. Vyprázdnil mysl a pokusil se soustředit na tajné koboldí stezky. Téměř každá místnost v Noční baště byla s nimi nějak spojena a tudíž přístupná. Kde asi je Mandred? A existovala ještě stezka na to místo? Nebo ji trolové už vypátrali a zazdili jako brány venku na úpatí skalnatého útesu?

Maso

Mandred se probral v kleci. Z okolí mohl vidět jen málo. Kolem něj byla téměř úplná tma. Když se pohnul, začala se klec lehce pohupovat. Vypadalo to, že visí na nějakém provaze.

Jarl se pokusil natáhnout, ale jeho paže byly svázány na zádech a klec byla tak malá, že musel zůstat skrčený. S úlekem si vzpomněl na zajatce na koňském trhu v Iskendrii. Strčili je do podobných klecí, aby zemřeli žízní. Znovu se vzepjal v poutech. Ale jediné, čeho tím dosáhl, bylo, že tenké kožené řemeny se mu bolestivě zařízly do zápěstí.

Pokoušel se vzpomenout si, jak se sem dostal. Pozvracel se uprostřed sálu. Trolové se chechtali a strkali jím sem a tam. Naplněn odporem a hrůzou nazval vévodu sprostým lhářem. Orgrima se to však nijak zvlášť nedotklo. Naopak, cynicky se zeptal, zda Mandred nazývá své kozy a husy také zajatci. Jeho výsměch byl nesnesitelný. Nakonec Mandred vytáhl sekeru. Jak nepopsatelně hloupá chyba! A přece nemohl jinak. Se vzteklým výkřikem se vrhl na Orgrima, aby mu rozštípl lebku. Ale ještě než se k vévodovi vůbec dostal, hodil mu nějaký trol pod nohy klacek, takže zakopl a upadl. Orgrim ho odzbrojil a předal Scandragovi, kuchaři. Ten popadl Mandreda za zátylek jako štěně a svázal mu ruce za zády. Jakýkoliv odpor byl marný, proti trolovi byl bezmocný jako dítě.

Poslední, co Mandred od Orgrima slyšel, bylo, že se zase uvidí v noci zimního slunovratu u jídla. Když na vévodu zařval, že mu přeje, aby se po tomhle jídle udusil, Scandrag ho srazil k zemi.

Z myšlenek vytrhl Mandreda šepot. Někdo tu byl, podle zvuku šikmo nad ním, kdo mluvil tichým, hrdelním hlasem. Krátké mlčení. Pak se šepot ozval znovu. Tentokrát se tón a melodie hlasu změnily. Nakonec promluvil elfsky, ale Mandred z toho rozuměl jen málo. Byl to pokus domluvit se nějakou řečí s člověkem, tedy zřejmě s ním.

„Rozumíš dailicky?“ zeptal se Mandred v řeči kentaurů.

„Kdo jsi?“ zazněla otázka, rovněž v dailičtině.

Mandred váhal. Mohla to být léčka trolů, aby z něho vylákali, co u slavnostní tabule neřekl. „Jsem Torgred z Firnstaynu,“ odpověděl nakonec.

„Jak tě chytili?“ zeptal se hlas nad ním.

„Byl jsem na lovu.“ Jeho oči si pomalu zvykly na tmu. Kolem musely viset další klece.

„A proč lidský lovec mluví řečí kentaurů? Kdo tě to naučil? Od dob Alfadase se děti Albů jen zřídka stýkají s lidmi.“

Mandred neslyšně zaklel. Lži mají krátké nohy. „Naučil mě to přítel.“

„Lidský syn nám lže,“ ozval se unavený hlas kdesi daleko nahoře v temnotě. „Mé uši nesnášejí ani lži, ani způsob, jak dailickou řeč komolí. Nechte ho! Scandrag si ho vezme jako příštího. Není už dlouho do slavnosti zimního slunovratu, cítím to. Až do té doby vás žádám o mlčení, bratři a sestry. Jsme beztak už jen maso. A maso nemluví.“

Mlčte tedy, bastardi, pomyslel si Mandred. Potrestejte mě! Za dvě nebo za tři hodiny mě odtud Farodin jistě vytáhne. A pak mi budete líbat nohy za to, že jsem přišel.

Pohled do zrcadla

Nuramon následoval trpasličího krále a byl si jistý, že na konci cesty na něj určitě čeká překvapení. V nynějším životě ještě nikdy nezažil tolik uznání jako v sálech trpaslíků. Král uspořádal na jeho počest slavnost a Nuramon oslavoval tak uvolněně a rozpustile, že sám sebe nepoznával. Stačilo trochu vstřícnosti a už se Nuramon cítil, jako by byl součástí zdejší společnosti. Trpaslíci sice tvrdili, že pozvedá pohár až příliš, nicméně on se tím více snažil přizpůsobit jejich drsnému stolování a spořádal spoustu jídla i pití, které by jinak nikdy a nikde nejedl.

Mnoho trpaslíků se ho vyptávalo, jestli si ještě vzpomíná na to, jak se s nimi setkal. Ale ke své lítosti nepoznal nikoho z předchozího života. Doufal sice, že důvěrně známé okolí v něm probudí vzpomínky, ale tak snadné to očividně nebylo. Kdyby však měl věřit Thorvisovi, pak by jednoho dne měl zase dokázat poznat všechny bývalé přátele mezi trpaslíky a vzpomenout si i na to, co kdysi věděl, co si myslel a co cítil.

Dávno už Nuramon pochopil, proč v předchozím životě stál trpaslíkům tak blízko, i když na první pohled s ním měli málo společného. Thorvis mu řekl, že trpaslíci sice znají měsíční světlo a říkají mu stříbrné, doposud však jen několik málo jich do něj odešlo. Většina trpaslíků si zaznamenávala zkušenosti a události ze svých životů, a když pak zemřeli, zdědili je v nových životech. Od začátku bylo pro děti temných Albů znovuzrození pravidlem. A každý chápal smrt jen jako přerušení, podobné spánku, který na čas zakalí vzpomínky. Ty se ale mohly obnovit a smrt nebyla tedy nic víc než krátký sen.

Někteří trpaslíci znovu získali vzpomínky na všechny předchozí životy. Thorvis a Wengalf k nim patřili. Většina se ale nalézala na cestě k tomuto cíli. Než ho dosáhnou, budou pilně pročítat zápisy, které po sobě zanechali, aby si uchovali to nejdůležitější z minulosti.

Nuramon byl ještě daleko od upamatovávání se na minulost. Věděl o sobě jen málo a také po sobě žádný záznam nezanechal. Wengalf a Thorvis mu sice řekli, že se spřátelil s albenskými trpaslíky, že s nimi odtud odešel a zde pak vykonal řadu hrdinských činů. Co ale o něm vyprávěli, odporovalo obrazu, který si o sobě vytvořil.

Mluvili o hrdinovi, jací byli opěvováni ve starých písních. Ale co už vykonal v tomto životě, aby si takové uznání zasloužil? Nic!

Wengalf vytrhl Nuramona z myšlenek. „Už jsme skoro tam. Musíme támhletím směrem.“ Trpaslík zabočil do široké chodby. Bylo zde chladno, což vůbec neodpovídalo teplému světlu, které skýtaly světelné kameny na zdech. O něco dál mohl Nuramon vidět silnější světlo, které ozařovalo i část dalších chodeb.

„Co je to za místo?“ zeptal se.

„To jsou sály Tváří,“ odpověděl král trpaslíků poněkud tajemně.

Blížili se k jasnému světlu stále víc a brzy se zdálo, jako by na stěnách ulpíval sníh a led a ty vysílaly světlo. Pak Nuramon poznal, že se jedná jenom o krystaly. Když se dostali ke světlu, viděl Nuramon, jak jsou tvořeny zdejší zdi: ze stěn vyrůstaly bílé minerály v podobě tenkých krystalických jehel, vypadající jako světlé svazečky trav. Na protější stěně tohoto úseku cesty se otvírala chodba, vedoucí ke kulaté hale s poměrně nízkou klenutou kopulí. Uprostřed klenby byl velký okrouhlý otvor, kterým dopadalo dovnitř světlo přímo na obrovský krystal horského křišťálu, jenž byl vysoký jako elf. V krystalu se nacházela postava. Byla zde uzavřena a stála vzpříma.

„Nezeptal ses mě, co jsme po tvé smrti udělali s tělem,“ řekl Wengalf tiše, když přistoupili blíže k velkému krystalu.

Nuramon se zděsil. Před ním, zalitý v krystalu, stál elf v kovové zbroji. Jeho oči byly zavřené, jako by spal. Nuramonovi bylo, jako by se díval do zrcadla. Jistě, tamten Nuramon měl černé vlasy, a ne hnědé, a byly také mnohem delší než jeho. Mužův obličej byl trochu širší, nos kratší. Ale i přes tyto malé rozdíly se v elfovi poznával. Trpaslíci přenesli jeho mrtvé tělo sem do tohoto sálu a s pomocí magického umění ho začarovali do horského křišťálu. Výsledek vypadal jako socha hrdiny. Nuramon obcházel krystal a pozoroval ze všech stran tělo ze svého dřívějšího života. Ve srovnání s tímto válečníkem se širokými rameny a vznešeným držením těla musel vypadat jako dítě. A přece neměl pochyby, o koho se jedná.

„Proč to děláte?“ zeptal se Wengalfa. „Proč vystavujete těla? Jak mám věřit na jakýkoli hrdinský život, když tady před sebou vidím tělo někoho jiného?“

Wengalf k němu s vážným výrazem vzhlédl. „Thorvis myslel, že nastal pravý okamžik, kdy bys to měl vidět. A já si myslím totéž. Musíš se naučit, že jsi mnohem víc než jen tělo.“ Ukázal na krystal. „Toto zde jsi při smrti odložil jako zbroj, která dosloužila své dny. Co to ale bylo za dny!“ Pohled trpasličího krále byl upřen kamsi do prázdna. „Smrt je bolestná a vzpomínka na ni jen málokdy příjemná. Ale kdykoliv přijdu do tohoto sálu, abych se podíval na stará těla, vždy mě to posílí. Pozoruji svou někdejší tvář a poznávám, čím jsem kdysi byl. Mé vzpomínky se vyjasňují. Protože tváří v tvář svým někdejším tělům se cítím jakoby přenesený do starých časů.“

Wengalf měl pravdu. Proč nechat tělo zetlít, když pohled na ně může sloužit jako most do minulosti? Nuramon přistoupil ke krystalu ještě blíž. Teď teprve uviděl, že něco je o něj opřeno z boku. Předtím si toho nevšiml, tak velmi ho zaujala postava zalitá v krystalu. Byl to meč s opaskem a pochvou a vedle něj zahlédl luk s toulcem, plným šípů. „Proč nejsou zbraně uzavřeny spolu s ním?“ zeptal se krále.

„To je chytrá otázka. Takhle by se mohl zeptat dokonce i trpaslík.“ Král přistoupil k Nuramonovi a pohlédl na jeho staré tělo. „Ty a já jsme často mluvili o smrti. Thorvis nám řekl, že se tvá duše vrátí do Albenu, až umřeš. Ale tam nebyl nikdo, kdo by ti mohl vyprávět příběh tvého života. Musíš vědět, že jsi tehdy musel snášet i posměch, protože ses narodil znovu.“

Nuramon pomyslel na svůj klan. Stále ještě žil ve strachu, že se mu něco mohlo stát a že se mezi nimi narodí nový Nuramon. Král mluvil dále: „Ale ty sis byl jistý, že tě cesta znovu zavede sem, až zemřeš. Řekls: Opatrujte mé zbraně. V novém životě si pro ně zase přijdu.“ Wengalf potřásl hlavou. „Tehdy jsme se tomu smáli. Nevěřili jsme, že smrt přijde tak rychle. Toto zde jsou tvé bývalé zbraně. Byls vynikající lučištník a mistr meče.“

„Já jsem byl dobrý lučištník? Tomu mohu sotva uvěřit.“ Nuramon sice uměl do jisté míry s lukem zacházet, ale s mistry lovci ze svého domova se sotva mohl měřit.

„Musíš si zvyknout na to, žes byl kdysi jiný než teď. Jednou prolomíš bariéru, která tě odděluje od vzpomínek. A pak i tvé schopnosti vzrostou.“

„Tak jako i tvé vzrostly?“

„Přesně tak. Když jsme bok po boku bojovali proti drakům, znal jsem předešlé životy jen ze záznamů, které jsem po sobě zanechal, z královské knihy a z vyprávění rodiny. Na smrtelné posteli jsem ještě Thorvisovi vylíčil svůj boj s draky, abych se o něm dověděl i v novém životě. Pak mě korunovali, protože jsem se nikdy předtím nerozloučil se životem, aniž bych nesl korunu. A potom jsem zemřel. Ale nemusel jsem si vzpomínky nijak zvlášť těžce vybavovat, obdržel jsem je spolu s následujícím životem.“

„Když si na vše rozpomínáš, tak také víš, jaké to je… umřít.“

Wengalf se pousmál. „Smrt není nic jiného než spánek. Usneš a pak se po nějaké době probudíš. Ale někteří z nás mívají sny. Vidí v nich Alby, vidí stříbrné světlo, prožívají minulost nebo budoucnost. Co tyto sny znamenají, to mohou říct jen ti nejmoudřejší.“

„Myslíš Thorvise?“

„Často jsem se pokoušel přimět ho, aby mi prozradil něco o snech ve smrti. Ale on říká, že ve smrti ještě nikdy nesnil, a proto nemůže mluvit o věcech, o nichž nic neví.“

„A ty jsi měl sny?“

„Ano. Ale cokoliv jsem viděl, musím udržet v tajnosti, než přijde konec.“

Nuramon se už dále neptal. Pohlédl na zbraně u svých nohou a zvedl luk. Snad mu to přinese nějakou vzpomínku. Chtěl vědět, jak žil kdysi v Albenu. Možná že na rozdíl od Thorvise ve smrti i snil.

Luk byl ze světlého dřeva, tětiva z materiálu, který byl Nuramonovi cizí. Na světle se leskla. Musel to být jeden z kouzelných luků, které znal z pohádek svého dětství.

Pohladil hladké dřevo luku, které časem nijak neutrpělo. Jakási vůně přitáhla jeho pozornost. Přičichl si k prstům, pak přímo ke dřevu luku. Znal dřevo lépe než kdokoliv jiný v Albenu. Pocházelo z Ceren, stromu, z něhož byl vystavěn jeho dům. Teskně si na domov vzpomněl. Vypravil se až příliš nalehko a nerozloučil se, jak by měl někdo, kdo se možná nikdy nevrátí. Nerozloučil se ani s Alaenem Aikhwitanem. S dlouhým lukem bude u sebe nosit aspoň něco, co mu stále bude připomínat domov. Ale odkud asi pocházela tětiva? Vypadala jako stříbrné vlákno. Zkusmo po ní přejel prstem a trochu za ni potáhl. Vydala ze sebe jasný zvuk, podobný zvuku loutny.

„Dříve jsi ohrnoval nos nad našimi kušemi a tvrdils, že luk je lepší.“

„No a? Měl jsem pravdu?“

„Zbraň je vždy dobrá jen jako ten, kdo jí vládne. Přesto byl luk lepší než kuše. Vezmi si ho! Možná že s ním jednou dosáhneš dokonalosti, se kterou jsi s ním kdysi zacházel.“ Zvedl toulec. „Tyto šípy jsme vyrobili pro tebe. Je to zvláštní dar, protože my trpaslíci jsme nebyli pro luk stvořeni. Ale podívej se jen na hroty.“ Vytáhl šíp ven z toulce. Jeho špice byla z lehkého železa. „Ležely zde už ode dne tvé smrti a čas jim nijak neuškodil. To je kouzlo trpasličího kovu.“

Pokaždé když trpaslíci přivedli řeč na to, kdy zde zemřel, ptal se v duchu sám sebe, kolik asi životů musí ležet mezi jeho tehdejším a dnešním. Tři tisíce let byla dokonce i pro elfa dlouhá doba.

Wengalf mu podal toulec i s popruhem na zavěšení. Nuramon si opřel luk o nohu, když toulec přejímal. Trpaslík se přátelsky zašklebil. „Všechno jsi přece jen nezapomněl. Jak sis opřel ten luk… Přesně jako tenkrát.“

Nuramon se podivil. Udělal to úplně bezděky; na nic při tom nemyslel.

Trpasličí král mu nakonec podal i meč. „Toto je tvůj meč ještě ze dnů, kdy trpaslíci a elfové bok po boku kovali zbraně.“

Nuramon meč přijal. Na dlouhý meč byla zbraň poměrně lehká. Jílec měl na konci tvar disku, záštita byla úzká a neposkytovala ruce příliš mnoho ochrany. Nuramon vytáhl zbraň z pochvy a prohlížel si čepel. Byla delší než u Gaomeina meče. Nebyly tu duté žlábky, ale i přesto byla zbraň lehká. To mohlo záviset zčásti na tom, že čepel byla tak úzká. Ale to samotné nemohlo malou váhu vysvětlit. Kov vypadal navenek jako obyčejná ocel. Na meči muselo spočívat kouzlo. Nuramon však z něho necítil nic, i když od pátrání po Guillaumovi se stal velmi vnímavým na magii.

„Obyčejný meč, a přece kouzelný!“ vysvětloval Wengalf. „Kdysi jsi mi řekl, že je to starý rodinný poklad.“

To tedy byl jeho meč! Vědět tak, v kolika životech jej nosil a používal. Nyní vlastnil dva meče, které byly použity v boji proti drakům. Jeden byl spojen s jeho současným životem, druhý s minulostí. Nuramon znovu pohlédl na někdejší tělo. Bude nosit Gaomein meč, až přijde den, kdy se konečně rozpomene na předchozí životy a činy mrtvého válečníka v krystalu se stanou jeho vlastní minulostí.

Rozloučení se sálem Tváří a s jeho starým tělem mu nepřipadlo nijak snadné. Měl pocit, že zde něco ze sebe nechává.

Zdráhavě následoval Wengalfa do královských komnat, kde už na ně čekaly stráže. I když se Nuramon mezitím obeznámil s cestou, mohl by v trpasličí říši strávit staletí, aniž by poodhrnul cípek tajemství světa v hoře. Kdyby nějaký elf z Albenu věděl, jak velice se mu zde líbí, pak by se výsměch, kterým býval tak často zahrnován, patrně ještě zvýšil. Elfové se o trpaslíky nezajímali. Ale jak mohl tento národ tak dokonale upadnout do zapomnění, že se už ani nevědělo, že jsou to děti temných Albů? Král Wengalf se vrátil ke sporu, který kdysi elfy a trpaslíky definitivně rozdělil. Trpaslíci neuznávali vedle Wengalfa žádnou elfí královnu, a dokonce proto došlo i k válce, po níž se k Albenu obrátili zády a odešli. Následkem toho bylo, že postupem času se trpaslíci stali postavami z pohádek a děti temných Albů mýtem.

Nuramon si přál, aby zde mohl zůstat, učit se od trpaslíků a jednou se vrátit do Albenu jako někdo, kdo získal vzpomínky na předchozí životy. Ale myšlenka na Noroelle, touha a starost o ni ho hnaly pryč. Co by si asi jeho milovaná o tomto místě pomyslela? Nedokázal říct.

Došli ke dveřím, kde je očekával Thorvis. Starý kouzelník byl oblečený v zářivě bílém rouchu a v ruce držel hůl ze zkamenělého dřeva. „Slyš mě, Nuramone, příteli trpaslíků.“

Toto pojmenování slýchal v posledních dnech často. A i tentokrát mu přejel mráz po zádech.

Thorvis pokračoval dále. „Činy vykonané po boku našeho krále nebudou nikdy zapomenuty. Já a moji lidé jsme se museli velmi snažit, abychom krále Wengalfa přesvědčili, že jeho místo je zde a že to má být někdo jiný, kdo se s tebou vydá hledat orákulum Dareen. Mým úkolem bylo vybrat průvodce.“

„A našel jsi někoho?“ zeptal se Wengalf.

„Ano, můj králi. Nebylo to snadné, protože ze všech stran na mě naléhali a prosili mě, abych zvolil toho či onoho. Bylo mi těžko, nechtěl jsem jednomu dávat přednost před druhým. Ale pak jsem zjistil, že osud se už postaral o rozhodnutí sám.“ Ukázal na řadu dobře ozbrojených válečníků. „Tady přichází tvůj společník.“

Bojovníci se rozestoupili a udělali místo pro Alvericha, který sebevědomě předstoupil. Byl oblečen v jemné řetízkové košili a těžkém plášti a na zádech si nesl velký ranec.

„Zde je trpaslík, jehož oči tě v tomto životě poznaly jako první!“ řekl Thorvis a pokynem vyzval mladého trpaslíka, aby přistoupil blíž.

Alverich se uklonil před králem a pak sehnul hlavu před Thorvisem a Nuramonem.

Wengalf položil mladíkovi ruku na rameno. „Alverichu, toto je po letech první výprava, která trpaslíka vede na dlouhou pouť ven z hor. Poslední, kdo se s elfem vydal na podobnou výpravu, jsem byl já. Dělej našemu národu čest a přísahej, že budeš Nuramonovi tak dobrým druhem, jako jsem byl kdysi já.“

„To přísahám!“ prohlásil Alverich slavnostně.

Thorvis se postavil po bok krále. „Ty víš, jakou otázku musíš orákulu položit.“

„Vím, mistře, a vrátím se s věštbou.“

Alverich se ještě jednou otočil a přistoupil k bohatě oblečené trpasličí ženě, kterou vřele objal. Pak se vrátil k ostatním. „Tady je má sekera, bratře ve zbrani!“ Vytasil válečnou sekeru a podržel ji před Nuramonovýma očima. Zbraň měla krátké topůrko, na jehož konci byl umístěn malý, zobákovitý, úderný trn.

„Musíš s ním zkřížit zbraň,“ zašeptal Wengalf.

Nuramon vytasil Gaomein meč. Šepot a chrastění kovu, jež dosud zaznívaly v sále, rázem umlkly a jediným zvukem, který bylo slyšet, byl vítr a vzdálené šumění vody. Wengalfovi a Alverichovi se rozšířily oči, jako by uviděli ducha. Thorvis byl jediný, kdo nevypadal překvapený, nýbrž s pousmáním pohlédl na odhalenou zbraň.

„Hvězdný třpyt!“ hlesl Wengalf tiše. A tato slova byla ihned šeptem předávána dál.

Nuramon zvedl pomalu meč a položil jeho čepel na topůrko Alverichovy válečné sekery. Pak řekl: „Bratři ve zbrani!“

Aniž odvrátil pohled od Gaomeina meče, stáhl mladý trpaslík sekeru nazpět.

Nuramon znejistěl. Všichni pozorovali jeho meč tak napjatě a bez dechu, že ho jen váhavě nechal znovu sklouznout do pochvy.

„Máš vůbec ponětí, jak je tento meč cenný?“ zeptal se Wengalf.

„Zřejmě ne,“ odpověděl králi. „Vy tady nemáte žádný hvězdný třpyt?“

„Ne, ten se nachází jen v Albenu. A my jsme tehdy vzali s sebou jen něco málo. Hvězdný třpyt už sám o sobě dělá z meče něco impozantního. Ale tato zbraň kromě toho pochází z dávných časů. Je mladší než tvůj rodinný starý meč, ale je to dílo trpaslíka. Byl jeden z mála, kteří už odešli do stříbrného světla. Vykoval mnoho zbraní, jako je tato. Smím se na ni ještě jednou podívat?“

Nuramon znovu vytáhl meč z pochvy a podal ho králi. Wengalf ho převzal a přejel prsty po jeho čepeli. „Velký Teludem tuto zbraň zhotovil pro jednoho elfa.“ Král ukázal na Gaomeino jméno, které stálo vyryté v propleteném písmu. „Tento symbol byl později na meč přidán elfí rukou.“ Vrátil Nuramonovi meč. „Existují jen čtyři takové elfí čepele, zhotovené trpaslíkem. Ostatní byly zničeny v trolských válkách a v bojích s draky. Neumím si představit nikoho, kdo by byl více hoden takovéto zbraně, než jsi ty, Nuramone. Prokáže ti dobré služby.“

Nuramon poklekl na koleno před králem, aby jejich oči byly ve stejné výši. Pak řekl: „Děkuji ti, Thorvisi, a také všem ostatním. S nynějším životem jsem do tohoto sálu přišel a se všemi předchozími ho opouštím. Děkuji ti za to, cos mi dal, i za to, na co se dosud nemohu upamatovat. Wengalfe, my se ještě uvidíme. Když ne v tomto životě, pak v nějakém dalším.“

„Kdyby všichni elfové byli jako ty, Nuramone, neodešli bychom z Albenu,“ řekl král. „Ale teď už musíte jít, než začnu jednat proti všemu zdravému rozumu a vydám se s vámi.“

Nuramon kývnul. Pak se zvedl. „Žij blaze! Do doby, než se zase shledáme.“ Pohlédl na Alvericha a trpaslík k němu přistoupil. Pak vrhl poslední pohled do gigantického sálu a oba druhové společně vykročili do slunečního svitu.

Bludné cesty

Farodin se s úděsem probral, vyskočil a udeřil se do hlavy. Kolem něj byla naprostá tma. Omámeně tápal kolem sebe. Ruce ho bolely. Cítil hrubou skálu a štěrk.

Paměť se mu pomalu vracela. Usnul vyčerpáním. Trolové zasypali část starých chodeb sutí. Na některých místech byly dokonce nastraženy primitivní pasti, jámy s kůly a balvany, které vetřelce rozmačkaly, nebyl-li opatrný.

Museli sem dolů poslat koboldy nebo lidské otroky. Všechno, na co si Farodin pamatoval, se změnilo. Dlouhé tunely zmizely, tajné dveře byly zazděny, schodiště vylámaná.

Elf se prohrabával sutinami holýma rukama. Někdy se dostával vpřed jen plazením po břiše. Už dvakrát se prodral napůl zasypaným tunelem, jen aby narazil na těžký skalní úlomek, který chodbu s definitivní platností uzavřel.

Jak dlouho asi spal? Trápil ho bodavý hlad. Hrdlo měl suché a rty rozpraskané. Byl snad tady dole už celé dny? Tma vymazala veškerý odhad času. Samotný hlad a žízeň by mu mohly sloužit jako měřítko uplynulých hodin. Muselo jich uplynout jistě aspoň sto od doby, kdy se rozdělili. Farodin hrábl do suti a odsunul stranou uvolněný kámen. Jako krtek se coul po coulu propracovával vpřed. Co se mohlo Mandredovi stát? Měl jen několik hodin hrát úlohu vyslance! Čtyři dny, to bylo příliš dlouho!

Se zaklením odhrnul zbývající suť. Podařilo se. Prorazil! Poslední část Farodin klouzal po ostrohranných kamenech, až dorazil k chodbě, kterou mohl skrčený jít. Opatrně se prohmatával vpřed. Deset kroků, pak dvacet. Chodba mírně stoupala.

Najednou před ním byla zeď. Lomový kámen, spojovaný maltou. Farodin zoufale rozpřáhl ruce. Vpravo i vlevo se kolem něj táhly masivní skalní zdi. Ze tří stran ho uzavíral kámen. Elfovi se chtělo hlasitě zakřičet. Zase se dostal do slepé uličky!

Bratři ve zbrani

Nuramon a Alverich opustili hory a vydali do nížinných luk. Felbion je poslušně následoval. Trpaslík se bázlivě rozhlížel. Na něho zřejmě působila otevřená krajina jako ohromný prostor bez hranic a bylo na něm vidět, že ho znejisťuje. K tomu Alverich odmítal jet s Nuramonem na Felbionovi. Celé dny běžel vedle koně, až měl nohy bolavé. A kdyby se zuby nehty nebránil Nuramonovu návrhu, že otevře na nějaké z albských hvězd bránu, kterou by mohli projít, byli by už dávno u cíle cesty. Ale trpaslík měl tvrdou hlavu, jakou Nuramon poznal nanejvýš tak ještě u Mandreda.

Alverich sklopil pohled. „Tvé hojivé ruce jsou mocné.“

„Ale nikdy předtím se ještě nedotkly nohou trpaslíka,“ odpověděl Nuramon a zakřenil se. „Přinejmenším v tomto životě.“

„Tví elfí přátelé v Albenu by určitě ohrnovali nos, kdyby o tom věděli.“

„Mohl by sis je aspoň tu a tam umýt,“ poznamenal Nuramon a pomyslel na léčení. Stálo ho to vskutku velké přemáhání, aby se dotkl trpaslíkových nohou.

„Polepším se.“

„Nedělej si s tím starosti. Elfové si ruce neušpiní. Prach odpadne od mé kůže, voda odteče a kal se dá po krátkém zatřepání beze zbytku setřást.“

„Tak se tedy vůbec mýt nemusíš?“

„Přesto to dělám.“

„Kdy? Neviděl jsem to.“

„Co nevidíš, Alverichu, se přesto může dít. Teprve když to, co vidíš, se nestane, měl by sis dělat starosti. Ale řekni, Alverichu, než jsme se vydali na tuto cestu, přistoupil jsi k jedné ženě a objal jsi ji. Byla to tvá žena?“

„Ano. To byla Solstane.“

„Trvá láska trpaslíka věčně? Uvidíte se v dalších životech znovu?“

„Uvidíme se znovu, ale nemusíme se bezpodmínečně milovat. Vezmi si krále. V tomto životě si ještě žádnou ženu nevybral. Královna z jeho posledního života byla už starší, když se Wengalf do nynějšího života narodil. Když dospěl, vzal si ji znovu za ženu. Ale už se neměli rádi. Pak zemřela a byla od Wengalfa odloučena. Časem si možná vezme jinou ženu a zplodí s ní potomky.“

„Tak tedy něco jako věčná láska neexistuje?“

„Ale ano. Někteří si dávají slib, že si vezmou život, jestliže jejich nejmilejší zemře. Pak on ji nebo ona jeho následuje ve smrti. Mohou potom společně vyrůst a jednou se znovu milovat. Tak jsem to se svou milovanou měl i já. V záznamu mého života stojí, že Solstane a já jsme tvořili pár už v Albenu. Milovali jsme se, zestárli jsme a dožili se vysokého věku a zplodili jsme mnoho dětí.“

Nuramon musel Alvericha obdivovat. Láska, která trvala věčně, bylo něco, o čem se téměř neodvažoval snít. Ani nevěděl, zda se mu podaří Noroelle zachránit. Doufal v to a věřil tomu, ale vědět to mohla asi jedině Emerelle. A i kdyby se jemu a Farodinovi podařilo Noroelle vysvobodit a léta v Rozbitém světě ji nijak nezměnila, musela by se stejně rozhodnout jen pro jednoho z nich. Snad by to byla právě láska k Noroelle, která by se mohla stát věčnou…

Rázem se ho zmocnily pochyby. Co když získá nazpět vzpomínky na dřívější životy a zjistí, že byl provždy zamilován do jiné ženy? A co když se i ona někde narodila znovu?

Ponořeni v myšlenkách spěchali oba společníci dál, vstříc orákulu Dareen.

Slavnostní tabule

„Jééééz, člověče!“

Mandred se s odporem zakousl do tukem prorostlé kýty. Pokaždé, když přišel Scandrag, musel pomyslet na poslední stolování s vévodou. Napřed se Mandred zdráhal jíst veškeré maso. Pak ale zvítězil hlad. Kromě toho se musel udržet při silách, kdyby přišel Farodin…

Co se jen s Farodinem stalo? Kdyby žil, tak by už jistě dávno přišel! Jen klid, napomínal se Mandred v duchu. Farodin určitě přijde! Něco ho sice mohlo zdržet, ale nic by ho jistě nemohlo odradit od toho, co si vzal do hlavy. Kromě toho bylo zatraceně těžké elfa zabít!

Úkradkem zašilhal po kuchaři Scandragovi. Trol právě krájel obrovskou hromadu cibule. Dalo se říct, že se o hosty ve vévodově zásobárně staral dobře, každopádně podle trolských měřítek. Vždy po pár hodinách spustil Mandredovu klec dolů a dal zajatci najíst. Dostával spoustu chleba, zeleniny, čerstvá vejce a ryby. Dnes byl Scandrag obzvlášť vstřícný. Už dvakrát připravil Mandredovi na obrovské pánvi vejce se slaninou. Jarl měl rád, když byly vaječné žloutky ještě měkké. Pak do nich namočil krajíc čerstvého chleba a strčil si pořádný kus do pusy.

Mandred se právě otočil, aby si od kamen přinesl druhý krajíc chleba, když Scandrag něco spěšně schoval za širokými zády.

„Žádný strach, maličký! Dělat maso křehké! Ty brzo kaput!“ Trol to řekl tónem, jako by mluvil s nezpůsobným dítětem.

Mandred sáhl po velké pánvi. Byla z tmavé mědi. V kuchyni nebylo železo.

Kuchař svraštil čelo a podrbal se na širokém nose. Ještě stále schovával pravou ruku za zády. „Prósim. Byl sem pořád na tebe chódny, malý muži. Nedělej teď šádny chlouposti!“ Náhle se vyřítil vpřed. Na svou velikost se trol pohyboval kupodivu hbitě. Zamával obrovským klackem, který se mu najednou objevil v ruce, a vedl úder na Mandredovu hlavu.

Člověk mrštil proti Scandragovi horkou pánev, ale ten ji nedbalým pohybem odrazil stranou. „Uděláme konec!“

Mandred popadl kamenný nůž a padl na kolena. Po dlouhých dnech v těsné kleci byly jeho údy ztuhlé a odmítaly poslušnost. Scandrag se po něm ohnal kyjem, ale těsně ho minul.

Mandred vyskočil, vrhl se na obrovského kuchaře a vrazil mu nůž do nohy. Trol vztekle zařval. Kopanec zdravou nohou smetl Mandreda stranou a mrštil ho proti velkým zděným kamnům. Válečník měl pocit, jako by si zlámal všechny kosti. Napůl ve mdlobách viděl ještě, jak se Scandrag s kyjem v ruce nad ním hrozivě tyčí.

„Budeš dobře chutnat v medové kůrčičce!“

Odloučené cesty

Dveře se s tichým zaskřípáním otevřely. Farodin vydechl úlevou. Už téměř nevěřil, že to dokáže. Konečně se dostal z labyrintu! Opatrně pootevřel tajné dveře o něco víc, vzniklá díra byla už dost široká, aby mohl proklouznout ven. Elf se ocitl v úzké chodbě, ponořené do šedého pološera. Tichounce za sebou dveře zase zavřel, až v dřevěném obložení stěny zcela zmizely. Pak vytáhl jeden z vrhacích nožů a udělal ve dřevě malý zářez, aby později on nebo někdo jiný mohl toto místo zase najít. Nato se vydal chodbou dolů. Byl si jistý, že Mandreda najde, pokud ovšem jeho druh ještě žije. Shalawyn mu vylíčila, co dělají trolové se zajatci.

Zastrčil nůž do koženého pouzdra upevněného na paži. Na tuto noc budou trolové vzpomínat ještě dlouho.

Brzy objevil točité schodiště, které vedlo dolů ke skladištím. Zde ve věži se nic nezměnilo. Bylo tu jen málo nábytku a více špíny, ale jinak bylo vše stejné jako ve Farodinových vzpomínkách. Obrovská pevnost byla tak rozlehlá, že se téměř nemusel obávat, že někoho potká, když zamířil k chodbám a schodištím, položeným trochu stranou. Jednou se Farodin musel ukrýt pod podestou schodů, podruhé splynul se stíny v hlubokém výklenku, aby se vyhnul procházejícím trolům. Byli nepozorní. Ale proč by také měli být opatrní? Uplynula už staletí od doby, kdy se je někdo odvážil přímo v jejich věži napadnout.

Farodin byl už téměř u cíle, když dorazil do chodby, kde leželo nataženo několik trolů. Jejich kloktavé, hlučné chrápání ho už předem varovalo. Bylo jich pět. Leželi v chodbě napříč, částečně opřeni o zdi. Prázdný soudek vedle nich dával naději, že se hned tak neproberou.

Na okamžik se Farodina zmocnilo pokušení proříznout jim hrdla. Bylo by ale hloupé zanechat za sebou tak nápadné stopy. Čím později trolové zjistí, že je ve věži nepřítel, tím lépe pro něj.

Ostražitě se kradl mezi spícími. Téměř se mu to podařilo, když tu se jeden z nich protáhl a obrátil se na bok. Ležel v kaluži krvavých zvratků. Převalovali se v ní velcí bílí červi. Ne… ne červi. Byly to tenké prsty, bílé jako čerstvě napadlý sníh. Elf se otřásl odporem. Velikost a tvar prstů nabízely jediný závěr, od koho pocházejí. Znovu mu zazněl v uších bolestný šepot umírající Shalawyn. Drží nás v klecích jako drůbež, krmí nás a při slavnostech nás zabíjejí.

Farodin vytáhl nůž a přistoupil k trolovi, který se válel ve vlastních zvratcích.

Jeho ruka vystřelila vpřed. Několik coulů nad trolovým okem se čepel zastavila. Bylo by snadné vrazit ocel skrz oční důlek hluboko do lebky. Trol by ani nepostřehl, že jeho život skončil. Farodin svíral jílec zbraně tak pevně, že kůže, kterou byl obalen, lehce zavrzala. Nesměl povolit uzdu nenávisti! Nesměl dopustit, aby byl odhalen příliš brzy! Nebudou-li o něm trolové ještě nějakou dobu vědět, zabije jich mnohem víc. Takto by stačil zabít jen tohoto, kterého by dostal pouze proto, že ho nikdo nevaroval!

Elf pomalu vydechl. Jen neztratit sebekontrolu, napomenul se v duchu. Klid! Nejdřív zachraň všechny, co ještě žijí. Pak začne zabíjení!

Rychle spěchal chodbou. Ve vzduchu visela vůně pečeně. Farodinovi se udělalo zle. Zrychlil kroky a dorazil do komory s klenutým stropem. Na toto místo se z dřívějška nepamatoval. Bylo zde šest dveří. Elf váhal. Odporný pach pečícího se masa byl všude. Přidávala se k němu i slabá vůně po medu.

Náhle se ozvalo hlasité zařinčení. Přicházelo zřejmě z dveří naproti. Aniž pomyslel na utajení, vyřítil se Farodin tím směrem. Ještě stále držel v ruce těžký vrhací nůž s kosočtvercovou čepelí.

Dostal se do veliké kuchyně. Páchlo to zde po kouři, žluklém tuku, čerstvém chlebu a pečeni. Vedle zděných kamen stál obrovský trol. Právě se rozpřáhl kyjem, aby skolil někoho, koho Farodin zatím neviděl.

„Budeš dobře chutnat v medové kůrčičce!“

Farodinova paže vystřelila vpřed. Vržený nůž zasáhl trola do šíje, právě tam, kde se páteř napojovala na lebku. Až ke dveřím slyšel elf skřípavý sykot oceli, která projela kostmi. Trol upustil těžký dřevěný kyj, zlomil se v kolenou a padl, aniž ze sebe vydal hlásku.

Když Farodin přistoupil k velkým kamnům, aby mrtvému vytáhl z rány nůž, uviděl Mandreda. Jarl ležel zbitý a zkrvavený na podlaze. Krvácel z tržné rány na čele a měl stěží tolik síly, aby se dokázal posadit.

„Jdeš pozdě,“ zavrčel Mandred a vyplivl krev. „Jsem zatraceně rád, že tě vidím.“ Natáhl ruku. „Pojď, pomoz mi na nohy. Cítím se, jako by po mně přeběhlo stádo splašených koní.“

Farodin se usmál. „Shledávám, že tentokrát to docela přeháníš s tím, abys dostal u slavnostní tabule dobré místo.“

Mandred povzdechl. „Podle humoru musíš být nějak spřízněný s Luthem. Ve dnech, jako je tento, se vždycky sám sebe ptám, zda mě bůh osudu nenávidí, nebo zda je to nějaký zvláštní způsob, jak ukázat oblíbenci svou přízeň.“

„Žijí ještě nějací další zajatci?“

Člověk ukázal na dveře, napůl ukryté za pytli s moukou. „Tam.“ Namáhavě se po kamnech vytáhl nahoru. „Můžu tam jít napřed? Musím si ještě něco vyřídit.“

Farodin ho podepřel, protože Mandred neměl sílu, aby se udržel na nohou. Jeho kalhoty byly lepkavé od krve.

Kulhaje se dostal ke dveřím a prudce je otevřel. „Jste volní, to vám říká váš lhář! A kdo mi nevěří, ten ať ve své kleci zrezaví!“

Mandred mluvil dailicky s tak těžkopádným přízvukem, že mu sotva šlo rozumět. Farodin na přítele zmateně pohlédl.

„Musel jsem to říct.“ Jarl se spokojeně usmál. „Ti uvnitř dobře vědí, co tím myslím.“ Ukázal na několik tyčí zakončených hrozivě vyhlížejícím hákem. „Tímhle můžeš klece sundat dolů.“ Mandred se Farodina pustil a téměř ihned se pod ním podlomily nohy. Se zaklením padl na pytle s moukou, svíraje si levou nohu. Z jeho roztrhaných kalhot vyčnívala zakrvavená špička kosti.

„Zatracený trolský bastard,“ zasykl jarl. Na čele se mu objevily kapky potu.

Farodin se podíval na ránu. Holenní i lýtková kost byly zlomené a přes svalovinu pronikly ven. Jeho přítel musel mít hrozné bolesti. Přesto se držel obdivuhodně dobře. Ale bez cizí pomoci nemohl udělat ani krok a útěk tajnými chodbami bude pro něj přímo vražedným mučením.

„Udělám si dlahy z dřevěných tyčí,“ hlesl Mandred stísněně. „Pak to už půjde.“

„Jistě.“ Farodin přikývl. Popadl hák a vstoupil do temné komory. Zde ho zápach hniloby málem připravil o dech. Trvalo několik úderů srdce, než si jeho oči přivykly temnotě. Komora byla větší, než očekával. Měřila přinejmenším dvacet kroků v průměru. Ze stropu visely četné klece tvaru velkých kapek. Muselo jich být sto i více. Většina jich byla prázdná.

Farodin osvobodil sedm elfů. Byli poslední, kdo přežil. Dlouhé zajetí je krutě poznamenalo. Jejich kůže, která už po dvě staletí neviděla denní světlo a slunce, byla bílá jako sníh. Jejich oči byly červené a zanícené a nesnášely světlo. Nejvíc jim však ublížilo věznění v příliš těsných klecích. Jejich kosti byly zkřivené a působilo jim bolest držet se zpříma. Neprojevovali ani radost, když je Farodin osvobodil, jen mlčky dřepěli na podlaze. Jeden muž s dlouhými bílými vlasy byl Elodrin, jejich mluvčí. Kdysi býval jedním z mořských vévodů v dalekém Alvemeru. Farodin si vzpomínal, že ho několikrát viděl u Emerellina dvora.

„Královna tě neposlala, že?“ řekl stařec unaveným hlasem. „Znám tvůj příběh, Farodine. Jsi tady, abys vedl vlastní spor.“

„To mě neodradí od toho dostat tě domů.“

Elodrin pohrdavě odfrkl. „Podívej se na nás! Jen se podívej, co z nás udělali!“ Ukázal na elfku, která se tiše vzlykajíc krčila na zemi. „Nardinel bývala kdysi tak krásná, že se to nedalo ani slovy popsat. Nyní je z ní pokřivená žena se zraněnou duší, která nesnese sluneční světlo. My všichni jsme už dlouho toužili po smrti. Neznamená pro nás hrůzu. Naopak, smrt nám přinese svobodu zrodit se znovu.“

„Je ti opravdu jedno, zda skončíš jako maso na stole trolího vévody? Už ses úplně vzdal?“ opáčil Farodin ostře.

Elodrin na něj dlouho mlčky zíral. Pak neznatelně kývl. „Odpusť, že ti nejsem schopen poděkovat. Pokus se nám porozumět. Ty jsi ve skutečnosti zachránil jen naše těla. Život si Orgrim vzal už dávno.“

Elfové si museli zavázat oči, aby mohli přejít kuchyni kolem oken, jimiž dovnitř proudilo světlo. Mandred přece jen nebyl tak dlouho vězněný v temnotě, aby se z něj stalo to, co z elfů. Člověka budeme ale muset tak jako tak vést, pomyslel si Farodin, protože jinak by se zpět do člunu nedostal.

Scandrag uchovával poklady obětí v truhlách; jednalo se především o šperky a zbraně. Zde našli i Mandredovu sekeru. Elfové o tom nechtěli ani slyšet, ale Farodin je přesvědčil, aby si každý z nich vzal aspoň jednu zbraň. I kdyby si jí pak měli sami vzít život. Bylo by to lepší, než aby je trolové znovu zajali.

Už chtěli kuchyni opustit, když Elodrin navrhl, aby ji zapálili.

„Věž sestává jen z kamenů,“ zavrčel Mandred, který starého elfa očividně nesnášel. „Kameny nehoří. Založit oheň tady je nesmysl.“

„O to nejde, člověče. Věž je něco jako obrovský komín. Kouř bude stoupat vzhůru. Odláká pozornost od nás a našeho útěku a možná že se i pár tuctů trolů udusí. Scandrag zde už dlouho skladuje mnoho sudů s velrybím tukem. Když chytí, nikdo je nebude schopný uhasit.“

Netrvalo dlouho a sudy našli. Odtrhli z každého několik dýh, takže tuk v tenkých pramíncích začal vytékat na zem. Farodin použil louče, aby ho zapálil. Se Scandragovou kuchyní byla zničena i velká část zásob Noční bašty, a k tomu uprostřed zimy. Nebude trvat dlouho a prokletí požírači elfů budou mít hlad, pomyslel si Farodin spokojeně. Založit oheň byl dobrý plán. Kdyby trolové tušili, co znamená mít za nepřítele elfa jako Elodrin, už dávno by ho zabili.

Farodin vedl uprchlíky oklikou kolem spících trolů. Dokonce i slabá záře světelných kamenů v chodbách byla pro zajatce navyklé na úplnou tmu příliš jasná a zraňující. Se zavázanýma očima šli jeden za druhým, každý s pravou rukou na rameni elfa před sebou. Tmavovlasá Nardinel podpírala Mandreda. Jarl se snažil nedat na sobě nic znát, ale bolest byla zřejmě tak krutá, že byl bledý a na pokraji sil skoro jako elfové.

Jestliže Luth, jehož jméno měl člověk při každé příležitosti na jazyku, skutečně existoval, pak jim byl bůh při útěku zřejmě příznivě nakloněn. Žádný trol jim nezkřížil cestu, a tak je Farodin dovedl až ke skrytým dveřím. Vysvětlil jim, jak se dole v labyrintu, který vytvořili koboldi, dostanou k bílé jeskyni. V temných chodbách se určitě dokážou správně orientovat, a on jenom doufal, že noc zimního slunovratu bude natolik tmavá, aby je dokázala skrýt před zraky trolů, až po pláži poběží k jeskyni.

Vzal si Elodrina stranou. „Je ti jasné, že člověk by plavbu v zátoce nepřežil. Neumí se chránit před chladem vody.“ Farodin si přál, aby si Elodrin konečně sundal obvaz a mohl mu pohlédnout do očí, když spolu mluvili. „Mandred sem přišel, aniž vás znal, a riskoval pro vás život.“

„Neprosil jsem se ho o to,“ opáčil stařec chladně.

„Studená voda ho zabije, Elodrine. Budete muset běžet přes přístavní můstek a pak po pláži k jeskyni.“

„Jestliže zvolíme tuto cestu, mohou nás trolové zastavit. A bude-li měsíc na nebi, nemohou nás na pláži přehlédnout.“

„Pro Mandreda jiná cesta neexistuje!“

„Bylo od něj hloupé přijít sem.“

Farodin měl pocit, že Elodrin vidí i přes obvaz na očích; že stařec studuje každé jeho gesto, každou změnu v tónu jeho hlasu.

„Byl jsi příliš dlouho ve světě lidí, Farodine. Teď na tobě lpí něco z nich. Zřetelně to cítím. Když ti tak velice záleží na Mandredově životě, pojď s námi.“

Farodin nerozhodně pohlédl úzkou chodbou vzhůru. Byl si jistý, že vede k trolímu vévodovi. Mandred a ostatní elfové zatím už dávno zmizeli tajnými dveřmi do koboldího labyrintu.

„Než nastane příští příliv, musíte jeskyni opustit. Jestliže do té doby nedorazím, tak na mě nečekejte. Kdybych se neměl vrátit, pak jeď místo mě do Firnstaynu. Nech tam zprávu pro Nuramona, že od nynějška musí pokračovat v pátrání po Noroelle sám.“ Farodin vytáhl z opasku stříbrnou lahvičku s pískovými zrny. Zatím se mu jich podařilo najít tři sta čtyřicet sedm. „Postarej se o to, aby Nuramon dostal tohle.“ Vtiskl Elodrinovi lahvičku do ruky. „Nuramon už bude vědět, co s tím udělat.“

Starý elf lahvičku převzal. „Postarám se o to, aby Mandred předal tvou zprávu a toto zde dále.“ Stiskl Farodinovi zápěstí ve válečnickém pozdravu. „Nech Orgrima umírat pomalu, pokud to dokážeš.“ S těmito slovy zmizel v tajných dveřích i on.

Farodin zasunul dřevěné obložení zpět. Konečně sám! Uhladil si roztrhaný plášť a přetáhl si přes hlavu kápi. Pak splynul se stíny Noční bašty.

Ještě nedošlo k žádnému poplachu kvůli ohni, ale jistě to už nebude trvat dlouho. Farodin spěchal po schodištích a chodbami. Jeho cesta vedla stále výš, nahoru do věže. Překročil spící troly a vyhnul se dvěma službu konajícím strážím. U druhé z nich se musel ukrýt ve výklenku u vnější zdi věže. Zdola stoupající ledový vítr trhal jeho oblečením. Mohl se mezi nohama podívat dolů až k přístavu a přehlédnout pláž ležící sto kroků pod ním.

Konečně dorazil k Černým schodům. Tak kdysi pojmenoval obsidiánové schodiště, které bylo skryto v nosné zdi věže a vedlo až k jejímu vrcholku. Kamenné tajné dveře se v pantech lehce pohnuly. Byly dokonale vyvážené. Nacházely se za sochou ledního medvěda, který byl zpodoben, jak se na zadních nohou zvedá k útoku.

Kdosi, veden okamžitou opovážlivou zpupností, natažené medvědí pracky usekl. Ale zřejmě až dosud si žádný trol nedal práci, aby si výklenek za sochou blíže prohlédl.

Matně žhnoucí světelné kameny ozařovaly lesknoucí se schodiště. Farodin pomyslel na poslední den s Aileen. Trolí vévoda ji během bojů o Shalyn Falah zabil. Než zemřela, přísahal jí Farodin, že v jeho životě už nebude žádná jiná žena. A také odpřisáhl, že Dolgrima, trolího vévodu, bude pronásledovat od jednoho znovuzrození k druhému. Byla to ta nejhroznější a nejkrutější přísaha, jakou mohlo dítě Albů složit.

Farodin tehdy vskutku Dolgrima našel a zabil ho dřív, než začala slavnost Aileenina pohřbu. Od té doby zabil znovuzrozeného vévodu třikrát. Tak zabránil tomu, aby se vévodovo určení mohlo naplnit a on mohl odejít do měsíčního světla. Trolové mu to navíc usnadnili. Jejich vůdcové byli voleni ze znovuzrozených duší. Když zemřel vévoda, nemohl být tento post znovu obsazen, dokud si nějaký významný šaman nebyl zcela jist, že objevil znovuzrozeného vévodu. Teprve když trolský velmož prokazatelně odešel do měsíčního světla, bylo jeho místo skutečně volné. Když tedy někdo zabil vévodu z Noční bašty, mohl si být jistý, že uhasil život znovuzrozeného Dolgrima.

S bušícím srdcem se Farodin na konci obsidiánového schodiště zastavil. Zachytil vzdálený zvuk, připomínající hlas gongu.

Byl snad už oheň odhalen? Váhání si nemohl dovolit. Sáhl po kamenné páce ve zdi vedle sebe. Strop nad ním nehlučně sklouzl stranou. Farodin obdivoval umění koboldských řemeslníků. Uplynula už staletí od doby, kdy vytvořili tyto tajné dveře, ale čas jim nedovolil nějak je využít.

Elf se opatrně protáhl vzniklým otvorem. Poklop na podlaze se za ním ihned uzavřel a nic už neukazovalo na jeho existenci.

Farodin neměl tušení, jak se tajné dveře z této strany otevírají. Nejspíš je ani nikdo neobjevil, protože odtud se otevřít nedaly. Jako tehdy se bude muset i nyní vrátit jinou cestou.

Vévodova komnata se změnila. Zdála se mu menší. Bylo to masivní postelí? Byla jen prostě větší a zaujímala více prostoru?

Elf slyšel dech spícího vévody. Nehlučně se přikradl k jeho loži. Po několik úderů srdce tiše stál a pozoroval spáče. Zdálo se mu, že v Orgrimově tváři poznává Dolgrimovy rysy, třeba hluboké vrásky u ústních koutků a kolem očí. Dokonce i ve spánku přetrvávalo v té tváři něco krutého.

Plynulým pohybem vytáhl Farodin nůž a vrazil ho trolovi do krku těsně nad hrtanem.

Orgrim se zprudka posadil. Jeho ústa se otevřela, ale přes rty nevyšel žádný zvuk, jen tiché kloktání, způsobené krví, která trolovi vnikla do průdušnice a dusila ho. Bodnutí mu přeťalo hlasivky.

Trol si rukama sevřel hrdlo a začal se v groteskních pohybech svíjet. Jeho paže se podivně zkroutily a jako by se ztenčily. Současně se proměnila jeho hlava.

Farodin zděšeně ucouvl. Nikdy předtím nic podobného neviděl. Stvůra v posteli měla náhle hlavu připomínající velkého černého psa.

Místnost naplnilo oslnivé světlo.

„Jaký to věrný pes,“ ozval se hřejivý, temný hlas. Mluvil elfsky. „Umírá pro svého pána.“

Farodin se prudce otočil. Zadní stěna komnaty, nebo spíše iluze zadní stěny, zmizela. Nyní vypadala vévodova ložnice zase tak velká, jak ji měl v paměti. Orgrim seděl na židli z tmavého dubového dřeva. Vedle něj dřepěla na nízké stoličce stará trolí žena. Před ní ležely rozhozeny na podlaze malé kůstky, které zkřivenými prsty rovnala do složitě propleteného vzorce. Trůnní křeslo vévody lemovali čtyři po zuby ozbrojení trolové.

„Jak se zdá, končí této noci kletba, která na mně spočívá. Jsi statečný muž, Farodine. Statečný, ale pošetilý, když jsi uvěřil, že se ti ještě jednou podaří vloudit se nepozorovaně do mé komnaty. Z úcty ke tvé odvaze sním tvé srdce, ale určitě ne mozek, elfe. Už tři dny tu na tebe každou noc čekám.“

Jediné dveře, vedoucí do věžní komnaty, se otevřely. I zde čekali dobře vyzbrojení trolové.

Farodin vytáhl nůž a mrštil jím po vévodovi. Ten se přikrčil a uhnul stranou. Čepel minula jeho hrdlo o méně než šířku prstu a zabodla se do tmavého dřeva trůnního křesla. Farodin zaklel. Na trola se Orgrim pohyboval neobyčejně hbitě.

Strážci se vyřítili zpoza trůnu. Farodin se vrhl k zemi, překulil se a vytáhl další nůž. Ještě v pohybu přeťal jednomu trolovi šlachy nad patami. Obr se zhroutil.

Rána sekerou elfa minula jen těsně. Jedním skokem byl zase na nohou a vrazil trolovi do těla dýku. Ocitl se nyní uprostřed vévodových strážců a ti se zbraněmi, nehodícími se k boji zblízka, a s velkými štíty překáželi jeden druhému.

Farodin se vyhnul úderu štítem, znovu přidřepl a vrazil útočníkovi nůž do podkolení. Obr pronikavě vykřikl a vrávoravě uhnul z Farodinova dosahu.

Elf vyskočil, v pohybu vytáhl další nůž a popadl štít válečníka před sebou. Na jeho horní hraně se vší silou vzepřel jako akrobat a přemetem trola přeskočil. Ještě v letu zasáhl majitele štítu nožem do oka.

Se vztyčenými pažemi přistál Farodin za kruhem strážců. Proti přesile nic nezmůže, ale mohl by možná vzít Orgrima s sebou!

Vytáhl další dva nože. Do dveří věžní komnaty se vřítili další strážci, ale to už stál mezi ním a vévodou jediný osamocený trol.

Orgrim vyskočil z trůnu a pozvedl jej vysoko nad hlavu. Elf se vyhnul úderu klackem, který se mu pokusil uštědřit poslední strážce, a bodl válečníka do zápěstí. Nůž projel skrz maso i kloub a trol těžkou zbraň upustil.

S výkřikem mrštil Orgrim trůnním křeslem po Farodinovi. Elf se vrhl stranou a ramenem tvrdě narazil do podlahy. Těžká židle přes něj přeletěla a roztříštila se o protilehlou zeď.

Vzduch v komnatě se náhle ochladil. Stará žena ze sebe vydala chraptivý, hrdelní výkřik a zvedla tenké paže. Kolem jejích rukou zavířily blesky jasného světla. Farodin mrštil dýku. Šamanka se zhroutila přes stoličku a rukama si sevřela hrdlo. Tmavá krev prosakovala mezi jejími prsty.

Orgrim využil okamžiku, kdy se od něj Farodin odvrátil, aby popadl kyj.

Farodin vytasil meč a připravil si poslední vrhací nůž. Koutkem oka viděl, jak dveřmi vcházejí trolští válečníci. Jeden se pokusil mrštit po něm sekerou. Jako stříbrný záblesk vyletěl z elfovy ruky nůž a zasáhl válečníka se sekerou do čela.

Orgrim byl nyní mnohem blíž a rozmáchl se kyjem. Elf chtěl pod ranou proběhnout, když vévoda v posledním okamžiku změnil směr úderu. Farodinovi se sice podařilo zvednout meč, aby ránu kryl, ale síla úderu mu vyrazila zbraň z ruky a meč sklouzl po zemi až ke dveřím.

Orgrim propukl v hlučný chechtot. „Tak to by bylo, elfíčku. Neozbrojený jsi mrtvý!“

Farodin vyskočil a obě jeho nohy dopadly pod obrovu bradu. Slyšel, jak se vévodovy zuby v čelistech roztříštily. Prudkostí úderu se Orgrim zapotácel dozadu.

Farodin se odkutálel stranou. Uprostřed sténání a křiku naplňujícího místnost ho řinčivý zvuk donutil prudce se otočit. Ostatní válečníci si teď od něj udržovali opatrný odstup. Šamanka se znovu zvedla. Před ní ležela dýka. Pomalu položila na zbraň nohu.

Elf vzhlédl. Rána na stařenině hrdle se zavřela. Její oči horečnatě planuly.

Farodin sklopil pohled. Ale bylo už příliš pozdě. Proti své vůli ucouvl o krok nazpět. Ovládla ho!

S prásknutím se rozletěly okenice a do věžní místnosti zavál ledový vzduch.

„Opravdu sis myslel, že budeš moct vévodu stále znovu zabíjet? A myslel sis, že to budu až do konce všech dní trpět?“ Šamanka zavrtěla hlavou. „Po staletí jsem věděla, že přijdeš znovu. Je to tvoje domýšlivost, která tě nyní bude stát život, elfe. Víra, že nás vždycky znovu porazíš. Ani Emerelle není tak troufalá jako ty.“

Vůle šamanky donutila Farodina zvednout hlavu a podívat se jí do tváře. Ucouvl o další krok nazpět, pak ještě o jeden…

Zoufale se snažil bojovat proti šamančinu kouzlu, které mu diktovalo pohyby jeho těla. Ale byl bezmocný jako malé dítě, které se trucovitě brání zásahu dospělého. A cítil její přítomnost v myšlenkách. Nasála do sebe jeho vzpomínky!

Nutila ho, aby vylezl na jedno z oken. Třeskutý mráz mu udeřil do tváře. Začalo hustě sněžit. To bylo dobré. Ne! Nesměl… pokusil se myslet na Noroelle.

Stará trolí žena se usmála. „Zajatí elfové utekli. Vzali s sebou i člověka.“ Pátravě si Farodina změřila. Elf se pokusil vyprázdnit mysl. Myslel na rozlehlé bílé sněhové pole. Očividně bez zvláštní námahy se stařena zmocnila jeho vzpomínek znovu. „Uprchlíci se chtějí dostat ke člunu, který je ukrytý v jeskyni na druhém břehu fjordu.“

„Vyšlete pátrací oddíly na pláž,“ poručil Orgrim strážnému u dveří. „A přichystejte dvě lodě k vyplutí.“

„Jsi v dobré společnosti, vévodo.“ Stařenin hlas podivuhodným způsobem přehlušil zuření bouře. „On už také zavraždil mnoho knížat vlastního národa. Z příkazu své královny. Máš strach ze smrti, kate?“ zeptala se s netajenou škodolibou zvědavostí.

Náhle zbrázdily její čelo dvě hluboké vrásky. Její oči se zděšeně rozšířily. „Devanthar…“

Farodin cítil, jak ho její moc náhle opouští, ba jak dokonce zděšeně prchá i z jeho vzpomínek.

Tělo ho už zase poslouchalo. Farodin položil ruce na zledovatělý okenní parapet. Pokynul hlavou jako dvořan. „Dovolíte, abych si své myšlenky nadále podržel už jen pro sebe?“ S těmito slovy se vrhl šipkou z parapetu dolů. Vůči vévodovi se nemohl o nic dalšího pokoušet. Bylo lepší zemřít tímto způsobem než být zbaven vůle a vydán trolům.

Zřítil se do temnoty. Zády tvrdě narazil na jeden z opěrných pilířů, které podpíraly věž, sklouzl po něm dolů a padal hloub a hloub. Napůl omráčený se pokusil pád kontrolovat, napnout tělo, aby se pak vrhl vpřed a hmátl po nějakém výstupku na zdi či římse. Ale v pádu se kolem něj omotal vlající plášť jako nějaký umrlčí rubáš a zabránil všem pohybům. Ještě několik okamžiků a bude z něj skutečně rubáš umrlce.

Náhle pocítil náraz. Něco hmátlo po jeho hrdle, jako by mu chtělo utrhnout hlavu. Vzepjal se. Zůstal viset a jeho ruce a nohy zoufale hmataly v temnotě. Po dobu několika úderů srdce byl naprosto dezorientovaný. Pak pochopil, že se na něčem zachytil, bezmocný jako kotě, které matka popadla za šíji.

Vztáhl ruku nad hlavu. Nahmatal záchyt. Jeho prsty se zaryly do ledové krusty, pokrývající povrch vyčnívajícího kamene. Vodní chrlič! Jeho plášť se zachytil na předsunuté hlavě kamenné nestvůry. Roztřeseně se vytáhl nahoru a octl se v relativní jistotě na římse, z níž chrlič vyčníval. Rozepnul sponu pláště, který mu zachránil život. Krk měl od hrubé látky rozedřený, namožené šíjové svaly mu hořely bolestí. Hlavou téměř nemohl pohybovat. Bylo mu jasné, jak neuvěřitelné měl štěstí. Náraz mu měl zlomit vaz!

Pokusil se odhadnout, v jaké výšce se nalézá, ale v husté metelici byl schopen vidět jen na několik kroků. Příliš hluboko asi nespadl, jinak by ho náraz musel zabít. Ještě nevěděl, co bude dělat dále, a mrkáním se zbavil sněhu v očích. Těsně před ním mizel v temnotě opěrný oblouk. Římsa, na níž se zachránil, nebyla místem, kde by se mohl zdržovat dlouho. Odtud neexistovala cesta zpět do věže. Chtěl-li se dostat do bezpečí, nezbývalo mu nic jiného než šplhat. Kdyby zde zůstal, trolové by ho dříve či později našli.

Nárazový vítr škubal pláštěm, který Farodin nyní držel v rukou. Předtím mu pomohl snést se do temnoty; při šplhání by mu ale jen překážel.

Elf se opatrně natáhl a sklouzl na podpěrný oblouk. Kousek po kousku se spouštěl dolů. Brzy oblouk dospěl k širokému pilíři, vedoucímu přímo dolů do hloubky.

Farodin opatrně hmatal nohama do tmy pod sebou. Pilíř lemovaly kamenné obličeje, na nichž se pevně usadil sníh a led. Nekonečně pomalu šplhal elf dolů. Hrubý kámen mu pořezal prsty. Brzy mu chlad odňal z rukou veškerý cit. Jeho úchop byl čím dál nejistější.

Když se dostal na další podpěrný oblouk, který se spojoval s pilířem, zastavil se na chvilku na římse. Koncentroval se na kouzlo, které mu mělo pod oděvem vytvořit teplou vzduchovou vrstvu. Trvalo to dlouho, než se magie podvolila jeho vůli. Kouzlení mu připadalo obtížné. Příčina byla především v tom, že byl vyčerpaný. Když se konečně trochu ohřál, hrozil ho přemoci spánek. Farodin se opřel o zeď a pozoroval vír vloček u nohou.

O čtyři či pět kroků hlouběji se nacházelo okno z olověného skla, za nímž prosvítala matná záře světelného kamene. Farodin přemýšlel, jak se tam dostat. Z věžní zdi vystupovalo několik kamenných vzpěr. Byly původně určené k tomu, aby nesly balkóny, které pak už nikdy nebyly vystavěny. Dvě dlaně široké a víc než jeden krok dlouhé vyčnívaly ze zdiva pod ním. Jedna ze vzpěr se nacházela přímo nad oknem.

Farodin pojal zoufalý plán. Vždy pět těchto vzpěr leželo vedle sebe s odstupem víc než dvou kroků. O něco hlouběji pak trčelo ze zdi dalších pět vzpěr. Byly seřazeny tak, že se nacházely přesně jedna nad druhou. Kdyby první pokus selhal, zbývala naděje, že se mu podaří zachytit se na některé další… Ne, první pokus se musí podařit! Farodin si váhavě měřil sněhem pokryté kameny. Aby se na ně vůbec mohl dostat, musel se od mohutného opěrného pilíře vrátit zpět ke zdi věže.

Vyšplhal na jeden z opěrných oblouků, které v ostrém úhlu vedly k věžní zdi. Coul po coulu lezl vpřed, až k ní dorazil. Tam přidřepl. O kus níž čněla jedna z příčných vzpěr. Nacházela se o čtyři, snad i o pět kroků hlouběji. Farodin zaklel. Bude muset skočit. A pravděpodobnost, že se na zledovatělém kameni zachytí, nebyla velká.

Dlouho hleděl dolů, počítal a uvažoval. Cítil, jak se mu do údů pomalu vkrádá chlad. V okamžiku, kdy se přestal koncentrovat na kouzlo tepla, byl znovu jako vyhaslý a promrzlý. Jeho prsty byly necitlivé a strnulé. Déle už čekat nesměl!

Skočil a přistál na vzpěře, ale jeho chodidla nenašla oporu. Napůl se zřítil, napůl sklouzl dolů, ve vzduchu se obrátil a dopadl s roztaženýma nohama na hlouběji položenou vzpěru. Úder do rozkroku mu vehnal slzy do očí.

Sténaje bolestí, uvolnil si opasek a jednou ho omotal kolem kamene. Pak si svlékl košili a rukáv přivázal pevně k opasku. Vítr ho do nahých zad řezal jako nůž. Okno s olověným sklem leželo nyní šikmo pod ním.

Farodin udělal na konci druhého rukávu silný uzel a doufal, že švy košile jsou pevné. Pak se spustil z římsy. Košile se s trhnutím napjala a kůže opasku zavrzala na hrubém kameni. Elf visel ve vzduchu a začal se kývat; nárazový vítr ho však stále vyváděl z rytmu. Okno bylo nyní téměř ve stejné výšce jako on. Jeho ztuhlé prsty pomalu ztrácely cit a sevření povolovalo. Ještě jeden rozkyv… Pak se pustil.

Okno se pod podpatky jeho bot s řinčením roztříštilo. Sklo mu pořezalo paže. Tvrdě dopadl na podlahu a skulil se dolů. Z řezné rány na čele mu prýštila krev.

Těžce oddechoval a zůstal ležet. Unikl! Nejdříve se nezmohl na nic jiného než zírat na strop nad sebou. Žil! Zřejmě při vytí bouře třeskot rozbitého okna nikdo nezaslechl.

Nějaký čas trvalo, než si Farodin uvědomil hluboké dunění, které se rozléhalo věží. To byl zvuk gongu! Oheň!

Chomáče kouře se táhly pod stropem přes světelný kámen, který zde byl umístěn. Dým rychle houstl. Farodin se omámeně a se slzícíma očima posadil.

Utrhl pás látky z kalhot a přitiskl si ho k ústům a nosu. Kouř mu útěk ulehčí. Pokud ho ovšem nezabije.

Elodrinova píseň

„Nemůžeme čekat déle. Brzy příliv tak stoupne, že se nedostaneme z jeskyně. Pak bychom zde uvázli na mnoho hodin.“

Mandred se chvěl a ovinul si kolem ramen deku. Burácení stoupajícího přílivu se odráželo od stěn jeskyně. Jarl se cítil uboze. Byl bez pomoci vydán na milost a nemilost elfům. Plavali s ním šikmo přes fjord. Landal, hubený, světlovlasý elf, ho popadl za vousy a táhl za sebou. Jeho kouzlo chránilo Mandreda před umrznutím v ledové vodě. Přesto se člověk cítil víc mrtvý než živý. Chlad mu vnikl hluboko do kostí. Ležel na dně člunu zabalený do několika dek a sotva se mohl hýbat.

„Odplujte s člunem z jeskyně!“ zavelel Elodrin a chopil se kormidelního vesla na zádi. „Budeme čekat venku ve fjordu. Tam se aspoň nedostaneme do pasti.“

Ostatní elfové se opřeli do vesel. Boj proti silnému proudu u východu z jeskyně si vyžádal všechny jejich síly. Voda stála tak vysoko, že houpající se člun stále narážel prohnutou čelnicí do stropu jeskyně. Už to vypadalo, jako by bylo příliš pozdě, aby unikli, když tu náhle malý člun prudce poskočil kupředu, a byli volní.

S velkou obratností je Elodrin provedl útesy a mělčinami, až se konečně dostali do hluboké vody uprostřed fjordu. Elfové vyčerpaně dřepěli podél bočnic člunu a odpočívali po boji s mořem. Jen Elodrin na zádi stál a neklidně hleděl do husté mlhy, která je obklopovala.

„Bude to dílo nějakého mocného kouzelníka,“ řekl tiše. „Všude kolem cítím magii. Neměli bychom tu zůstávat.“

„Počkáme přece na Farodina!“ trval na svém Mandred.

„To není moudré.“ Starý elf ukázal dopředu, kde na druhé straně mlhy musela ležet Noční bašta. „Farodin sem přišel, aby zemřel.“

„Ne, ty ho neznáš. Věnoval celý život pátrání po své milované. On zde nezemře!“

Elodrin se unaveně usmál. „Tak dobře znáš duši elfů, člověče?“

Namyšlený pacholek, pomyslel si Mandred vztekle. „Když ho hodláte odepsat, tak mě zavezte na břeh. Půjdu ho hledat!“

„Co chceš dělat? Šplhat na Noční baštu?“

„Každopádně nenechám přítele na holičkách.“

„K čemu Farodinovi bude, když i ty zemřeš?“ zeptal se Elodrin.

„To ty nikdy nepochopíš. Je to otázka cti, neopouštět přátele. A je docela jedno, za jakých okolností. A jsem si jist, že Farodin by pro mě udělal totéž!“

Starý elf pokývnul. „Ano, velice se změnil. To vnímám. Snad… Teď zmlkni, člověče. Potřebuji klid!“

Elodrin pustil kormidelní veslo a dřepl si na zádi, přičemž si tiše bzučel jakousi konejšivou melodii. Jemné pohupávání člunu a vyčerpání Mandreda uspávaly. Hlava mu klesla na bok. Jen neusnout, to byla jeho poslední myšlenka.

S úlekem se jarl náhle probral. Elfové znovu seděli u vesel a mlha se rozplynula.

Museli být už venku z fjordu! Mandred vrhl na Elodrina zlostný pohled. „Ty ubohý zbabělče! Použils na mě uspávací kouzlo, abys mohl utéct!“ Sáhl po sekeře. Byla pryč. Každý pohyb, který udělal, probudil pálivou bolest v jeho noze.

Starý elf si opět přiložil na oči obvaz. Otočil hlavu Mandredovým směrem a pousmál se. „Žes právě teď procitl, ukazuje, jak silné je pouto vašeho přátelství.“

„Ihned mě zavez zpátky do fjordu, ty mizerný, zasraný…“

„Nardinel! Landale! Pomozte mu vstát! Jeho řeči ruší mé kouzlo!“

Oslovení elfové vtáhli vesla do trupu lodi a přiblížili se k člověku. I oni měli znovu nasazené pásky přes oči. Mandred zasténal bolestí, když ho popadli v podpaží a postavili na nohy.

„Nevím, jak jsi to dokázal,“ zašeptala mu do ucha Nardinel, „ale tvá pošetilost dokázala udělat dojem i na Elodrina! Trolští šamani vyhnali z fjordu mlhu, takže nás nyní může každý vidět. A přesto se stále ještě zdržujeme u Noční bašty a plujeme k přístavu!“

Zatímco jej elfové podpírali, pohlédl Mandred přes zábradlí. Metelice ustala. Obloha byla jasná a plná hvězd. Asi půl míle vzdálená se nad fjordem zvedala věž trolské pevnosti. Všude po útesech a podél pobřeží se pohybovaly pochodně. Úpatí věže obklopovalo matné načervenalé světlo. Z oken se valil hustý kouř.

Dlouhé přístavní molo bylo plné trolů. Očividně byly spěšně obsazovány lodě.

„Vidíš ho?“ zeptal se Elodrin ze zádi. „Farodin musí být ve vodě někde blízko před námi. Cítím jeho přítomnost. Není třeba vynakládat příliš síly, aby se vyhledávací kouzlo udrželo.“

Mandred pohlédl do mírného vlnobití. Plavce, který by rozhrnoval vodu, by muselo být vidět hned. Ale neviděl nic.

„Jsi si jistý, že je zde?“ zeptal se tiše.

Elodrin ukázal nalevo od čelnice. „Tam. To je směr, kam se musíš dívat.“

Mandred zavřel oči. V hladkém povrchu moře se zrcadlilo světlo pochodní. Náhle z Noční bašty vystřelila k obloze ohnivá koule, opsala široký oblouk a zřítila se do moře téměř přímo na ně. Minula je však o mnoho kroků. Vypadala jako malé kopí s ohýnkem, plápolajícím v košíku pod jeho kamenným hrotem.

Sotva střela zmizela v tmavé vodě, stoupaly už od Noční bašty další dvě ohnivé koule. Od přístavu sem doléhaly hrdelní výkřiky. Mandred viděl, jak jedna z velkých černých lodí v přístavu uvolňuje poutací lana.

Zoufale pátral zrakem dole ve vodě. Konečně něco objevil. Jakousi světlou skvrnu. Zlaté vlasy, které se houpaly v rytmu s mořským vlnobitím. „Tam! Trochu víc na pravobok! Farodine!“

Jeho druh nereagoval. Byl unášen obličejem dolů ve vodě.

„Rychle! Veslo!“

Mandred strčil do Farodina listem vesla, ale elf neudělal žádný pokus zachytit se ho.

„Landale, vytáhni ho!“ zavelel Elodrin.

Elf pustil Mandreda, skočil z paluby a ručkoval podél spuštěného vesla, až se dostal k Farodinovi. Otočil ho na záda, chytil ho za vlasy a dvěma krátkými tempy se vrátil zpět ke člunu.

Když Mandreda pustila i Nardinel, aby druhovi pomohla, musel se člověk chytit zábradlí. Nemohl se na zlomenou nohu postavit. Ale síly se mu pomalu vracely.

Oba elfové byli vytaženi na palubu. Farodin se nehýbal. Jeho široce otevřené oči zíraly mrtvým pohledem vzhůru k hvězdám. Horní polovina jeho těla byla nahá a zmodralá zimou. Byl posetý drobnými řeznými ranami a podlitinami.

S praskáním zapadla další zápalná střela do vody těsně vedle člunu.

Elodrin poručil Mandredovi, aby zaujal Landalovo místo na zadní veslařské lavici. Obrátili člun. Všichni se položili do vesel. Těsně nad nimi prolétla další zápalná střela.

Landal ošetřil Farodinova zranění. Prohmatal jeho tělo a vybral z jeho zad zapíchané třísky. To vše dělal se zavázanýma očima. Ale každý jeho pohyb svědčil o velké obratnosti a cviku. Nakonec zavinul Farodina do deky. Náhle se zarazil a zvedl hlavu, jako by zpozoroval, že se na něj Mandred dívá, a udělal uklidňující gesto. „Nemusíš si dělat starosti. Dostane se z toho.“

„Ale plaval přece s obličejem ve vodě. Jako… jako…“ Mandred nemohl to slovo dostat přes rty.

„Byl to chlad, který ho zachránil,“ vysvětloval hubený elf. „Všechno se v chladné vodě zpomaluje. Údery srdce, tok krve. Dokonce i smrt. Nechci ti nic namlouvat, člověče. Není to s ním dobré. Je vyčerpaný k smrti a utržil aspoň tucet zranění. Ale zase se zotaví.“

Ozval se signál rohu. Mandred se s obavou ohlédl. Jedna z velkých trolských lodí se blížila k výjezdu z přístavu. Vesla byla vytažená z trupu a rozrývala temné moře. Dokonce i ze vzdálenosti půl míle se dalo rozeznat, že trolská loď je výkonnější a rychlejší než jejich. Tlumené bubnování se rozléhalo nad vodou a vesla trolí lodi se už brzy začala pohybovat ve stejném rytmu.

Mandred a elfové veslovali jako o život. Ale ať se namáhali jakkoliv, trolové je stále doháněli. Už když štvanice začala, bylo jasné, jak musí skončit. Mandred se koupal v potu. Každý pohyb potrestal jeho zraněnou nohu prudkou bolestí. Hon trval asi půl hodiny nebo i déle. Noční bašta byla už dávno z dohledu. Fjord lemovaly vysoké útesy a ledová stěna, která byla součástí velkého ledovce.

Mandred seděl zády k přídi a mohl zřetelně vidět, co se děje na palubě trolské lodi. Přední kastel, který se zvedal nad její hlavní palubou jako věž, byl osvětlen pochodněmi. Tlačily se tam tucty trolů. Byly rozestavěny pánve se žhavým uhlím a do nich byly zastrkány svazky šípů. A jako by toho ještě nebylo dost, následovala je ve vzdálenosti asi čtvrt míle další trolská loď.

Farodin stále ještě nepřišel k sobě. Vzhledem ke zlobě, s níž je trolové pronásledovali, měl asi se svým riskantním plánem úspěch, pomyslel si Mandred.

Nad vodou zazněl ostrý povel. Lučištníci pozvedli zbraně a v příštím okamžiku se na elfí loď sneslo krupobití šípů, které naštěstí skončily ve vodě těsně za člunem.

„O kolik nás minuli?“ zeptal se Elodrin klidně.

„Tak deset až patnáct kroků.“

„Jak vypadají břehy?“

Elfova vyrovnanost a klid vzbuzovaly v Mandredovi ještě větší zlost. Elodrin položil tu otázku už snad dvacetkrát. Co se potřebovali starat o břehy? Tam nikde nemohli přistát. Na souši by měli ještě menší šanci trolům uniknout. Znovu za nimi udeřila do vody sprška šípů. Tentokrát byly vzdáleny už méně než deset kroků.

„Břeh!“ napomenul ho Elodrin.

„Útesy! Pořád útesy!“ odpověděl Mandred naštvaně. „Ledovec je nyní asi šedesát kroků za námi.“

„Landale, převezmi veslo!“

Hubený elf Elodrina vystřídal a ten se posadil vedle Mandreda. Starý elf vypadal vyčerpaný. Uplynulé hodiny ho zřejmě stály poslední zbytky sil. Sundal si obvaz z očí a položil ho před sebe na podlahu. Oči držel pevně zavřené.

Do vody dále pleskaly šípy. S tlumeným praskáním se do zádi zarývaly početné střely.

Následující salvy udělají z otevřeného člunu loď mrtvých, pomyslel si Mandred zoufale.

„Na člověka si skutečně pozoruhodný, Mandrede,“ řekl Elodrin vlídně. „Bylo ode mě nanejvýš nezdvořilé, že jsem tě během našeho zajetí trestal mlčením. Za to bych se ti chtěl omluvit.“

Mandred se ohýbal v rytmu veslování dopředu a dozadu. Starý elf byl prostě blázen. Bojovali o každý coul, který mohli na trolech získat, a on přijde s něčím takovým!

„Já ti odpouštím,“ zasípal mrzutě.

Zdálo se, že ho Elodrin neslyší. Zvedl ruce k nebi jako v modlitbě. Ústa měl doširoka otevřená, tělo napjaté, jako by ve smrtelných bolestech křičel. Ale přes jeho rty nepřešel žádný zvuk.

Šípy se zarývaly do podlahy. Nardinel byla stržena z veslařské lavice. Z její hrudi vyčníval šíp s tmavým opeřením. Jiná střela se zabodla hned vedle Mandreda do lavice a zůstala tam vězet.

Jarl se opřel do vesel ještě zarputileji, ale ostatní veslaři vypadli z rytmu. Člun sklouzl na pravobok. A to je zachránilo. Následující příval šípů je těsně minul.

Ozvalo se mohutné plesknutí, jako by obr plácnul do vody plochou dlaní. Od ledovce se odlomil kus ledu větší než vůz plný sena a zřítil se do moře. Člun byl nadzvednutý jednou z vln a postrčeny o kus dopředu.

Na palubě trolské lodi štěkaly povely. Mandred mohl vidět, jak lučištníci zapálili v ohňových pánvích šípy.

Jako hejno létavic vyletěly planoucí střely proti člunu. Mandred se bezděky přikrčil, i když věděl, že to nemá smysl. Střely dopadaly všude kolem. Jeden z elfů vykřikl. Elodrin se svalil. Z jeho široce otevřených úst vyčníval šíp. Dva další byly zabořené do jeho hrudi.

Deka, do níž byl zabalen Farodin, se vzňala. Mandred ji z elfa strhl a mrštil s ní přes palubu. Při tom viděl, jak lučištníci znovu pozvedají zbraně.

Od příkrých útesů ledovce se odrazil zvuk, jaký Mandred nikdy neslyšel. Připomínal tříštivý praskot, s nímž se řítí k zemi kmen stromu, když dřevorubci uvolní podpěrné kůly. Jenom byl nekonečně hlasitější.

Z ledovce se uvolnil obrovský kus a zřítil se do fjordu. Voda se rozbouřila ve zpěněných divokých vlnách. Z hrany ledovce se odlamovalo stále více ledu. Trolská loď se bezmocně zazmítala na vlnách. Úlomky ledu rozbily její bočnici, jako by to byl tenký pergamen. Přílivová vlna ji strhla s sebou dolů po fjordu s vysoko zvednutou zádí.

Landal se vší silou vzepřel proti veslu. Voda se přelila přes boky. Hnali se uprostřed bílé pěny na hřebenu přílivové vlny tak rychle, jako by seděli na elfském koni, který pádí vpřed v prudkém cvalu. Mandred se stěží odvažoval dýchat. Ale Luth stál očividně na jejich straně, takže se dostali odtud, aniž došlo k vážnějšímu poškození lodi.

Naproti tomu trolské lodě zadržela ve fjordu ledová bariéra. Další pronásledování se pro ně stalo nemožným.

Na palubě elfí lodě převzal velení Landal. Rozhodl, že Elodrinova mrtvola nebude odevzdaná vlnám. Zabalili ho do dek a položili mezi veslařské lavice. Zraněná Nardinel nad ním zazpívala smuteční žalozpěv, zatímco ostatní elfové zhotovili malý stožár, takže člun nyní poháněla síla větru. Ale než opustili fjord, museli se stále namáhat u vesel.

Když konečně dorazili na volné moře, rozhodl Landal vydat se na jihovýchod. Mandred se propadl do němého vyčerpání. Bylo mu jedno, co elfové dělají. Noha ho bolela a kromě toho žalostně mrznul. Farodin, stále ještě v hlubokém bezvědomí, ležel vedle Elodrinovy mrtvoly. Dýchal pravidelně, ale zatím každý pokus probudit ho selhal.

Landal tvrdil, že se jedná o léčivý spánek, ale Mandred o tom pochyboval. Hubený elf měl v sobě něco uzavřeného, nepřístupného. Vypadalo to, že vlastní neobyčejné magické síly. Bez námahy dokázal sledovat albskou stezku, která se táhla přes moře. Třetího dne cesty našel velkou albskou hvězdu a otevřel bránu. Vypadala úplně jinak než ty, které jeho druhové vytvořili doposud. Zvedala se nad vlnami jako třpytivá duha.

Při přechodu do Albenu se Farodin probral. Máchal kolem sebe divoce rukama a pak se prudce posadil. Potřeboval dlouhou dobu, než pochopil, kde je. O tom, co na Noční baště zažil, nechtěl nic říci. Odebral se na příď a tam se posadil a zíral na moře.

V Albenu bylo mnohem méně chladno. Nepřetržitý vítr nadouval jejich plachtu a dva dny poté, co propluli branou, dorazili do Reilimee, Bílého města u moře.

Landal je pozval do svého domu a všichni přeživší přísahali, že Emerelle neohlásí, že se Farodin a Mandred vrátili.

S každým dnem stráveným v Bílém městě rostl Farodinův neklid. Ale Mandredovo těžké zranění jim nedovolilo město opustit. Každý den přišla pokřivená Nardinel, aby se na něj podívala. Sama se po zranění šípem podivuhodně rychle zotavila. Její hojivé ruce spojily s velkou obratností Mandredovy kosti zase dohromady a udělaly i něco navíc. Žádná elfka nebyla Mandredovi tak nakloněná jako Nardinel. Už ve člunu ho vlastním tělem zahřívala, když se ho zmocnila zimnice z chladu, a také v Reilimee s ním často sdílela lůžko. Mluvila jen málo, a až do dne jeho odchodu nedokázala Mandredovi vysvětlit, co její city způsobilo.

Když se dva týdny poté znovu vydali na moře, aby Farodina dopravili do světa lidí, nenašla slova, kterými by se s ním rozloučila, ani pozdrav. Jenom mu němě vtiskla do ruky náramek, který upletla ze svých dlouhých černých vlasů. Pak se odvrátila a zmizela v ruchu přístavu.

Její zvláštní způsob lásky zanechal v Mandredovi pocit neklidu. A už se těšil na to, že se brzy vrátí do světa, kde se ženám dalo aspoň trochu rozumět.

Dareen

Nuramon měl pocit, že na místě, kde vyřešil svou část hádanky, stojí už celou věčnost. Před nimi ve skalní stěně spočívaly drahé kameny: diamant, horský křišťál, rubín a safír.

Alverich dokázal přečíst nápis na křišťálu a pronést jeho slova: Zpívej píseň Dareeny, dítě noci! Zpívej o její moudrosti, s rukou v temnotě. Zpívej slova, která jsi kdysi vyslovil, a bok po boku oba vstoupíte.

„Jak znějí tvá slova?“ zeptal se Nuramon bratra ve zbrani.

„Znějí: V tiché podzimní noci / Albům podobny / hvězdy v jeskyni / jasné jako nikdy / vznikají.“

„Vzpomínáš si na má slova? Musíme obě verze spojit a pak je společně zazpívat. Pak to bude znít takto: Tys k nám přišla / v tiché podzimní noci. Tvůj hlas / Albům podobný / přišel. / Tys nám ukázala / hvězdy v jeskyni. / Jiskřily / jasné jako nikdy. / A my jsme mohli vidět, / vznikají.“

V Alverichově obličeji se objevil úsměv. „Ze dvou písní udělat jednu! Teď rozumím.“ Položil ruku na horský křišťál. „Pojď, zazpívejme klíčovou píseň spolu!“

Klíčová píseň! Trpaslík našel správná slova. Byl to klíč k bráně, vedoucí k orákulu. Nuramon sáhl po diamantu, vyměnil si ještě krátký pohled s Alverichem a pak oba začali zpívat.

Sotva jejich slova dozněla, diamant a horský křišťál se rozzářily: z diamantu proudilo oslňující světlo, které Nuramon znal, zatímco z křišťálu se linula matná zář a přes štěrbinu proudila doprostřed rubínu, zasazeného naproti. V rudém drahokamu se obě světla setkala a spojila v jedno, které se dostalo dolů, s jiskřením dopadlo na safír a proniklo do něj. Modrý kámen se rozzářil a začal pulzovat, jako by v něm tepalo ze světla vytvořené srdce.

Náhle drahokamy, rýhy a písmo před nimi zmizely. Alverich zděšeně ucouvl. Nuramon hleděl na svou ruku, kterou se nyní dotýkal holé skály. Ta se zdála tak měkká, že do ní mohla jeho ruka bez problémů vniknout. Špičky jeho prstů již zmizely ve skalní stěně. Když posléze strčil dovnitř celou paži, všiml si, že se Alverich znovu vrací a zaujímá místo po jeho boku. Trpaslík užasle zíral na Nuramonovu paži a pak se i sám odvážil nechat svou ruku zmizet ve skále.

Nuramon se otočil k Felbionovi, který si udržoval odstup. „Pojď s námi!“

Místo aby přišel blíž, kůň ucouvl. Felbion chtěl počkat venku. To se jinak zvědavému zvířeti nijak nepodobalo.

„Pojďme dovnitř, než se ty podivné dveře zase zavřou!“ vykřikl trpaslík.

Pak bok po boku vstoupili oba do skály.

Cestovali snad kdysi takto po stezkách Albové, s otevřenýma očima pronikajíce mezi elementy?

Nuramon cítil, jak přestupuje práh, vedoucí do nitra albské hvězdy. Okolí se změnilo, světlý kámen byl náhle červenohnědý. O dva kroky dále se už Nuramonův obličej vynořil na opačné straně skály. Před ním ležela mezi dvěma skořicově zbarvenými stěnami chodba. Nacházeli se v úzké průrvě, do níž sluneční paprsky pronikaly jen váhavě. Půdu tvořil mírně zvlněný písek. Kdysi zde mohlo být koryto řeky, kam nikdo už věčnost nevstoupil.

Nuramon se rozhlédl kolem sebe. Alverich vedle něj nebyl. Polekaně se obrátil. Pak se konečně ze skály vynořil vyjeveně se šklebící obličej a objevil se i celý trpaslík.

„Kdes byl?“ zeptal se Nuramon.

„Jestliže tohle jsou dveře, tak jsem byl asi na strážnici a tam jsem našel toto.“ Alverich otevřel dlaň. V ní ležela malá figurka draka ze zeleného kamene. „To je trpasličí nefritový amulet, přináší štěstí.“

Nuramon pochybovačně zavrtěl hlavou. Trpaslík, který dokonce ještě před branou uhnul, se v ní nyní pohyboval tak sebejistě, jako by se jednalo o obyčejnou chodbu v jeho vlastním domě.

Alverich přejel rukou po zdi podél škvíry. „Skálu z kamene, jako je tenhle, jsem ještě nikdy neviděl. Kde to jsme?“

Nuramon to také s jistotou nevěděl. Vzduch zde byl čistý a jasný jako v horách lidského světa, ale přece jen ne tak čistý jako v Albenu. „Soudím, že jsme někde ve světě lidí. Ale jistě to nevím…“ Nuramon zmlknul, protože v dálce cosi zaslechl. Byly to výkřiky, které doléhaly až do průrvy. Zněly jako hlasy zvířat. „Ať už jsme kdekoliv, doufejme, že Dareen je stále zde.“

Sledovali úzkou průrvu. Nuramon šel napřed; písek pod nohama byl tak jemný, že dokonce i on v něm zanechával stopy. Nelíbilo se mu, že každým krokem porušuje harmonii jemných vzorců pískových vln. Ale pohled dozadu ho ujistil, že se jeho stopy ve srovnání s hlubokými otisky trpaslíkových bot nedají srovnat. Trpaslík, jak se zdálo, ani nepostřehl, co zde způsobil.

Cesta pomalu stoupala. Vysoko nad nimi na modrém nebi kroužil velký pták, který byl Nuramonovi neznámý, ale byl trochu podobný sokolu. Toto určitě nebyl Rozbitý svět; existovalo zde až příliš mnoho života. Muselo to být odlehlé místo v lidském světě.

Úzká průrva se brzy otevřela do malého údolí podobného kotli. Vpravo, blízko u skalní stěny, se rozkládalo jezero, v jehož středu se tyčil kámen, z něhož stříkala voda. Na březích jezera rostla tráva, stromy, květiny a keře s hvězdicovitými květy. Na druhé straně údolí, v příkré skalní stěně, zel vchod do jeskyně. To mohla být jeskyně hvězd, o níž se mluvilo v klíčové písni!

Mlčky přistoupili Nuramon a Alverich blíž. Nechtěli orákulum rušit. Nuramon pozoroval jezero. Byl zvědav, kam asi voda odtéká, a při tom se neubránil vzpomínce na Noroellino jezero a jeho zvláštní kouzlo.

Toto byl tedy Dareenin domov. Nuramon ještě nikdy neviděl skutečnou věštkyni, i když jich několik žilo i v Albenu. Ale už je téměř nikdo nevyhledával, protože se odmlčely. Byl zvědav, jak Dareen vypadá. Snad se počítala k některému z národů, které ještě dnes žily v Albenu. Možná to byla elfka nebo víla, Nixena nebo možná kentaurka.

Hned jak nechali jezero za sebou, objevila se ve vchodu do jeskyně žena, očividně elfka, oděná v prostém, pískově zbarveném rouchu. Černé vlasy jí v dlouhých kadeřích padaly na ramena. Stála bez pohnutí a hleděla jim vstříc.

Nuramon a Alverich se k ní váhavě blížili. A když před ní konečně stanuli, neodvážil se Nuramon pronést jediné slovo. Zdálo se mu, že elfčin pohled jím proniká skrz naskrz a že její černé oči ho poutají podivným kouzlem.

„Vidím světlo ruku v ruce se stínem,“ promluvila věštkyně jasným hlasem. „Je to už dlouho, co jste ke mně přišli. Jsem Dareen, orákulum.“

Nuramon shlédl na svého druha, který zíral na elfku jako očarovaný. Když se pak znovu obrátil k Dareen, lekl se, protože náhle měl před očima trpaslici, která vykazovala jistou podobnost s elfkou, jež se objevila před ním. „Ukazuji se dětem Albů v různých podobách. Tím se vám to snažím usnadnit,“ řekla. Nejdřív se nestalo nic, pak ale Nuramon zpozoroval, že před ním stojí dítě Albů, vypadající jako malá, pokroucená elfka, kterou bylo možné považovat i za velmi štíhlou trpaslici.

„A jaká je tvoje pravá podoba?“ zeptal se Nuramon.

Orákulum se tiše zasmálo. „A jaká je tvoje pravá podoba, Nuramone? Je to ta, která zde stojí přede mnou? Nebo válečník, jehož jsi nedávno viděl? Snad je to tělo, které nosil první tvého jména. Může ale také být, že tvá pravá podoba na tebe teprve čeká. Která postava je tedy tvá?“

„Nevím. Odpusť mi tu otázku.“

„Nepros o odpuštění! Proto tady jsem, abych odpovídala na otázky. A když já sama otázkou odpovím, pak jen proto, abych otevřela bránu tvého ducha. Mám skutečnou podobu, ale ta je vám cizí a také by vám řekla méně než toto tělo.“ Obrátila se k trpaslíkovi. „Pojď, Alverichu! Následuj mě do jeskyně hvězd!“ Nuramonovi však řekla: „Ty počkej zde! Můžeš se osvěžit u jezera.“ S těmito slovy vstoupila do jeskyně, kam ji Alverich poslušně následoval.

Nuramon tedy zůstal; točila se mu hlava. Poodešel k jezeru a napil se vody. Byla studená, až se otřásl. Ale závrať pominula.

Když pak pohlédl na vodní hladinu, musel znovu pomyslet na Noroellin pramen. Sundal si z krku řetízek a ponořil do chladné vlhkosti jezera almandin, který mu jeho milovaná poslala po Obilee. Ve vodě začal rudohnědý drahokam jiskřit jako kdysi všechny drahé kameny v Noroellině jezeře.

Nuramon pohlédl ke vchodu do jeskyně. Na co se asi zeptal Alverich? Trpaslík mu během jejich cesty nechtěl nic říct. Přitom se odvolával na slib, který údajně dal Thorvisovi.

Naproti tomu Nuramon byl otevřený a vyprávěl o Noroelle. A Alverich se tak mohl dovědět, co Nuramona pohání. Trpaslík už mnohokrát následoval svou ženu Solstane do smrti, aby jí pak byl blízko i v dalším životě. Nuramon si přál, aby i pro něj to bylo tak jednoduché. Alverich se nabídl, že ho na další cestě bude doprovázet, ale on to odmítl. Trpaslík by se měl vrátit do Aelburinu a tam se ženou prožít život, který si zasloužil. Nuramon mu řekl o Mandredově ženě, o ztraceném čase, který pro ně uplynul v několika málo hodinách. Nechtěl, aby Alverichův život skončil podobně, i když, na rozdíl od Mandreda, by se narodil znovu.

Když si Nuramon přetáhl řetízek přes hlavu a ucítil na hrudi chladný kámen, ptal se sám sebe, jaká moc se asi v almandinu skrývá. Tolik let ležel na dně jezera! Noroelle mu vyprávěla, že drahý kámen byl živen kouzlem, které vládlo v jezeře. Byl více než jen připomínkou na jeho milovanou. Nevěděl ale, jak by mohl z kamene vylákat jeho moc. Snad k tomu ještě nebyl čas dostatečně zralý.

Když se Alverich vrátil z jeskyně, měl v obličeji nechápavý výraz. Očividně se musel dovědět něco, s čím nepočítal. Zajíkavě vyzval Nuramona: „Teď můžeš jít dovnitř.“ Pak se posadil na kámen, ležící na břehu jezera, a mlčky zíral do vody.

Nuramon se druha nijak nevyptával, co se stalo. Když už mu nechtěl prozradit otázku, jistě by mu nesdělil ani odpověď. Zanechal tedy spolubojovníka u jezera a sám vstoupil do jeskyně.

Dareen ho očekávala na malém prostranství, z něhož vedly hlouběji do skály tři chodby. Z jedné z nich se linulo modré světlo, zatímco v ostatních panovalo šedé přítmí.

Zamířila do chodby s modrým světlem. Nuramon ji mlčky následoval. Chodba vedla přímo dolů a skončila v další, temné jeskyni, jejíž stěny byly černé jako noc. Nad ním se klenula hvězdná obloha, která poskytovala něco málo světla. Hvězdy vypadaly opravdově, jako by je Dareen pochytala přímo z noční oblohy. Toto tedy byla hvězdná jeskyně!

Věštkyně se postavila doprostřed, kde byla do země zapuštěna modře svítící kamenná deska. Pak Dareen začala působivým, do hloubi duše pronikajícím hlasem mluvit: „Vidím ve tvé duši dvě přání. Z nich ti mohu vyplnit jen jedno. Pokud jde o to druhé, mohu ti ukázat cestu. Jedno přání je, že chceš získat zpět vzpomínky. Mohl bys dokázat, že zase budeš zajedno s předchozími životy a na vše si vzpomeneš. To druhé přání je osvobodit milovanou. Tvou paměť ti darovat mohu, ale Noroelle osvobodit ne. Jen ti mohu trochu na cestě pomoci. Jaké přání si zvolíš?“

Nuramona zasáhla Dareenina slova jako rána. Stál zde a stačilo vyslovit jedno přání a stal by se pánem svých vzpomínek. Mohl dostat všechny minulé životy zpět. A snad by to pomohlo i v pátrání po Noroelle! Přesto nechtěl toto riziko podstoupit. Dokonce i nejmenší odkaz na místo možného Noroellina pobytu byl pro něj mnohem cennější než vzpomínky na dřívější životy. „Přišel jsem proto, abych se tě zeptal na místo, kde je uvězněna moje milovaná. A doufám, že budu moct odejít s odpovědí. Moje vzpomínky se mi jednou vrátí samy.“

„Moudrá volba, Nuramone. Nuže, vidím teď v tobě, co se stalo. A řeknu ti věci, které ti pomohou. Nemohu ti říct vše, protože budeš-li vědět příliš mnoho, nestane se to, co se stát musí. Co ti mohu ukázat, uvidíš tam.“ Zvedla ruce k hvězdné klenbě.

Nuramon vzhlédl. Hvězdy zastínila vize krajiny; velké jezero nebo spíše mořská zátoka s lesy na březích. Za nimi v dálce bylo vidět pásmo hor. Daleko před břehem ležel ostrov, na němž se nacházel malý lesík.

„To je místo, které hledáš. Když na tomto ostrově najdeš cestu do Rozbitého světa, dostaneš se ke své milované.“

„Najdu to místo, i kdybych je měl hledat stovky let,“ řekl Nuramon, který nemohl odtrhnout oči od obrazu krajiny. Byl doslova vypálený do jeho vědomí. Nikdy na něj nezapomene, tím si byl zcela jistý. Nyní měl cíl. A pohled sám byl také velmi poučný. Očividně se brána k Noroelle nacházela v lidském světě nebo ve velké výšce nějakého pohoří. Nemusel po ní pátrat v poušti a jejích okrajových územích ani v chudém a neúrodném království Angnos.

Náhle obraz před jeho očima pobledl a zmizel. Ostrov, voda a břeh se rozplynuly. Nuramon stále ještě stál a zíral vzhůru. Všechno si do detailů vybavoval v paměti.

„Řeknu ti ještě něco,“ pravila Dareen. „Jen dvě věci dokážou zlomit kouzlo: přesýpací hodiny nebo spíše albský kámen.“

Nuramon nedokázal pochopit smysl toho, co mu věštkyně říká. Že přesýpací hodiny a tím i písková zrna skutečně představují cestu k Noroelle, zaměstnávalo jeho mysl mnohem méně než zmínka o moci albského kamene. Vydal se hledat stezku, která by byla snazší než ta, již zvolil Farodin. A nyní se musel dovědět, že jeho cesta je snad ještě těžší. Zavrtěl hlavou. „Ale jak se mohu dostat k albskému kameni? Vím jen, že jeden má královna. Ale ona…“

„Ona ti ho nedá. Musíš najít jiný albský kámen, když už nevěříš na cestu svého druha Farodina. Ale napřed by ses s ním měl zase dát dohromady. Zapomeň na spor. Žádná špatná cesta neexistuje. Každý z vás musí přinést svůj díl k tomu, abyste dosáhli cíle. Jdi na sever a počkej na přátele ve městě vašeho lidského druha. Buď trpělivý a čekej, jako to dokáže elf.“

„To udělám.“

„Pak je to vše, co ti Dareen měla říct. Na shledanou, Nuramone!“ Vstoupila do stínů a zmizela.

Nuramon ještě chvíli čekal a doufal, že se Dareen ukáže. Ale vypadalo to, že to bylo skutečně rozloučení. Pomyslel na to, co mu řekla. Odhalila mu cestu, kterou hledal. Ukázala mu místo, na němž se nalézala brána, vedoucí k Noroellinu vězení. Ale proč bylo tak důležité, aby se znovu spojil s Farodinem a Mandredem? Často na oba druhy myslel a litoval pošetilé hádky, která je rozdělila. Postrádal je. A Dareen ho nyní zapřísahala, aby je znovu vyhledal a usmířil se s nimi!

Ano, půjde do Firnstaynu a tam na Farodina a Mandreda počká.

Alverichova kniha

Rozloučení bratří ve zbrani

Výrok orákula všechno změnil. Vidíš teď věci jinýma očima, především svého bratra spolubojovníka. Chová se sice jako dřív, ale vědění, které sis u Dareen vyžádal, vrhá i na Nuramona zcela nové světlo.

Cestou na sever se ti svěřil, že mu Dareen nabídla vzpomínky, on je ale kvůli informacím o milované odmítl. Tento čin se dotkl tvého srdce a dojal tě a ty nyní musíš myslet na Solstane. Pro ni bys udělal totéž. Nyní tedy konečně tušíš, proč tě Nuramon při pátrání nechce mít s sebou. Tys už získal všechno, co miluješ. A proto se sám sebe ptáš, zda bys měl opravdu nasazovat život a zůstávat nadále po elfově boku.

Chystáte se na zpáteční cestu a vyhýbáte se nedůvěřivým a podezřívavým lidem. Vůči trpaslíkům jsou vždy připraveni vyvolat spor. Mezitím sis už zvykl na Felbiona, ale odmítáš nabídku, že tě Nuramon naučí jezdit na koni. Máš koně rád, ale sedět na něm úplně sám, to není nic pro tebe.

Den rozloučení je tady. Na úpatí hory si řeknete sbohem. Ty naposledy slezeš z koně. Nuramon poklekne, aby vaše oči byly ve stejné rovině, a položí ruku na tvoje rameno. Slova, která ti při tom říká, už v tomto životě nikdy nezapomeneš. Říká: „Děkuji ti, Alverichu. Byls dobrým druhem, skutečným bratrem ve zbrani. Ale teď musíme každý jít svou cestou.“ Vzhlédne vzhůru k horám a pokračuje: „Vyřiď Thorvisovi a Wengalfovi, že i jim děkuji, a obejmi za mě Solstane. Tolik jsi mi toho o ní vyprávěl, že ji teď důvěrně znám.“ Ty nato odpovíš: „Bude litovat, že ses se mnou nevrátil domů.“ Nuramon na to kývne a řekne: „Vyprávěj jí o Noroelle a o mém pátrání.“ Pak elf vstane a náhle vypadá podivně nejistý, jako by se bál, že jeho ruku odmítneš. Ty ho do ní ale plácneš a řekneš: „Na shledanou, příteli. Snad ještě v tomto životě, nebo spíš v tom příštím. Může se dokonce stát, že se znovu potkáme ve stříbrném světle!“

Nuramon se usměje a odpoví: „Znovu se narodíme. A snad si vzpomeneme na dřívější setkání, o němž zatím nic netušíme.“ Elf neví, že jeho slova jsou pravdivá. Nezeptal se mě, zda jsme se už skutečně v nějakém životě potkali. Ale jak tu tak stojíme, vím, že se události opakují. Přátelé se setkávají dokonce i po několika životech.

Nuramon pak nasedne na Felbiona a ještě jednou na tebe pohlédne očima, v nichž můžeš číst uznání. Pak odjede a ty se díváš za ním. Pomyslíš na orákulum. Kéž bys ho připravil na to, co ho čeká! Ale Dareen trvala na tom, abys o tom před ním pomlčel.

Elf právě zmizel a ty se chystáš vyrazit na poslední úsek cesty, který ti zbývá do Aelburinu, a už se těšíš, jak sevřeš Solstane v náručí.

Nový sál dokumentů, svazek XXI, str. 156

Město Firnstayn

Nuramon pohlédl přes fjord. Byla zima jako tehdy, když se vydal na elfí lov. Tady to všechno začalo. Nahoře u kamenného kruhu bojoval Mandred o život. Zde zahájil Devanthar svou hru.

Vzpomněl si, jak podivný mu tehdy tento svět připadal. Ale nyní mu byl jeho vzhled důvěrně známý. Věděl, jak daleko je odtud k horám, uměl správně odhadnout vzdálenosti. Jediné zůstávalo: země byla stále drsná. Cesta sem to znovu dokázala. Byla zima, která dokonce i na lidský svět byla obzvlášť krutá, a trápila ho stejně jako Felbiona. Bylo to tady někdy příliš drsné i pro elfa.

Dole u zamrzlého fjordu ležel Firnstayn. Někdejší vesnička se stala městem. Jistě, lidé žili jen krátce a o to důležitější bylo tedy co nejvíce se rozmnožit. Ale jak se maličká osada dokázala v poměrně krátké době rozšířit, ho nepřestávalo udivovat. Myslel na varování, které vyslovil Faunův dub. Snad se stal obětí času. Sice prošel jen malým počtem bran, ale v Iskendrii měl zvláštní pocit.

Město s kamennými zdmi svědčilo o tom, že muselo uběhnout mnohem víc než několik let od doby, kdy naposled stál u kamenného kruhu nahoře na útesu.

„Je to tedy pravda,“ řekl hlas za ním.

Nuramon bleskově vytasil Gaomein meč a prudce se otočil. Na okraji kamenného kruhu stál Xern. Jeho mohutné jelení paroží vypadalo jako koruna. Nuramon zahanbeně meč zastrčil zpět.

„Tys skutečně přišel.“ Xernovy velké jantarové oči se třpytily.

„Ne ale proto, abych se vrátil domů,“ odvětil Nuramon. „Ale je příjemné zase vidět známý obličej.“

„Co tě sem přivádí?“ zeptal se Xern.

„Moje pátrání není u konce. Mám se tam dole mezi lidmi setkat se svými druhy.“

„Možná je to chyba, Nuramone. Královna na váš čin nezapomněla. Sice už o něm nemluví, ale měl bys vidět její hněv, když se dověděla, že jste pryč! Zřídkakdy se někdo proti jejímu příkazu tak otevřeně postavil.“

„Jsi tu na její příkaz?“

„Ne, jen za sebe… a protože mi Atta Aikhjarto řekl, že přijdeš. Ty přece víš, jak daleko jeho kořeny sahají. Ale stejně daleko dosáhnou i Emerelliny smysly. Jestliže zůstaneš někde tady, v její blízkosti, uvidí tě. I Firnstayn leží příliš blízko u brány.“

„Na tom nemohu nic změnit. Přicházím sem na radu orákula Dareen. A jejím slovům důvěřuji.“

„Dareen! To je jméno z doby plné kouzel. Kdysi opustila Alben, protože svět lidí je říší změn.“

„A měla pravdu. Důkazem je město dole.“

Xern přistoupil k Nuramonovi a postavil se vedle něho. Společně pak pohlédli na lidské město. „To je Alfadasův odkaz.“

„On už nežije?“ zeptal se Nuramon lítostivě. Rád by Mandredova syna zase viděl.

„Ne. Vyrostl mezi dětmi Albů, ale jeho život byl životem člověka. Zemřel, když přišel jeho čas.“

„Kolik času uplynulo od doby, kdy jsme opustili Alben?“

Xern se viditelně snažil vyjádřit běh uplynulých let číslem. V Albenu hrál čas mnohem menší roli než u lidí či trpaslíků. Tam se téměř nic neměnilo a život trval dlouho. Co znamenalo deset nebo sto let? V Albenu bylo téměř všechno tak jako předtím. Naproti tomu trpaslík by mu určitě mohl dát odpověď.

„Je to asi dvě stě padesát letních období, co jste zmizeli.“

Dvě stě padesát let! Dříve by pro něho jako elfa toto číslo nic neznamenalo. Ale i když se na jeho vnímání času nic podstatného nezměnilo, věděl, co pro člověka znamená dvě stě padesát let. Nemýlil se tedy. Znovu museli udělat skok v čase.

Xern mluvil dál. „A v těch letech se toho přihodilo dost a dost.“

Nuramon musel pomyslet na to, jak královna nechala všechny brány střežit. „Emerelle zřejmě zákaz zrušila.“ Muselo to tak být, protože Xern by určitě královnin zákon neporušil, jen aby si s ním mohl promluvit.

„Ano, a bylo to pro nás všechny překvapující. Alfadas vytvořil v této zemi fjordů spojenecký svazek mezi elfy a lidmi. Společně jsme bojovali proti trolům.“

„Došlo snad k další trolské válce?“

Xern mávnutím ukázal kolem sebe. „Zde bylo jedno z bojišť. Všechno přišlo rychle, pro většinu z nás. Královna prohlásila, že nastala doba, kdy si musíme zvyknout na nové věci.“

Nuramon měl ještě mnoho otázek, ale jedna ho obzvlášť zajímala. Udělal časový skok společně se svými druhy, nebo bez nich? Kdyby se stali oběťmi času při vstupu do Iskendrie, pak by se Mandredovi a Farodinovi vedlo stejně jako jemu. Ale jestli vykonal časový skok jen s Alverichem při návštěvě orákula, pak mohl být Mandred už dlouho mrtvý. A pro Alvericha by to také byl smutný návrat domů. „Slyšels něco o Farodinovi? Nebo o Noroelle?“

„Ne, ani o Farodinovi, ani o tvé milované. V tomto ohledu zůstalo vše při starém. O tobě a o tvém druhovi se mluví jen málo. Teď se odehrávají jiné příběhy.“ Xern upřel pohled kamsi do dáli. „Čas hrdinů leží za námi. Mezi lidmi se stali legendami, u nás ale žijí plně uznávaní dál, nebo se znovu narodili. Velká jména! Zelvades, Ollowain, Jidena, Mijuun nebo Obilee!“

„Obilee? Ona v té válce bojovala?“

„Ano. Dělala své přítelkyni čest.“

Nuramon si v duchu představoval, jak se Obilee stala všemi obdivovanou a jak předstoupila před královnu coby válečná kouzelnice. Byla z ní mladá okouzlující žena, už když se vrátili z lovu na Devanthara. Mezitím z ní jistě vyrostla elfka, kterou v ní Noroelle viděla. Tolik toho zmeškal! Určitě se bude o trolské válce dlouho mluvit, tak jako o té, jíž se kdysi účastnil Farodin.

„Ty bys Obilee asi rád viděl, že?“

„Zřejmě se v mé tváři dá snadno číst,“ odtušil Nuramon s úsměvem.

„Obilee by měla být v Olvedesu. Mohl bych pro ni nechat poslat. Nezapomněla na Noroelle a určitě ani na tebe.“

„Ne, to by se jen otevřely staré rány.“ Snad by ho dokonce chtěla doprovázet při jeho pátrání. Následující myšlenka mohla být i poněkud sobecká, ale Nuramona uklidnilo vědomí, že aspoň někdejší Noroellina důvěrnice má v Albenu určité postavení. Jeho milovaná by určitě byla na chráněnku hrdá.

Xern naklonil hlavu a pokrčil rameny. „Jak chceš. Neřeknu o našem setkání nikomu kromě Atty Aikhjarta.“

„Děkuji ti, Xerne.“

„Přeji ti, abys Noroelle našel.“ S těmito slovy se Xern stáhl do kamenného kruhu a zmizel v řídké mlze, která se zde převalovala.

Nuramon znovu pohlédl na město. Cestou sem hledal místo, které mu ukázala Dareen. Dokonce se smiřoval i s oklikou. Soudě podle stromů, které viděl, musela brána, již hledali, ležet na chladném severu, u moře nebo u jezera vysoko v horách. To bylo vše, co o tom mohl říci.

Věštkyně měla pravdu. Bude potřebovat pomoc svých druhů. S jeho znalostmi a Farodinovými kouzly budou moci společně místo vypátrat. Možná že tam dole na něj Mandred a Farodin právě čekají. Může se stát, že je osud zase svede dohromady.

Nuramon se chopil Felbionových otěží a začal sestupovat. Na úpatí pahorků na koně znovu nasedl a vydal se do města. Přitom vzpomínal na elfí lov. I když podle něj uplynulo od té doby jen několik málo let, měl pocit, jako by se to všechno přihodilo v jiném životě. Aigilaova smrt, boj s Devantharem a návrat do Albenu… Zdálo se to tak dávno, jako by už strávil na cestách při hledání Noroelle věky.

Když dorazil k městské bráně, stráž ho musela vidět už dávno. Brána ale byla otevřená a mohl jí projít, aniž by se ho někdo vyptával na původ nebo účel příchodu. Místo toho strážný fjordlandsky oznámil, že přijel jakýsi elf. A i když se děti Albů, jak mu řekl Xern, s lidmi sblížily, zdálo se, že příjezd elfa do Firnstaynu je místními považován za zvláštní událost.

Nuramon seděl na Felbionovi a nechal koně klidně klusat mezi řadami domů, provázen dětmi, pohledy z oken a přátelskými pozdravy. Nevěděl, koho v něm Firnstaynští vidí. Asi ho považovali za jednoho z hrdinů nedávné trolské války. To se mu příliš nelíbilo, protože neudělal nic, čím by si tuto poctu zasloužil. Sesedl tedy z Felbiona, aby nebyl tak vysoko a všem na očích.

Snažil se zorientovat. Ale nic už nebylo takové, jak si pamatoval. Nakonec dorazil na prostranství, nad nímž se tyčil dlouhý kamenný dům. To mohlo být jarlovo nové sídlo. Široké schodiště, lemované sochami lvů, vedlo nahoru. Kolem Nuramona se začali shromažďovat lidé, udržovali však uctivý odstup. Nikdo se neodvážil příliš se k němu přiblížit. Pomyslel na odjezd od trpaslíků. Jaká to byla v jeho životě změna, u nich byl všude, kam přišel, přijímán či propouštěn s úctou a přátelstvím!

Po chvíli váhavě sestoupil po schodech lidský válečník. Byl to statný muž, opásaný širokým mečem. „Přijel sis promluvit s králem?“ zeptal se.

Nuramon váhal s odpovědí. Dříve říkali vůdci jarl. Zdalipak to byly pozůstatky po Alfadasovi? Co by na to asi řekl Mandred, kdyby se dozvěděl, že ve Firnstaynu je nyní král? „Hledám Mandreda Torgridsona,“ vysvětlil.

V davu se ozval šepot, pak se znovu vrátilo ponuré mlčení. Vyslovil jméno, které všichni znali z legend…

O to víc Nuramona udivila odpověď válečníka, který mu vyšel vstříc. „Mandred byl zde. A s ním elf jménem Farodin. Ale je to už dlouho, co zase odešli.“

Náhle se lidé rozestoupili, aby udělali místo pro někoho, kdo byl podle přepychové plátové zbroje zřejmě jejich vůdce. Zbroj očividně nebyla lidská práce, musela pocházet z kováren Albenu. Snad to byl Emerellin dar. Mohla kdysi patřit i Alfadasovi. Nyní ji měl na sobě šedovlasý muž. Dlouhými kroky došel k Nuramonovi a před ním se zastavil. Byl to obrovitý člověk a na jeho opasku visel meč, příliš úzký a štíhlý na obvyklé meče tohoto kraje.

„Jsem Njauldred Lamač mečů, král Firnstaynu,“ představil se a slabě kývnul na pozdrav. Vyzařovala z něj hrozivá síla, takže Nuramon nepochyboval ani v nejmenším, že Njauldredův hněv, když se jednou uvolní, nezná hranic.

„Buď pozdraven, Njauldrede!“ řekl Nuramon a s podivem zaznamenal, že král nenosí korunu, jak to bylo u lidí obvyklé. Bylo mu divné i to, že Fjordland je nyní spravován odtud. Byla to snad Alfadasova zásluha, že se z Firnstaynu stalo královské město?

„Ty hledáš Mandreda?“ zeptal se Njauldred.

„Přesně tak a doufám, že mi poradíš, kde bych ho mohl najít,“ odpověděl Nuramon zdvořile.

„Přijde na to, kdo se na něj ptá,“ řekl obr a zkřížil paže na hrudi. „Je to můj předek.“

Jistá podobnost mezi Njauldredem a Mandredem se vskutku nedala popřít. Obzvlášť královy oči se podobaly Mandredovým. Ale tento muž byl mnohem starší. Nuramon nebyl nikdy zvlášť dobrý v odhadování lidského věku, ale soudil, že Njauldredovi může být tak padesát let, protože měl šedivé vlasy. Většinu jeho vrásek napůl zakrývaly vousy. Pouze u očí a na čele byly v celé délce viditelné.

„Mé jméno je Nuramon a…“

Njauldred ho nenechal domluvit. „Jsi snad jeden z Mandredových spolubojovníků? Říká se ti také Nuredred, elfí princ?“

Nuramon byl překvapen. Lidé zřejmě příběh Mandreda Torgridsona podle své chuti přikrášlili. „Jsem Mandredův spolubojovník. Natolik to odpovídá pravdě. Co se ale týče ostatního, obávám se, že ve mně vidíte víc, než skutečně jsem.“

Njauldred potřásl hlavou. „Skromnost je ctnost hrdinů.“

Nuramon se rozhlédl. Lidé ho pozorovali s úžasem a uctivým respektem, jako by se mezi ně vrátili samotní Albové. A jak tak jeho pohled volně putoval kolem, něčeho si povšimnul. Na rameni jedné lví sochy stojící u úpatí schodiště královského domu byl nápis.

„Podivuhodná práce, že ano?“ poznamenal Njauldred.

„Jistě,“ bylo vše, co na to Nuramon mohl říct. Jeho pohled zůstal upřený na umělecky vykroužených elfích runách. Stálo tam: „Odpusť mi a čekej na nás, jestli můžeš, Farodin.“

„Alfadas nechal postavit tyto lvy na památku Mandreda, z něhož pochází firnstaynští králové.“ Njauldredův pohled se nyní zachmuřil. „Tento nápis sem vyryl někdo neznámý před mnoha lety. Ten určitě nemohl pocházet z Firnstaynu, protože nikdo by si nedovolil takto znesvětit památník Mandreda Torgridsona.“

Nuramon přejel dlaní po vyrytých runách. „Shledávám ho přesto nádherným! Je dokonale proveden a chválí hrdinu Mandreda. Vypadá to jako dílo elfa.“

Njauldred se zatvářil překvapeně. „Opravdu!“

Nuramon svá slova potvrdil. A když pak pohlédl do dobromyslné královy tváře, pokáral se v duchu za to, že panovníka vodí za nos. Bylo na čase změnit téma. „Králi Njauldrede, mám otázku. Řekl Mandred, kam chce odejít?“

Králův pohled ztvrdl. „Setkal se zde s umírající elfkou. Byla dlouhá léta v zajetí na Noční baště, což je trolská pevnost, která prý leží daleko na severu. Už ode dnů krále Alfadase se tam žádný člověk neodvážil. Ale Faredred, Mandredův elfí přítel, se pevně rozhodl, že půjde do Noční bašty a osvobodí ostatní elfy, kteří jsou tam stále ještě vězněni. Už to jsou tři roky, kdy se vydali na cestu, a nikdo o nich od té doby neslyšel.“

Nuramon vážně přikývnul. Dva muži proti pevnosti plné trolů, to jim bylo podobné! „Když dovolíš, králi, počkal bych na návrat Mandreda a jeho přítele tady u vás.“

„Myslíš, že by se oba po tak dlouhé době mohli ještě vrátit?“

„Nemyslím, jsem si tím jistý,“ odvětil Nuramon s rozhodností, která ho samotného překvapila. Toto přece nemohl být konec jejich společného pátrání po Noroelle!

Králův obličej se rozjasnil. „Je ještě naděje, že se k nám Mandred vrátí!“ zavolal k zástupu, který se mezitím seběhl na náměstí. „A slavný Nuredred se do té doby zdrží ve Firnstaynu jako host. Jaká čest pro nás!“

„Jsem Nuramon. Nuredred je to, co jste ze mě udělali,“ řekl elf tiše.

„Ty znáš příběh našeho předka. Byl jsi při tom. Tys byl tehdy opravdu v té jeskyni, že ano? A ty tedy můžeš říct skaldům plnou pravdu. Aby se vše vyprávělo tak, jak se to ve skutečnosti odehrálo. To přece můžeš udělat, ne?“

„Mohu a udělám to rád.“ Přirozeně by jim nevyprávěl všechno. Slíbil Mandredovi, že nikomu neřekne, že se drželi za ruce. Lidé viděli v Mandredovi více než muže, kterého Nuramon znal. Určitě by byli zklamaní, kdyby se dověděli pravdu. Rozhodl se tedy, že o sobě a o Farodinovi řekne vše po pravdě, ale pokud šlo o Mandreda, postará se o to, aby se jeho jméno stalo nesmrtelným. Lidé z Firnstaynu zřídí Torgridovu synovi mnohem víc takových pomníků.

„Pojď!“ řekl Njauldred a přátelsky poklepal Nuramona po rameni. „Tam vzadu, kde byl kdysi jeho starý dům, stojí nyní nový, který navždy patří Mandredovi. Tam můžeš bydlet. Uspořádáme slavnost. Tvůj spolubojovník Faredred…“

„Promiň, ale jeho jméno zní Farodin,“ přerušil ho Nuramon.

„Každopádně ten chlapec toho vypil spoustu.“ Král mu ještě jednou poklepal po zádech. „Uvidíme, kolik toho zvládneš ty.“

Větší hostinu než to, co zažil u trpaslíků, mu lidé jistě nemohli nabídnout. Byl ale připravený na jakékoliv překvapení. Musel si na zdejší lidi zvyknout. Kdo mohl vědět, jak dlouho budou Mandred a Farodin pryč? Snad několik měsíců, snad rok, možná i déle. Bude čekat a připravovat se na den, kdy společně s druhy bude moct pokračovat v pátrání. Třeba by mu lidé mohli i pomoct. Zpozoroval v přístavu dvě lodě, které vzhledem vzdáleně připomínaly elfská plavidla. Snad je mezi místními mořeplavci někdo, kdo zná ostrov, který mu ukázala věštkyně. Pokusí se ho namalovat a pak ho lidem ukáže.

Firnstaynské rodiny

Nuramon Elf

V oněch dnech, kdy otec Soreis pověřen Mandredem Torgridsonem započal s kronikou Firnstaynu, což bylo v patnáctém roce vlády krále Njauldreda, přišel do Firnstaynu Nuramon Elf. Řekl, že zde bude čekat na Mandredův návrat.

Tehdy jsem byl ještě dítě, nyní se však můj život chýlí ke konci. A s hrdostí mohu říct, že jsem žil v době, kdy mezi námi přebýval elf. Byl jsem u toho, když k nám Nuramon přišel. Běžel jsem vedle jeho koně a následoval jsem ho až na náměstí. A byl jsem také při tom, když po boku Mandreda a elfa Farodina odtud zase odjel.

Nuramon byl přínosem pro naše město a já na ty dny rád vzpomínám. Pamatuji se, jak první jaro po svém příchodu vyhrál soutěž skaldů. Nikdy předtím nebylo slyšet takové nádherné ságy, písně a verše. Svými truchlivými slovy opěvujícími ztracenou lásku si získal přízeň žen. A protože to muže dohřálo, skončil ten den bitkou. Elf z ní vyšel zcela nezraněn. Ach, jak často se jen Njauldred pokoušel dostat do královské linie elfí krev! Ale Nuramon byl své ztracené lásce tak zoufale věrný, že odmítl každou ženu, ať byla jakkoliv krásná. Elf byl ale víc než jen skald. V jediném roce se vycvičil v lukostřelbě a přivedl toto umění až k naprosté dokonalosti. Nikdy předtím žádné lidské oko nevidělo, že by se nějaký elf stal za pouhý rok ze začátečníka mistrem lukostřeleckého umění. Kromě toho vytvořil i sochy a malby velké krásy. Dva roky nedělal nic jiného, než že navštěvoval Luthův chrám a s otcem Soreisem a později i se mnou diskutoval o osudu a určení. Zdál se být mužem umění a ducha. Tím také došlo k četným problémům, protože mnoho mladíků v něm vidělo svůj vzor a chtělo meč a sekeru vyměnit za loutnu. Někteří dokonce říkali, že elf představuje pro mladé muže a tím i pro budoucnost Firnstaynu nebezpečí. Když Njauldred k sobě nechal Nuramona povolat a vytýkal mu to, tu řekl Nuramon, že tedy vycvičí k boji skupinu mladíků v Mandredově duchu a postará se, aby si osvojili ctnosti svého předka. Nazval mladé válečníky Mandridi, čili synové Mandreda. A vyučil je boji s mečem, lukostřelbě, ale i boji se sekerou. Sekeru sice používal jen zřídkakdy, ale předvedl mladíkům všechno to, co viděl u Mandreda.

Protože Mandred a Farodin nechali ve městě koně, Nuramon si je vzal do péče. Říkal, že Mandred vždy snil o tom, že jeho klisna založí rasu nejlepších koní. Vodil k ní nejušlechtilejší hřebce severu, zatímco oři Nuramona a Farodina pokrývali nejkrásnější zdejší klisny. Tak vznikli pověstní firnstaynští hřebci.

V devatenáctém roce Njauldredovy vlády bojoval Nuramon se svými muži na straně krále proti válečníkům z města Therse a řádil mezi nimi jako berserk, aby hned nato sloužil králi jako jeho hlavní poradce. Všichni jeho bojovníci přežili.

Nuramon také vycvičil mladého Tegroda, Njauldredova syna. Naučil ho nejenom všemu, co učil své Mandridy, ale ukázal mu také, jak by i on sám mohl učit jiné. A Tegrodovy schopnosti mluvily samy za sebe.

Z vděčnosti mu pak starý Njauldred daroval loď, kterou Nuramon pojmenoval nezvyklým jménem Albská hvězda. Ale nikdy s ní neodplul. Místo toho ji jen opatroval a ošetřoval a doslova se vyhýbal pohledu na moře. Kolísání mezi spokojeností a smutkem bylo jeho hlavním charakteristickým rysem. Měsíční noc strávil celou u Freiyna dubu a vzpomínal na Mandredovu ženu, i když se mi jednoho zimního večera přiznal, že ji vlastně nikdy neviděl. A za měsíčního úplňku vyšel ven ke kamennému kruhu. Říká se, že se tam setkal s ostatními dětmi Albů. Jednou mě doprovodil nahoru do hor k Luthově jeskyni. Zde obětoval Železným vousům, jak bylo zvykem, a vyprávěl mi pak v jeskyni, která od Alfadasových dob byla znovu zasvěcena, co se zde kdysi přihodilo.

A pak jednoho dne přišlo rozloučení, které dokonce i pro Nuramona bylo překvapením…

Lurethor Hjemison

svazek 12 chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 53 až 55

Staří přátelé

Nuramon se se zděšením probral z poledního spánku. Venku na ulici panovala hlasitá vřava. Zvedl se a rychle se oblékl. Právě si dopínal košili, když se dveře rozletěly a dovnitř vpadl Neltor, mladý král Firnstaynu.

„Můj králi? Čím vám dnes mohu posloužit?“ Kdysi mladého krále z pověření jeho otce učil a mladík ho stále ještě považoval za mentora. Nevypadal jako otec, který se Mandredovi velmi podobal. Neltor připomínal spíše Alfadase. „Zase nějaký spor?“ zeptal se Nuramon.

„Ale ne! Jen si představ!“ Oči mladého krále zářily. „Nahoře po fjordu přijíždí můj předek! Jak se s ním mám setkat?“

„Cože? Mandred? Mandred Torgridson?“

„Přesně ten!“

Nuramon ulehčeně vydechl. Připadalo mu, jako by to byl jeho první výdech za posledních čtyřicet sedm let. „U všech Albů!“ Konečně se jeho druhové vrátili. I když ve Firnstaynu nalezl klidný život i rozptýlení, často měl starosti o své druhy, a ještě častěji musel odolávat pokušení pokračovat v pátrání po Noroelle sám. „Je s ním i elf?“

„Ano!“

Nuramon se na krále usmál. „Ptal ses mě, jak máš Mandreda přijmout. A jako tvůj věrný rádce ti říkám: už máš na sobě správnou zbroj.“ Byla to zbroj Alfadase. „Když si ještě vezmeš nejlepší sekeru a postavíš se na schodiště ke královskému sálu vedle soch lvů, pak bude Mandred vyvalovat oči.“

„Děkuji, mistře!“

„Neltore! Říkej mi příteli nebo důvěrníku, ale prosím tě, už ne mistře!“

Mládenec se jen usmál a šel.

Nuramon měl nyní naspěch. Vyběhl na ulici a vydal se k městské bráně. Jak asi Mandred vypadá? Snad je z něho obyčejný starý muž!

Náhle se po Nuramonově boku objevil Voagad. Byl to jeden z jeho žáků a jen kulil oči. „Mandred Torgridson! No ne! To bude sláva!“

„Ty myslíš jako vždycky jenom na chlast. Děláš dobře, protože Mandred to bude umět ocenit. Ale teď utíkej a svolej všechny Mandridy! Ať se shromáždí u Luthova chrámu. V žádném případě ale nesmějí na náměstí, než dám znamení.“

V okamžiku byl Voagad pryč. Nuramon se za ním díval. Mandred se během let stal váženým předkem králů, byl uctívaným praotcem Firnstaynu. A Nuramon k jeho slávě nemálo přispěl. Vylíčil Mandreda ve světle, které již dávno z Firnstaynu vyzařovalo a šířilo se po celém Fjordlandu.

Nevyprávěl lidem z Firnstaynu celý příběh. Také jim zamlčel, že Devanthar stále žije. Nuramon v uplynulých letech často na démona myslel. Zvolil snad nyní nový způsob, aby ostatní uvrhl do neštěstí? Nebo jen někde čekal a číhal na to, aby se s ním a s jeho druhy ještě jednou střetl? Nemohl říct, ale rád by věděl, proč si s nimi osud tak tvrdě zahrál a zda Devanthar neměl prsty v této hře vícekrát, než se zdálo.

Vypukl jásot. Mandred byl tedy zde! Po ulici se pomalu posouval dav lidí. Před padesáti lety jich tolik zdaleka nebylo. Vypadalo to, že Firnstayn roste neobyčejně rychle. Dalších padesát let a Mandred by se kvůli množství lidí do Firnstaynu ani nedostal!

Nuramon zůstal na místě a čekal. Někde mezi rozjásanými Firnstayňany museli být jeho druhové. Náhle se v davu vytvořila ulička.

A byli tu! Mandred i Farodin. Nuramon pocítil velkou radost, že Mandred nezestárl. Pak ho druhové uviděli. Lidé kolem zadrželi dech. Zřejmě chtěli, aby jim nic neuniklo ze setkání Nuramona Elfa se spolubojovníkem a jejich slavným rodákem Mandredem.

„Nuramone, ty starý chvástale!“ vykřikl Mandred a vyřítil se Nuramonovi nadšeně vstříc.

Farodin se naproti tomu držel poněkud zpět a mlčel, ale v obličeji se mu zračila úleva.

Mandred sevřel elfa v medvědím objetí tak pevně, že Nuramon téměř lapal po dechu. Ještě že se během těch let, která strávil s Njauldredem a jeho lidmi, naučil s těmito přátelskými hrubostmi smířit.

Shlédl na jarla. „Už jsem myslel, že vás dva nikdy neuvidím.“

Mandred se široce zašklebil. „Museli jsme napřed nakopat zadek trolům!“

„A při tom jsme očividně trochu zapomněli na čas,“ dodal Farodin a postaral se tak o udivené pohledy okolostojících lidí. Nuramon však vyrozuměl, že se jeho druhové museli stát u nějaké albské hvězdy znovu oběťmi času.

Zatímco Mandred se vnořil do davu lidí, Farodin a Nuramon kráčeli vedle sebe. Farodin zpravil druha o trolech, o Yilvinině smrti a o osvobození ostatních elfů ze zajetí. Zmínil se také, že museli uprchnout přes albskou hvězdu nižšího řádu.

Zpráva o Yilvinině smrti Nuramonem otřásla. Během jejich pátrání po Guillaumovi byla dobrou družkou a spolubojovnicí. A jí také mohli děkovat, že tehdy z Albenu bez problémů unikli. Kdyby se tehdy úmyslně nenechala porazit, pak by se snad dodnes nacházeli v Albenu a s pátráním po Noroelle by ani nezačali.

„Jak dlouho jsi na nás čekal?“ zeptal se Farodin a vytrhl tak Nuramona z chmurných myšlenek.

„Čtyřicet sedm let,“ odvětil Nuramon.

Zezadu k nim dolehl Mandredův smích. „Pak jsi tady žil déle než já! No tak to je z tebe pravý Firnstayňan!“

Nuramon se otočil. „Snad. Ale také může být, že se z Firnstayňanů stali praví elfové.“

Mandred se zasmál ještě hlučněji a lidé s ním. „Jakpak se jmenuje král?“

„Jeho jméno je Neltor Tegrodson, jeho děda Njauldreda jsi ještě znal.“

Mandred se protlačil k Nuramonovi a řekl tiše: „Je k něčemu?“

„Je to moudrý panovník a…“

„Myslím, je-li to dobrý bojovník, pravý…“

„Vím, co myslíš… Ano, je to dobrý bojovník. Vynikající lukostřelec.“ Viděl, že Mandred protáhl obličej. „Výborný i s dlouhým mečem, zvlášť ale s krátkým…“ Na rysech lidského syna se zrcadlilo zklamání. „Ale nepřekonatelný v boji se sekerou!“

Mandredův zklamaný výraz rázem zmizel. Teď téměř zářil. „Pak se tedy přece jen prosadila ta nejlepší zbraň,“ řekl hrdě.

„Pojď! Představím ti tvé potomky,“ řekl Nuramon a ukázal dopředu. „A pak ti ukážu tvou klisnu a její potomstvo.“

„Klisnu? Potomstvo? Snad jsi…“

„Tak jako ty jsi praotec králů, tak je tvá klisna matkou pověstných firnstaynských hřebců.“

Mandredovi zahrál na rtech hrdý úsměv. „Nuramone, jsem tvůj dlužník!“

Když dorazili na velké náměstí, ukázalo se, jak hodně se toho ve městě změnilo. Všechny ulice byly vydlážděné domy vesměs postavené z opracovaného kamene, ale Luthův chrám skýtal největší podívanou široko daleko. Lidé z celého království ho stavěli třicet let. I když byli obyvatelé hustě na sebe natlačeni v bočních ulicích, náměstí před chrámem bylo téměř liduprázdné. To udělal Neltor dobře, pomyslel si Nuramon. Takto se mohl Mandred setkat s králem a jeho doprovodem skutečně důstojně.

„To je on?“ zeptal se Mandred a pohlédl na krále Neltora.

„Ano. Pojď! Půjdeme k němu.“ Všichni tři bok po boku přistoupili ke králi.

„Buď vítán, Mandrede Torgridsone. Já jsem Neltor Tegrodson, tvůj potomek.“ Král se uklonil. „Pobuď u nás tak dlouho, jak je ti libo, a buď si jist, že pro nás jsi stále náš jarl Mandred.“ Na Neltorovi bylo vidět, že se tak blízko slavnému předkovi cítí nejistý. Jeho pohled uhýbal do strany a ruce se mu slabě třásly.

Nezdálo se, že by si toho Mandred všímal. Vypadal dojatě a mluvil jen málo, zatímco Neltor se rozplýval ve slovech, vyjadřujících úctu a z ní vyplývající posvátnou bázeň.

Poté co Neltor začal mluvit o službách, které jemu, jeho otci i dědovi prokázal Nuramon, dal elf znamení a z bočních ulic vedle Luthova chrámu se vyhrnuli Mandridi.

„Mandrede, tady je pár Firnstayňanů, které bys měl poznat.“ Nuramon ukázal na asi dva tucty válečníků. Měli na sobě lehkou zbroj a každý měl krátký meč a sekeru. Někteří kromě toho třímali luky a toulce, další měli na zádech připevněný kulatý štít. „Toto jsou muži, které jsem vycvičil,“ řekl. „Jsou to Mandridi.“

Mandred si s úžasem prohlížel skupinu válečníků. „U Norgrimma, tak odhodlaný výraz jsem ještě u nikoho neviděl. S těmito lidmi bych se vypravil kamkoliv a kdykoliv.“

„Vycvičil jsem je.“ Nuramon byl hrdý na to, že při výcviku bojovníků věnoval pozornost i boji se sekerou. Vzpomínal si na všechno, co Mandred kdysi vštěpoval svému synovi, a sám k tomu přidal i to, co mu ukázal Alverich. „Během let se tito bojovníci nejednou osvědčili.“

„Mít ty chlapce na své straně, tak bychom s sebou přinesli játra trolího vévody a nakrmili jimi naše psy,“ zavrčel Mandred.

Nuramon si vyměnil krátký pohled s Farodinem. Ten sotva viditelně zavrtěl hlavou.

„Mandrede, bylo by mi ctí, kdybys přišel do mého sálu ochutnat pivo a medovinu,“ řekl Neltor.

„Což je nabídka, kterou Mandred nemůže odmítnout. Ale tihle tady,“ ukázal na Mandridy, „půjdou také.“ Obrátil se k Nuramonovi a Farodinovi. „A co vy? Co je s vámi?“

„Tohle je záležitost mezi jarlem a jeho potomky,“ odvětil Farodin.

Mandred na to neřekl nic, ale nechal se od elfů odvést. Vypadalo to, že je oslovován ze všech stran. Lidé na okraji náměstí a v bočních ulicích následovali královský průvod.

„Užívá si to až moc,“ poznamenal Farodin.

„Bude z toho moct aspoň chvíli žít, až budeme zase na cestě k bráně, která vede k Noroelle.“

Farodin se na druha nevěřícně podíval. „Ty jsi ji našel?“

„Viděl jsem ji.“

„Jak vypadá?“ Tak zvědavého Nuramon Farodina ještě nikdy nezažil.

„Pojď se mnou do Mandredova domu!“

Farodin ho neklidně následoval. Očividně ztratil veškerou trpělivost, což mu Nuramon nemohl mít za zlé. I on sám zde téměř padesát let na Farodina a Mandreda čekal, i když by raději pátral po místu, které viděl v Dareenině jeskyni.

Když dorazili do Mandredova domu, rozhlédl se Farodin překvapeně kolem sebe. Nuramon během let, která uplynula, ledacos změnil. Stal se neodbytným zákazníkem firnstaynských řemeslníků. Skříně, stoly i židle měly odpovídat jak elfským, tak Mandredovým nárokům. Přitom měly zbraně a truhly stejně jako štíty na stěnách připomínat, že toto je především dům bojovníka. Zvlášť na velkou kamennou bitevní sekeru byl Nuramon hrdý. Kovář ji zhotovil podle jeho pokynů a rovněž tak i sekeru, která byla napodobeninou Mandredovy oblíbené zbraně.

„To se bude Mandredovi určitě líbit. Je to prosté a zároveň velkolepé. A tahle malba…“ Přistoupil k portrétu, který zobrazoval Alfadase. „Tos maloval ty?“

„Ano.“

„Ty mě překvapuješ.“

„Tak se nejdřív podívej na tohle,“ řekl Nuramon a přistoupil k zatím zakrytému obrazu, který spočíval na stojanu. Sejmul látku z malby, na níž pracoval více než třicet let. Byla na ní krajina, kterou viděl v jeskyni u věštkyně.

Farodin o krok ustoupil, aby si mohl obraz lépe prohlédnout. Jeho pohled pátravě bloudil po krajině, přes vodu, ostrovy i pevninu s jejími lesy i pohořími.

„Když jsem odešel z Iskendrie, našel jsem po jistém čase bránu k orákulu.“ Zatímco jeho druh zkoumal do detailů obraz, vyprávěl Nuramon o hádance u brány, o dětech temných Albů a o krajině, kterou posléze v hvězdné jeskyni uviděl. „Dareen mi řekla, že se mám s vámi znovu spojit. Že zde mám čekat. Nemáš zdání, kolikrát jsem zápasil s pokušením, abych to místo hledal sám, ale Dareenina slova a tvůj vzkaz na soše mě držely zpátky.“

Farodin se dotkl malby. „Je to yalová barva?“

„Ano. Sám jsem ji vyrobil. Zdejší lidé neznají barvy z Yademee.“

Farodin na něj vrhl uznalý pohled. „To je opravdu mistrovské dílo.“

„Čas může být někdy velmi dlouhý. Měl bys vidět první pokusy. Ale tohle je konečně přesně to, co jsem viděl. Dareen mi řekla něco…“ Odmlčel se, pomyslil na věštkyni a její vidění.

„Co to bylo?“

„Řekla, že existují dvě možnosti, jak zlomit kouzlo brány k Noroelle. Pomocí přesýpacích hodin nebo použitím albského kamene. Dlouho jsem o tom přemýšlel a rád bych věděl, zda skutečně potřebujeme i ty hodiny, a ne jenom písek.“

„Napřed bychom měli najít to místo. Obraz je nádherný. Ale kde to může být?“

„Na cestě sem jsem se ho pokoušel najít. A ptal jsem se plavců, zda ho neznají. Ale úspěch mi nebyl souzen. Jsem tak rád, že jste tady.“

„Obraz nám pomůže. Spolu s pískovými zrny bychom mohli ostrov objevit.“ Farodin přistoupil až k obrazu. „Rád bych věděl, zda je to jezero, nebo moře.“

Nuramon strávil léta tím, že o krajině, kterou ukazoval obraz, přemýšlel. „Je to moře. Dlouho jsem se zabýval pozorováním vln. Jsou to mořské vlny.“ Přejel po obraze prstem. „To pohoří by nám mohlo pomoct. Je mohutné, ale ne zase tak vysoké, aby na jeho vrcholcích ležel sníh.“

„Mohlo by se jednat o fjord. Snad leží dokonce i někde blízko odsud.“

„Ne. Tady nejsou takové hory. Ptal jsem se každého námořníka, každého poutníka, každého znalce krajiny. A cestou jsem se sám rozhlížel. Ale žádné takové pohoří se ve Fjordlandu nenachází.“

Farodin ustoupil o něco zpět a prohlížel si obraz v jeho celistvosti. „U všech Albů! V Iskendrii jsem ti křivdil. Takový obraz! Zrovna cítím, jak všechno ve mně touží vydat se to místo hledat.“

„Křivdili jsme jeden druhému. Ale museli jsme se rozdělit, abychom mohli pokročit dál na cestě… na naší cestě za Noroelle. Mám pocit, že nás Faunův dub poslal branou do pouště úmyslně. Snad viděl něco v budoucnosti. Hodně jsem o tom přemýšlel a nebylo dne, kdy bych se sám sebe neptal, proč mě královna prostě už dávno nedala k sobě přivést.“

„Nebyl zde nikdo z Albenu?“

„Nikdo! Náhodou jsem se setkal s Xernem. Královna prý o nás nemluví a ani nestrpí, aby se v její blízkosti utrousilo o nás byť jediné slovo.“

Farodinovi škubly koutky úst. „Buďto je bez sebe zlostí a čeká, až se vrátíme a bude nás moct soudit, nebo je v tom něco jiného,“ řekl konečně.

„Brány jsou zase otevřené a nestrážené od doby, co skončila trolská válka. Zdá se, jako by ohrožení, kterého se Emerelle obávala, bylo zažehnáno.“

„Řekla, že z Guillaumovy smrti by mohlo vyrůst něco zlověstného a že cítí Devantharovu moc tak silně jako předtím. Jak by to tedy mohlo jen tak jednoduše pominout?“

„Devanthar se už nikdy neukázal. I o něm se mlčí. Přinejmenším Xern to říká… Často jsem přemýšlel, co Devanthar asi plánuje a zda s námi už skutečně skončil.“

„Nelam si tím hlavu! Vyhněme se Albenu, bude-li to možné, a protentokrát na Devanthara zapomeňme. S tím obrazem jsi mi možná ukázal cestu. Každopádně mám pocit, že takto můžeme uspět.“

„Je tu ještě něco. U trpaslíků jsem…“

Náhle se rozletěly dveře a dovnitř vpadl Mandred, hulákaje nahlas cosi, co asi měla být píseň: „Tu Torgridův syn předstoupil a játra zlého kance předhodil! Ha, tady jste! No a? Viděli jste ji?“

„Koho?“ zeptal se Farodin.

„No přece ji! Tu nádhernou ženu! Neltorovu sestru!“

„Mně se všechny lidské ženy zdají stejné,“ řekl Farodin.

Nuramon se usmál. „Myslí Tharhild!“

„Ano! Jaké to jméno! Tharhild.“ Člověk se uštěpačně zašklebil.

„Kdo by si to pomyslel!“ řekl Farodin. „Mandred Torgridson je zamilovaný!“

Zdálo se, že jarl Farodinova slova přeslechl. „Jak úzce jsem s ní spřízněný?“ zeptal se Nuramona.

„Nech mě chvilku přemýšlet. Ty jsi otec Alfadase, ten je zase otcem…“ Nuramon se odmlčel a uvažoval. Pak se ale musel zeptat sám sebe, proč to asi jeho přítel chce vědět. U Ragny ho tyto myšlenky nenapadly. Nebo se snad obával, že by Tharhild mohla být jeho dcera? „Mezi tebou a Tharhild leží jedenáct generací. Nemusíš si tedy ohledně toho dělat starosti. Proto ať…“

„Proto co?“ zeptal se Mandred.

„Říká ti něco jméno Ragna?“

V Mandredově obličeji se ukázal čirý strach. „Je snad Tharhild…“

Nuramon nechal přítele trochu se podusit.

„No tak mi už řekni, co má Ragna společného s Tharhild!“

„No, je to Tharhildina… teta.“

Mandred si ulehčeně vydechl. „Co se s ní vůbec stalo? Truchlila pro mě?“

„Mandred Thorgridson, velký lamač ženských srdcí! Známý sukničkář z Firnstaynu! Jestliže jednou s nějakou sdílel lože, bude ho navěky oplakávat a čekat, až se vrátí. Ne, Mandrede. Našla si dobrého muže, povila mu děti a po šťastném životě zemřela. Ale přesto…“

„Přesto cosi… Tak ven s tím, mluv!“

„Slyšel jsem ženy na dvoře. Vyprávějí si příběh o tobě, ale ne o Mandredovi jako hrdinovi, nýbrž o milovníkovi, který se po letech vrátí, aby zase sváděl ženy.“

Mandred se zašklebil.

„Jak se ti líbí dům?“ zeptal se jarla Farodin, který se očividně snažil změnit téma.

Mandred se rozhlédl kolem sebe. „U Norgrimma! To tady… to je hala bojovníka!“ Přistoupil k velké bitevní sekeře. „Líbí se mi…“ Pak to vypadalo, že přemýšlí. „Mandred milovník!“ zašeptal si pro sebe. „Musím teď pryč. Nuramone, příteli, posedíme spolu později, abych se dověděl, jak se ti vedlo…“ Odešel tak rychle, jak přišel. Portrétu svého syna si v tom spěchu ani nevšiml.

Farodin hleděl na dveře, které se za člověkem přibouchly. „Myslí to vážně.“

Nuramon si povzdechl. „Ano. Ale můžeš si být jistý, že zítra to bude pro něho dost zlé probuzení, až uvidí dub své Freyi. Pohled na něj v něm obnoví všechny staré rány. Přece ho znáš.“

„Lidé nejsou tak věrní jako my, Nuramone. Snad už s Freyou skoncoval.“

„Dub je příliš mocné znamení. Pokud bude stát, bude mu Freyu vždy připomínat.“

„Ty ses naučil lidi znát opravdu dobře!“

„Ano. Čtyřicet sedm let! A hodně jsem toho také udělal. Tento svět nutí elfa využít čas jinak, než je zvyklý. Viděl jsem, jak se z mladých mužů stali starci a z děvčat matky a babičky. Ale jakkoliv jsem to tady měl rád, chci konečně zase začít pátrat po Noroelle.“

„Změnil ses, příteli.“

Nuramon byl dojat. Jistě, změnil se, ale ani Farodin už nebyl stejný. Slyšet z jeho úst slovo „přítel“ byl dar, jaký by Nuramon nikdy neočekával, především ne po ošklivé hádce v Iskendrii. „Jsem rád, že jste s Mandredem zde… příteli.“

Moc písku

Mladý král z Firnstaynu se ukázal být velkorysý. Přenechal Nuramonovi loď, Albskou hvězdu, a nechal ji nově vybavit, protože oběma přátelům bylo už od počátku jasné, že Farodinův člun je příliš malý a křehký na cestu, která ležela před nimi. Také král Neltor si to uvědomoval, přesto trval na tom, že je budou Mandridi, doposud jeho tělesná stráž, doprovázet. A dal jim s sebou dokonce i těžkou truhlu plnou stříbra, aby mohli ve vzdálených přístavech doplňovat zásoby.

Farodin nastoupil cestu s velkými pochybnostmi. Nuramon vkládal velké naděje do obrazu, který namaloval, a nechtěl ani slyšet, jak dlouho bude trvat, než ostrov najdou. Jak cestovat k místu, o němž nevíte, kde leží? Před mužstvem nevědomost tajili. Vždyť co by tomu asi lidé řekli? Dokonce i Mandred, který elfy už dlouhá léta znal, byl neklidný. Staral se o své Mandridy a měl strach, že se z nich mohou stát starci, než pátrání skončí.

Farodin si Nuramonův obraz ostrova vštípil velice přesně do paměti. Denně se snažil ostrov pomocí kouzel vypátrat. Ale bylo to něco úplně jiného než se zrnky písku; ta buď našel, nebo nenašel. Když pátral po krajině z obrazu, zmocnil se ho nejasný pocit, že se musí obrátit někam na východ. Ale stačil jen pocit, a k tomu nepříliš jasný?

Vyhnuli se trolským vodám a týdny sledovali rozeklané pobřeží Skoltanu.

Bylo to jednoho letního jitra, kdy přistáli na pláži pod šedobílými křídovými útesy. Farodin se od ostatních odtrhl. Jako vždy použil první vyhledávací kouzlo na nalezení znamení, které by ho přivedlo ke krajině z obrazu. Hledal víc než nejasný pocit. Chtěl vědět, na jakou světovou stranu se obrátit, nejenom to tušit.

Pak použil vyhledávací kouzlo podruhé. Nyní držel v rukou stříbrnou lahvičku s pískovými zrny a pátral po dalších zrnkách písku z rozbitých přesýpacích hodin. O kousek dál směrem k pevnině vycítil takové zrnko. Soustředil se a nechal moc skrytou v písku volně působit. Jako magnet přitahuje železné piliny, tak i písek v lahvičce zrno přitáhl.

Farodin natáhl ruku a brzy ucítil na dlani dotek jemný jako dech. Elf spokojeně přidal další zrnko k těm v lahvičce. Byl to nepatrný krůček. Ale každý z těchto kroků ho přiváděl o kousek blíž k Noroelle.

Pečlivě lahvičku uzavřel. Pak nechal vyhledávací kouzlo působit potřetí. Zavřel oči a pomyslel na moře. Mohl sice vycítit i písečná zrna, která ležela hluboko ve vodě, ale připadalo mu těžké je k sobě přitáhnout. Neustálý pohyb vody je stahoval zpět. Stačil malý okamžik nepozornosti a on s nimi ztratil spojení. Nejlepší bylo přiblížit se k nim, jak nejvíc to šlo. Vyjet třeba s člunem a ulovit je hned, jakmile se objeví na hladině.

Moře mu působilo starosti. Kolik pískových zrníček mohlo spolknout? Zrníček, která se nikdy nenajdou! A kolik zrnek smělo v přesýpacích hodinách chybět, až se společně s druhy pokusí zlomit královnino kouzlo?

Farodin násilím vytlačil tyto myšlenky z hlavy a znovu se soustředil na kouzlo. Jednotlivá zrnka v bahnitých nánosech oceánu a… Po zádech mu přejel mráz. Bylo tu něco cizího.

Stříbrná lahvička v jeho ruce se pohnula. Existovalo tu něco, co ji přitahovalo. Farodin byl tak překvapený, že se kouzlo přerušilo. Co se vlastně stalo?

Dlouho seděl na pláži a hleděl na moře. Co mohlo být příčinou podivného jevu? Existovalo snad místo, na němž bylo pohromadě více pískových zrnek, než on sám po všech letech stačil nashromáždit? Nepřicházela by v úvahu nějaká osamocená skála, na níž Emerelle přesýpací hodiny rozbila? Nebo snad tu byl ještě někdo, kdo zrnka písku rovněž shromažďoval? Někdo, kdo byl mnohem úspěšnější než on? Existovala možnost, jak toto podezření vyloučit? Snad by se měl pokusit spojit vyhledávací kouzlo z pískových zrn s Nuramonovou malbou. Ještě jednou zavřel oči a soustředil se. Znovu cítil proudění magické síly, směřující k severovýchodu. Dokonce zřetelněji než předtím. V jeho myšlenkách se zformoval obraz. Viděl kámen, na němž Emerelle přesýpací hodiny rozbila. A co to dokazovalo? Nemohlo to znamenat, že tu je ještě další sběratel? Snad byl dokonce blízko a čekal na ně. Farodin od sebe tuto myšlenku prudce odvrhl. Nekonečné pátrání ho asi začalo připravovat o rozum. Existovalo také mnohem jednodušší vysvětlení. Kde by mohlo být víc pískových zrn než tam, kde Emerelle rozbila přesýpací hodiny? Musel zřejmě vycítit místo, kde ležel přechod k Noroellinu vězení v Rozbitém světě. Rozhodl se, že druhům o tom raději neřekne. Proč by je měl možná zcela nepodloženými obavami trápit? Sestoupil do tábora a tam oznámil, že se musejí plavit na severovýchod, na otevřené moře.

Jakkoliv byli Mandridi stateční, poté co tři týdny neviděli pobřeží, propadli neklidu. Dokonce i Mandred, jehož odvaha byla mimo všechny pochybnosti, se jednoho rána svěřil, že se bojí, aby se nedostali na samotný okraj světa a nezřítili se do nicoty, a že mají kurz pokud možno brzy změnit.

Byl to právě Nuramon se svým výmluvným jazykem, kdo stále znovu a znovu rozptyloval neklid a lidé mu důvěřovali. Dovedl tak šikovně volit a řadit slova, že se zanedlouho smáli, když k nim mluvil. Ale ani on nemohl nepřiznat, že voda v sudech je tak zvětralá, že stojí dost velké přemáhání se z ní napít. I ostatních zásob ubývalo. Ale brzy měli být u cíle. Farodin nyní musel stříbrnou lahvičku pevně svírat, aby se mu nevysmekla z ruky, když prováděl vyhledávací kouzlo.

Sedmatřicátého dne plavby dorazili k pevnině. Museli najet na břeh a ztratili dva dny, protože už nebylo možné Mandridy na palubě Albské hvězdy udržet. Vydali se najít vodu a něco ulovit. I Farodin si užíval toho, že konečně po tak dlouhé době může okusit čerstvou pramenitou vodu. Ale připadlo mu těžké zachovat klid, protože věděl, jak blízko jsou u cíle.

Devětatřicátého dne plavby pobřeží uhnulo daleko nazpět k východu a oni dorazili do rozlehlé zátoky. Čerstvý vítr nadouval jejich plachty a oni pluli poměrně rychle, když tu Nuramon náhle pronikavě vykřikl: „Hory! Vidíte ty hory?“

I Farodin měl dojem, že poznává jednu z hor z Nuramonova obrazu. Všechno se zdálo souhlasit. Stromy, které porůstaly břehy, barva vzdálených hor na horizontu. I když plavba probíhala dobře, skočili Mandridi na veslařské lavice a vší silou se položili do vesel, aby loď jela ještě rychleji.

Farodin a Mandred stáli nanejvýš rozrušení na přídi a dychtivě hleděli vpřed. Čerstvý větřík si pohrával s Farodinovými dlouhými vlasy. V očích měl slzy a ani se je nesnažil skrývat.

„Cítíš to?“ zeptal se Nuramon a ukázal přes výběžek pevniny, táhnoucí se daleko do zátoky. „Tady existuje velice mnoho albských stezek. Všechny směřují k jednomu bodu, který musí ležet někde na druhé straně lesa.“

Když konečně výběžek obepluli, vyrazil ze sebe Nuramon radostný výkřik. Pak začal po palubě tančit jako posedlý. Mandridi se smáli a pak prohodili pár drsných vtipů. Nemohou vědět, co tento okamžik pro nás oba znamená, pomyslel si Farodin. Sám nedal najevo radost tak spontánně jako jeho přítel, ta jeho byla němá, a přece nebyl o nic méně rozčilený. Před nimi ležel malý, lesy porostlý ostrov se skalnatými břehy. Byl to ostrov z Nuramonova obrazu!

Mandridi se ještě jednou vší silou opřeli do vesel. Loď vystřelila po vlnách jako ledoborec. Ale pak bylo nutné změnit kurz. Před nimi se vlny bouřlivě rozbíjely o šedé útesy. Nebyli už od břehu dál než nějakých sto kroků. Neexistovalo žádné přístaviště. Budou muset obeplout severní špici ostrůvku a na druhé straně hledat bezpečné místo k přistání.

Farodin pohlédl na Nuramona. Jeho druh mu rozuměl i beze slov a čtverácky se na něj zašklebil. Potom oba skočili přes palubu do moře. Voda jim sahala až k hrudi. Napůl plavali, napůl se brodili, a blížili se ke břehu, zatímco loď se držela o něco dál k severu, aby mohla obeplout ostrov.

I Farodin nyní zřetelně cítil silové čáry albských stezek, které směřovaly k albské hvězdě. Mířili k jihu podél ostrova do zaplavené mělčiny. Brzy stanuli na uzlovém bodu stezky. Za přílivu byla skrytá ve vodě, ale nemuseli jste ji vidět, abyste cítili její moc. Vše kolem dokonale souhlasilo s Nuramonovým obrazem. Nemohlo být pochyb. Našli místo, odkud Emerelle odeslala jejich milovanou do Rozbitého světa, v němž ji uvěznila.

Přemožen zřídkavým pocitem štěstí, sevřel Farodin druha v objetí. Jejich pátrání bylo u cíle! Nyní bude všechno zase dobré!

Kouzlo za odlivu

Přišlo ráno a Nuramon seděl na kameni, na němž královna kdysi rozbila přesýpací hodiny. Našli zde spoustu pískových zrn a Farodin se svěřil, že kámen viděl v jedné z vizí, které měl v královnině šatně.

Nuramon stále ještě nemohl pochopit, že skutečně objevili místo, které mu věštkyně ukázala. Právě byl odliv. Moře už ustoupilo dost daleko a zanechalo za sebou obnažené, zvlněné dno mezi ostrovem a pevninou. Mělčina Nuramonovi připomínala cestu k věštkyni, která mu tehdy připadala jako vyschlé říční koryto.

Asi dvacet kroků odtud se nacházela albská hvězda. Odliv ji odkryl. Místo se dalo poznat podle mušlí, které se kolem hvězdy hromadily.

Byl přímo zázrak, že zde, tak daleko na východě, našli pevninu. Na druhé straně ostrova to vypadalo, že za ním leží velký kontinent, o němž lidé ve Fjordlandu, Angnosu, Drusně a Fargonu vůbec netušili. Vypadal jako téměř nedotčená země.

„Je tak velký!“ řekl Mandred nadšeně a plácnul Nuramona po rameni. „Farodin je připravený.“ Člověk vypadal unavený. Poslední dny strávil tím, že vesloval s Farodinem v malém lodním člunu přes zátoku, aby elf mohl pátrat po dalších roztroušených pískových zrnech.

Nuramon kývl.

„Tentokrát to určitě vyjde.“ Mandredův pokus zvednout mu náladu vyšel naprázdno. Nuramon se v předchozích dnech až příliš často namáhal otevřít bránu, vedoucí k Noroelle, ale pokaždé žalostně ztroskotal. Nejdříve to zkusil za přílivu, ale zdálo se, že voda jeho kouzlo oslabuje, a když se pak o to snažil opětovně, vydal se ze všech sil.

Nuramon vstal.

Mandridi přišli také a shromáždili se na pláži. Nechtěli si nechat ujít takovou podívanou, i když toho v posledních dnech viděli až až. Farodin s nimi nebyl.

Ostrov, na němž se nalézali, mohl mít v Rozbitém světě protějšek. Jen otevřít bránu na albské hvězdě a byli by u Noroelle! Nuramon nemohl pochopit, že jsou milované tak nablízku, a přesto se k ní nemohou dostat. Vchod z albské hvězdy nebylo možné vlastní silou otevřít, protože bariéra, kterou královna kouzlem vytvořila, byla příliš mocná.

„Farodin už našel všechna písková zrna, která zde jsou,“ řekl Mandred.

Slova jeho druha nemohla nic změnit na tom, že zatím nejspíš vlastní příliš málo zrn na to, aby královnino kouzlo zlomili.

Farodin konečně přišel. Vypadal znepokojeně. „Mysli hlavně na jednu věc, Mandrede,“ řekl napjatým hlasem. „Nesmíte nám pomáhat, ať se děje, co se děje. Nakonec by mohlo kouzlo kvůli tomu ztroskotat.“

„Slibuju,“ řekl Mandred. Ostatní Firnstayňané se přidali. Pak jarl poklepal Nuramonovi na rameno. „Pomysli na svůj hrdinský čin tehdy v Luthově jeskyni!“

Společně pak Nuramon a Farodin vykročili k albské hvězdě. Mušle tvořily kruh a zčásti vykreslovaly i sbíhající se stezky, takže celkově to vypadalo jako symbol znázorňující slunce. Uprostřed malého kruhu se kupilo několik mušlí. Očividně bylo moře příliš slabé, než aby je spláchlo. Albská hvězda držela mušle pevně.

Postavili se do kruhu.

„Co se děje, Nuramone?“ zeptal se Farodin konečně.

„Jsme tak blízko, a přece…“

Farodin Nuramona přerušil. „Vytáhnu sílu z písku. V tom jsem docela dobrý. A nechám ji proudit k tobě. Tak můžeme shromáždit všechnu moc, kterou máme.“

Vědomí, že mu druh chce tímto způsobem pomoci, Nuramona uklidnilo, ale netušil, jak silná je královnina bariéra. Mandredovo srovnání s ledovou jeskyní nebylo nadsazené. Farodin sám se už také pokusil bránu otevřít, ale hned na začátku ztroskotal. Proto se mu nepodařilo zjistit, jak velká je moc, proti níž se postavili. Museli vydat mnohem víc síly, než počítali, aby dosáhli cíle. Zdálo se, že osud před ně znovu a znovu staví neřešitelné úkoly. Nuramon si vzpomněl na boj s Devantharem. Na něj byli podobně málo vyzbrojeni jako na toto kouzlo. Ale kdyby ještě jednou překonali sami sebe, pak by to mohlo stačit k tomu, aby Noroelle zachránili.

„Jsi připraven?“ zeptal se Farodin.

„Ne, nejsem. Ale chci k Noroelle!“ Nuramon popadl Farodinovu ruku a silně ji stiskl. Pak zavřel oči. Soustředil se a pomalu se mu před očima začaly objevovat albské stezky. Tři z nich probíhaly rovnoběžně se zemí, jen jedna se z tohoto svazku uvolnila, prošla albskou hvězdou a vedla přímo nahoru k obloze. To byla ta, co vedla k Noroelle.

Byla černá, prostoupená zelenými světélkujícími žilami. Královninu bariéru mohl Nuramon cítit, ne však vidět. Bylo to něco jako krusta, která stezku k Noroelle zahalovala a blokovala. Jako u síta propouštěla jen jednu část moci stezky a ostatní zadržovala. Krusta byla tvrdší a odolnější než vše, co Nuramon znal. Rozhodl se, že na ni zaútočí přímo a nebude se jako předtím pokoušet bariéru jen opatrně ohledat.

Utkal kouzlo a připravil se proniknout bariérou jedním mocným úderem, kterým albské hvězdě způsobí zranění. Vedl kouzelnou sílu proti bariéře jako sek pomyslným mečem. Ještě než zeď moci zasáhl, cítil Nuramon, jak se před ním něco shromažďuje. Náhle to hmátlo po jeho těle a projela jím palčivá bolest.

Musel kouzlo přerušit, protože tělo ho odmítalo poslouchat. Když se odtrhl od bariéry, bolest okamžitě zmizela.

Nuramon otevřel oči, pustil ruku svého druha a těžce vydechl.

Farodin na něj vrhl účastný pohled. „Ty sis ode mě žádnou sílu neodebral,“ řekl udiveně.

„Ani jsem se k tomu nedostal. Bariéra je silnější než brána do trpasličí říše.“

„Chceš to vzdát?“ zeptal se Farodin. „Nikdo by tě nepovažoval za slabocha.“

„Na druhé straně je přece Noroelle! Zkusím to ještě jednou.“

Nuramon znovu uchopil Farodinovu ruku, zavřel oči a soustředil se. Musel jednat rychleji! V okamžiku, kdy se síla bariéry začne shromažďovat, aby mu přivodila bolest, musí kouzelnou mocí krustu prolomit! Rozhodl se učinit další pokus. Jeho síla udeřila na bariéru a tentokrát do ní zajela jako meč do těla soupeře. Ale přesto se mu nepodařilo magickou zeď prolomit dříve, než ho bolest přemohla. Bylo mu, jako by si sám vrazil do těla meč.

Náhle ho kouzelnou mocí podepřel Farodin. Písková zrna mu propůjčila velkou sílu a ta pomohla Nuramonovi bolest vydržet. Zoufale se znovu pokoušel bariéru prolomit, ale pokračovalo to pomalu. A čím více moci vydal na to, aby zlomil královnino kouzlo, tím byla bolest větší.

Nuramon slyšel křik. Byl to Farodin! Vypadalo to, že bolest přechází i na jeho druha. Vskutku, cítil, jak se o ni dělí. Zůstalo mu tak více síly pro kouzlo a on prorazil do bariéry ještě hlouběji. S každým kouskem, o který se dostal vpřed, ale bolest rostla, až konečně zesílila natolik, že Farodinovy výkřiky už neumlkaly. Bolest byla nyní všude. Jako kdysi v ledové jeskyni ztratil Nuramon postupně cit v celém těle. Ale stále ještě s kouzlem pokračoval. Ochranné kouzlo bariéry bylo již téměř zlomeno. Brzy už bude moci začít s tím, že sílu zaměří na tmavou albskou stezku, aby bránu konečně otevřel. Kousek po kousku se k ní blížil. Brzy už budou u Noroelle!

Pak se ale bolest vystupňovala k nesnesení. Ještě stále cítil Nuramon Farodinovu ruku, ale jeho druh už mu nemohl dodat žádnou sílu. Mezi nimi neproudilo nic. To poznání projelo Nuramonovým vědomím jako blesk. Zoufale bojoval, aby vydržel. Ale pak i jeho síla vyhasla a ochranné kouzlo ho odmrštilo zpět.

Otevřel oči a opatrně uvolnil Farodinovu ruku. Jeho druh na něj zíral skelným pohledem a těžce oddechoval. Lahvička s pískovými zrny mu vyklouzla z prstů. Tak bezmocného a zranitelného jako v tomto okamžiku Farodina ještě neviděl.

„Odpusť! Byl jsem u konce sil!“ vypravil ze sebe konečně. „Ta strašlivá bolest! Je to to, cos cítil už včera?“

„Ano,“ odvětil Nuramon. „Při každém pokusu přišla bolest.“

„Neměl jsem tušení… Kde ses to naučil vydržet?“

„V Luthově jeskyni.“

Farodin se zatvářil užasle.

„Naše kouzlo neztroskotalo na bolesti,“ vysvětlil Nuramon. „Naše síla na to prostě nestačí, aby se měřila se silou královny. Cítil jsem se jako malinká luční víla, která se chce postavit kentaurovi. Jsem prázdný a jakoby vyhořelý. Tobě je asi taky tak, že?“

Farodin přikývl a zhluboka se nadechl.

Nuramon pohlédl na Mandreda. Jarl a Firnstayňané se tvářili znepokojeně, ale jak slíbili, nehnuli se z místa.

„Všechno v pořádku?“ zavolal na ně Mandred.

„Je po všem!“ odpověděl Nuramon nešťastně.

Zklamání na Mandredově tváři Nuramona bolelo. Člověk stále věřil v jeho magické schopnosti a považoval ho za velkého čaroděje.

Mandred a Firnstayňané se nyní stáhli do lesa, který pokrýval téměř celý ostrov. Když všichni zmizeli, obrátil se Nuramon k Farodinovi. „Musíme se poradit, jak pokračovat dál.“

Bok po boku se vrátili na břeh a u kamenů zahnuli do lesa. Dlouho mlčeli. Nuramon musel pomyslet na to, co mu říkal džin ve Valemasu. Velkou moc porazit mocí ještě větší! Nedostali se ještě tak daleko, aby dokázali bariéru zlomit. „Musíme se prozatím vzdát a najít jiný způsob,“ řekl Nuramon.

„Zkusme to ještě jednou zítra,“ opáčil Farodin.

„Říkal jsem ti to! Je to nemožné!“

„Jsme tak blízko cíle! Přece nemůžeme…“

Nuramon druha přerušil. „Je to nemožné!“ zopakoval. „Jak často jsi mě slyšel říct tato slova?“

Farodin se zarazil. „Ještě nikdy…“

„Tak mi věř. Na tuto moc nestačíme. Existuje jediná naděje: albský kámen.“

Farodin pozvedl lahvičku. „Našel jsem zde spoustu pískových zrn, tak pro mě bude snadnější najít ostatní. Pak to můžeme zkusit ještě jednou.“

„Nemohu uvěřit, že na tom stále trváš, Farodine. Síla všech našich pískových zrn je příliš malá a není nijak spoutaná. Kdybychom aspoň měli přesýpací hodiny!“

„Poohlížel jsem se po nich, ale není po nich ani stopy. Není tu prostě nic.“

„Písková zrna sehrála roli. Přivedla nás sem a jednou snad nám mohou ještě posloužit… Představ si, že tam někde v Rozbitém světě chodí Noroelle stejně jako my mezi stromy a myslí na nás a možná i na Obilee. Přál bych si, aby samotná ta myšlenka mi propůjčila sílu, kterou potřebujeme. Jistě, můžeme ji překonat, ale všechno má hranice a já cítím, že nám ještě hodně chybí.“

„Ale kde máme sehnat albský kámen? Kromě královny nevím o žádném dítěti Albů, které by něco takového vlastnilo. A Emerelle nám svůj kámen nikdy nedá.“ Zaváhal. „Snad by se dal tajně ukrást?“

Nuramon se zády opřel o kmen stromu. „Na to nesmíme ani pomyslet! Musí existovat i jiné kameny.“

„I když existují, tak je nemůžeme najít, protože nikdo ti cestu k albskému kameni neukáže. A kdo nějaký má, ten se k tomu nepřizná. A i kdybychom připustili, že nějaký přece jen najdeme: umíš ho použít?“

„Ne. Existuje ale místo, kde se to můžeme naučit. A snad bychom tam mohli najít i stopu k albskému kameni.“

„Iskendrie!“ vykřikl Farodin.

Nuramon přikývl. „Ano, Iskendrie.“

Mezitím dorazili na druhou stranu ostrova. Rozbili tábor.

Mandred se plný očekávání k oběma druhům rozběhl. „Tak jak to vypadá?“ zeptal se dychtivě. „Ztroskotali jsme a zase ztroskotáme, a je úplně jedno, jak často se o to budeme pokoušet,“ odpověděl Farodin. „Vrátíme se, až budeme silnější.“

„Budeme pátrat po albském kameni a sbírat každé pískové zrno, které budeme schopni najít,“ vysvětlil Nuramon. „Pak to zkusíme znovu.“

Mandred přikývl. Zdálo se, že se jeho zklamání poněkud zmírnilo. „Je bláhové rozpoutat boj, který se nedá vyhrát. Válku vyhraje ten, kdo zvítězí v poslední bitvě. A naše poslední bitva zdaleka nenastala.“ Obrátil se ke svým mužům. „Zrušíme tábor!“

*

Zatímco se muži dávali do práce, odebrali se tři přátelé zpět na loď. Byl to Mandred, kdo první porušil mlčení. „Jsou tady albské stezky. Mohli bychom se po jedné z nich dostat do Firnstaynu?“

„A podstoupit riziko, že uděláme další skok v čase?“ opáčil Farodin. „My jsme se s tím už vyrovnali, ale co naši muži? Budou nás proklínat, až se vrátí domů a z jejich dětí budou starci. To přece nechceš, ne?“

„Samozřejmě že ne. Jenom jsem chtěl vědět, jestli to jde.“

„Faunův dub nám řekl, že kdysi jsme dokázali cestovat mezi albskými hvězdami jednoho světa. Ale soudím, že tak daleko ještě nejsme.“

Do hovoru se vmísil Nuramon. „Přece jen to umíme, Farodine. Zkusil jsem to při pátrání po orákulu, když jsem putoval po Angnosu. Někdy jsem se prostě odvážil a podařilo se. Vlastně je to úplně jednoduché. Musíme jen přesně znát, kudy vede stezka. Použil jsem kouzlo, které nás naučil Faunův dub. Místo stezky do jiného světa zvolíš nějakou, která svět neopustí.“

„Jak to, žes mi to neřekl?“ zeptal se Farodin.

Nuramon se musel pousmát. Už už chtěl příteli připomenout, jak často si on své vědomosti ponechával pro sebe. „Vedle toho všeho, co se jinak přihodilo, se mi to zdálo nepodstatné. Ale Mandred zase jednou položil správnou otázku.“ Nuramon viděl hrdost, jež zaplála v jarlových očích. „Cesta, která je za námi, představovala delší možnost. Ta, co leží před námi, je zcela jiného druhu.“ Ukázal na albskou stezku. „Narazili jsme na tu stezku velmi brzy. Pokud se nemýlím, prochází přes jižní Fjordland. K návratu nám to nepomůže, protože nevíme, ke které albské hvězdě vede. Ale může nám být k užitku, až se sem budeme vracet. Protože bariéra blokuje jen stezku k Noroelle, ne ty ostatní.“

„Myslíš tím, že bychom měli začít skákat od jedné albské hvězdy ke druhé?“

„Tak bychom se mohli rychle dostat do Iskendrie a vyhnout se jak lidem, tak dlouhému cestování přes nepříjemné oblasti.“ Pomyslel na poušť.

Farodin se usmál. „Chceš cestovat jako Albové!“

„To je právě to, co nám Faunův dub naznačil,“ opáčil Nuramon.

„Co na to říkáš, Mandrede?“ zeptal se Farodin. Jarl se široce zakřenil. „Ty se mě ptáš, jestli místo měsíců chci být na cestě jen pár okamžiků? Co na to mám odpovědět jiného než ano, zatraceně!“

Kronika Firnstaynu

Pátého dne čtvrtého měsíce ve třetím roce panování krále Neltora se Albská hvězda vrátila do Firnstaynu. Mandred, Nuramon, Farodin a Mandridi, všichni se vrátili živí a zdraví. Byl to den radosti, kdy byla uspořádána velká oslava. Tharhild přinesla před Mandreda syna a jarl dítě uznal za své. Král Neltor dokonce nabídl, že korunu předá Mandredovi, kdyby ji chtěl. Jarl ale odmítl a řekl, že království potřebuje panovníka, který sídlí trvale ve městě a stará se o svůj lid. Jeho osudem je stále putovat světem, a proto může ve Firnstaynu pobývat jen občas a nakrátko. Když držel své dítě v náručí, měl v očích slzy, protože věděl, že ho už asi nikdy neuvidí. Pak už se dítěti raději vyhýbal.

Mandred a jeho druhové zůstali ve Firnstaynu deset dní a mezitím se připravovali na další velkou cestu. Mandridi, kteří tři přátele doprovázeli, mluvili o zemi daleko na východě a s obdivem vyprávěli o kouzlech obou elfů a o Mandredově moudrosti. Nebyla to cesta boje, ale cesta magie.

Když pak Mandred, Nuramon a Farodin znovu odjeli, tušili jsme, že už se za našeho života nevrátí. V následujících dnech proto panoval ve Firnstaynu smutek. Král nás ale ujistil, že Mandred se k nám vždy vrátí, když bude hrozit velké nebezpečí. A od onoho dne na návrat mocného jarla z Firnstaynu čekáme. Někteří se toho bojí, protože když se vrátí, bude to prý znamenat, že se blíží zlé časy.

Zapsal Lurethor Hjemison

svazek 17 chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 89

Nové cesty

Farodin konejšivě pohladil hřebce po šíji. Zvíře bylo stejně neklidné jako on. Elf nedůvěřivě pohlédl do tmy. Nuramon jemu i Mandredovi přesně vylíčil, co mají očekávat. Farodin ale nepočítal s tím, že mu to půjde tak na nervy.

Panovalo až děsivé ticho. Neustále měl pocit, že venku něco číhá. Ale co by mohlo přežít v Nicotě?

Dával si velký pozor, aby náhodou nesešel z úzké stezky, kterou tvořilo pulzující světlo a jež vedla nekonečnou temnotou. Nedalo se říct, co čeká na její druhé straně. Byla snad cesta něco jako úzký most přes propast?

Po několika málo krocích dorazili k místu, kde se protínaly čtyři světelné stezky. Albská hvězda. Nuramon, který šel napřed, se nakrátko zastavil. Pak vykročil po načervenale zářící dráze a pokynul jim, aby ho následovali.

Farodin a Mandred se na sebe zmateně podívali. Nebylo se jak orientovat. Bylo nutno přesně znát předivo svítících stezek, nebo poutník beznadějně zabloudil.

Opět to bylo jen několik kroků, které udělali, ale ve světě lidí to mohly být stovky mil. U následující albské hvězdy se protínalo šest stezek. Sedmá mířila přímo ke vzdáleným hvězdám. Náhle vypadal i Nuramon neklidně.

Farodin se rozhlédl. V temnotě kolem nich se převalovaly tenké mlžné závoje. Byl to opravdu nějaký zvuk? Zdálo se mu, že zaslechl škrábání jako drápy či pařáty. Nesmysl!

Náhle se nad nimi vyklenul oblouk světla. Nuramon jím provedl koně. Farodin kývl na Mandreda, aby šel před ním. Poté co jarl zmizel, opustil strašidelnou stezku mezi světy i elfí válečník.

Octli se znovu v rozlehlé klenuté komnatě. Podlahu tvořila pestrobarevná mozaika. Bylo na ní vidět vycházející slunce a sedm jeřábů, kteří od něj odlétali do různých světových stran. Na stěnách kolem byly obrazy hostiny, které se účastnili kentauři, fauni, elfové, trpaslíci a další děti Albů. Ale obličeje figur byly vyškrábány nebo zamazány sazemi. Na každé straně byl vymalovaný černý strom. Kouzelná znamení na podlahové mozaice, která byla znázorněna tmavou barvou, byla začmárána. Po spálených svících zůstaly kaluže ztuhlého vosku.

Farodinova ruka zajela k meči. Komnatu znal. Ležela pod domem Sem-ly, elfky, která zamaskovaná jako vdova po kupci střežila velkou albskou hvězdu, jež vedla z Iskendrie do knihovny dětí Albů.

„Co se děje?“ zeptal se Farodin. „Proč jsi nás hned nezavedl do knihovny? Mohli jsme nechat koně v příbytku kentaurů.“

Nuramon vypadal znepokojeně. „Ta brána. Změnila se. Je zde…“ krátce zaváhal. „…bariéra.“

Farodin mělce vydechl. „Bariéra? Řekni, že to není pravda! Že jenom žertuješ!“

„Ne. Ale to ochranné kouzlo není takové jako u Noroellina ostrova. Je…“ Bezmocně pokrčil rameny. „Jiné!“

Mandred zabručel. „Tady je taky něco jiného!“ Ukázal na značky na podlaze. „Vypadá to jako zlé čarodějnické kouzlo. Co se tu mohlo stát?“

„To nás nemusí zajímat,“ řekl Farodin drsně. „Dokážeš otevřít bránu, Nuramone?“

„Myslím…“ Ozval se skřípavý zvuk.

Ještě než ho Farodin mohl zadržet, vytasil Mandred sekeru a třemi dlouhými kroky vyběhl nahoru po rampě, která vedla z místnosti.

„Zatracená horká hlava,“ zaklel Farodin a obrátil se k Nuramonovi. „Pokus se bránu otevřít! Přivedu ho nazpět!“

Farodin se rozběhl po rampě. Cesta ho vedla přes mnoho malých sklepních místností, až náhle uslyšel pronikavý výkřik.

U komor se zásobami narazil na Mandreda. Ten právě vytáhl z tmavého kouta vysíleně vypadajícího muže se strniskem na lících. Na podlaze stála blikající olejová lampa. Všude kolem se povalovaly střepy z rozbitých tlustostěnných amfor. Vedle lampy ležela malá miska s čočkou. Muž se v Mandredových tlapách svíjel a kňoural, snažil se vymanit z jeho sevření, ale proti seveřanově síle byl bezmocný.

„Drancovník,“ vysvětlil Mandred hlasem plným pohrdání. „Právě se snažil Sem-lu okrást. Přistihl jsem ho, když se chystal rozbít amforu.“

„Prosím, nezabíjejte mě,“ žebronil Mandredův zajatec valethisky, řečí, kterou se mluvilo podél pobřeží Iskendrie až do Terakisu. „Mé děti umírají hlady. Nechci to pro sebe!“

„No, škemrá o milost?“ zeptal se Mandred, který očividně nerozuměl ani slovu.

„Jen se na něj podívej!“ opáčil Farodin hněvivě. „Vpadlé tváře. Nohy tenké jako hůlky. Vykládá mi o hladových dětech.“

Mandred si tiše odkašlal a vyhnul se elfovu pohledu. Pak zajatce pustil.

„Co se děje ve městě?“ zeptal se Farodin.

Muž se na něj překvapeně podíval, neodvážil se však zeptat, proč nic nevědí. „Bílí kněží chtějí zabít Balbara. Už více než tři roky obléhají město. Přišli přes moře, aby našeho boha zabili. Od té doby, co před třemi měsíci padla západní brána, pronikají do města čtvrť po čtvrti. Ale chrámové gardy odrážejí Tjuredovy učedníky Balbarovým svatým ohněm stále zpět.“

„Tjured?“ zeptal se užasle Farodin.

„Odporný bastard! Jeho kněží tvrdí, že existuje jediný bůh. A říkají také, že jsme uzavřeli obchod s dětmi démonů. Jsou šílení! Odmítají pochopit, že nemohou vyhrát.“

„Tys přece říkal, že některé části města už dobyli,“ namítl Farodin věcně.

„Části,“ odmávl prudkým gestem vyzáblý muž. „Nikdo nedokáže Iskendrii dobýt úplně. Balbarův oheň už dvakrát spálil celou jejich flotilu. Zemřely jich tisíce.“ Hned nato ale začal vzlykat. „Od doby, co mají přístav, nedostáváme příděly. Nejsou už ani krysy, které by se daly jíst. Kdyby tihle zlořečení kněžští rytíři konečně pochopili, že se Iskendrie dobýt nedá! Balbar je příliš silný. Obětujeme mu teď desetkrát za den. Utopí nepřátele v jejich vlastní krvi!“

Farodin si s hrůzou vzpomněl na děvče, které tehdy uhořelo na dlaních boha. Deset dětí každý den! Co jen to je za místo! Vůbec by nelitoval, kdyby Iskendrie padla a zanikla.

„Jste přátelé paní Al-beles?“ Člověk pohlédl k amforám se zásobami. „Udělal jsem to jen pro své děti. I tak zůstane v amforách trocha čočky nebo fazolí. Nikdy nebudou úplně prázdné.“ Sklopil oči. „Bude to, jako by se rozbily.“

Farodin slyšel o tom, že Sem-la už vícekrát vklouzla do jiné role a vydávala se za vlastní neteř, aby mohla dům vést dále. Jako elfka, která nikdy nestárne, byla každých dvacet let donucena sehrát podobnou maškarádu. Nepochyboval o tom, že Al-beles je tatáž elfka, kterou před lety poznal jako Sem-lu.

„Co se vlastně tady v té klenuté místnosti stalo?“ zeptal se.

„Když byla čtvrť dobyta, přišli sem mniši. Myslím, že byli i ve sklepě. Totiž, pátrali po démonech.“ Muž ztišil hlas. „Všude hledají démony. Jsou tím úplně posedlí.“

„Pojďme, Mandrede,“ řekl Farodin fjordlandsky. „Musíme vědět, zda nehrozí nebezpečí, že budeme vyrušeni a Nuramon nebude mít na kouzlo klid.“

„To s těmi dětmi je mi opravdu líto,“ odvětil válečník zkroušeně. Stáhl si z paže široký stříbrný náramek a podal ho muži. „Jednal jsem příliš ukvapeně.“

Farodin nepociťoval s lupičem soucit. Dnes se obětavě staral o děti. Ale už zítra by se pravděpodobně cítil poctěn, kdyby mohl kněžím nabídnout jednu z dcer, aby byla veřejně obětována.

Elf vyběhl po schůdcích nahoru a dostal se na široký dvůr. Nad ním se klenula obloha rudá jako krev. Vzduch naplňoval dusivý kouř. Přátelé přešli hlavní halu a pospíšili si k terase na zadní straně domu. Vila ležela na nízkém pahorku, takže odtud měli dobrý výhled na město.

„U všech bohů!“ zvolal Mandred. „Co je to za oheň?“

Celý přístav byl v plamenech. Vypadalo to, jako kdyby hořela i voda. Všechna skladiště kolem byla pobořená, mohutné dřevěné jeřáby zmizely. O něco dále k západu vystřelovaly z nebe bílé ohnivé koule do jednoho z předměstí. Farodin viděl, jak se početní bojovníci v bílých pláštích, kteří se předtím v houfech tlačili do městských ulic, zoufale snaží zkázonosným zápalným střelám uniknout.

„Maso, které začalo hnít, se musí spálit,“ ozval se za ním hlas drancovníka. Vyzáblý muž vstoupil na terasu. Jeho oči horečnatě plály. „Chrámoví strážci spálí městské části, které jsou ztracené.“ Zasmál se. „Iskendrie nemůže být dobyta! Bílí kněží všichni chcípnou.“ Ukázal dolů k přístavu. „Jejich flotila hoří už dva dny. Chrámoví strážci zavedli Balbarův oheň kanály do vody v přístavu a pak ho zapálili. Všichni kněží shoří tak jako ten jejich zatracený…“ Uprostřed věty zmlknul a ukázal na ulici, která vedla nahoru na pahorek. „Vracejí se.“ Válečníci v bílých kabátcích doprovázeli skupinu mnichů v tmavomodrých rouchách. Slavnostně zpívajíce mířili nahoru k vile.

„Byli jste ke mně hodní,“ řekl muž spěšně. „Proto vám radím, abyste co nejrychleji zmizeli. Vypadáte divně. A tam dole zabijí každého, kdo vypadá divně.“

„Co ten chlap říká?“ zeptal se Mandred.

„Že nemáme na místní pohostinnost příliš spoléhat. Pojď, jdeme za Nuramonem.“

Jarl přejel rukou po listu sekery. „Těch několik chlápků tam dole ti přece nenahání strach?“

„Když se dvě armády očividně vedené šílenci navzájem začnou mlátit, pak si dám pozor, abych jim nevlezl do cesty, Mandrede. Nemáme s jejich válkou nic společného, tak hleďme, abychom odtud byli co nejdřív pryč!“

Válečník si bručel pod vousy něco nesrozumitelného, když s ostatními opouštěl terasu. V klenutém sklepě je už čekal Nuramon. Uprostřed mozaiky se zvedal zlatý světelný oblouk. Elf se zakřenil. „Nebylo těžké prolomit bariéru. Ochranné kouzlo bylo utkáno ze zvláštních struktur. Aby nebránilo dětem Albů.“

Farodin sáhl po otěžích hřebce, aniž dále věnoval vysvětlování pozornost.

Nuramonův úsměv se vytratil. „Něco je v nepořádku?“

„Máme naspěch.“ Farodin rázně prošel světlem. Po dobu jednoho úderu srdce byl oslněn; pak pohlédl na napjatou kuši, mířící přímo na něj.

„Nestřílet!“ zaječel čísi hrubý hlas. „Jsou to elfové!“

„Liuvar!“ zvolal někdo další.

Farodin se reflexivně přikrčil a sáhl po meči. Albská hvězda byla obstoupena podivnými postavami: dva strážci vědění v rudých kutnách, kteří drželi tasené meče, několik gnómů s kušemi a bílý kentaur, v němž Farodin poznal Chirona. Také kamenný Gallabaal byl mezi nimi.

Nuramon a Farodin projeli na koních branou.

Se skřípáním udělal Gallabaal krok k člověku. Jeden z gnómů zamířil kuši na Mandredovu širokou hruď.

„Liuvar! Mír!“ vykřikl kentaur. „Já ty tři znám! Ten člověk je sice takový nafoukaný budižkničemu, ale nejsou to nepřátelé!“

„Co se to tu děje?“ chtěl vědět Nuramon.

„Na to můžete asi lépe odpovědět vy sami,“ odvětil Chiron s obvyklou povýšeností. „Co se nyní v lidském světě odehrává?“

Farodin v krátkosti vylíčil, jak polapili lupiče, a o hořícím městě. Když skončil, strážci si vyměnili zmatené pohledy.

Chiron si tiše odkašlal. „Museli jste udělat časový skok, když jste prošli branou. Iskendrie je už více než sto let pole ruin.“ Zarazil se, aby těm třem dal příležitost informaci strávit. Pak pokračoval ve vysvětlování. „Tjuredovi mniši se stále nevzdali pokusů, jak prolomit ochrannou bariéru ke knihovně. Obsadili albskou hvězdu, a dokonce tam postavili jeden z chrámů. Tak zabránili tomu, aby se k nám po stezce dostaly posily z řad dětí Albů. Jste po letech první hosté u nás dole.“ Formálně se uklonil. „Vítám vás jménem strážců vědění.“

„Hrozí skutečně nějaké nebezpečí?“ zeptal se Nuramon.

Chironův ohon sebou neklidně škubl. „Ano, hrozí. Tyto lidi pohání slepá nenávist ke všem dětem Albů. Otázka není, jestli do našeho útočiště v Rozbitém světě přijdou, ale kdy přijdou. Nikdo z nás si nic nenamlouvá, pokud jde o nebezpečí. Všichni hosté a většina pomocníků nás už dávno opustili.“ Mluvil s viditelným roztrpčením. Pak pateticky rozpřáhl paže. „Umírající knihovna je vám plně k dispozici. Dokonce i tobě, člověče. Buďte nám vítáni!“

Prázdné sály

Nuramon vstoupil do sálu, v němž ho podle jeho vnímání času přijal gnóm Builax před více než padesáti lety. Při příchodu branou do knihovny museli ale vzhledem ke svým kusým vědomostem přeskočit minimálně dalších sto let a možná i víc, a tak se někdejší setkání s gnómem posunulo ještě dál do minulosti. Přesto se sál zdál nezměněný. Všechny regály a knihy byly stále zde, světelné kameny stejně jako tehdy vyzařovaly rozptýlené jemné světlo. Jen Builaxe nebylo vidět. Ve výklenku mezi regálovými stěnami, kde kdysi gnóm přechovával meč, našel Nuramon knihy, psací náčiní, a dokonce i malý nožík. Ale prach, ležící na všem v silné vrstvě, mu ukázal, že zde už dlouho nikdo nebyl.

Především to byl převrácený kalamář, který Nuramonovi padl do oka. Inkoust se rozlil po stole a už dávno vyschl. Všechno vypadalo tak, jako by Builax vzal jenom to nejnutnější a zbytek nechal stát či ležet, jak byl. Musel snad gnóm před něčím uprchnout?

Nuramon došel k třiadvacátému regálu a po žebříku vyšplhal nahoru. Když se dostal, kam potřeboval, vrátil se mu pocit, který se ho zmocnil, když tu byl poprvé. Putoval po stopách Julivee, jako by to byla jeho důvěrná přítelkyně, tak jako byla pro Noroelle Obilee.

Vzal si její knihu a znovu slezl dolů. Zatímco šplhal po příčlích žebříku, přemýšlel o nejnovějším vývoji věcí. Útok na albskou hvězdu ho silně znepokojil. Mohli snad Tjuredovi kněží proniknout až do knihovny? Dosud zřejmě ne, ale jejich útoky proti albské hvězdě způsobily i zde v Rozbitém světě značné škody.

Ještě jednou spočinul Nuramonův pohled na sálu. Bylo vskutku politováníhodné, že zde ani Builax, ani Reilif nejsou. Kdo nyní ukáže cestu těm, co se touží něco dozvědět? Když tady nebyl nikdo, kdo by mohl o knihách a jejich obsahu podávat zprávy, byla celá obrovská knihovna pro návštěvníky k ničemu.

Nuramon opustil sál a uvažoval, kde má s pátráním po vědění o albských kamenech začít. Farodin chválil jeho vnímavost a požádal ho, zda by se na vlastní pěst nepokusil hledat pokyny či odkazy, jež by je k hledaným spisům přivedly, zatímco on sám si promluví se strážci vědění.

Nuramon vešel do jedné z místností a odložil Juliveinu knihu na stůl. V kosočtvercových policích regálů u stěn se kupily svitky. Sáhl namátkou po jednom z nich a rozvinul ho. Sotva přečetl první řádky, vydral se mu z úst zklamaný povzdech. Jednalo se o jeden z rodokmenů kentaurů.

Šel k dalšímu regálu a vzal odtud další svitek. V textu šlo o hrdinský čin člověka, který bránil vší mocí bránu do Albenu. Podrobnosti o bráně nebyly uvedeny. Ale Nuramon měl dojem, že je na správné stopě. Každá kultura měla mýty a představy o počátku světů. Toto byly příběhy, v nichž mohl odkrýt skryté odkazy.

Hledal hodiny a našel jedinou stopu. V jedné kronice stálo, že Emerelle použila albský kámen, aby vytvořila důležitou mořskou bránu mezi lidským světem a Dailosem v Albenu. Doslova to znělo takto: Ó, kdyby ale staří neodešli, dokázali bychom vytvořit vlastní brány! Všechno, co četl, ukazovalo na to, že královna vlastní jediný albský kámen.

„Takhle to nikdy nenajdeš,“ promluvil náhle důvěrně známý hlas. „Protože čas se krátí…“

Nuramon se prudce otočil. Ve dveřích stála postava v černém plášti s kápí staženou hluboko do čela. „Mistře Reilife!“ zvolal Nuramon.

„Ano, jsem to já. A jsem zklamán, když vidím, že pátráš po vědění elfím způsobem.“

Nuramon položil svitek, v němž si četl, nazpět do regálu. „Je snad překvapující, že se elf chová tímto způsobem? Ale máš pravdu. Měl jsem pomyslet na lidské druhy a zkrátit to.“

„Tak jsem to nemyslel. Měl bys ale vědět, že se blíží konec tohoto místa.“

Nuramon se na strážce vědění nevěřícně zahleděl. Tak velké mu nebezpečí dosud nepřipadalo. „Lidé zničí brány, aniž by věděli, co tím způsobí?“

„Není na mně vysvětlovat, co lidé vědí a s jakým úmyslem jednají. Mohu jen říct, že zbývá málo času, než tato knihovna bude navždy ztracena. A jaký smysl bude potom mít strážit vědění, když se knihovna i s ním uzavře a už nikdo se sem nedostane?“

„Žádný,“ řekl Nuramon tiše.

„Abys aspoň ty měl něco z toho všeho, co je na tomto místě ukryto, pomohu ti.“ Reilif se přátelsky usmál.

„Mluvil jsi už s Farodinem?“

„Ne, jsou s ním Gengalos a ostatní strážci. Já bych chtěl mluvit jen s tebou.“ Reilif vrhl rychlý pohled ke stolu. „Jak vidím, přinesl sis Juliveinu knihu.“

„Chtěl jsem si v ní ještě jednou číst,“ řekl Nuramon a jeho slova zněla téměř jako omluva.

„Děláš dobře. A smíš si tu knihu i ponechat.“

„Jakže? Myslel jsem…“

„Vědění knihovny vyhasne, i když ostatní to nevidí tak jasně jako já. A až toto místo zanikne, pak by mělo být alespoň něco málo z těchto sálů zachráněno. Kromě toho jsou knihy pro mě i ostatní bezcenné. Přečetl jsem je všechny a teď se už staly součástí mě samotného.“

„Proč neodejdete z knihovny a nezřídíte někde novou?“ zeptal se Nuramon a pomyslel při tom na Alben, kde by strážci vědění byli určitě přijati s otevřenou náručí.

„Přísahali jsme, že sály neopustíme dříve, dokud všechno vědění, které je zde shromážděno, nepřijmeme do sebe. Dosud jsme si mysleli, že se to nikdy nestane a že místo zůstane navždy nevyčerpatelným pramenem moudrosti. Ale pramen je nyní zapečetěn, protože nic nového se k nám už nedostane. A protože je tomu tak, může nastat den, kdy všechny poklady těchto sálů poneseme pouze v sobě. Pak odtud smíme odejít. Ale bohužel jsme velmi pomalí. Jen jeden mezi námi, kterého jsme z nouze přijali, dokáže číst rychleji než my. Kdyby se nám podařilo obsáhnout veškeré vědění knihovny dřív, než přijde konec, opustíme ji a vrátíme se do Albenu.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Určitě takových sto let… U všech Albů! Sto let! To by byl čas, kterého bychom si předtím nijak zvlášť nevšímali. Co je to sto let! Ale bojím se, že zdejší lidé by mohli přijít dřív a všechno zničit.“

Nuramon strážci vědění rozuměl. Když je vázala přísaha, museli podstoupit riziko, že přeruší veškeré spojení se světem lidí a že zde budou muset žít jako zazdění. Ale snad by bylo moudřejší přísahu porušit, aby zachránili aspoň část neocenitelných znalostí. Emerelle by je za to určitě neodsoudila, kdyby přišli na její dvůr.

„Pojďme raději o kousek dál,“ řekl Reilif a vykročil na chodbu.

Nuramon vzal Juliveinu knihu a strážce vědění následoval. „Můžeš mi nějak pomoct, abych se dozvěděl něco o albských kamenech?“

Reilif se tiše zasmál. „Tvoje otázka obsahuje silný předpoklad, že by mohlo existovat více albských kamenů než jen Emerellin.“

„A je tomu tak?“

Reilif kývl kamsi do hloubi kápě. „Nikdo ale neví, kde jsou… A já vím jen málo o tom, jak nějaký najít.“

Nuramon byl zklamaný. Očekával od Reilifa více. Copak nebylo v žádných knihách, které přečetl, nic o tom, jak se dá najít albský kámen?

„No, nevěš hned hlavu! Nemohu ti sice říct, kde kámen najdeš. Mohu ti ale vysvětlit, co takový albský kámen dokáže. Tak dobře poslouchej! Když máš kámen, umožní ti dostat se z jednoho konce světa na druhý. Můžeš tedy vytvořit albskou stezku tam, kde předtím žádné nebyly. Můžeš otvírat i zavírat brány. A dokážeš dokonce i vytvářet a ničit samotné albské hvězdy. Albský kámen, který se dostane do špatných rukou, je velké zlo.“

„Je s ním možné prolomit kouzelné bariéry?“

„Jistě.“

To byla odpověď, ve kterou Nuramon doufal. Nechtěl kámen použít k ničemu jinému než k tomu, aby vysvobodil milovanou.

Prošli chodbou a vydali se po schodišti nahoru. Strážce vědění mluvil dále. „Kdo chce použít albský kámen, musí umět ovládat magii. A čím více chce dokázat, tím těžší je sílu kamene ovládnout.“

„Ale takový mocný kámen se přece nedá jen tak přehlédnout. Jeho síla by musela všechno ostatní přezářit,“ namítl Nuramon. Pomyslel na královnin hrad. Tam se albský kámen najít nedal. Snad ho Emerelle obdařila zvláštním kouzlem, které bylo schopno skrýt auru jeho moci.

„Mýlíš se. Síla kamene je stěží postřehnutelná. Určitě bys ho vnímal, kdybych ho držel v ruce vedle tebe, ale ty bys ho i přes jeho velikost měl za něco zcela nepatrného.“

„Jak vypadá?“

Reilif neodpověděl a zavedl ho do malé místnosti, která ležela hned vedle schodiště. Světelné kameny v ní doutnaly chladnou zelení. U zdi stály masivní skříně, dosahující až ke stropu. Strážce vědění otevřel jednu z nich, vytáhl odtud velký foliant a přenesl ho na čtecí pult uprostřed místnosti. Desky knihy byly zavřené přezkami, které Reilif nyní otevřel. „V této knize je obrázek albského kamene. Není to ten Emerellin a jeho majitel už dávno následoval Alby pryč z tohoto světa.“ Reilifovi sklouzla kápě přes oči. Rychlým pohybem ruky ji odhrnul nazpět a Nuramon užasl, když viděl charakteristické elfí uši, jež vyčnívaly ze šedobílých vlasů. Že se starý elf takto úplně odhalil, přišlo Nuramonovi neočekávané. Zdálo se, že Reilif si jeho údivu nepovšiml, ale cílevědomě nalistoval hledanou stránku.

Zobrazení kamene zaujímalo celou stranu. Byl tmavě šedý a vypadal zcela hladký. Dolů po něm se táhlo pět bílých rýh. Kresba byla prostá a bylo na ní vidět, že ji v žádném případě nevytvořil mistr. Ale stačila k tomu, aby si Nuramon udělal přesný obraz o vzhledu kamene.

Nuramon ukázal na rýhy v kameni. „Co je to za linie?“ zeptal se.

Reilif přejel prsty po levé rýze. „Toto je svět lidí. Vedle leží svět, který je nyní rozbitý a v němž se nacházíme. Pak následuje Alben, po něm pak domov Albů.“ Poklepl na linii úplně vpravo. „A tohle je to, čemu elfové říkají měsíční světlo.“

Nuramon ztuhl. „Tomu mohu stěží uvěřit.“

„Čemu nemůžeš uvěřit?“

„Že světy, které znám, leží hned vedle domova Albů a Měsíčního světla.“

„Nedej se tím zmást, Nuramone. Znamená to, že každý albský kámen je jedinečný. Každý může přinášet jiný pohled na uspořádání světů. U Emerellina kamene rýhy leží jedna přes druhou.“

„Komu patřil tento kámen?“ zeptal se Nuramon.

„Drakovi jménem Cheliah. Moc toho o něm nevíme, jenom to, že následoval Alby příliš pozdě a poté draci ztratili na významu.“

Nuramon byl spokojený. To byl začátek, v nějž tajně doufal. „Děkuji ti, žes mi ten obrázek ukázal.“

Reilif zavřel knihu. „Svazek najdeš tady, budeš-li ho chtít ukázat druhům. Nechám ho ležet na stole. Ale nejdřív bys měl vyhledat někoho, kdo tě zná a určitě by tě chtěl znovu vidět.“

„Kdo by to mohl být?“ zeptal se Nuramon překvapeně.

Mistr Reilif se zakřenil. „Jméno ti nesmím prozradit. To jsem slíbil.“ Ukázal ke schodišti. „Vyjdi po schodech úplně nahoru! Najdeš ho v jednom z prázdných sálů.“ Šedé oči starého elfa se záři kamene zatřpytily.

Nuramon váhavě opustil místnost. Na schodech se zhluboka nadechl. Bylo mu, jako by strážce vědění nad ním vyslovil nějaké kouzlo, tak ho ty třpytivé oči spoutaly. Jaký asi mohl být příběh tohoto elfa? Neodvažoval se ho na to zeptat. Kromě toho v tomto okamžiku existovalo něco jiného, co ho plně zaměstnávalo. Kdo ho jen mohl nahoře čekat?

Když dorazil na konec schodiště, sledoval širokou chodbu, z níž se vcházelo do menších sálů. Byly prázdné; nebyly zde ani regály, ani knihy. Zřejmě se vědění knihovny až sem nahoru ještě nerozšířilo. A jak se dalo usoudit z Reilifových slov, ani se to už nestane.

O to více Nuramona překvapilo, že v boční chodbě spatřil knihy, které byly vpravo i vlevo nakupeny u zdi.

V chodbě se náhle ozval čísi tichý hlas. Nuramon šel za ním, nahlédl dveřmi dovnitř a stěží dokázal pochopit, co vidí: v prázdném, kulatém sále seděl na hromadě knih jako na trůnu jeho známý džin a právě si bral z pečlivě urovnané hromady po levici jeden svazek, nahlédl do něj a zase ho nedbale odhodil na další hromadu po pravici. Džin měl bílé vlasy a na sobě volné bílé roucho, které mu dodávalo mnohem důstojnějšího vzhledu než ve Valemasu.

Sotva Nuramon vstoupil, džin zvedl hlavu a změřil si ho pátravým pohledem. „Ach, to jsi ty, Nuramone,“ řekl, jako by se viděli nedávno. Rychle nakupil z volně se povalujících knih hromádku a ukázal na ni. „Tak si přece sedni!“

Nuramon se sotva stačil posadit, když se džin zeptal: „Zařídil ses tehdy podle mojí rady?“

„Ano, a chtěl bych ti teď poděkovat. Měla neocenitelnou hodnotu.“ Nuramon začal vyprávět, jak v knihovně začal sledovat Juliveiny stopy. A zpravil ho i o trpaslících a Dareen.

„Jak vidím, stal se z tebe Julivein obdivovatel.“ Džin ukázal na knihu, která ležela na Nuramonových kolenou.

„Reilif mi ji laskavě přenechal. Snad bych ji měl přinést do sídla Svobodných, do Valemasu. Jejich nenávist k Emerelle by se po přečtení tohoto díla jistě zmírnila.“

Džin se zatvářil zkormouceně. „Nemá už smysl nosit do Valemasu knihy. Oáza je zničena.“

„Cože?“ vykřikl Nuramon zděšeně. „Jak se to mohlo stát?“

„Bílí rytíři ze Severu, kteří jezdí pod Tjuredovým praporem, Svobodné zničili.“

„Jak je to možné? Jak se mohou lidští válečníci pohybovat tak daleko v poušti a obstát v boji proti takovým bojovníkům, jako jsou Svobodní z Valemasu?“

„Protože používají mocnou magii. Někteří lidé se naučili čarovat. Shromažďují se pod Tjuredovým praporem. Jsou to vůdci a dokáží vycítit moc albských stezek. Našli kamenný kruh v poušti, a protože zde nebyla ochranná bariéra, otevřeli pomocí magie bránu. Tak mohlo dojít k boji. Utekl jsem, a když jsem se vrátil, našel jsem jen ruiny a mrtvé. Lidé neušetřili ani děti.“

„To je nepochopitelné! Ti blázni zničí všechno,“ Nuramon se až zajíkl. „Nenapadli snad i Alben?“

„Nedělej si starosti. Odešel jsem kvůli Svobodným z Valemasu, abych pozoroval lidi. A viděl jsem, jak se shromažďují na albské hvězdě, která vedla do Albenu. Jejich kněží se tu modlili a ptali se svého boha, zda to místo nalezne v jeho očích milost. Pak říkali slova, kterým jsem nerozuměl. Určitě to byly magické formule. Zpozoroval jsem pak, jak něco udeřilo proti albské hvězdě; současně válečníci vytasili meče. Když se ale nic nestalo, odtáhli pryč. Prohlédl jsem si stopy, které po sobě zanechali. S tímto kouzlem se do Albenu nikdy nedostanou. Stejné stopy jsem našel po zničení Valemasu u kamenného kruhu. Kněží zřejmě dokážou otevřít jen brány do Rozbitého světa.“

„Proč tedy dosud knihovnu ušetřili?“

„Ach, pokoušejí se už nějakou dobu sem proniknout. Strážci vědění říkají, že lidé jsou zmatení, protože Iskendrií prochází tolik albských stezek. Kromě toho mají potíže s prolomením ochranných kouzel bran. Ale Reilif má za to, že se lidem brzy podaří bariérami proniknout. Každý den postupují o něco dál. Nezbývá tedy mnoho času, aby se zmocnili vědění tohoto místa a zmizeli.“

„Jsi ten, o němž říkají, že si dokáže vědění zázračně rychle osvojit?“

„Ovšem.“

„Co udělali, aby tě přemluvili?“

Džin se zatvářil rozzlobeně. „Tihle chlapíci mě napálili. Přiměli mě k tomu, abych jim řekl své jméno. Nyní jim musím sloužit. Byli na mě prostě příliš prohnaní. Ale co se má… co se zde stane, připomíná mi knihovnu džinů. Očividně je to osud všeho velkého vědění, musí jednou zaniknout.“ Pohled džina zamířil kamsi do prázdna. „Rád bych věděl, kde to všechno skončí.“

Nuramon zavrtěl hlavou. „Bude-li k nám, dětem Albů, osud příznivý, pak válečníci spálí všechno, co se v těchto sálech nachází. Když se od nás naopak odvrátí, tak toto vědění odhalí a osvojí si je… pokud se dokážou naučit všechny jazyky, v nichž jsou zdejší knihy sepsány.“

„Na to jsme už také mysleli. V okamžiku, kdy sem lidé vniknou, použijeme kouzlo, které zničí vše, co je zde shromážděno. I my zanikneme. Kouzlo již působí. Jen je ještě třeba vyřknout poslední slova formule. A pak všechno skončí v jednom gigantickém…“ Džin náhle zmlknul a pohlédl ke dveřím.

Nuramon následoval duchův pohled a to, co uviděl, ho nesmírně překvapilo. Ve dveřích stálo malé elfí děvčátko, držící v náručí hromádku knih. Mohlo mít asi osm let, určitě ne víc. Dítě vykulilo oči, když ho uvidělo, a z úleku knihy upustilo.

Džin se zvedl. „Nemusíš se bát, malá elfko. Toto je Nuramon, přítel z Albenu.“

Dívenka pohlédla na rozsypané knihy. Ty se náhle zvedly do výšky a znovu se jí poskládaly na napřažené ruce. Nuramon užasl. Dítěti kouzlo připadalo jen jako cvičení prstokladu. Přistoupila blíž a položila knihy vedle velké hromady, sloužící džinovi jako trůn.

„Pojď sem a pozdrav hosta!“ přikázal džin.

S plachým úsměvem se dívka postavila vedle džina a nechala si od ducha prohrábnout husté tmavohnědé vlasy.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Nuramon.

„Jak to myslíš?“ Malá mluvila téměř stejným tónem jako džin.

„Ty nemáš jméno?“ vyptával se Nuramon dále.

„Ach tak! Říkají mi malá elfka nebo také elfí dítě.“

Nuramonovi to vzalo řeč. Džin nedal dítěti ani jméno!

„Tak, elfinko, odnes tyto knihy zase pěkně dolů,“ vyzval džin dítě.

Zatvářila se nespokojeně a vzala několik svazků z hromádky už přečtených knih. Ještě jednou se na Nuramona usmála a pak rychle odběhla ze sálu.

Sotva její kroky v chodbě dozněly, obrátil se Nuramon k džinovi. „Jak jsi jí mohl nedat jméno?“

„Jména přinášejí samé problémy. To jsem ti už říkal. Vedou jen k tomu, že ostatní nad tebou získají moc.“

Nuramon ukázal ke dveřím. „To ti ale nebrání posílat to dítě sem a tam jako nějakou služku.“

„Ha! Ty tu malou neznáš. Je to zlý duch trapič. Teď mě poslechla jen proto, že jsi tady. Má tak tvrdou hlavu, že proti ní se i hlava trola zdá být křehká jako sklo. Kromě toho jsem ji poslal pryč z jediného důvodu.“

„A ten je?“

„Neví nic o svém původu. Vyprávěl jsem jí jen příběh, abych ji uchránil před pravdou.“

„A jaká je pravda?“ zeptal se Nuramon, ale pak to mrzutým gestem odmávl. „Už to tuším. Ta malá pochází z Valemasu, že ano?“

„Ano. Je asi poslední ze Svobodných.“

Nuramon udiveně pohlédl na džina. „Jak je to možné? Myslel jsem, že se to stalo přinejmenším před sto lety. Jak je možné, že je ještě dítě?“

Džin se usmál. „To závisí na tom, jak silné jsou bariéry albské hvězdy a jak daleko dosahuje umění kouzelníka. Vy jste určitě šli hlavou proti zdi, aniž jste se s magií srovnali.“

Nuramon pochopil, co chtěl džin říci. „Vy jste sem přišli v čase, který jsme my během průchodu branou ztratili? To znamená, že se Tjuredovi vyznavači zmocnili nejdříve Iskendrie a až pak…“

„Valemasu! A určitě zničili i další místa. Tak je to. Děvče mi bylo svěřeno, když ve Valemasu došlo k boji. Hildachi, její matka, byla jednou z mocných kouzelnic a jasnovidek. Řekla, že máme děti dopravit do bezpečí. Ale protože jich bylo málo a bojovníci nebezpečí podcenili, zůstala jen tahle malá, kterou jsem vzal s sebou. Hildachi mi řekla, že ji mám ukrýt na bezpečném místě a pak ji zase přivést nazpět. Poté co jsem zjistil, že Valemas je zničen, přišel jsem s ní sem. To bylo před šesti lety. Tehdy ani neuměla mluvit. Mezitím jsem ji naučil několika jazykům a také číst a psát v mnoha druzích písma. A naučil jsem ji i troše magie. Nepodceňuj ji! Protože jsem ale vázán na toto místo, dokud ho strážci vědění nebudou chtít sami opustit, nemohu ji vzít nikam do bezpečí. Nechtěl bych ale, aby žila v nebezpečí knihovny, protože se nám nemusí podařit dosáhnout cíle, než přijdou lidé.“

Nuramon uvažoval. Dítě bylo to poslední, co by mohl při pátrání potřebovat. Ale džin měl pravdu. Toto nebylo místo pro elfí dítě. „Vezmu ji s sebou. I když to budu muset napřed vysvětlit svým druhům a naše pátrání se tím určitě zkomplikuje.“

„Slyšel jsem, že hledáte albský kámen.“

„Víš snad o tom něco?“

„Jistě. Ale vše, co jsem ti ze své velké moudrosti mohl sdělit, jsem už udělal.“

„Co tím myslíš?“

„To, co říkám,“ odvětil džin a křenil se. „Ode mě se už nic nového nedovíš.“

Co tím mohl džin myslet, že mu o albských kamenech prozradil vše? Neřekl přece nic! Ani dnes, ani tehdy ve Valemasu! O albských kamenech nebyla nikdy řeč.

„Jen o tom klidně dál přemýšlej. Já si zatím něco přečtu.“ Džin znovu otevřel knihu, kterou četl předtím, a začal v ní pomalu listovat. Nuramon si ale povšiml, jak rychle se pohybují duchovy oči. On pouze nelistoval, nýbrž i četl.

Nuramon přemýšlel, co mu džin řekl tehdy ve Valemasu. Vyprávěl Nuramonovi o Rozbitém světě a o tom, že je nemožné cestovat nekonečnou temnotou. Nikdy ale nebyla řeč o albském kameni. Nebo snad přece? „Ohnivý opál!“ řekl si sám pro sebe.

Džin odložil knihu stranou. „Máš dobrou paměť, Nuramone.“

„Ty myslíš ohnivý opál, který se nachází ve ztracené koruně maháradži z Beršeniši? Je to albský kámen?“ Nuramon se rozpomenul na džinova slova. Ptal se ho, zda by mu věřil víc, kdyby řekl, že opál je albská hvězda, která se pohybuje. Po všem tom, co mu o moci albských kamenů vyprávěl Reilif, pochopil nyní skrytý smysl džinových slov. Nuramon zavrtěl hlavou. „Albský kámen džinů! To je vám podobné. Schovat kámen na místě, které je otevřené a všem přístupné, takže by ho tam nikdo nehledal!“

„My duchové jsme chytří… No, ne úplně chytří. Protože jsme nemohli tušit, že ten hlupák Elebal vezme korunu s sebou na dobyvatelské tažení.“

„Ještě stále tomu nemohu uvěřit… Říkáš pravdu, nebo ne?“

Džin se šelmovsky zakřenil. „Copak jsem ti někdy lhal?“

„Ne, to ne. Tys mi dokonce řekl, kde mám při pátrání po koruně začít.“ Bylo to v Drusně, kde maháradža Elebal ztratil rozhodující bitvu, a tam také koruna s ohnivým opálem zmizela. „Jen jedinému nerozumím. Proč jsi po koruně nepátral ty sám? Byl jsi snad ve Valemasu také připoután?“

„Ne, nebyl. Hledal jsem korunu, ale nemohl jsem ji najít. Buď byla zničena, nebo ji někdo opatřil ochranným kouzlem. Dříve jsem ji dokázal vycítit na každém místě lidského světa.“

„Myslel jsem, že se albské kameny nedají objevit na dálku.“

„To je pravda, ale my jsme kámen obdařili zvláštním kouzlem, které znají jen džinové a které nám sdělí, kde se ohnivý opál nalézá. Ale jak jsem už říkal, jeho volání utichlo. A přes hranice světa se kouzlo stejně vnímat nedá.“

Snad by mohl pomoci Farodin. Jeho vyhledávací kouzlo by možná dokázalo korunu objevit. „Existuje vyobrazení té koruny?“

„Ano, dokonce v této knihovně. Když jsem sem přišel poprvé, nechal jsem korunu namalovat. Tenkrát jsem po ní pátral a doufal jsem, že se o místě, kde se nalézá, něco dovím. Pojď, ukážu ti to!“ Zvedl se.

„Můj druh Farodin ovládá vyhledávací kouzlo. Když mu obrázek koruny ukážeme a ty mu povíš vše, co o ní víš, pak by ji snad mohl pomocí kouzla vycítit. Smíme kámen použít i k našim účelům, když ho najdeme?“

„Když najdeš ohnivý opál, pak budou všichni džinové stát v řadě před tebou a líbat ti nohy. Každý z nich bude vzývat tvé jméno a číst ti z očí jakékoliv přání! Jednoduše řečeno: ano, Nuramone!“

Malá elfka

Nuramon seděl ve svém pokoji nad knihou, kterou mu dal džin, a prohlížel si maharádžovu korunu, jež byla svítícími barvami namalována na pergamenu. Jaké to mistrovské dílo! Stěží se dalo věřit, že by nějaký člověk mohl nosit na hlavě něco tak obrovského.

Koruna vypadala jako zlatá pevnost, posetá drahokamy. Velký ohnivý opál tvořil střed, kolem něhož byly seřazeny všechny ostatní kameny.

S vyobrazením našel důležitou stopu a napjatě očekával, co na to řeknou jeho druhové. Náhle uslyšel šramot. Znělo to jako tlumené vzlykání. Zavřel knihu a zamířil ke dveřím. Někdo tam byl! Opatrně dveře otevřel a vyhlédl ven. Opřené o zeď tam bylo malé děvčátko a plakalo. Vedle něj ležel ranec a tři knihy.

„Copak se stalo?“ zeptal se Nuramon a přidřepl si k malé.

„To ty přece dobře víš!“ odpověděla elfka třesoucími se rty. Sklopila oči a hleděla k podlaze.

Nuramon se vedle ní posadil. Chvilku vyčkal, než promluvil. „Džin ti zřejmě všechno řekl.“

Malá mlčela.

„Tak se na mě podívej!“ řekl tiše.

Pohlédla mu krátce do obličeje. Její hnědé oči se leskly slzami.

„Teď víš, odkud pocházíš.“

„Ano… Džin mi řekl, kde jsem se narodila, kdo byli moji rodiče a co se ve Valemasu stalo.“

„Nikdy předtím ti o tom nic neřekl? Nic?“

„Pořád říkal, že pocházím z vážené rodiny a že si pro mě přijdou sourozenci a zavedou mě domů. Věřila jsem mu!“

„Nelhal ti. V jistém smyslu říkal pravdu.“

Malá elfka si utřela slzy z obličeje. „Myslela jsem, že mám rodinu, matku a otce. Myslela jsem, že na mě někde čekají. A myslela jsem, že mám sourozence.“

„Vím, je bolestné dovědět se, že tomu není tak, jak sis v duchu malovala. Ale přesto se nesmíš snů jen tak vzdát. Jestli toužíš po rodině, tak se může stát, že nějakou najdeš.“ Nuramon pomyslel na noc předtím, než vyrazili na elfský lov, a na výrok orákula, který mu Emerelle dala jako radu. „Víš, co mi jednou řekla královna?“

Děvčátko zavrtělo hlavou.

„Řekla: Sám si zvol své blízké!“

Malá užasla. „To že ti řekla mocná Emerelle?“

„Jistě. A tobě by ta slova také mohla pomoct. Ale napřed by sis měla zvolit jméno.“

Po tváři mladé elfky se pomalu rozšířil úsměv. Úplně zapomněla, že před chvilkou ještě plakala. „Jméno?“

„Vyber si dobře!“

„Proč to neuděláš ty? Podívej se na mě a řekni mi, co jsem za jméno!“

Nuramon s úsměvem potřásl hlavou. Co jsem za jméno! Malá elfka viděla věci osobitým způsobem. Uvolnil se a řekl: „Nuže, snad bys mohla být Obilee…“

„To jméno se mi líbí,“ řekla dívenka.

„Počkej! Vymyslím něco trochu jemnějšího. Kromě toho znám elfku, která se jmenuje také tak. Existuje ale jméno, které zní podobně.“ Nuramonovi bylo jasné, co hledá. Pro elfí dítě mohl vybrat jediné jméno. „Jak by se ti líbilo Julivee?“

Malá si pustila vlasy a husté zvlněné prameny jí spadly na ramena. „To je krásné jméno!“ řekla nadšeně.

„Tys ho předtím určitě slyšela, že?“

„Ještě ne.“

„Nuže, elfka jménem Julivee odvedla tvůj národ z Albenu a založila Valemas.“ Nuramon pak děvčátku vyprávěl o starém městě Valemasu, které kdysi existovalo v Albenu, a o stejnojmenném sídle v oáze, kde před časem potkali džina.

„Ale džin říkal, že můj klan je Diliskar.“

„To byl Julivein děd a zakladatel klanu. Tím jsi s ní dokonce i spřízněna.“

„Smím tedy přijmout její jméno?“

„Ale jistě. Často jsou novorozencům dávána jména, jejichž dřívější nositelé už odešli do měsíčního světla.“

„Pak ho tedy přijmu.“

„Dobrá volba! Ty jsi možná poslední ze Svobodných z Valemasu. Lepší jméno bych ti ani dát nemohl… Julivee!“

„Julivee!“ opakovala malá elfka několikrát a pokaždé zdůraznila jinou slabiku. Pak nadšeně vyskočila a hlasitě své jméno vykřikla. Nato se postavila před Nuramona a pohlédla mu do tváře. „Chtěla bych teď prožívat dobrodružství a být po tvém boku.“

„Pak ale nebudeš v bezpečí, jako bys byla v Albenu. Můžeme tě dovést k bráně, odkud tě už někdo odvede ke královně.“

Julivee prudce zavrtěla hlavou. „Ne, to nechci. Zůstanu raději s tebou.“

Nuramon ukázal na ranec a knihy, které ležely u zdi. „Je to tvoje?“

„Ano. Šaty a vědění. Víc nepotřebuji.“

„Tak si vezmi věci a dones je do mého pokoje!“ Nuramon šel napřed; Julivee udělala, co jí nařídil, a odložila knihy na stůl.

Nuramon se posadil. „Co je to za knihy?“

„Ty jsou moje!“

„Jistě,“ odvětil Nuramon. „Ale když mi povíš, co je to za knihy, tak ti dám na oplátku zase tuhle knihu.“ Položil ruku na Juliveiny zápisky.

„Jsou to pohádky. Z nich jsem se toho mohla o Albenu mnoho dovědět. Nejraději mám pohádky o Emerelle. Ona je tak moudrá! Přála bych si ji vidět.“

Nuramon pomyslel na to, jak se Emerelle chovala k němu. Příliš se to nehodilo k elfí královně z pohádky, kterou i on jako dítě rád poslouchal. „Mohla bys mi nějakou pohádku povědět?“

Julivee se na něj zářivě usmála. „Jistě. Víš, ještě nikdy jsem nikomu nic nevyprávěla. Všichni ostatní byli prostě příliš zaměstnaní.“

„No, já mám čas,“ řekl Nuramon.

Malá Julivee tedy začala vyprávět o Emerelle a o draku, u něhož údajně mnoho válečníků našlo smrt. Právě ve vyprávění došla k hanebné drakově zradě, když vstoupili Farodin a Mandred. Zatímco Mandred se zatvářil potěšeně, ve Farodinově výrazu se zračily nedůvěra a odstup.

Děvčátko si oba krátce změřilo a pak prostě vyprávělo dál. „Potom se Emerelle vrátila zpět a darovala dračí poklad klanu Teveroi, který v boji s drakem ztratil mnoho válečníků. Mistr Alvias měl radost, že královna je zase doma v bezpečí. A tak pohádka končí.“

Nuramonovi neušlo, že Julivee konec značně zkrátila. Pohladil ji po vlasech. „To byla velmi hezká pohádka. Děkuji ti.“ Vstal. „Ale chtěl bych ti někoho představit. Tohle je Farodin. Je to nejlepší bojovník na dvoře královny.“ Zatímco Farodin jen slabě pozvedl koutky, Mandred se zeširoka zakřenil. „A toto je Mandred Torgridson, jarl z Firnstaynu. Člověk.“

Děvčátko pohlédlo na Mandreda s otevřenou pusou, jako by to byla nádherná socha, která by se měla obdivovat.

„A vám oběma představuji poslední elfku z Valemasu.“

Farodin se zatvářil zděšeně. „Má to snad znamenat…“

„Ano, Valemas už neexistuje.“ Krátce jim pověděl, co mu vyprávěl džin. „Toto děvčátko džin zachránil a přivedl sem. Jmenuje se Julivee a je to naše družka.“

„Buď pozdravena, Julivee,“ řekl Farodin spíše zdvořile než laskavě.

„Nějaký čas nás bude doprovázet,“ pokračoval Nuramon. „Pak ji vezmu do Albenu.“

„Ale já do Albenu nechci,“ namítla Julivee. „Zůstanu raději s vámi. A proti tomu nebudete moct vůbec nic dělat,“ dodala sebejistým tónem.

Mandred se zasmál. „Ta malá vypadá, jako že už má plán. Líbí se mi! Ať tedy s námi zůstane!“

Farodin zavrtěl hlavou. „Mandrede! Je to pro dítě nebezpečné! Uvědom si, že budeme muset i bojovat!“

„Tak se udělám neviditelnou,“ řekla Julivee.

Mandred zaklonil hlavu a hlasitě se rozchechtal. „Vidíš! Ta moc dobře ví, co dělá!“

Farodin zamířil na Julivee pronikavý pohled. „Ty se dokážeš udělat neviditelnou?“

Julivee nedbale mávla rukou. „To přece vůbec nic není.“

Nuramon se opět vmísil do hovoru. „Džin ji naučil nějaké věci z magie.“

Farodin si děvčátko změřil. „No dobrá, může s námi zůstat,“ řekl konečně a s úsměvem pohrozil Nuramonovi ukazováčkem. „Ale ty jsi za ni zodpovědný!“

„Samozřejmě. Teď mi ale řekni, co vám prozradili strážci vědění.“

Farodin přikývl a začal mluvit. Upozornili ho na dvě důležité knihy, pojednávající o umění vyhledávacích kouzel. A on byl nyní plný optimismu a věřil, že si bude moci znalosti v tomto oboru magie doplnit. Mluvili také o albských kamenech a o tom, že existuje někdo, kdo v posledních několika staletích jeden z těchto kamenů použil, aby vytvořil nové stezky v síti Albů. Jednu takovou novou stezku vycítili i oni, když navštívili knihovnu poprvé. Zřejmě i dalším cestovatelům musely být stezky nápadné. Bylo v nich něco cizího, ale to samozřejmě mohlo znamenat pouze to, že byly zcela nové oproti tisíciletí starým cestám, jež tvořily albskou síť. Každopádně byla jejich existence důkazem, že existuje více albských kamenů než jen Emerellin.

Poté co Farodin skončil, ujal se řeči Nuramon a vyprávěl o setkání s Reilifem. Nebezpečí, o němž strážce vědění mluvil, vyvolalo ve tvářích jeho druhů starostlivý výraz. Nakonec se Nuramon zmínil o tom, co mu prozradil džin o zmizelé koruně a ohnivém opálu.

„Ale kde máme korunu najít? To, co tady popisuješ, mi sotva pomůže, abych našel stopu,“ dal k uvážení Farodin.

„Podívej se na tohle!“ Nuramon otevřel knihu, kterou mu dal džin, a nalistoval stránku s obrázkem. „Toto je koruna maharádži z Bersemiše.“

Farodin si pozorně obrázek prohlédl a pak kývl, ponořen v úvahách. „To je dobrá stopa, Nuramone.“

Malá Julivee stála na špičkách u stolu a snažila se do knihy nahlédnout. „Kam ale půjdeme? Nějakou novou albskou stezkou, nebo vyhledáme tvůrce cest, nebo půjdeme hledat ohnivý opál?“ zeptala se.

„Dávalas dobrý pozor. Přesně to je ta otázka,“ odvětil Nuramon.

„Myslím, že bychom měli hledat ohnivý opál,“ navrhl Mandred. „Určitě je lehčí najít ztracenou korunu a přinést ji k nám než sebrat někomu albský kámen.“

„To ano,“ řekl Nuramon.

„Tak pojďme hledat albský kámen!“ Poprvé od doby, co opustili Noroellin ostrov, vypadal Farodin činorodě.

Nuramon pocítil úlevu. Připomněl si jejich poslední rozloučení v Iskendrii. Tehdy se pohádali a rozdělili se. Nyní bylo všechno úplně jinak. Vyrazí na cestu jako pevné společenství, s malou družkou po boku.

Dopis veleknězi

Zpráva o intrikách v Angnosu a v Aegilském moři

Ctěný otče Therdavane, náš pozemský vládce ve víře, kterého Tjuredova ruka tak štědře obdařila moudrostí!

Podle Vašeho přání Vám posílám zprávu o intrikách v Angnosu a v Aegilském moři. Jako všude, kam jsme ve smyslu našeho poslání dorazili, objevily se dva problémy.

Prvním z nich je, že místa, která jsou pro nás svatá, jsou znesvěcena přítomností dětí Albů. Mnoho z nich bojuje na život a na smrt, jako každý, kdo bojuje o svůj domov. Ale vzhledem k mnohem lepší strategii a obětavosti naši rytíři ještě nikdy žádnou bitvu neprohráli. Existuje málo míst, která jsme museli delší čas obléhat, než jsme prolomili jejich obranu a tuto posvátnou půdu, která patří pouze našemu bohu, od démonických albských dětí osvobodili. Nechť Tjured všechny Alby a jejich zplozence zatratí.

Druhým nebezpečím pro naše plány jsou nevěřící, ti, kteří vzývají jiného boha. Tjuredovi budiž dík, že strašlivý Balbarův kult byl vyhlazen. Naše vize odpovídá pravdě. V iskendrijských katakombách jsme našli kamenné srdce tohoto kultu. Balbar nebyl nic víc než kamenný duch, kterého děti Albů probudily k životu.

Arkassův kult ztratil význam, když lidé poznali Tjuredovy zázraky. Vaše rozhodnutí stáhnout vysoké kněze z obléhání albských hvězd a místo toho ukázat lidu z Angnosu Tjuredovu moc, Arkassův kult zcela vyvrátilo.

Existuje jen jedna věc, která mi dělá starosti. Zatím se sice ještě nemusí považovat za velké nebezpečí, ale časem by to mohlo přerůst ve skutečný problém. Obdržel jsem z mnoha míst ležících kolem Aegilského moře zprávu, že jízdní elfí válečníci znesvěcují naše boží domy. Právě včera mě dostihla zpráva, že v Zeilidosu náš chrám shořel. Kromě toho postrádáme několik lodí, které se měly přemístit k Iskendrii. Přeživší mluvili o elfech, kteří je napadli. Zatím to jsou pouze píchnutí jehlou, ale nakonec by se mohla i z tohoto jen nepatrně škodícího odporu vyvinout rozsáhlá rebelie.

Nechtěl bych tvrdit, že se vojska z Albenu dávají do pohybu. Ale obávám se, že děti Albů, které žijí na svatých místech, se nějak dozvěděly, že zamýšlíme dříve či později zakročit proti nim. Není také vyloučeno, že se plundrující elfí jezdci dali dohromady z uprchlíků od námi osvobozených svatyní.

Nakonec bych Vás chtěl ještě upozornit na zprávu od našich špionů. Zjistili, že se Drusňané skutečně znovu připravují na válku. Údajně prý mají obavy z toho, že se Vaše pozornost může zaměřit na ně. Jejich pokus vyvolat rebelii v Angnosu ztroskotal. Existují sice zprávy o elfech, kteří odtáhli z Angnosu do Drusny, ale ty nejsou dostatečně ověřeny. Žádal jste mě o radu a já tedy navrhuji následující: nechte Drusňany, ať se připravují na válku. My mezitím zesílíme opevnění v angnoských horách. Až dosud jsme byli útočníky vždycky my a nikdy jsme neprohráli. Ale v Drusně se list obrátil. Bylo to nanejvýš moudré rozhodnutí nepouštět se do lesů Drusny, ale v pravý čas nařídit ústup. Jinak by se mohlo našemu vojsku vést tak jako kdysi svatému Romualdovi. Můžeme Drusňany porazit, když zlomíme jejich moc na naší půdě. Pak budeme mít cesty otevřené. Nechme je zaútočit a jenom se braňme. Zkrvaví si nohy na kamenných svazích. A pokud jde o seveřany z Fjordlandu, tak v nich žádné nebezpečí nevidím. Jsou to jen hloupí barbaři a nemají spojence. Až přijde čas, Fjordland nám spadne do klína jako zralá hruška ze stromu…

Výtah z dopisu řádového vévody Giloma ze Seliscaru

Therdavanovi, velmistru řádu a tjuredovu veleknězi

Lesy Drusny

Od Iskendrie sledovali Nuramon a jeho druhové známou albskou stezku směřující do západní části Angnosu, aby pak zamířili po zemské silnici dále do Drusny. Přitom se pokud možno vyhýbali lidem a daleko od vsí, vesnic i měst překročili hory. Posléze dorazili k lesům Drusny.

Les se tu rozprostíral zdánlivě bez konce. Jen zřídka se v něm ukázala světlina či paseka. Nuramon si připomněl krajinu u lesů Galvelunu, kterou kdysi cestoval, protože stejně jako tam i zde se museli obávat vlků. Hnědé draky, kteří se v Galvelunu také vyskytovali, naštěstí ještě neviděli. Mandred sice tvrdil, že i v lidském světě existují draci, ale Nuramon o tom silně pochyboval, zvlášť když jarlovy příběhy zněly veskrze nevěrohodně.

Již celé dny projížděli částí lesa, která očividně musela být dějištěm nějaké velké bitvy. Nacházeli zrezivělé helmy a pobití štítů stejně jako odhozené meče a kopí. Na mnohých z nálezů ležela rozbitá brnění a lidské kosti navrstvené do hromad jako na děsivém obětišti.

Zatímco Farodin šel jako obvykle v čele, Julivee jako jediná z nich seděla v sedle. Měla ráda Felbiona a zdálo se, že i kůň si dívenku oblíbil. Pro Julivee byla cesta jedinečným dobrodružstvím. Každé zvíře a rostlinu pozorovala se zvědavostí, která dokonce i Nuramona ohromovala.

„Kdy tam už budeme?“ zeptala se dnes snad popadesáté.

Mandred se zakřenil. Patrně si v duchu kladl stejnou otázku.

Včera v poledne Farodin prohlásil, že ještě před západem slunce dorazí na místo, kam ho táhne kouzlo. Nicméně nyní už byl nový den a oni se octli ve velkém lesním zákoutí, které leželo mezi dvěma rozsáhlejšími mokřady.

Farodin otázky dítěte ignoroval.

Nuramon se k Julivee obrátil. „Kdykoli se zeptáš, bude cesta o jeden den delší.“

Malá zmlkla.

„Pomalu mi to místo začíná nahánět strach,“ zamumlal Mandred. „Vlci! Paráda! Těm stáhnem kůži. Ale tenhle hnusný močál! Ještě tady zmizíme v bezedné bahenní díře!“

Farodin si povzdechl. Bylo zřejmé, že ztrácí trpělivost. Zpomalil, aby mezi ním a ostatními vznikl menší odstup.

„Když si děláš starosti, tak bys měl vylézt na kobylu,“ řekl Nuramon tiše Mandredovi. „Ona tě provede bezpečně.“

Jarl se nedal pobízet dvakrát a nasedl.

Nuramon zamířil k Farodinovi; chtěl se ho zeptat, co se děje, protože ještě nikdy ho jeho druh nevedl špatně. Ale už celé dny se zdálo, že ho něco mate a svádí na falešnou stopu. Snad cítil v blízkosti další pískové zrno. Nebo něco rušilo jeho vyhledávací kouzlo, pomocí něhož pátral po ztracené koruně.

„Co se děje, Farodine?“ zeptal se Nuramon.

„Nepočítal jsem s močálem. A kromě toho…“ Farodin se prudce ohlédl.

„Co je?“

Elf se uklidnil a zavrtěl hlavou. Pak si začal masírovat čelo. „Tady se něco zablýsklo a moje kouzlo se přerušilo.“ Ukázal na močál po jejich pravici. „Vidím tam vzadu otisky, které vedou odtud jako zvířecí stopa. Ale něco mi na ní nesedí. Není dost jasná. A kromě toho mám pocit, že někde tady je pískové zrno.“

„Snad se nachází v bahenní díře?“

„Ne, je to, jako by ho vítr už celé dny nosil lesem. Kdybych to měl odhadnout, tak bych řekl, že nás sledují.“

„Postarám se o to,“ řekl Nuramon a vrátil se k Mandredovi a Julivee.

Mandred přikývl, ale Julivee si toho jen stěží povšimla. Byla zaměstnaná tím, že pozorovala svou malou pěst a nespouštěla z ní oči.

Nuramon pojal podezření. Přistoupil těsně k Felbionovi a vzhlédl k dívence. „Copak to tu máš?“ zeptal se jí.

Děvčátko svěsilo paži, ale pěst nechalo sevřenou. „Nic,“ odpovědělo.

„Něco máš v ruce,“ nedal se odbýt Nuramon.

„Jen takového svítícího červíčka.“

Nuramon nemohl než se usmát. „Už tuším, co za červíčka to asi je… Farodine!“

Malá elfka našpulila rty a zdálo se, že přemýšlí, co by měla udělat, když se k nim přidružil i Farodin.

„Ukaž ruku!“ vyzval Nuramon Julivee.

Děvčátko otevřelo dlaň.

„Nic!“ utrousil Mandred jako mimochodem.

Nuramon ale viděl, že v dívčině dlani leží pískové zrno. „Opravdu malinký svítící červíček,“ poznamenal.

Farodin vypadal spíše zmatený než rozzlobený. „Ty? Tak to jsi byla ty?“ Zavrtěl nevěřícně hlavou. „Tys mi vzala zrnko z lahvičky?“

„Ne, ne,“ řekla Julivee rychle. „Nic jsem neukradla!“

„Tak odkud bys ho jinak měla?“ řekl Farodin.

„Vzpomínáš si na noc, kdy jsi vyrazil, protože jsi ucítil pískové zrno? Já jsem šla také. A byla jsem rychlejší než ty.“

„Je velice šikovná,“ poznamenal Farodin. „Servíruje nám pohádku, která se dá omluvit, jen aby skryla něco horšího.“

„Nic jsem neukradla,“ opakovala Julivee. „Když chceš, můžeš si zrnka přepočítat.“

„Mám ti věřit, žes to zrnko opravdu našla? Jak bys to dokázala?“

Julivee se přidrzle pousmála. „Umím kouzlit, copak jsi na to zapomněl?“

Nuramon se vmísil do hovoru. „Ale kdo tě naučil vyhledávací kouzlo?“

„Přece Farodin!“ odpověděla Julivee.

„To jsem neudělal!“ namítl Farodin hněvivě.

Nuramon naklonil hlavu. „Řekni pravdu, Julivee!“

Mandred poklepal děvčátku lehce po ramínkách. „Já té malé kouzelnici věřím.“

Julivee stály v očích slzy a pláč měla na krajíčku. „Je mi to moc líto. Tady…“ natáhla k Farodinovi dlaň se zrnkem. Lehce se sneslo do jeho ruky. Vyndal lahvičku a nechal je do ní sklouznout.

Po Juliveiných tvářích stékaly slzy. „Chtěla jsem jednou také něco najít. Jen proto jsem od tebe kouzlo odkoukala.“

„A teď ho tedy umíš?“ zeptal se Nuramon.

„Ano, a pak jsem zrnko před Farodinem schovala. Chtěla jsem si je jenom prohlédnout. Je mi to opravdu líto!“

„Přestaň plakat, Julivee,“ řekl Farodin tiše. „To já jsem ten, kdo se musí omluvit. Měl jsem tě neprávem za zlodějku.“

„Ta malá vás přiměla vypadat hloupě, přátelé! Za to se mnou smíš chodit na lov,“ smál se Mandred.

Julivee se už zase usmívala. „Opravdu?“

„Přirozeně jen když ti to Nuramon dovolí.“

„Smím?“ naléhala dychtivě. „Prosím, nechte mě jít na lov!“

„No dobrá, ale budeš se držet blízko Mandreda, rozumíš?“ řekl Nuramon.

Julivee propukla v nespoutaný jásot.

Farodin a Nuramon se vzdálili, potřásajíce hlavami. Když byli konečně z doslechu, řekl Farodin: „Ta malá je opravdu nadaná. U všech Albů! Jak mohla kouzlo jen tak okoukat?“

„Julivee je dcera velké kouzelnice. Jmenovala se Hildachi. A pochází z klanu Diliskar, a tudíž je přímým potomkem první Julivee. V jejím klanu je silná magie. Kromě toho ji vyučoval džin. Varoval mě, abych ji nepodceňoval.“

„Byla by dobrou žačkou pro Noroelle,“ řekl Farodin poněkud smutně. „Kdybychom měli korunu a skočili k Noroellině bráně, pak by nám těma malýma ručkama mohla třeba pomoct.“

„Zapomněls na bolest? Nechtěl bych, aby taková muka muselo vydržet dítě. Získáme-li někdy albský kámen, pak jsem připraven počkat a nechat Julivee, aby se sama rozhodla, zda nám chce při kouzlu pomáhat.“

Farodin neodpověděl nic, jen pohlédl dopředu. „Jsme tady! Musí to být někde u tamtoho buku!“

Zatímco se blížili ke stromu, myslel Nuramon na to, jak rychle by mohlo být vše hotovo, kdyby našli korunu a ohnivý opál ještě existoval. Nepochyboval, že by se naučili kámen ovládnout. Pak by se jim konečně mohlo podařit Noroelle osvobodit.

Mezitím dorazili ke stromu, který stál na okraji močálu, obklopen vysokou vybledlou travou.

„Tady je to!“ prohlásil Farodin a zahleděl se do bahnité vody. „Něco ale není v pořádku.“

„Ona je tam uvnitř?“ zeptal se Mandred a ukázal na propadlisko v močále. „Vezměme si provaz! Pak už jen musíme losovat, kdo se zamaže.“

„Já!“ vykřikla Julivee.

„To v žádném případě!“ prohlásil Nuramon.

„Je to stejně jedno, protože tam dole žádný ohnivý opál nenajdete,“ dodala malá elfka.

Nuramon se usmál. „A odkudpak to naše přemoudřelá dívenka ví?“

Farodin se dotkl Nuramonovy paže. „Ta malá má pravdu. Koruna tu není.“

„Jak prosím?“ zeptal se užasle Nuramon. „Jakou stopu jsme to tedy vlastně sledovali?“

Farodin se chytil za hlavu. „Já blázen!“

Ozval se Mandred. „Vysvětlil by mi někdo, o jakou blbost se vlastně jedná?“

„Nedokážu to vysvětlit tak vybranými slovy, jaké jsi pro náš problém použil,“ začal Farodin. „Ale koruna tu opravdu není. Je tady…“ Zoufale zvedl ruce. „Představ si, že ukládáš do bahna sekeru a pak si ji zase vezmeš zpět. Zůstane po ní otisk. A tady je něco takového. Koruna ležela v bahenní jámě dlouho a zanechala po sobě nesmazatelný otisk v magické struktuře světa. Otisk je tak silný, že jsem ho vyhledávacím kouzlem považoval za korunu.“ Farodin krátce zavřel oči. „Existují dvojí magické stopy, které vedou z tohoto místa. Po jedné z nich jsme přišli a ta je téměř vybledlá. Druhá je však ještě čerstvá.“ Ukázal dopředu. „Budeme muset stopu sledovat dál. Pak se dostaneme ke koruně.“

„A proč džinové korunu dávno nenašli, když po sobě zanechala stopu?“ zeptala se Julivee.

Farodin se usmál. „Snad by elfí oči dokázaly uvidět pár věcí, které dokonce i džinům zůstaly skryty. Měli si při hledání říct o pomoc.“

Vykročil kupředu a kývl na ostatní, aby ho následovali.

Nuramon se připravil na cestu. I když Farodin své schopnosti nikdy příliš nezdůrazňoval, byl si Nuramon jistý, že nikdo jiný než jeho druh by je sem přivést nedokázal. Dal by hodně za to být tak schopný jako Farodin. Dlouho se o kouzlo pokoušel, ale nikdy se nedostal dál než k základům. O to víc ho překvapilo, že Julivee se to podařilo tak snadno.

Náhle se Farodin postavil a ukázal na velký, břečťanem obrostlý balvan, který ležel před nimi na světlině. Trvalo to okamžik, než si Nuramon všiml, že místo má něco do sebe. Byl předtím tak hluboce ponořen v myšlenkách, že byl slepý ke změněné magii lesa. Na světlině se křížilo šest albských stezek. Nuramon začal s kouzlem brány, aniž by chtěl nějakou vytvořit. Šlo mu o to blíže prostudovat stezky, směřující k albské hvězdě. Brzy se již plně ponořil do kouzla. A to, co viděl, ho vyděsilo. Všechny stezky světélkovaly. Byly nově vytvořené!

„Stopa po koruně končí zde,“ řekl Farodin se zajíknutím.

„Ne!“ zvolal Nuramon a nechal albskou hvězdu před očima pohasnout. To nesměla být pravda! Dostali se tak blízko, aby opál našli, a teď měl být nenávratně pryč? „Někdo musel korunu vzít, donést ji sem a pak opál použít k tomu, aby vytvořil albskou hvězdu.“

„Tady je ještě něco,“ řekl Farodin stísněně. „Koruna, nebo přesněji ohnivý opál, zanechala magický vzorec. Stopu, kterou jsme sledovali až sem. Tento vzorec však už v albských stezkách nenacházím. Jsou jiné.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Nuramon.

„Tyto albské stezky nemají s opálem v koruně nic společného. Dokážu rozpoznat, jakým albským kamenem byla stezka vytvořena. Tyhle se liší od magického vzorce koruny, jako se liší oheň od vody.“

„Jsi si tedy jistý, že hvězda nebyla vytvořena pomocí koruny?“ zeptal se Nuramon.

„Jsem,“ odvětil Farodin stroze.

„Pak tedy někdo s albským kamenem došel až sem, vzal si korunu a rychle zmizel.“ Ten někdo zřejmě sbíral albské kameny. Jaká moc se asi mohla nacházet v jeho rukou? „Jestliže má ohnivý opál a s ním knihovnu džinů, pak vlastní vědění minulosti, přítomnosti i budoucnosti. Je to tak? Mohou Tjuredovi kněží z Fargonu kouzlit právě kvůli tomu?“

Mandred a Julivee mlčeli.

Odpověděl ale Farodin: „To by vysvětlovalo, odkud o albských kamenech vědí. Soudím, že nemáme jinou možnost než jednu ze stezek následovat.“

„Smím zvolit?“ zeptala se Julivee tiše.

„Kterou bys vybrala?“ opáčil Farodin.

Děvčátko chvíli přemýšlelo a pak ukázalo k východu. „Fargon leží tím směrem, ne?“

Tvář nepřítele

Nuramon náhle vykřikl a zmizel v temnotě. Než mohl Farodin skočit zpátky, roztrhla se cesta před ním do spirál vibrujícího světla. Měl pocit, že padá. Koně v panice zděšeně řehtali. Julivee vykřikla. Náhle tma ustoupila zpět jako opona, která se rozhrne a poskytne pohled na nový scénický obraz.

Farodin stál ve vysoké místnosti. Kolem něj byli shromážděni jeho druhové. Ozývalo se mumlání a výkřiky. Elf vzhlédl. Nacházeli se uvnitř velké věže. Podél stěn se táhly galerie, na nichž stáli hustě natlačení lidé.

Tlustý muž ve volně splývajícím rouchu se opatrně přiblížil k Farodinovi. Držel ve vztyčené ruce přívěsek, končící zlatou koulí. Z čela mu ve velkých kapkách stékal pot. Zřejmě se jednalo o kněze. Nervózně mrkal. „Odstup od nás, démonská pakáži!“ vykřikl třesoucím se hlasem. „Toto je dům Tjureda a ten vás sežehne ohněm svého hněvu!“

Farodin přitáhl hřebci otěže. Velké zvíře bylo neklidné, vykoplo a pak se pokusilo kněze kousnout. „Klid, jen klid, krasavče,“ zašeptal elf. „Klid.“ Farodin neměl tušení, co je z albské stezky odvedlo a zaneslo sem. Nechtěl vyvolávat spory, chtěl se co nejrychleji odtud dostat. Rychle se rozhlédl kolem sebe. Kostelní budova byla zevnitř natřená bíle. Nad kamenem, představujícím oltář, visel praporec s vyobrazením mrtvého černého stromu na bílém pozadí. Farodin si vzpomněl, že znak už viděl u řádových rytířů, kteří dobyli Iskendrii.

„Jak se mohlo tomuhle ubohému žoku sádla podařit strhnout nás z albské stezky?“ zeptal se Mandred fjordlandsky. „Je to snad mág?“ ukázal na kněze. Nyní už mluvil fargonštinou, a to tak hlasitě, že mu určitě každý v chrámu rozuměl. „Jdi mi z cesty, tlusťochu, nebo ti položím tvou hlavu před nohy!“

Kněz ustrašeně couvl. „Pomozte mi, bratři a sestry! Zničte tu sebranku démonů!“ Nakreslil si na hruď znamení a začal zpívat: „Žádné zlo se mě nemůže dotknout, protože jsem dítě Tjuredovo. Žádnou bázeň nepocítím…“

Ostatní věřící se k němu připojili. Na galeriích nastal pohyb. Farodin slyšel kroky na skrytých schodech. „Pryč odtud!“ vykřikl, odstrčil kněze stranou a vrhl se k portálu, který očividně byl východem z chrámu. Nad oběma křídly dveří visel velký, na dřevě namalovaný obraz světce. Byl břídilský jako většina výtvorů lidí. Oči byly příliš velké, nos vypadal nesouměrný, ale přesto měl portrét v sobě něco důvěrně známého.

Vedle Farodina padl s řinkotem na kamennou podlahu nůž. „Zabte je!“ zařval přeskakující mužský hlas. „Jsou to děti démonů! Kdysi zavraždili svatého Guillauma, který přišel, aby nás všechny spasil!“

Z galerií se nyní sneslo krupobití střel; čepice, těžké váčky s penězi, nože, boty. Jedna dřevěná lavice jen tak tak minula Julivee. Farodin si pažemi chránil hlavu a běžel k východu, Mandred těsně po jeho boku. Před vraty chrámu se vpravo i vlevo otvírala dvě malá dvířka. Odtud musely vést schody nahoru na galerie. Ze dvířek nalevo vyběhl podsaditý muž. Mandred ho srazil jediným úderem pěstí.

Farodin otevřel chrámová vrata. Široké schodiště vedlo dolů na vydlážděné náměstí. Nuramon vzal Julivee za ruku a tlačil ji před sebou ven. Vysoko nad nimi se rozezněly zvony. Mandred držel sekeru napřaženou. Pozpátku couval vedle Farodina, který vedl koně po schodech na náměstí. Nikdo se neodvážil vstoupit rudovlasému obru do cesty. Z chrámu se ozýval mnohohlasý křik.

Přátelé skočili na koně. Nuramon ukázal na nejširší ulici, která vedla ven z náměstí. „Tudy!“

V krkolomném tempu se koně hnali po dlažbě. Vysoké, pestře natřené hrázděné domy lemovaly jejich cestu. Venku bylo jen málo lidí. Město se zřejmě shromáždilo v chrámu. Farodin se ohlédl. Na náměstí se odvážili první pronásledovatelé. S hrozivě pozdviženými pěstmi vykřikovali nadávky a kletby. Před obrovským Tjuredovým chrámem vypadali až směšně malincí. Čněl za nimi do výše jako masivní kulatá věž. I zvenčí byl natřený bílou barvou. Jeho kupolovitá střecha oslnivě zářila ve slunci, jako by byla obložena pláty samotného zlata.

„Tudy!“ vykřikl Mandred, přitáhl otěže klisny a ukázal do boční uličky, na jejímž konci bylo vidět městskou bránu.

„Krokem!“ poručil Nuramon. „Jestli se k bráně přiženeme jako štvaní vlky, ještě ji nakonec zavřou.“

Farodin měl co dělat, aby neklidného hřebce udržel pod kontrolou. Nuramon, který měl před sebou v sedle Julivee, jel napřed. Za nimi se jen pomalu blížil křik návštěvníků kostela, kteří vyběhli ven. Vypadalo to, že žádný z neozbrojených měšťanů nemá zájem je dohonit.

Muž v bílém kabátě se široce rozkročil v bráně. „Kdo jste?“ houkl na ně už z daleka.

Farodin zpozoroval za střílnou strážní věže pohyb. Asi kušovníci. Ještě několik kroků a dostali by se do slepého úhlu, kde by je střelci nemohli zasáhnout. Ale jakmile by měli bránu za sebou, bylo by možné střílet jim do zad. Nesměli se ven probojovat, i když bylo jednoduché strážce srazit a přejet. Museli je obelstít!

„Naproti u chrámu vznikl poprask,“ vykřikl na strážce. „Potřebují tam každého bojovníka!“

„Poprask?“ zeptal se muž podezřívavě. „To se ještě nikdy nestalo.“

„Věř mi! Do chrámu vnikly děti démonů. Na vlastní oči jsem to viděl. Neslyšíte křik? Zaútočili na věřící a hnali je ulicemi jako dobytek!“

Válečník na něj s přimhouřenýma očima pohlédl. Právě se chystal odpovědět, když se skupina pronásledovatelů objevila na konci ulice, ozbrojena klacky a vidlemi. „Tady jsou,“ řekl Farodin vážně. „A obávám se, že všichni jsou posedlí.“

Strážce sáhl po sudlici, která se opírala o bránu vedle něj. „Poplach!“ vykřikl ze všech sil a mával na muže, kteří stáli za střílnami. „Vzpoura!“

„Zachraň svou duši!“ zvolal Farodin. Pak dal druhům znamení a všichni se protlačili branou ven. Nikdo za nimi nevystřelil.

Prchali prašnou silnicí, vedoucí mezi poli s obilím. Na západě přecházela krajina v mírnou pahorkatinu. Bylo vidět široké pásy lesa mezi zelenými pastvinami.

Když ujeli o něco více než míli, sjeli ze silnice a pustili se přímo přes pole. Stádo ovcí se před dunícími kopyty koní rozprchlo na všechny strany. Konečně dorazili k lesíku. Pod ochranou stromů se zastavili.

Farodin se ohlédl k městu. Na silnici bylo vidět malou skupinu jezdců. Až k první křižovatce jeli společně, pak se rozdělili a vydali se různými směry.

„Poslové,“ zabručel Mandred. „Brzy bude každý řádový rytíř v okruhu sta mil vědět, že se v tomhle zatraceném chrámě objevily děti démonů.“ Obrátil se k Nuramonovi. „Co se to vlastně, u Norgrimmovy válečné sekery, děje? Proč jsme se najednou octli v tom chrámu?“

Elf bezradně rozpřáhl paže. „Neumím si to vysvětlit. Měli jsme vstoupit do albské hvězdy, abychom z ní pak zase odešli jinou albskou stezkou. Bylo to, jako by mi zmizela půda pod nohama. Cítil jsem, že v albské hvězdě všechny stezky odumřely.“

„Odumřelé stezky?“ zeptal se Mandred. „Co je to za nesmysl?“

„Magie je živá, člověče,“ odpověděl Farodin. „Cítíš stezky pulzovat, jako by byly žilami tohoto světa.“

„Nezpůsobil to snad ten legrační dům, co vystavěli lidé?“ zeptala se plaše Julivee. „Byl příšerný, i když byl celý bílý. Bylo tam něco, co na mě… do mě… útočilo. Něco, co mi chtělo vzít magii. Snad to byl ten mrtvý strom, nebo muž s velkýma očima.“

„Ano, muž na obraze.“ Nuramon se v sedle obrátil a pohlédl na Farodina. „Nebylo ti na něm něco nápadné?“

„Ne, snad jen to, že to nebylo zrovna pozoruhodné umělecké dílo.“

„Zjistil jsem, že ten muž vypadal jako Guillaume,“ prohlásil Nuramon rozhodně.

Farodin se zašklebil. To bylo šílené! Proč by měli v chrámu přechovávat Guillaumův obraz?

„Máš pravdu,“ přitakal Mandred. „Teď, když to říkáš, ten chlap opravdu vypadal jako Guillaume.“

„Kdo je Guillaume?“ zeptala se Julivee.

Nuramon jí, zatímco pomalu zajížděli hlouběji do lesa, krátce povyprávěl o Devantharovi a o všem, co s ním souviselo.

„Guillaume byl člověk, který mohl někomu ukrást jeho magii?“ zeptala se dívenka, když Nuramon skončil.

„Žádný člověk,“ opravil ji Farodin. „Byl z poloviny elf a z poloviny Devanthar. Lidé neovládají…“ Zmlknul. To nesouhlasilo! Tak tomu bylo vždy, pokud si dokázal vzpomenout, ale zážitky v Iskendrii prokázaly, že přinejmenším Tjuredovi mniši kouzlit umějí.

„Bez magie by ti zlí rytíři nemohli přijít do Valemasu,“ řekla Julivee smutně. „V chrámu jsem se cítila, jako by mi někdo chtěl vzít magii. Bydlí snad v tom obraze Guillaumův duch?“

„Guillaume nebyl zlý,“ uklidňoval ji Nuramon. „Tam určitě žádný duch není.“

„Ale něco mi chtělo ukrást magii,“ trvala na svém malá.

„Snad je to tím místem,“ namítl Mandred. „Chrám samotný stál přece přesně nad albskou hvězdou, pokud jsem ti dobře rozuměl, Nuramone.“

„Může to být i náhoda. Lidé rádi zřizují svatostánky tam, kde se křižují albské stezky.“

Farodinovi náhle přeběhla po zádech ledová vlna. „A co když albské hvězdy schválně ničí? Oddělují tím tento svět od Albenu. Nenávidí nás a říkají nám děti démonů. Nebylo by logické předpokládat, že se snaží uzavřít všechny brány do Albenu? Uvažujte přece… Pronikli do Rozbitého světa a zničili tam albenské enklávy. A zavřeli brány do Albenu. Nevidíte, jaký plán za tím stojí? Oddělí světy od sebe. A zničí všechny, kdo nebudou následovat Tjureda.“

Nuramon pozvedl obočí a usmál se. „Nestačím se divit, Farodine. Jak to, že zrovna ty přičítáš lidem tolik schopností? Ty je přece jinak přehlížíš!“

Mandred si odkašlal.

„Ne všechny,“ pospíšil si Nuramon. „Ale jedno mluví proti tobě, Farodine. Někdo přece vytváří nové albské stezky a nové hvězdy. To se do tvých úvah nehodí.“

Slova zněla ulehčeně. Jak jen si Farodin přál, aby měl Nuramon pravdu! Ale pochybnost se přece jen nedala zapudit. „Ty znáš tuhle krajinu?“

Nuramon přikývl.

„Tak nás zaveď k nejbližší albské hvězdě. Podíváme se, jestli i na ní stojí lidský chrám.“

Ztraceni navždy?

Farodin pohlédl přes rozbité okenní tabulky zříceniny chrámu k okraji lesa. Již včera nabyl přesvědčení, že měl pravdu. Během cesty přes pahorkatinu našli malou kapli, stojící na albské hvězdě nižšího řádu. Křížily se zde jen tři stezky. Nebo spíše řečeno, křížily se zde kdysi, protože místo ztratilo veškerou magii.

Mandred kopl do jednoho od sazí zčernalého trámu, který se se skřípěním odvalil na bok. „Je to takhle už dlouho. Chrám byl vypálen přinejmenším před půl rokem. Je to divné, že ho nezačali stavět znovu.“

„A proč by měli?“ opáčil Farodin podrážděně. „Úkol splnil, ne?“ Pohlédl na Julivee. Dívenka měla oči pevně zavřené a křivila obličej. „Je to zde,“ řekla tiše. „Přesně jako v tom druhém domě. Něco mi chce ukrást magii. Táhne mě to. Bolí!“ Otevřela oči a rozběhla se k portálu.

Mandred ji okamžitě následoval. Farodin nebyl nikdy klidný, když malá pobíhala sama.

„Já nic necítím,“ řekl Nuramon pochybovačně.

„Ale věříš jí?“

Přikývl. „Je citlivější na magii než my. O tom nemůže být pochyb. Stejně jako se nedá pochybovat o tom, že neexistuje brána, která by vedla do Albenu. Všechna magie z tohoto místa zmizela.“

„Proč ale zničili chrám,“ řekl Farodin. „Když byla místu magie odňata, už nikdy se nevrátí. Nebo se mýlím?“

Nuramon bezmocně zvedl ruce. „Odkud bychom to měli vědět? Nechápu, co se tu děje. Proč byly zbudovány chrámy? A kdo chrám zničil? Proč byl pak opuštěn a nikdo ho už znovu nepostavil?“

„Přinejmenším poslední otázku ti mohu zodpovědět,“ odvětil Farodin chladně. „Toto místo leží uprostřed divočiny. Neexistuje zde město ani vesnice. Chrám vybudovali jedině proto, aby byla zničena albská hvězda. A proto se také nemusí znovu stavět. Splnil účel.“

„Možná někteří kněží vyhledávají samotu,“ namítl Nuramon. „Je to nádherné místo,“ ukázal rozbitým oknem k malému jezírku.

„Ne! Neslyšels, co křičel ten tlustý kněz? Jsme děti démonů! Zabili jsme svatého Guillauma a tím připravili lidstvo o spasení!“ Farodin se trpce usmál. „Více se snad pravda překroutit nedá. Ale je ti jasné, co to pro nás znamená? Kněží si už podrobili všechna království. Pronikli do Rozbitého světa a všude honí elfy a ostatní děti Albů. K jejich víře patří, že nás chtějí vidět mrtvé. A když se jim nepodaří dostat se až do Albenu, zničí každou bránu, kterou najdou.“

„Víme toho příliš málo, než abychom dělali takové závěry,“ namítl Nuramon. „Právě ty teď posloucháš jen srdce, a ne rozum! Co je to s tebou, Farodine?“

Nedalo se to pochopit! Nuramon se očividně zdráhal přijmout to, co bylo zřejmé. „My jsme prakticky nesmrtelní, Nuramone. Zvykli jsme si, že vše může trvat věčně. A přece každým okamžikem ubíhá čas. Jsi snad slepý, že nevidíš nebezpečí? Oni ničí albské hvězdy! Co bude, jestli zničí i tu, která vede k Noroelle? Nebo ještě hůř, co když proniknou do Rozbitého světa a Noroelle zabijí?“

Nuramon svraštil čelo. Pak rozhodně zavrtěl hlavou. „To je nesmysl. Ta albská hvězda leží až na konci světa. Tam není království, které by lákalo dobyvatele. Pravděpodobně tam nežijí ani lidé. Proč by tam měli vytáhnout Tjuredovi kněží?“

„Protože chtějí zničit každou albskou hvězdu! Vedou válku proti Albenu, i když nevstoupí na půdu našeho domova. Už si příště nemůžeme dovolit použít nejistou bránu. Rozhlédni se, Nuramone. Jen se podívej, co se v tomto světě děje! Před několika sty lety byl zabit kněz, a nyní jeho šílení nástupci ovládají půlku kontinentu! Představ si, že uděláme další časový skok! Moc kněží roste stále rychleji. Můžeš si být skutečně jistý, že albská hvězda, která by nás zavedla k Noroelle, bude ještě za sto let existovat?“

„Možná máš pravdu,“ řekl váhavě Nuramon.

Farodinovi se nesmírně ulevilo, když zjistil, že si jeho druh konečně připustil, že obavy mohou být oprávněné. „Měli bychom zůstat v pohybu. Jsem si jist, že řádoví rytíři pátrání po nás nevzdali. Poohlédneme se po nich a pak si zajdeme pro albský kámen a korunu džinů.“

Nuramon zbledl. „Koruna! Budou vědět, co máme v plánu. Knihovna džinů uchovává všechno vědění, minulé, nynější i budoucí!“

„To je možné,“ odvětil Farodin uvolněně, „ale Tjuredovi kněží jsou očividně příliš hloupí, než aby vědění zvládli. My bychom skok do chrámu stěží přežili, kdyby věděli, že přijdeme. Na galeriích by nestáli věřící, ale kušovníci. Nemají tušení, co uděláme. A nikdo, kdo rozumně uvažuje, by nepřišel na to, že ubohá skupinka jako my se pokusí ukrást jim největší poklady.“

„Podruhé zaútočit na trolí hrad ti asi nestačí.“

Farodin se zakřenil. „Všechno jde, když se chce.“

Ráno ve Fargonu

Přišlo svítání a ptáci spustili ranní píseň. Nuramon a Farodin stáli na okraji lesíka, v němž v noci tábořili. Odtud mohli dobře přehlédnout celou okolní krajinu. Na severu viděli v dálce velký les, na jihu se rozprostírala pahorkatina, která se těsně před Felgeres táhla až k pobřeží.

Mandred ještě stále spal a ze snu chrápal a Julivee si přetáhla deku přes hlavu. Očividně bude pořádná práce je probudit.

„Nechme je ještě trochu prospat,“ mínil Farodin. „Včera byl těžký den. Už jsem osedlal koně, a tak neztratíme čas.“

Útěk před řádovými rytíři je dohnal na pokraj sil. Byli tak unavení, že si Nuramon krátce zdříml i na hlídce. Naštěstí se nic nestalo a nikdo z jeho druhů si toho nevšiml.

Ve Fargonu už pro ně nebylo bezpečno. Od chvíle, kdy uviděli v kostele Guillaumův obraz, jim bylo jasné, proč lidé děti Albů tak nenávidí. Začalo to v Aniscansu. Byla to jejich vina a Nuramon se nemohl smířit s tím, že jejich dobré úmysly zrodily trpkou nenávist. Už tehdy slyšeli různé lživé pověsti, ale Nuramon nikdy nevěřil, že by z nich mohlo vyrůst něco tak obludného. Královna měla pravdu; jejich selhání v Aniscansu bylo sémě, z něhož vyklíčilo zlo.

„Co budeme dělat, Farodine?“ zeptal se Nuramon. „Nemůžeme se pohybovat tak jako dřív. Všude je nenávist a válečníci.“

„S tím si už poradíme,“ odvětil Farodin chladně a pohlédl na vycházející slunce.

„Ty víš, že je jen málo věcí, které pokládám za nemožné. Ale po tom, co jsme viděli včera, si tím už nejsem tak docela jistý.“

„Myslíš kontroly?“

„Ano.“ Z úkrytu mohli vidět, jak řádoví rytíři zastavují poutníky a cestující a prohlížejí si jejich uši. A když nějaký muž měl uši jen trochu víc zašpičatělé, byl ihned odveden. Co se jenom stalo z víry, které se kdysi upsal Guillaume? Tjuredovi kněží už lidi neléčili, ale tyranizovali.

„Děláš si starosti o Julivee,“ řekl Farodin tiše.

„O ni, ale i o nás. Všechny nové albské stezky mi nahánějí strach. Nemůže to být náhoda, že spojují velká města Fargonu!“

„Máš pravdu. Nějaký člověk očividně vlastní albský kámen a korunu džinů. Ale jakkoliv hrozivým dojmem to na nás působí, je určitě mnohem snadnější sebrat albský kámen člověku než dítěti Albů. Věřím, že kámen vycítíme.“

„Není ti divné, že nenacházíš žádnou stopu po koruně?“

Farodin se sebejistě usmál. „Kdybych měl hádat, řekl bych, že koruna je v hlavním městě.“

Nuramon potřásl hlavou. „Algaunis je pevnost. Sám jsi to viděl.“

„Jakou jinou volbu máme? Co bychom podle tebe měli udělat?“

„Měli bychom si najít spojence. Vzpomínáš si na příběhy o elfích válečnících, kteří bojovali v Angnosu a na Aegilských ostrovech proti Tjuredovým vyznavačům?“

„To mohou být jen lidé. A jak by nám mohli pomoci?“

Nuramon nechal pohled klouzat po vzdálené pahorkatině. „I tady musejí být nepřátelé Tjuredových vyznavačů. Nikdo nebude tyranii snášet věčně. A život lidí je krátký!“

„Ale lidé jsou slabí.“

„Mýlíš se,“ odvětil Nuramon. „Byl jsem dlouhá léta ve Firnstaynu a viděl jsem, jak dychtí po svobodě. Budou se bouřit.“

„Snad je tomu tak na místech, jako je Firnstayn. Jsou daleko od všeho tady. Vzpomeň si na Iskendrii a Balbara. Tamní obyvatelé mu obětovali děti. Blázni!“

Nuramon si s nechutí vzpomněl na první návštěvu Iskendrie.

„A pomysli na Aniscans! Co tehdy lidé udělali, aby pomohli Guillaumovi proti královým válečníkům? Nakonec jako jeho vrahy dokonce obvinili nás!“

„Máš asi pravdu. Ale kdyby v nich někdo dokázal vznítit maličkou jiskru, pak…“ Zmlknul. Ozval se rachot, připomínající vzdálené hřmění.

„Také to slyším,“ zašeptal jeho druh a pohlédl k pahorkům na druhé straně louky.

Bíle odění rytíři přejížděli přes vzdálený kopec a pak znovu zmizeli z jejich zorného pole. Mířili přímo k nim. Farodin déle neváhal. „Honem! Vzbuď ostatní!“

Úder srdce na to byl už Nuramon u Mandreda a prudce s ním zatřásl. Jarl vyskočil a sáhl po sekeře.

„Jezdci! Musíme pryč!“ vysvětlil spěšně Nuramon.

Firnstayňan vyskočil na nohy a proti vší logice si rychle zastrčil do sedlových brašen zbytky večeře.

Nuramon poklekl u Juliveina lůžka a ulekl se. To, čeho se jeho prsty dotkly, bylo příliš tvrdé na záda malé elfky. Odhrnul deku. Ležely zde Juliveiny knihy a její ranec.

„Podívej se, Nuramone!“ vykřikl zděšeně.

Nuramon vyskočil a spolu se svým druhem se rozběhl k okraji lesa. Mandred zatím zvedl brašny a upevňoval je k sedlu klisny, Farodin ukázal dopředu.

Byla tam Julivee! Běžela po louce pod svahem. Jezdce od ní oddělovala pouze dvě údolí mezi pahorky. Nuramon zřetelně viděl, jak se sluneční světlo třpytí na hrotech kopí. „Odjeďte odtud! Počkejte nás na kraji lesa!“ Vyskočil do sedla a odcválal.

Julivee běžela rychle, byla ale ještě daleko od lesa. Jezdci se zatím pohybovali mezi pahorky. Nuramon mohl jen doufat, že bude rychlejší. Nikdy by si neodpustil, kdyby se Julivee něco stalo.

Malá elfka byla sice velmi hbitá, ale když jezdci sjížděli ze svahu posledního pahorku, věděl Nuramon, že to vyjde jen tak tak.

„Rychleji, Felbione!“ vykřikl. Asi polovina řádových jezdců měla kopí, která nyní hrozivě sklonili. Ostatní třímali v rukou meče. Tak jako rytíři, které viděli včera, měli válečníci na sobě dlouhé řetízkové košile a na nich bílé pláště. Na štítech se skvěl Tjuredův černý strom, dub, u něhož byl upálen Guillaume. Symbol nesměl znamenat i Juliveinu smrt!

Felbion běžel tak rychle, jak mohl. Vypadalo to, že stihne být u Julivee před rytíři. Držela se statečně a běžela, aniž by se ohlížela. Pak se to stalo! Julivee upadla…

Nuramon cítil, jak Felbion bez pobídnutí zrychlil.

Špice rytířských kopí se sklonily hlouběji.

Vstaň, pomyslel si Nuramon zoufale. Jako by ho slyšela, malá elfka vyskočila na nohy, ale udělala chybu, že se při běhu ohlédla. Zakopla.

Pak už byl Nuramon u ní a podával jí ruku. Julivee vyskočila a chopila se jí a Nuramon ji vytáhl před sebe do sedla. Když se ohlédl po nepřátelích, bylo mu jasné, že nestačí včas Felbiona obrátit. Kopí válečníků mířila na něj a jezdci s meči pozvedli zbraně.

Musel se o to aspoň pokusit. Chtěl Felbiona strhnout a otočit, ale kůň prostě běžel vpřed a do pronásledovatelů najel. Nuramon v prvním okamžiku nevěděl, co se děje. Julivee vykřikla strachy a pevně se zachytila hřívy.

Elf měl čas jen k tomu, aby vytasil Gaomein meč. Felbion divoce zaržál a koně nepřátel mu polekaně uhnuli. Ze strany proti nim vystřelila dvě kopí. Nuramon se přikrčil a současně tělem zaštítil Julivee. Kolem hlavy mu zasvištěla špice kopí, jehož ratiště ho tvrdě zasáhlo do spánku. Zprava přišla rána mečem. Nuramon dokázal na poslední chvíli odrazit čepel. Pak už byli jezdci daleko za nimi.

Elf zastrčil meč zpět do pochvy. Při tom objevil další zlomenou čepel, která se zabodla do sedla přes sedlový trn. „Julivee!“ vykřikl zděšeně. Malá neodpovídala. Nuramon se naklonil dopředu. Děvčátko mělo obličej pohřbený v dlaních a celé se chvělo.

Nuramon jí zatřásl rameny.

Vzhlédla k němu. „Žijeme ještě?“ zeptala se se široce otevřenýma očima.

„Není ti nic?“

„Ne, ale ty máš ošklivou bouli!“

Nuramon s ulehčením vydechl a sáhl si na zraněný spánek.

Ratiště kopí zjevně způsobilo odřeninu a bouli.

„Mám tě vyléčit?“

Nuramon se dívky nezeptal, odkud se naučila toto kouzlo. Protože odpověď už znal. „Můžeš to udělat později.“ Ohlédl se přes rameno a viděl, že jezdci obrátili koně a znovu se za nimi rozjeli.

Nuramon hnal Felbiona do svahu. Elfí hřebec vyběhl lehce nahoru, jako by měl křídla. Než na druhé straně seběhl dolů, ohlédl se Nuramon znovu a zjistil, že lidští válečníci za nimi zaostali. Hned jak dorazili k úžlabině mezi pahorky, nasměroval Felbiona k západu a pokračovali ve stínu daleko se táhnoucího pásma kopců. Ohlédl se ještě několikrát a čekal, až se objeví jezdci.

A už byli zde! Nuramon popohnal Felbiona nahoru po svahu do kopců, aby se dostal zpět na louku. Ještě zahlédl, jak ho pronásledovatelé zpozorovali a rozjeli se podél kopců, aby mu odřízli cestu. Ale znovu byl Felbion rychlejší. Nechali pahorky za sebou a hnali se k lesíku, kde rozbili noční tábor.

Lidé ztratili mnoho času, než sjeli dolů. Jejich koně byli z honu na Julivee vyčerpaní a na svahu si nebyli tak jistí jako Felbion. Když pronásledovatelé konečně dorazili na louku, leželo mezi nimi a elfy aspoň sto kroků.

Julivee se narovnala a pohlédla dozadu na Nuramona. „Dokázali jsme to!“

Nuramon stáhl malou zase zpět do sedla. „Neraduj se předčasně!“ varoval. Jistě, lidé by Felbiona nikdy nedohnali, ale kdo věděl, jaká nebezpečí je čekají?

Projeli lesíkem a zamířili k velkému lesu.

„Tam!“ vykřikla Julivee a ukázala dopředu.

Na okraji lesa stáli u koní Farodin a Mandred a hleděli jim vstříc. Čekali! To nebylo Farodinovi podobné!

Konečně se oba pomalu dali do pohybu a rozjeli se do lesa. Nuramon a Julivee se k nim připojili.

„Jste zranění?“ vykřikl Mandred.

„Ne, nejsme,“ odvětila Julivee dřív, než mohl něco říct Nuramon.

„To bylo dobré, Nuramone!“ řekl Farodin uznale.

Nuramon byl překvapen. Na chválu z úst elfího válečníka nebyl zvyklý.

Mlčky projížděli lesem. I když jejich koně nezanechávali pro lidské oči téměř žádné stopy, brodili se kousek potokem, a dokonce se odvážili i přes menší močál. Koně instinktivně hledali pevnou půdu a s jistotou je nesli k okraji lesa.

Zde si pod stromy chvíli odpočinuli.

Sotva Nuramon sundal Julivee z koně, už chtěla malá zase někam odběhnout, aby prozkoumala okolí.

Nuramon ji chytil za ruku a pevněji držel. „Stůj! Ne tak rychle! Ještě spolu nejsme hotoví.“

Julivee se zarazila a zatvářila se zkroušeně. „Je mi to moc líto!“

Elf přidřepl, aby se jí podíval do očí. „To říkáš pořád, Julivee. A pak zase uděláš, co nemáš. Jak často jsem ti říkal, že nemáš opouštět tábor? A k tomu jsi mě ještě oklamala a nechala mě myslet si, že tam ležíš a spíš.“

„Já to napravím,“ řekla Julivee a položila ruku na zranění na jeho spánku. Pak nakrátko zkřivila obličej a ruku zase sundala.

Když si Nuramon sáhl na ránu, byla kůže hladká a otok zmizel. Musel se usmát. „Děkuji ti, Julivee. Ale prosím tě, zůstávej už v noci v táboře.“

Přidal se i Farodin. „Jak jsi vůbec mohla tak nepozorovaně odejít?“ zeptal se.

Nuramon se cítil přistižený. V noci si krátce zdříml a té chvíle musela malá využít.

Julivee odvětila: „Nesmíš Nuramonovi nic vyčítat. Udělala jsem se neviditelnou, a když stál na okraji tábora, odkradla jsem se.“ To byla dobrá výmluva, ale spiklenecký pohled, který Nuramonovi věnovala, vše pokazil.

Farodin mlčel; jeho vědoucí pohled však prozrazoval více než slova.

„A proč ses vůbec vydala do takového nebezpečí?“ chtěl vědět Nuramon.

„Chtěli jste přece vědět, co mají Fargoňané v úmyslu. A tak jsem si pomyslela, že budete mít radost, když to zjistím. Tak jsem se udělala neviditelnou. Při všech kouzlech, která k tomu byla nutná, jsem se rychle unavila. Ale viděla jsem skrz zdi a slyšela věci, které byly vysloveny potají. Četla jsem myšlenky a ještě mnohem víc. Ale jsem malá a nemám tolik síly,“ zakončila s vážnou tváří. Očividně netušila, jak velkou moc ve skutečnosti má. Pro ni to bylo něco jako hra.

„To bylo od tebe velice hloupé, Julivee,“ řekl Farodin.

„Co tedy chcete, jsem přece stále naživu!“

Mandred se zasmál, ale Farodinův pohled ho přiměl, aby zmlkl.

„Chcete se dovědět, co vím, nebo ne?“

„Prosím, řekni nám to,“ vyzval ji Nuramon.

Julivee si sedla na povalený strom a počkala, až se přátelé shromáždí kolem ní. Pak jim povyprávěla o svých dobrodružstvích. „Měsíc svítil jasně, když jsem tiše přešla kopce a běžela dolů k Felgeres. Byla jsem neviditelná, a tak jsem minula stráže a šla, kam mě napadlo. A když jsem dorazila k přístavu, viděla jsem kotvit před městem asi sto lodí.“

„U všech Albů! Teď si s konečnou platností dokážou podmanit Aegilské moře!“ mínil Farodin. „Lodě z Reilimee už nebudou moct provozovat obchod.“

„Děkuji ti, Julivee, žes to zjistila,“ řekl Nuramon.

„Ale to ještě není všechno! Vyslechla jsem také několik vůdců. Kapitány a řádové rytíře, dokonce i řádové vévody z Felgeres. Lodě nemají kontrolovat Aegilské ostrovy, ale jet na sever. Chtějí dorazit před podzimními bouřemi do Fjordlandu. Na cestě tam se chtějí spojit ještě s jednou flotilou.“

Mandred vyskočil. „Cože?“

„Dostali rozkaz zlomit odpor na severu,“ vysvětlovala Julivee. „Také tím nebyli nadšení. Ale říkali, že velekněz to tak chce. Chtěl by prý naučit přátele elfů pokoře, říkali muži.“

„Musíme pryč a varovat je!“ vykřikl Mandred, rozběhl se ke koni, ale pak se zase vrátil. „Musíme se odvážit skákat od jedné albské hvězdy ke druhé!“

„Vyloučeno!“ řekl Farodin. „Musíme napřed získat albský kámen a korunu džinů. To je pravděpodobně zdrží.“

„Pravděpodobně mi nestačí,“ odpověděl válečník rozčileně. „Tady jde o Firnstayn, zatraceně! Chtějí ho vypálit a zničit jako Iskendrii! Tomu nebudu nečinně přihlížet!“

Nuramon si s Farodinem vyměnil pohled. „Mandred má pravdu. Musíme pátrání po albském kamenu přerušit. Pomysli na bránu na útesu! Vede těsně k hranici Srdce říše. Tjuredovi kněží ji nesmějí zničit! Nebo ještě hůř… představ si, že by se jim podařilo vniknout do Albenu! Pomysli na přátele, které tam stále ještě máme! Dlužíme jim to, musíme varovat královnu! Mohl bys předstoupit před Noroelle a říct jí, že kvůli ní jsi neudělal nic, jen abys získal pár úplňků navíc pro naše pátrání po ní?“

„Ještě se jim nepodařilo otevřít bránu do Albenu,“ Farodin viditelně zaváhal. „Mohou ji jen zničit. Ale v jednom máš pravdu: je to otázka přátelství.“ Farodin se obrátil k Mandredovi. „Odpusť mi.“ Natáhl k jarlovi ruku. „Ty jsi už dlouho náš věrný přítel. Je na čase, abychom ti i my prokázali věrnost. Firnstayn může s našimi meči počítat! Uděláme vše, abychom tvé blízké ochránili.“

Mandred se chopil nabídnuté ruky. „Vy přinášíte dva meče, které platí za víc než sto seker. Jsem hrdý na to, že jste na mé straně.“

Farodin položil jarlovi ruku na rameno. „Ale albské stezky z Fargonu nemůžeme použít. Nejsou bezpečné.“ Obrátil se k Julivee. „Říkala jsi, že řádoví rytíři vyrazí před začátkem podzimních bouří?“

Děvčátko kývlo.

„Pak tedy opusťme Fargon po silnici. Teprve až budeme mít říši za sebou, můžeme se odvážit cestovat po albských stezkách.“

„Farodin má pravdu,“ dodal Nuramon.

Mandred přikývl a sklopil pohled. „U Lutha! Že by náš čin v Aniscansu mohl pro Firnstayn znamenat nebezpečí, to jsem si nikdy nepomyslil.“ Podíval se na Julivee a musel se usmát. „Děkuji ti, elfinko. Jsi skutečná kamarádka!“ Seveřan se odvrátil. „Vydejme se na cestu!“

Farodin následoval Mandreda ke koním.

Nuramon vzal Julivee do náruče a odnesl ji k Felbionovi. „Udělalas dobře,“ řekl jí. Pak malou kouzelnici zvedl do sedla. Spokojeně se usmívala. „Ale…“ dodal ještě.

„Ale co?“ opáčila dívenka.

„Už mě nikdy tak nepolekej.“

„Tobě na mně záleží, že?“

„Ano. Jsi pro mě jako sestra.“

V obličeji malé elfky se objevil úžas. „Opravdu?“ zeptala se nevěřícně.

Nuramon nasedl. Julivee zvedla hlavu a upřeně se na něj zadívala. Očividně čekala, že jí předchozí výrok potvrdí. „Ano, Julivee.“

„Pak jsem tedy tvoje příbuzná. Tak jak řekla královna?“

Nuramon přikývl. „Přesně tak. A co se toho týče, vyjel bych i proti tisícům rytířů, abych tě ochránil.“

Juliveiny oči se naplnily slzami. Nuramon se mohl vžít do toho, co se v ní asi právě odehrává. Ale řekl pravdu. Byla pro něj jako malá sestra, ne jako dcera. Na to byla příliš mocná. Nuramon nemohl vědět, co osud pro něj a pro jeho druhy připravil. Ale následující bitvy chtěl malou bezpodmínečně ušetřit. Nastal čas, aby ji dopravil do Albenu, kde bude v bezpečí.

Snad se o ni postará Obilee, pokud ovšem v nastávajícím boji neodejde do měsíčního světla.

Čas hrdinů

„Připluje sto lodí!“ vykřikl král. V slavnostní hale zavládlo smrtelné ticho. „A připluje ještě další flotila, aby se s touto stovkou lodí spojila, tak hodně se ti muži bojí Fjordlanďanů!“

Mandred viděl, jak mnoho válečníků a velmožů v hale se začalo škodolibě šklebit. Jeho potomek Liodred našel správný tón, jak roznítit srdce bojovníků. Dlouhé rudé kudrnaté vlasy mu spadaly až na ramena a modré oči zářily jako nebe za slunečného odpoledne. Mandredovi se na něm nelíbilo jen to, že měl vousy krátce přistřižené.

Liodred zareagoval na jejich příjezd rychle. Dorazili do Firnstaynu pozdě odpoledne a ještě téhož dne večer svolal všechny vévody z blízkého okolí a Mandridy do velké královské haly. U dlouhých stolů zasedly více než tři stovky bojovníků a mnozí z nich s posvátnou bázní pošilhávali k vyvýšenému stupni, kde stál slavnostní stůl, za nímž vedle krále zaujímali místo dva elfí bojovníci, děvčátko a legendární prapředek Mandred Torgridson.

„Vy všichni znáte Tjuredovy kněze s hadími jazyky! Víte, že urážejí naše bohy a rozšiřují lži o našem národě. A já se vás ptám, bojíte se jich?“

„Ne!“ zahřmělo ze stovek hrdel.

„Vyslali více než sto lodí a tisíce válečníků, aby překvapivě zaútočili na Firnstayn, přestože válku nám dodnes nikdo nevyhlásil!“ Liodred se naklonil dopředu a ukázal na bělovlasého bojovníka s vlčí kůží přehozenou přes ramena.

„Vidím ve tvých očích strach, Skarberne?“

Starý zrudl a chystal se vyskočit, když Liodred pokračoval dál: „Sdílím tvé starosti, Skarberne. Bojím se, že naši horkokrevní Mandridi je pošlou na dno fjordu dřív, než my starší stačíme vytasit sekeru z opasků!“

Ozval se ohlušující chechtot. Mandredovi se rozbušilo srdce. Jeho potomek byl skutečně válečnický král! Každý z mužů dole v sále by teď šel bez váhání pro Liodreda do ohně. I v něm samotném vzbudila ta slova odhodlání a bojechtivost.

„Mužové z Firnstaynu, moji přátelé! Mnohé z vás znám od dětských let. Vím o vašich statečných srdcích, o odvaze a tvrdých lebkách. Nikde kromě Firnstaynu nejsou takoví muži jako vy! Násosky a sukničkáři, ale i kamarádi, nad které si lepší nedokážu představit, když jde do tuhého. Muži jako vy mohou existovat jen ve svobodné zemi. Myslíte, že řádoví rytíři přicházejí, protože chtějí naše zlato? Mají ho tolik, že jím zdobí střechy chrámových věží! Myslíte, že přicházejí, aby zde zapalovali a plundrovali a aby se ukojili na našich ženách?“

Zde udělal Liodred krátkou pauzu, během níž nechal pohled sklouznout po rozlehlé hale. „Ne, přátelé. Řádoví rytíři se opásají velkými meči, ale mezi jejich stehny není nic. Jak jinak vysvětlit, že se každý z těchto rytířů žen odřekl?“

Mandred se nedokázal udržet a vyprskl do rohu s medovinou, až postříkal Farodina, který seděl vedle něj. Elf zůstal naprosto klidný. Snad by se mu ten vtip měl vysvětlit, pomyslel si Mandred.

„Víte, přátelé,“ pokračoval král dále, „že toto vše nejsou důvody, proč sem řádoví rytíři přicházejí. Oni na nás útočí proto, že máme něco nesmírně drahocenného. Svobodu! Jejich ideálem je národ, v němž existují jen kněží a sluhové, a takový řád nemůže ve své blízkosti svobodu trpět. Když vás nyní volám do zbraně, pak vězte, co vás čeká! Je to něco mnohem víc než námořní bitva. Kdyby měli řádoví rytíři zvítězit, pak se nám povede jako těm mužům z Angnosu nebo z Gornamburu. Zabíjejí každého, kdo nechce být knězem nebo sluhou. Spálí Železné vousy i posvátné háje a naše chrámy. Nic nebude od ohně ušetřeno, nic, co by mohlo upomínat na naše hrdé předky a jejich způsob života!“

Liodred se znovu odmlčel a nechal slova působit. Zvedl roh a vyšplíchl z něj trochu, aby uctil bohy. Pak si ho přiložil ke rtům a dlouhými doušky pil. Mnoho mužů v sále začalo vykřikovat a následovalo jeho příkladu.

Také Mandred vstal a položil statečnému vnukovi paži kolem ramen.

„Je snadné vyslovit mezi přáteli v hale silná slova,“ pokračoval Liodred po chvíli dál. „Vím, že Tjuredovi kněží vedou válku jen tehdy, když jsou si jistí, že vyhrají. V jejich hrudi nenaleznete lví srdce válečníka, ale malichernou, kramářskou duši. Počítají a hodnotí a zasáhnou tehdy, když vědí, že na každého bojovníka jejich nepřátel připadne nejméně pět řádových rytířů. Fjord bude rudý krví, až se jim postavíme. A bude prolito i mnoho naší krve.“ Obrátil se k Mandredovi.

„Zde po mém boku stojí jarl Mandred Torgridson. Žijící předek! Zakladatel královského rodu Firnstaynu. Všichni znáte jeho příběh. Vrátil se, protože tíseň našeho národa je nejvyšší, jak říká věštba. Byl to také on, kdo mi dnes přinesl zprávu o zákeřném útoku, který se proti nám chystá.“

Královskou halou proletěl šepot a Mandred se necítil dobře pod palbou pohledů, které jej provrtávaly ze všech stran. Mnozí v něm neviděli hrdinu, ale spíše posla blížícího se neštěstí.

„Můj předek obětoval ženu a syna, aby zachránil Firnstayn. Jeho odvaha žije staletí v písních a příbězích našich skaldů. Nyní je na vás, abyste dokázali, že nejste o nic méně stateční než on. Jste připraveni bojovat?“

Nyní vyskočili i poslední muži, kteří dosud seděli. „Budeme bojovat!“ zabouřilo ze stovek hrdel. „Budeme bojovat!“

Liodred rozpřáhl paže. Hluk v sále se utišil. „Tjuredovi kněží nutí muže všech porobených národů, aby vstoupili do jejich vojska. U nás bojují jen svobodní muži. Ale i my máme mocné přátele. Existuje smlouva ještě ze starých dob. Svazek, který se má osvědčit v hodině největší nouze. Staletí uplynula od doby, kdy elfí královna zavolala na pomoc válečníky z Firnstaynu. My nyní poprosíme elfy, aby nám stáli po boku. Vidíte zde dva muže ze starých ság. Elfí bojovníky, statečné a vznešené, s meči smrtícími. Slíbili mi, že ještě této noci projdou kamenným kruhem na útesu a vrátí se do Albenu. Už za svítání bude Alben znít voláním rohů, které svolá elfí bojovníky na dvůr královny.“

Mandred polkl. To znělo velkoryse. Muži v sále propukli v jásavý křik, ale on si nebyl jist, zda Emerelle jeho druhy vůbec přijme. A i kdyby byla skutečně připravena pomoci, jak dlouho by asi mohlo trvat shromáždit elfí flotilu a přivést ji do Fjordlandu?

Návrat do Albenu

Královnin hrad zářil do noci stejně jako všechny domy a domky v kopcích. Museli ještě přejet louku a budou u cíle. Nuramon jel vedle Farodina a mlčel stejně jako Julivee, která seděla v sedle před ním.

Projeli branou u Atty Aikhjarta a tam už čekal Xern. Když ho seznámili se svým plánem, řekl jim jménem Atty Aikhjarta o albské hvězdě, která ležela blízko hradu. Skočili tedy od brány k druhé hvězdě a obešli tak Shalyn Falah.

K Faunovu dubu a k Noroellinu jezeru se přátelé nedostali. Snad to tak bylo i lepší, spěchali totiž natolik, že by důstojnost těchto míst nebyli s to ocenit a prokázat jim úctu, již si zasloužila.

„Vílí záře!“ hlesla Julivee tiše. Očividně tím mínila všechna malá světélka, která vyzařovala z hradu a dělala ho už z daleka viditelným. „Rychleji, Felbione! Rychleji!“

K Nuramonovu překvapení Felbion skutečně přidal. Teď už tedy poslouchal Julivee i jeho kůň! Nebude jistě dlouho trvat a Nuramon bude muset malé adoptivní sestře přenechat jeho otěže!

Čím byli k hradu blíž, tím více se Nuramon obával, že byla chyba přijít k Emerelle jako Liodredovi poslové. Jistě, byli elfové, ale královna jistě nezapomněla, že se jí kdysi postavili na odpor.

Vyjeli nahoru k bráně. Stála otevřená a nikde nebylo vidět stráž. Dvůr byl prázdný. Nebýt světel, Nuramon by si myslel, že je hrad opuštěný.

Ani se nenamáhali zavést koně do stájí. Zastavili u schodiště před palácem, sesedli a nechali zvířata stát.

Nuramon vzal Julivee za ruku. „Nu, znáš tu pohádku. Nikdo není drzý nebo prostořeký v síních královny. Mysli na to!“

„Já vím, já vím! Pojďme!“ zaprosila Julivee.

Bok po boku trojice vstoupila do světlých sálů Emerelle. Julivee se rozhlížela kolem s otevřenou pusou. Zvlášť sochy jí učarovaly. Nuramon ji musel od nich téměř odtáhnout, aby se vůbec dostali dál, tak malou čarodějku upoutala ta nádhera. Konečně dorazili do předpokoje před trůnním sálem. Zde poprvé narazili na stráže. Dva elfí bojovníci stáli před zavřenými dveřmi, ozbrojení kopími, a očekávali je.

„Kdo jste?“ zeptal se statnější z nich.

„Jsme poslové krále z Firnstaynu,“ odpověděl Farodin. „Přišel čas, kdy má být Alfadasova pomoc splacena.“

Oba strážci si navzájem vyměnili nejistý pohled.

„Kdo by si to byl pomyslel?“ ozval se náhle vedle nich čísi hlas.

Otočili se a viděli, jak bočními dveřmi vstoupil Alvias. Mistr se změnil. Přes čelo se mu táhla velká jizva. Musel být zřejmě zraněn magickou zbraní. „Kdo by si jen pomyslel, že posly by měli být ti, jejichž jména už po staletí nejsou v těchto halách vyslovována?“

„Mistře Alviasi!“ řekl Farodin překvapeně. „Je příjemné vidět známou tvář.“

Královnin důvěrník k nim přistoupil a krátce si je změřil. „Přeji si, abych mohl říct, že jsem také rád, že vás vidím. Příchod poslů znamená válku a váš příchod může vzbudit královnin hněv.“

Nuramon pomyslel na poslední návštěvu. Tehdy ho královna vyslala, aby pátral po Guillaumovi, a všechno mělo neočekávaný průběh. „Přijme nás královna?“ zeptal se.

„Posly z Firnstaynu nechá určitě předstoupit, ale může být, že dva elfy, kteří kdysi vzbudili její hněv, vykáže.“ Shlédl na ně. „Počkejte tady! Ohlásím vás královně.“

Alvias odsunul dveře o kousek víc. Nuramon nemohl sice nahlédnout dovnitř, ale slyšel, že je tam shromážděno mnoho dětí Albů. Mistr vstoupil a zavřel dveře.

„Co se děje, Nuramone?“ zeptal se Farodin. „Vypadáš, jako bys uviděl ducha.“

„Mám jenom příšerný strach. Hněv královny bych nechtěl poznat.“

Farodin se chladně usmál. „Nu, teď už neexistuje žádné zpátky.“

Julivee zatřásla Nuramonovou paží. „Vy dva jste něco provedli?“

„Ano,“ přikývl Nuramon. Vyprávěl malé elfce v hrubých rysech o dosavadním pátrání po Noroelle, vynechal ale, že Juliveina milovaná Emerelle nebyla v této záležitosti na jejich straně. „Postavili jsme se tehdy proti její vůli. Tak jako jsi to ty udělala nám té noci na cestě.“

„Určitě vám odpustí. Je přece hodná,“ řekla Julivee horlivě.

Královna je nechala čekat dlouho. Julivee byla neklidná a krátila si čas tím, že obcházela kolem strážných a kladla jim otázky, na které oba muži chladně a nezúčastněně odpovídali. Vyptávala se na jejich zbroj a zbraně. Kromě toho chtěla vědět, jak se stát členem královniny stráže. Nuramon poslouchal rozmluvu jen napůl a neklidně přecházel sem a tam.

Farodin stál klidně a nespouštěl z něj oči. „Ztratils snad ve Firnstaynu trpělivost?“ zeptal se konečně. „Nebo jsi to jenom odkoukal od Mandreda?“

Nuramon se zastavil. „Kdybys věděl, jak moc se o nás a o naše pátrání bojím!“ Čím déle je královna nechávala čekat, tím větší se mu zdálo nebezpečí. Emerelle už pro nejistě připravuje konečný ortel!

Z trůnního sálu se ozval hluk. Julivee byla rychle zase u Nuramona a chytila ho za ruku. Pak se dveře otevřely a on mohl kolem Alviase a mezi řadami shromážděných elfů pohlédnout na Emerelle. Seděla nehybně na trůně.

„Královna vás přijme,“ řekl mistr Alvias a vykročil dopředu. Přátelé ho následovali. Nuramon se divil, že sál je plný jako tehdy, když vyjížděl elfí lov. Děti Albů stojící vlevo i vpravo vypadaly užaslé. Nuramon několik obličejů znal, ale většinou mu byly cizí. Jednou zaslechl odkudsi šepot: „To jsou Farodin a Nuramon!“ A obě jména pak šeptem proběhla sálem. Daleko vpředu se ozval hlasitý hovor, ale královna zvedla ruku a ihned vše zase ztichlo.

„Vítej, Nuramone!“ ozval se tiše někdo zleva. Byl to mladý elf, bíle oblečený válečník. Nuramon ho neznal, ale za ním uviděl stát Elemona, strýce a ostatní ze svého klanu. Kromě Elemona téměř všechny tváře vyjadřovaly radost, ba dokonce hrdost. „Vítej, bratranče,“ řekla mu tiše mladá žena, kterou nikdy neviděl, ale byla velice podobná tetě Ulemě.

Nuramon jim všem přátelsky pokynul a pokračoval dále v chůzi ke trůnu.

Přišlo také několik členů Farodinova klanu. Pozdravili příbuzného sice jaksi zdráhavě, zároveň však s výrazem nejvyšší úcty.

Nakonec oba přátelé dorazili tak blízko k trůnu, že mohli číst v obličeji královny. Co tam Nuramon našel, byl chlad.

Kolem viděl mnoho známých tváří. Byli tu Ollowain, Dejelon, Pelveric a také Obilee. Nuramon byl rád, že vidí Noroellinu důvěrnici. Vypadala důstojněji, než si pamatoval, ale nijak se nesnažila skrýt radost. Její blonďaté vlasy byly zapletené do silných copů, spadajících jí na ramena. Měla na sobě rudohnědou zbroj, pomalovanou runami. Očividně to byla zbroj válečné kouzelnice.

Před královnou sklonili Farodin i Nuramon hlavy. Malá Julivee se poklonila. Než mohli něco říct, promluvila Emerelle: „Tak tedy přece jen přišel ten den! Den, kdy Alfadasovy děti od nás vyžadují splatit dluh. Den, kdy se vrátili Farodin a Nuramon! Co se stalo, že se odvazujete přede mě předstoupit?“

Její pohled utkvěl na Farodinovi. A byl to také on, kdo odpověděl: „Přišli jsme z přátelství k Mandredovi, Alfadasovu otci. Firnstayn je ve velkém nebezpečí. Tjuredovi vyznavači zotročují národ po národu a nyní hodlají podniknout velký útok na Firnstayn. Flotila řádových kněží chce brzy vyplout.“ V sále se ozvaly hlasy, ale Farodin se nenechal vyvést z klidu. Mluvil prostě dál. „Přicházíme ve jménu Liodreda z rodu Alfadase Mandredsona, abychom si vyprosili pomoc dětí Albů.“

„Královna Albenu dodrží slib a vykoná potřebné přípravy,“ prohlásila důstojně Emerelle.

Farodin se uklonil. „V Liodredově jménu ti vřele děkujeme.“

„Tím je vaše služba skončena. Váš pán bude s vámi spokojen. Ale nyní nechme poselství stranou a vyslechněme si Farodina a Nuramona, jejichž jména nebyla v těchto sálech už velmi dlouho vyslovena, zato ale venku mezi lidmi se stala legendou. Farodine a Nuramone! Elfové, kteří jste se postavili na odpor královně, abyste na vlastní pěst pátrali po milované! Nemůžete posoudit, jak velký byl můj hněv, když jste se vzepřeli mému rozkazu. Prokázali jste velkou odvahu, když jste si po tom všem troufli přede mnou se objevit. Přišli jste, i když víte, že to může znamenat konec vašeho pátrání. Ty, Farodine, máš dokonce u sebe i písek, který jsem kdysi rozprášila v lidském světě. A ty, Nuramone, jsi se opovážil zůstat po celý lidský život ve Firnstaynu, přímo před mýma očima.“

Nuramon se chystal něco říct, ale varovný pohled, který na něj ze strany vrhl Farodin, ho přiměl mlčet.

„Chtěl jsi něco říct, Nuramone?“ zeptala se královna s ironickou vlídností.

„Nechtěl jsem tě rozzlobit,“ začal Nuramon zajíkavě. „Když jsem žil ve Firnstaynu, věděl jsem, že mě můžeš kdykoli nechat k sobě přivést, ale neudělala jsi to. Určitě jsi k tomu měla důvody.“

Královna naklonila hlavu ke straně. „Nemysli si, že jsem svoje mínění o Noroelle změnila. Ale vidím, že vás nemohu ani přesvědčit, ani zadržet. Vaše láska je příliš silná. Můžete se pokoušet Noroelle zachránit, ale vězte, že to děláte bez mého svolení. Uplynul už dlouhý čas od doby, kdy jste se mi postavili. A několikrát jsem vás už odtud viděla. Něco se mi líbilo, něco však ne. Ty, Nuramone, jsi byl u odpadlíků. Je přirozené, že se žádné královně nemůže líbit, když někdo z jejích lidí hledá útočiště u odpadlíků. Ale nikdo ti nezazlívá, žes byl u dětí temných Albů.“ Sálem se rozšířil šepot. Přítomné zajímalo, jaké tajemství děti temných Albů obestírá. A jistě by dali mnoho za to, aby se dověděli, co u nich Nuramon zažil. Královna se rozhlédla, neudělala však žádné gesto, kterým by zjednala klid, nýbrž prostě mluvila dál. „A totéž platí pro tvůj čas ve Firnstaynu. Nikdo nemá k Firnstaynu blíž než ty. A proto ti ukládám povinnost. Pojedeš na mé lodi a zúčastníš se bitvy.“

„Děkuji ti, Emerelle,“ odpověděl Nuramon, nebyl si však jistý, zda je to pro něj čest, nebo spíše nějaký druh trestu.

„Teď k tobě, Farodine! Svedl jsi Mandreda k tomu, aby se u trolů vydával za mého vyslance. V době míru jsi vyvolal s troly konflikt… a nakonec jsi udělal dobře. Bolelo mě, když jsem se dověděla, co trolové s Yilvinou a ostatními udělali. Naše mrtvá těla jsou pomíjivá, ale duše žijí dále. Jedno ale musíš pochopit, Farodine: potřebujeme troly v boji proti nepřátelům. A musíme zajistit, aby věřili našim dobrým úmyslům.“ Obličej královny přijal výraz dobrotivé přítelkyně a příliš se nehodil ke slovům, která pronášela. „Co by tak Orgrim, trolský vévoda, asi řekl na to, kdyby ses účastnil bitvy na jeho lodi?“

Farodin polkl. „Považoval by to určitě za čest,“ bylo vše, co odpověděl.

Nuramon nemohl pochopit, že královna chce Farodina poskytnout trolům jako rukojmí. Od Farodinova činu uplynula sice více než dvě staletí, ale trolové byli všechno, jen ne zapomnětliví. Určitě ho z nějakého pochybného nedopatření zabijí. Chtěla snad královna Farodina a jeho rozdělit, a jeho druha dokonce poslat na smrt, jen aby pátrání po Noroelle zůstalo bez výsledku? Musel něco udělat! Odtrhl se od Julivee a udělal krok dopředu. Farodin přejel dlaní po jeho ruce; očividně se ho snažil zadržet. Ale krok byl už učiněn a královna na Nuramona překvapeně pohlédla.

„Ano, Nuramone, chceš něco říct?“

„Trolové Farodina určitě zabijí. Každý jiný elf by s největší pravděpodobností vyvázl životem. A proto, snažně prosím, pošli k nim mě a ponech si Farodina po svém boku!“

Farodin přistoupil k Nuramonovi. „Prosím, Emerelle, neposlouchej ho. Podrobím se tvé vůli.“

Julivee sledovala oba přátele a při tom nepřestávala svírat Nuramonovu ruku.

„Dojímá mě, jak se jeden druhého zastáváte. Ale na mém rozhodnutí to nic nemění. Farodine, dávám ti vévodu Orgrima jako rukojmí. Jen tak mohu troly udržet na naší straně. Není to pomsta vůči tobě, ale důkaz mé důvěry. Vyslovila jsem ji naposledy u elfího lovu. Vzpomeň si na slova, s nimiž jsem tě vyslala. Nechtěla bych, abys byl jenom rukojmí, ale vzor pro všechny ostatní elfy. Máš chránit vévodův život, tak jako jsi měl na elfím lovu chránit Mandredův. Uděláš to?“

Farodin delší chvíli váhal. Nakonec se jeho koutky zvedly ke stěží pozorovatelnému úsměvu. „Udělám, královno.“

Něco se mezi Farodinem a Emerelle stalo. V sále to téměř nikdo nepostřehl. Očividně si mysleli, že jsou svědky rozhřešení, které napřed vypadalo jako trest. Ale co mínila Emerelle tím, že Farodin měl chránit Mandreda? pomyslel si Nuramon. Královna mluvila, jako by jeho druh nějak selhal a jako by teď měl dostat příležitost selhání napravit. Po všech společně strávených letech bylo ve Farodinovi stále ještě mnoho, co zůstávalo Nuramonovi skryto.

Královna se pousmála. „Mám ještě jednu otázku.“ Pohlédla na Julivee. „Kdo je to děvčátko, co se tě tak pevně drží za ruku, Nuramone?“

„Je to kouzelnice Julivee, dcera Hildachi z klanu Diliskar. Je poslední ze Svobodných z Valemasu.“

Šum v sále prozradil Nuramonovi, že Valemas a klan Diliskar nebyli ani v nejmenším zapomenuti.

„Julivee! Jaké to jméno!“ řekla královna, hledíc na dívenku, jako by byla Alba. „Pojď ke mně, Julivee!“

Dítě se nepustilo Nuramonovi ruky a váhavě k němu vzhlédlo.

„Jenom běž! Toto je Emerelle, o které jsi toho tolik slyšela.“

Julivee se pomalu pustila Nuramona a opatrnými krůčky předstoupila před královnu. Všichni v sále ztichli. Bylo slyšet jen šumění vody na zdech sálu. Emerelle si měřila Julivee dlouho, jako by si chtěla každý detail z ní vtisknout do paměti. Pak promluvila: „Julivee, čekala jsem dlouho, že se klan Diliskar spolu s dalšími vrátí z Valemasu zpět. Tento den je důležitý i proto, že je ti předurčena velká budoucnost. Jak ses seznámila s Nuramonem a Farodinem?“

Julivee tichým hlasem povyprávěla o dni, kdy uviděla Nuramona poprvé. Rozmluvu s ním pak znovu podrobně popsala. „A pak mi vyprávěl, žes mu řekla, že si má sám zvolit příbuzné a blízké. A tu jsem hned věděla, že už nejsem sama.“

„Bylo od Nuramona moudré, že ti to řekl. Tak jste se tedy navzájem zvolili za příbuzné?“

„Ano, on je teď můj bratr.“

I když Nuramon viděl, že někteří v sále odbyli slova malé kouzelnice přezíravými úsměvy, necítil se zklamán či dotčen. Byl hrdý na Julivee a na to, jak otevřeně čelila královně.

„Postav se k mému trůnu. Musíš si na to místo zvyknout.“

Julivee splnila, co po ní královna žádala. Na tváři malé kouzelnice bylo vidět, jak velký dojem na ni udělal pohled na všechny shromážděné děti Albů. Když ji královna uchopila za ruku, malá strnula. Musela se cítit jako v některé z pohádek o Emerelle.

Královna se obrátila k Nuramonovi. „Dobře jsi udělal, že ses toho dítěte ujal. Je mnohem mocnější, než si myslíš. Protože jste se navzájem zvolili za sourozence, chtěla bych se tě zeptat, zda ji smím vyučit umění magie.“

„Kdo by takovou nabídku odmítl? Ale to nezáleží na mně, zda souhlasit, či ne. Ať rozhodne sama Julivee. Byl bych šťastný, kdybys ji učila ty, protože já ji mohu naučit jen málo.“

„Nu, Julivee? Chtěla bys být mou žačkou?“

„Ano, Emerelle. Hrozně ráda. Chtěla bych… ale chtěla bych také zůstat u Nuramona.“

„Dám ti čas na rozmyšlenou. Není to snadná volba. Ale ať už se rozhodneš pro cokoliv, nebudu zklamaná.“ Emerelle se zvedla. „A teď, děti Albů, připravte se a vyzbrojte k boji! Alviasi!“ Mistr předstoupil. Královna mu něco pošeptala do ucha, pak vzala Julivee za ruku a bočními dveřmi sál opustila. Bojovníci stojící kolem jejího trůnu ji následovali, jen Obilee se zdržela a zadívala se na Farodina i Nuramona, jako by byli obraz, připomínající krásné dny.

Farodin se dal do řeči s příbuznými a také Nuramonův klan jej obklopil a zahrnoval ho otázkami. Některé z příbuzenstva ani neznal. Jen Elemonův obličej, v němž se i po letech zračila nedůvěra, mu byl povědomý. Sestřenice, která ho předtím oslovila, se jmenovala Diama. Vyptávala se ho, jaké to bylo u dětí temných Albů. Nuramon odpovídal vyhýbavě a při každé příležitosti se snažil navázat oční kontakt s Obilee. Ta se zatím ze svého místa nehnula a zdálo se, že má radost, že ho vidí obklopeného jeho klanem.

Když pak k němu přistoupil i Elemon, pomyslil si Nuramon, že od tohoto okamžiku bude se vší radostí konec. Jeho strýc pro něj nikdy neměl jediné přátelské slovo. Ostatní elfové mlčky čekali, co starý elf řekne. „Nuramone, my všichni pocházíme z klanu Weldaron,“ začal. „A ty víš, že jsme tě já i ostatní mého věku stále přehlíželi. V době, kdy jsi byl zde a nesměl opustit Alben, jsme zplodili děti. A když jsi byl pryč, narodily se nám s jistotou, že nenesou tvou duši. Ale tyto děti a jejich potomci se na tebe dívají jinýma očima. Slyší příběhy o Nuramonovi, bardu a bojovníkovi, o Nuramonovi Hledajícím, o věčném Poutníkovi. V trolských válkách se dověděli, žes byl přítelem Alfadase.“ Zarazil se a pohlédl na Nuramona, jako by čekal na reakci z jeho strany. Pak pokračoval: „Nám starým odpouštět nemusíš. Mnozí z nás názory nezměnili, ale mladí elfové tě ctí jako slavného hrdinu našeho klanu. Nepociťuj k nim proto trpkost a nechuť a nech si ji pro nás.“

Nuramon neměl Elemona nikdy rád, ale tato slova znamenala vstřícnost a usmíření, což by nikdy neočekával. A když pohlédl do tváří mladých elfů, kteří ho obklopovali, poznal, že strýc má pravdu. „Kdyby si mě královna nepřála mít po boku, potáhnu do bitvy se svým klanem. Děkuji ti, Elemone.“

„Doufám, že mi dokážeš odpustit,“ Elemonovy oči se leskly.

„Ano, ve jménu Weldarona!“ Nuramon si připomněl všechna léta, kdy musel snášet výsměch svého klanu. Kdyby neměl Elemona přímo před sebou a nevěděl, že starý elf je blízko slzám, věřil by možná, že ho příbuzní chtějí znovu přijmout do svého středu jen ze zištných důvodů. Ale Elemonova slova byla míněna naprosto vážně, o tom Nuramon pochyboval stejně málo jako o smýšlení všech mladých mužů a žen, z nichž někteří nosili stejný krátký meč, jako by ho zamýšleli následovat. Jeho sestřenice Diama byla jednou z nich. Měla na sobě dokonce zbroj, která se podobala Gaomenině, ale byla zhotovena z kovových plátků, a ne z dračí kůže. V tom okamžiku si Nuramon uvědomil, jak dlouho byl pryč. Dvakrát se stal obětí času. A pokaždé uplynulo více než dvě stě let. Za tu dobu se posměch klanu proměnil v uznání, ne-li dokonce v obdiv.

Alvias přistoupil i s Farodinem blíž a zdvořile pokývnul. „Nuramone, královna si přeje vidět tebe a Farodina v boční komnatě. Prosím, následuj mě!“

„Děkuji, že jste přišli,“ rozloučil se Nuramon s klanem poněkud nejistě. Bude potřebovat čas, než si na tu změnu zvykne.

Sotva opustili kruh příbuzných, zašeptal Farodin: „Zdá se, jako by tvůj klan dorostl… Očividně už v tobě vidí víc než jen znovuzrozeného.“ Znělo to, jako by se Farodin osobitým způsobem radoval s ním.

Nuramon chtěl něco odpovědět, ale právě míjeli Obilee, a tak se zastavili.

Alvias vypadal netrpělivě. „Jdu napřed a oznámím královně, že už jdete.“

Nikdo z nich na to nic neřekl. Nuramon pomyslel, jaké to bylo posledně, když viděl Noroellinu důvěrnici. Bylo to u první brány, kterou svou magií otevřel. Mávala mu z pahorku. Tehdy se zdála být více kouzelnicí než bojovnicí, nyní však měla na sobě válečnické odění z měkké kůže gelgeroka, které bylo na hrudi, rukávech a nohavicích zpevněno destičkami z tvrdého dřeva. Runy, jež byly na dřevě namalovány, poskytovaly Obilee v boji magickou ochranu. Kolem krku jí visel řetěz, na němž měla stejně jako Nuramon upevněný drahokam od Noroelle. Byl to diamant.

Nuramon konečně prolomil mlčení. „Xern mi řekl, že se z tebe v trolských válkách stala hrdinka.“

„Ano,“ odpověděla Obilee, jako by toho litovala.

„Noroelle na tebe bude hrdá, až se to dozví,“ dodal Farodin.

„Nikdy jsem na Noroelle nezapomněla. Neuplyne den, abych na ni nebo na vás nemyslela.“ Podívala se Nuramonovi do očí. „Přála jsem si vás doprovázet.“ Její hlas zněl stejně smutně jako její slova. Usmála se. „Nenechte se mou náladou mýlit. Mám velkou radost, že vás vidím.“ S těmito slovy objala Farodina a políbila ho na tvář. „Přála jsem si něco pro vás udělat.“ Nyní sevřela v náručí Nuramona, ale nepolíbila ho. „Jsem ráda hlavně kvůli tobě. Noroelle měla pravdu. Tvůj klan konečně poznal tvou pravou podstatu.“ Ještě než mohl Nuramon něco říct, dodala: „Pojďte! Nenechme královnu dlouho čekat! Určitě se chce co nejdříve dovědět, co jste viděli a zažili. I já jsem zvědavá.“

Následovali Obilee do postranní komnaty. Nuramon nemohl od mladé bojovnice odtrhnout oči. V jejím pohledu bylo tolik bolesti a touhy.

Když vstoupili do komnaty, Nuramon stěží věřil vlastním očím. Vedle královny stála malá Julivee, obklopená bojovníky, a vyprávěla jim o cestě přes Fargon. „A když jsem si už myslela, že umřu a můj život skončí, tu mě dostihl Nuramon a zvedl mě k sobě do sedla. Ale poslyšte, co se stalo pak! No, co bys v téhle situaci udělal ty?“ obrátila se na Ollowaina.

„Co nejrychleji bych obrátil koně a ujížděl jako vítr, abych tě dostal do bezpečí,“ odvětil válečník. „Pak bych se vrátil zpět a těm lidem se postavil.“

Julivee se přidrzle ušklíbla. „Moudrá odpověď. Ale nic z toho Nuramon neudělal. Protože to by znamenalo naši smrt. Neotočil koně, nepřátelé byli příliš blízko.“ To řekla Ollowainovi až teď, ale válečník od Shalyn Falah se jen pousmál. „Místo toho vrazil do jejich řad, vyhnul se ranám mečů a bodnutí píkou a…“ Malá kouzelnice uviděla Nuramona a zajíkla se. Pak rychle pokračovala dál. „A tak zachránil malou Julivee před zlými lidmi. A když na sebe bude malá Julivee dávat pozor, bude zítra naživu.“

Válečníci se rozesmáli, a dokonce i královna měla úsměv na rtech. „Přistupte blíž!“ řekla. A když Farodin a Nuramon stáli před ní, prohlásila: „Chtěla bych vám ještě jednou poděkovat, že jste zachránili Julivee.“ Uchopila ručku malé elfky. „Nevíte, jak hodně jste tím mně a Albenu pomohli.“

Zeď ze dřeva

Lehká bríza si pohrávala s Mandredovými tenkými copy. Spolu s Liodredem a jedním mandridským tělesným strážcem stál na západním útesu nad vjezdem do fjordu. Odtud se nabízel daleký výhled na moře. Bylo krásné ráno pozdního léta. Vítr honil po obloze mráčky. Oslnivě zářící slunce se vynořilo z vody. Na horizontu se proti obloze zřetelně rýsovaly obrysy lodí. Muselo jich být daleko víc než dvě stovky. Všechny nesly na plachtách znamení černého spáleného dubu.

„Ještě půl hodiny a první z nich dorazí k fjordu,“ řekl Liodred klidně.

Mandred pohlédl k malé flotile, která se měla postavit útoku řádových rytířů. Nebylo to ani šedesát lodí. Z toho patnáct jich bylo tak malých, že byly schopné pojmout jen dvacet mužů. Třicet větších lodí se navzájem spojilo řetězy protaženými skrz průvlaky pro vesla, aby vytvořilo pevnou zeď. Tak vznikla bariéra, která blokovala hlubokou vodu v plavební dráze uprostřed fjordu. Tady bude zuřit boj a tady se také rozhodne, kdo bude vítěz. Menší lodě se držely za bariérou. Měly za úkol zesílit lodní hradbu tam, kde by hrozilo prolomení.

Naplněn starostmi pozoroval Mandred široké mezery vpravo i vlevo od lodní bariéry. „Jsi si skutečně jistý, že tady neprojdou, Liodrede?“

„Úplně jistý, vážený předku. Flotila našich nepřátel sestává převážně z kog s hlubokým ponorem. Abych řekl pravdu, chtěl bych je svést k tomu, aby nás napadli z boku. Hluboko pod vodou se skrývají nebezpečné útesy. Při vyšším přílivu by mohl šikovný kapitán možná i provést kogu mezi nimi, ale když je vody málo, je loď odsouzena ke ztroskotání. Budeme-li mít trochu štěstí, přijdou nepřátelé přinejmenším o tucet i více lodí. Jakmile jejich do šířky roztažená flotila vpluje do fjordu, zaútočí na ni naše paličské lodě.“ Král ukázal na větší počet malých rybářských člunů, které byly vysoko naložené klestím. „Bude-li vítr foukat správným směrem, mohou způsobit značné škody.“ Liodred široce rozmáchlým gestem ukázal na vysoká příkrá skaliska vpravo i vlevo lemující fjord. „Tady nahoře budou stát starci, kteří už nemohou bojovat, a chlapci, co jsou na boj ještě příliš mladí. Nechali jsme přivézt deset vozů se šípy sehnanými z celého království. Pokryjí lodě našich nepřátel krupobitím střel, jakmile se přiblíží k pobřeží.“ Liodred mluvil tak hlasitě, že všichni muži z jeho tělesné stráže, kteří byli kolem, mu mohli rozumět. „Vlastně nám ti kněží prokázali laskavost, že chtějí Firnstayn napadnout. Ve fjordu vybojujeme námořní bitvu podle našich podmínek. V těsném prostoru nebudou moct přesilu využít. Jakmile se dostanou k bariéře, budou stát muž proti muži.“

Král pokynul Mandredovi, aby ho následoval ke koním. Když se pak Liodred vyšvihl do sedla, řekl tišeji: „Doufám, že elfové dorazí v pravý čas. Nepřítel je ve více než pětinásobné přesile.“

„Jestli to bude jen trochu možné, budou zde,“ odvětil Mandred rozhodně. Ale dobře věděl, že může zasáhnout mnoho nepředvídatelných okolností. Příjme vůbec Emerelle jeho druhy? A jak dlouho může trvat vypravit flotilu a provést ji přes albskou hvězdu?

Sjížděli příkrou stezkou z útesu. V půli cesty jim přicházeli naproti starší válečníci, kteří nesli na zádech z vrbových prutů spletené koše, naplněné svazky šípů. Liodred přitáhl hřebci otěže a kývnutím k sobě přivolal muže s klapkou přes oko. „Hej, Gombarte, co tě přimělo opustit tvou hezkou ženu?“

„Zaslechl sem, žes pozval každýho starýho bracha, aby si dneska zastřílel na pár rytířů.“ Obdařil krále bezzubým úsměvem a poklepal na černou látkovou klapku přes levé oko. „Kromě toho prej budou na těch svejch palubách stát tak namačkaný, že ani nemůžeš minout. A za každýho, co složíme, prej dostanem roh plnej medoviny ve tvý zlatý hale.“

Liodred se hlučně zachechtal. „Tuhle pohádku asi stěží rozšířil můj kuchař. Ale vezmu vás za slovo, chlapi. Roh plný medoviny za každého řádového rytíře!“ Široce se zakřenil. „Ale nemyslete si, že vás neznám, vy syčáci. Budu stát dole na Albské hvězdě a počítat.“

Muži se chechtali a vtipkovali dál. Král jim ještě jednou pokynul a pak popohnal velkého vraníka dolů po stezce.

„Někdy si myslím, že je pro muže lepší zemřít mladý a v rozkvětu sil,“ řekl král, když byli z doslechu.

„Ne,“ oponoval mu Mandred. „Největší dar je vidět děti dorůst. Věř mi, vím, o čem mluvím.“ Hořce pomyslel na to, jak málo si užil Alfadase.

Na posledním úseku cesty do zálivu, kde už na ně čekal veslařský člun, zmlkli a ponořili se do vlastních myšlenek. Kde jenom zůstali elfové? staral se Mandred. Přece by snad nenechali Firnstayn na holičkách?

Na břehu stála Valgerd, Liodredova žena. Měla na sobě šaty pestrých barev jarních květin, na ramenou sepnuté dvěma zlatými sponami. Na ruce držela dítě, které nebylo starší než pět měsíčních úplňků. Byl to Aslak, Liodredův syn.

Král k oběma přistoupil a políbil chlapečka něžně na čelo. Pak vytáhl z opasku nůž ve zlatem zdobené pochvě a podal ho Valgerd. Plavovlasá žena kývla.

Liodred ji něžně pohladil po vlasech, pak přikročil ke člunu, kde už čekal Mandred. Jarl se cítil nedobře. Měl snad král strach, že zemře? Byl to dar na rozloučenou pro syna, který otce ani nepozná? Liodred byl tak svázaný se všemi lidmi zde! Byl jimi milován! Nic se mu nestane, přísahal sám sobě Mandred.

Oba nasedli do člunu. Veslaři uctivě pozdravili krále, a ten nejmladšímu z nich letmo pocuchal vlasy. Odrazili od břehu a mocnými záběry vesel se rychle blížili k vlajkové lodi.

„Dědictví?“ zeptal se Mandred.

Liodred se polekaně vytrhl z myšlenek. „Cože?“

„Ten nůž.“

„Ano… to také.“

„A co ještě?“ nadhodil Mandred.

Liodred ztlumil hlas. „Vím, jací jsou ti kněží. Je to… když zvítězí, Valgerd se pokusí prchnout. Ale když…“

„Má zabít tvého syna?“

„Sebe také,“ doplnil vladař. „Bude to tak nejlepší.“ Pohlédl na tmavou vodu fjordu. „Přijdou elfové?“ zeptal se tiše.

„Samozřejmě,“ řekl Mandred, ale nemohl se při tom podívat králi do očí.

Na palubě Albské hvězdy se Liodred náhle zdál jako vyměněný. Vtipkoval s muži a dával pokyny, kdo se má postavit do nejpřednější linie. Albská hvězda měla jen málo společného s lodí, která kdysi dopravila Mandreda a elfy k Noroellinu ostrovu. Byla mnohem větší a bylo v ní místo pro sto veslařů.

Na všech třiceti lodích, tvořících blokádu, byly stožáry položeny naplocho, aby při boji nepřekážely. Také vesla byla vtažena dovnitř a zajištěna. Na zádi lodi byla vztyčena tyč, na níž vlál starý praporec Albské hvězdy: modrá hvězda na stříbrném pozadí.

Dva válečníci pomohli Liodredovi obléci zbroj. Podivuhodně zpracované Alfadasovo elfí brnění bylo jedinečné. Všichni ostatní válečníci měli na sobě řetízkové košile a kulaté helmy s dlouhým nánosníkem.

I Mandred si nechal pomoct do dlouhé řetízkové košile, sahající až po kolena. Právě si chtěl nasadit helmu, když vedle něho stanul král. „Vždycky jsem se tě chtěl zeptat, zda je pravda, že každý z tvých copů znamená jednoho nepřítele, kterého jsi zabil. Tak to aspoň vyprávějí skaldové.“

„To souhlasí,“ odvětil jarl stroze.

„Ty jsi vskutku nebezpečný muž.“

„Takové budeš dnes potřebovat.“

Od útesů se ozvaly rohy. První loď řádových rytířů zamířila do fjordu. Byl to mohutný trojstěžník s vysoko zvednutou zádí. Jen o několik okamžiků později ho následovaly další čtyři lodě.

Mandred zděšeně pozoroval vysoké přední kastely nepřátelských lodí. Útočníci budou stát mnoho kroků nad nimi. Stožárové koše lodí mu připadaly obrovské. Každý mohl pojmout přinejmenším čtyři kušovníky. Seshora si mohli v širokém okruhu vyhledávat cíle.

Od západních útesů byla vystřelena salva šípů. Minula lodě, které se držely uprostřed jízdní dráhy, o více než padesát kroků.

Liodred podal Mandredovi velký rudý kulatý štít. „Budeš ho potřebovat, vážený předku.“

Jarl provlékl levou paži širokým koženým popruhem a silně ho utáhl, až mu štít seděl pevně na předloktí.

„Pojďme uvítat bílé kněze!“ vykřikl Liodred a zvedl štít k hrudi. Pak udeřil plochou stranou sekery na vypouklou přední stranu štítu. Podél celé bojové linie následovali válečníci jeho příkladu. Uši rvoucí hluk se odrážel od stěn fjordu.

Řinčení zbraní a křik válečníků přivedly Mandredovu krev do varu. Jenom ať ti zatracení Tjuredovi kněží přijdou! U fjordlandských mužů najdou svůj osud!

Ve vjezdu do fjordu se objevovalo stále více lodí. Rozjížděly se od sebe a vytvářely širokou útočnou řadu. Protivníci byli jeden od druhého vzdáleni ještě asi čtyři sta kroků. Mandred mohl vidět na slunci se lesknoucí helmy řádových rytířů, kupících se za ochranným brlením předních kastelů.

„Shlédni na nás, Norgrimme!“ vykřikl Liodred vší silou. „Dej, ať je naše dřevěná zeď tak silná, že se na ní odvaha nepřátel zlomí!“

Na kogách se rozezvučely fanfáry. V linii lodí nastal pohyb.

„Štíty nahoru!“ vykřikl Mandred. Na dlouhé lodě se sneslo krupobití šípů.

Velké kulaté štíty Fjordlanďanů vytvořily ochrannou střechu. Šípy zabubnovaly do dřeva. Někteří muži se s výkřikem zhroutili k zemi, ale bojová linie z dlouhých lodí nezakolísala.

Nyní následovala salva za salvou. Skrčení za štíty nemohli vidět, jak se kogy přibližují. Mandred měl pocit, že uběhla věčnost. Po šíji mu stékal horký pot.

Hrot jednoho šípu prorazil jeho štít a minul jen o vlásek paži. Písek, kterým byly paluby dlouhých lodí posypány, se na některých místech zbarvil od krve. Stále víc a víc nacházely šípy skuliny ve štítové stěně.

Náhle se lodní bariéra otřásla. Několik mužů bylo strženo k zemi, ve štítové stěně se objevily mezery. Kogy najely na blokující překážku. Lodě seveřanů a řádových rytířů stály nyní trup proti trupu jako vzteklí jeleni, kteří se v souboji navzájem zahákují parohy.

„Do boje!“ zařval Liodred. „Lukostřelci deset kroků dozadu! Přiveďte kušovníky ze stožárových košů!“

Lehce ozbrojení lučištníci hledali během krupobití nepřátelských šípů ochranu pod střechou štítů. Nyní se vraceli, aby zase oni ze své strany obtěžovali nepřítele.

Jeden vržený oštěp proletěl vedle Mandreda a zabodl se do paluby, kde zůstal vězet v krví potřísněných plaňkách a chvěl se. Nyní, když byla štítová řada prolomena, mohl jarl konečně vidět nepřítele. Široké plaňky, na jejichž předních koncích byly osazeny dlouhé železné trny, se vymrštily z útočící lodi dolů a jako dravčí tesáky se zaryly do paluby.

Všude podél fjordlandské lodní bariéry se snesly dolů vstupní můstky. Nad Mandredem se objevili válečníci v bílých kabátcích, kteří se krčili za dlouhými, kapkovitě tvarovanými štíty. Každý z nich nesl znak spáleného dubu.

„Za Tjureda!“ ozval se tisícihlavý řev. Pak se rytíři vyřítili po vstupním můstku dolů.

Štíty do sebe narazily v divokém vzteku, jak se útočníci srazili s linií obránců. Mandredova sekera se v blýskavém oblouku snesla dolů, prorazila štít a posléze i helmu prvního útočníka. Škubnutím uvolnil jarl zbraň a přes hřbet ruky vedl úder těsně nad hranu štítu dalšího rytíře. Se skřípáním projela elfí ocel nánosníkem helmy a skolila dalšího protivníka.

Vedle něj bojoval Liodred jako divoký medvěd. Brzy byla paluba pokryta mrtvými a umírajícími.

Rána mečem rozštípla Mandredův štít. Škubnutím z něj vytrhl útočníkovu čepel, která ve štítu uvízla hluboce zaťatá. Jeho sekera zasáhla rytíře do nekrytého boku a zaryla se mu pod hrudní koš.

Jedním dlouhým krokem se Mandred ocitl na můstku. Rozbitý štít odhodil stranou. Pak oběma rukama uchopil sekeru a jako berserk se krok za krokem probojovával vpřed k protivníkovu přednímu kastelu. Těsně za ním šli tři Mandridi, kteří se ho štíty snažili chránit před nepřátelskými šípy.

Když dorazil na konec vstupního můstku, byli před ním řádoví válečníci natlačení tak hustě, že sotva mohli pozvednout štíty k ochraně. Mandred se na ně vrhl naplněný slepým vztekem. Meče i kopí se tříštily pod údery elfí oceli. Nakonec skočil přímo doprostřed nepřátel. Vysokému urostlému rytíři vrazil trn na horním konci topůrka sekery pod hranu helmy a ten mu skrz čelist pronikl až do mozku. Když obrovitý válečník padal, strhl s sebou dva další bojovníky. Na předním kastelu vypukla panika. Rytíři se přikrčení snažili dostat do bezpečí. Někteří dokonce skočili přes brlení do vody, i když to při jejich těžkých řetízkových košilích znamenalo jistou smrt.

O několik okamžiků později byl už přední kastel nepřátelské lodi obsazen seveřany. Sípavě oddechuje, vrhl Mandred pohled na hlavní palubu. Přeživší rytíři se stáhli. Se strachem rozšířenýma očima vzhlíželi k němu nahoru. Ke skupině zaklíněných lodí se zezadu přiblížily další kogy. Přivážely čerstvé posily.

„Musíme zpátky,“ ozval se drsný hlas po jeho boku. Liodred se nějak probojoval na kogu za ním. Král ukázal k východu. „Podařilo se jim dostat přes útesy. Příliv stále jaksi nechce začít. Zatím ztratili jedinou loď.“

Z předního kastelu měl Mandred dobrý výhled na bojiště. Bitevní linie seveřanů vydržela, ale smrt si vybrala bohatou žeň.

Na obou koncích lodní bariéry se kogám podařilo dostat přes útesy. Jednu z kněžských lodí podpálila paličská loď. K jasné letní obloze stoupal černý sloup kouře. I další paličské čluny vyrazily se sebevražednou odvahou do útoku, ale rytíři se je snažili dlouhými bidly odstrkovat, zatímco kušovníci ve stožárových koších stříleli na posádky.

Dvě kogy se dostaly do boje s dlouhými loděmi seveřanů, které se zatím držely zpět jako záloha. Ale sedm nepřátelských lodí brzy odbočilo, aby napadlo bariéru i zezadu.

„Zpět na lodě!“ vykřikl Liodred z plna hrdla. „Vytvoříme dvojitou linii!“

Jen nerad seběhl Mandred po vstupním můstku zpět na svou loď. Za ním zněly posměšné výkřiky řádových rytířů. Jarl musel pomyslet na zlatem pobitou dýku, kterou Liodred dal ženě.

„Luthe, dej, ať přijdou elfové!“ mumlal zoufale. „Pošli nám spojence a já se už rohu s medovinou nikdy nedotknu!“

Na královnině lodi

Nuramon stál u zábradlí Elfího třpytu, vlajkové lodi královny. Na pravoboku měl dobrý výhled na firnstaynské lodě, které byly spojené řetězy a uzavíraly přístup do fjordu jako zeď. Na druhé straně se tyčily mohutné plachty nepřátelské flotily, z nichž každá nesla Tjuredův znak, černý spálený strom. Do boje s Firnstayňany se zatím zapletla ani ne polovina z nich. V úzkém fjordu nemohli řádoví rytíři přesilu nijak využít. Liodred a Mandred vnutili nepřátelům krvavou bitvu muže proti muži a pro Nuramona bylo nemožné odhadnout, jak se Fjordlanďané zatím drží. Mohl jen vidět, že se na lodích něco pohybuje a očividně na sebe narážejí silné oddíly bojovníků, kteří se v tlačenici nemají možnost ranám vyhnout.

Část nepřátelských lodí se snažila blokádu Fjordlanďanů objet a mezi dlouhými loděmi a útesy najít sjízdnou vodní dráhu. Jedna koga s rozpáraným trupem už skončila na skaliscích. Posádka zřejmě byla ve vodě. Ale osud kogy nepřátele neodstrašil. Ještě pořád se lodě snažily projet mezi útesy, aby Fjordlanďany obklíčily.

Nuramon jen doufal, že se Mandredovi nebo Liodredovi nic nestalo a že boj přečkali živí a zdraví. Bitvy se ovšem řídily zcela jinými zákony než souboje. O životě a smrti mohla rozhodnout náhoda. Kdyby jen byl Elfí třpyt rychlejší! Nuramonův pohled klouzal podél řady vesel, která teď pod ním zmizela v boční stěně lodi. Mohlo jich být tak čtyřicet. Předtím viděl, jak asi dvě stě veslařů sestoupilo do podpalubí.

Na veslařských lavicích dole ze sebe určitě vydávali to nejlepší, ale obrovská královnina loď se pohybovala jen pomalu. Malé galéry z Reilimee byly daleko vpředu a brzy už dorazí k Fjordlanďanům. Nuramon slyšel, že lodě vybavila nějaká mořská kouzelnice, jejíž jméno nikdo neznal. Za nimi jely trirémy z Alvemeru. Nuramon byl překvapený, jak rychle dokázala albenská flotila vyplout na moře. Trvalo to jen dvanáct dní, než byly lodě patřičně vybaveny, vyzbrojeny a seřazeny do útvaru.

Brána, kterou projeli do světa lidí, se už dávno zavřela. Nuramon nikdy nezapomene na nádhernou hru barev nad albenským mořem, kterou Emerelle kouzlem vyvolala. Brána byla tak široká, že jí flotila v ranním svítání mohla proplout v jedné linii.

O Emerelle kolovaly mezi bojovníky všemožné pověsti. Mnozí vysvětlovali skutečnost, že královnina galéra plula bez doprovodných lodí, tím, že chce na sebe přilákat nepřátele. Když se Nuramon rozhlédl, mohl klidně předpokládat, že fáma nelže. Elfí třpyt vypadal jako plovoucí bojiště. Veslaři seděli v trupu lodi u vesel, zatímco na palubě se shromažďovali bojovníci. Byly to víc než tři stovky elfů, kteří na šedesáti krocích prostoru mezi zádí a přídí očekávali boj. Královna se dokonce vzdala i námořníků k obsluze plachtoví, aby mohla vzít na palubu více válečníků. To znamenalo, že v bitvě asi nebude používat plachty, a proto byly i stožáry spuštěny a uloženy naplocho.

Loď měla zastavit po levém boku Fjordlanďanů, aby je podpořila. Obilee vysvětlila Nuramonovi jejich strategii: ona a bojovníci na ostatních elfích galérách se přidají k dlouhým lodím Fjordlanďanů a tím zmírní tlak na bitevní linii spojenců. Fjordlanďané by se pak měli stáhnout dozadu za elfí galéry, odpočinout si a nabrat nových sil, aby později znovu mohli zasáhnout do boje.

Někdo poklepal Nuramonovi na rameno. Obrátil se a uviděl mistra Alviase. „Královna by tě chtěla vidět,“ řekl.

Nuramon si vzal luk a davem bojovníků následoval Emerellina důvěrníka. Alvias vypadal nezvykle bojovně v kožené zbroji a s mečem po boku. Všem bylo známo, že již v první trolské válce bojoval královně po boku. Alvias Nuramona dovedl před kastel na zadní palubě, kde ho očekávaly Emerelle a Julivee, obklopeny strážemi. Královna dávala velitelům poslední příkazy. Měla na sobě šedé roucho kouzelnice jako té noci, kdy mu poskytla radu pro nastávající elfí lov.

Nuramon uviděl i Obilee, která čekala na poslední rozkazy před bitvou. Měla na sobě tutéž zbroj jako v trůnním sále.

Malá Julivee pozdravila Nuramona důvěrným gestem. Také ona byla oblečená do šedého roucha jako královna. Nuramona rozzlobilo, že si Emerelle vzala malou kouzelnici s sebou. Měl o ni starost. Toto v žádném případě nebylo místo pro dítě, ať už byla Julivee v magii jakkoliv mocná.

Poté co královna krátce promluvila s Obilee, kývnutím k sobě přivolala Nuramona. Laskavě ho pozdravila a pak řekla: „Vidím, že máš strach o Julivee. Ale mohu ti říct, že neexistuje jiné místo, kde by byla ve větším bezpečí než po mém boku.“

Stroze přikývl. Královna měla pravdu. Ale přesto by byl raději, kdyby Julivee zůstala na hradě v Albenu.

„Nuramone, chtěla bych, abys šel s Obilee.“ Královna ukázala na mladou elfí bojovnici. „Bude velet přednímu kastelu, jakmile Dejelon a Pelveric přirazí k Fjordlanďanům.“

„Ano, královno.“

„Tak jdi!“

Julivee se odtrhla od Emerelle a přiběhla k Nuramonovi. „Vrátíš se, že?“ zeptala se.

Nuramon k ní poklekl. „Opravdu ti vidím ve tváři starost?“

Uhnula pohledem a přikývla.

„Neměj strach. Jen zůstaň u královny. Slyšelas, co řekla.“ Políbil ji na čelo. „A teď jdi.“

Bez dalších slov se Julivee poslušně vrátila ke královně. Tam zvedla toulec a usmála se. Byly v něm šípy, které Nuramon s lukem dostal od trpaslíků. Chtěl si je vzít s sebou do boje. Ale královna mu poradila, aby raději místo nich použil obyčejné šípy a tyto aby si schoval pro zvláštní příležitost.

„Musíme už jít, Nuramone!“ řekla Obilee a položila mu ruku na rameno.

Nuramon se naposledy ohlédl po Julivee a pak se odebral s Obilee na příď. Bojovnice se tvářila stísněně.

„Co je s tebou, Obilee?“ zeptal se.

„Je to jen…“ začala rozpačitě, ale ihned zmlkla, jako by si netroufala slova vyslovit. Pak se podívala přímo na něho a řekla: „Neměla bych být tvým velitelem, Nuramone.“

„Už nejsi mladé děvče jako kdysi dávno,“ odvětil. „Stala se z tebe velká bojovnice, mnohem lepší, než kdy budu já. Osvědčila ses v mnohých bitvách. Obdivuji tě.“ Obileiny rty se roztřásly. „Nebuď smutná kvůli mně nebo kvůli Noroelle. Smrt přece není konec. Nic mě nemůže odvrátit od hledání Noroelle, ať už v tomto nebo v příštím životě. A co myslíš, že řekne, až tě znovu uvidí? Bude na tebe stejně hrdá jako já.“

Obilee se slabě pousmála a konečně zase trochu připomínala veselou bytost z dřívějška. „Děkuji ti, Nuramone.“

Elf necítil strach ze smrti. Smrt by pro něj neznamenala konec hledání, v každém případě by ho jen na čas zdržela. Uplynulou noc strávil u svého klanu, jemuž povyprávěl vše o svých cestách, a prosil, aby to vše uchovali v paměti pro případ, že by měl zemřít. Začal psát knihu pamětí svých duší, zcela po způsobu trpasličích přátel. Měl s tím začít mnohem dřív, ale nikdy se ještě nedíval smrti tak jasně do tváře jako před touto bitvou.

Dorazili k Obileiným bojovníkům; na lodi byli jediní, kdo pocházel z Alvemeru. Poznat se dali podle erbů na kabátcích: zobrazení stříbrné Nixeny na modrém podkladě. Bylo jich celkem asi padesát mužů a žen, z nich polovina ozbrojená dlouhými meči, ostatní k tomu ještě luky. Zatímco Obilee k nim krátce promluvila, snažil se Nuramon vyhlédnout dopředu. Ale bojovníci stáli hustě namačkaní tělo na tělo, takže jakýkoliv výhled nebyl možný.

Kdy to konečně začne? Někde před ním má Mandred problémy a galéra stěží pluje! Mohl jen doufat, že Fjordlanďanům na pomoc dorazily lodě z Reilimee.

Nuramon s obavami pomyslel na Farodina. Představa, že je na lodi trolího vévody, mu naháněla strach, i když ho Farodin stále uklidňoval a říkal mu, že si nemá dělat starosti.

Davem bojovníků se prosmýkla válečnice. „Jsi Nuramon?“ zeptala se.

Udiveně na ni pohlédl. „Ano.“

„Mé jméno je Nomja…“

Bylo to jméno mladé družky, která ho kdysi doprovázela při pátrání po Guillaumovi. „Jsi snad…“

Kývla. „Ano, jsem tvá družka z Aniscansu. Znovu jsem se narodila.“

Nebyla tehdejší válečnici vůbec podobná. Byla malá, měla černé, krátce zastřižené vlasy a vypadala mnohem dospěleji než mladičká bojovnice, která ho tehdy doprovázela. Ale v jejích očích byla stejná radost, jakou tehdy viděl v očích své družky. Nomjina smrt při útěku z Aniscansu všechny velmi zasáhla, obzvláště Mandreda.

Nuramon sevřel mladou elfku v objetí jako přítelkyni, kterou už dlouho neviděl. „Jsem rád, že jsi tu.“

Když ji po chvíli pustil, všiml si, jak bojovnici jeho objetí překvapilo.

Uviděl luk v její ruce. „Jsi lučištnice?“

„Ano.“

„Už tenkrát jsi byla velmi dobrá.“

Usmála se, ale nic neřekla. Nuramon jí určitě připadal divný. Samozřejmě si nemohla v detailech pamatovat dřívější život a on s ní jednal jako trpaslík při setkání s jednou ze znovuzrozených.

Náhle uslyšel Nuramon výkřiky. Přicházely zepředu. „Připravte se!“ vykřikla Obilee.

Nuramon natáhl krk, ale výhled byl stále ještě blokován. Zato už mohl slyšet hluk boje: řinčení oceli a výkřiky raněných.

Ze zádi k nim dolehly výkřiky bojujících. „Rychleji!“ podařilo se mu zaslechnout. Odstrčil dva bojovníky stranou a protlačil se k zábradlí na levoboku. To, co odtud uviděl, na něj zapůsobilo jako úder blesku. Hnal se na ně mohutný trojstěžník! Na jeho hlavní plachtě se skvěl černý Tjuredův strom. Nepřátelé museli na této straně obeplout skalisko a nyní se snažili královnině lodi odříznout cestu.

Jakmile se ozvaly výkřiky a přes hlavy jim přelétly střely, bylo jasné, že bitva pro ně právě začala.

Náhle lodí projelo prudké škubnutí. Následoval druhý náraz, ještě snad o něco prudší, který Nuramona málem porazil. To do nich najel nepřátelský trojstěžník! Pak vypukl chaos. Zleva i zprava doléhaly k Nuramonovým uším výkřiky a nesrozumitelná změť zvuků.

Válečníci kolem něj začali být neklidní. I Nomja viditelně znervózněla. Jen Obilee vypadala, jako by nevěděla, co je strach. „Lučištníci, jděte napravo!“ přikázala a Nuramon ji poslechl, aniž by zaváhal. Protlačil se k druhé straně příďového kastelu, kde se podél zábradlí vytvářela bojová formace.

Kousek dál vpředu viděl řadu fjordlandských dlouhých člunů. Dostalo se k nim několik nepřátelských lodí, ale i galéry z Reilimee, které se s nimi daly okamžitě do boje. Kogy z Fargonu tvořily těsně k sobě připoutanou skupinu; byly navzájem pevně spojeny a řádoví rytíři, kteří dorazili jako posila, museli přelézat přes více lodí, aby se dostali k bitevní linii. Bitevní pole se stále rozrůstalo a Elfí třpyt, na němž se nacházel Nuramon, se nyní stal jeho součástí. Snažil se mezi Firnstayňany najít Mandreda, ale ten byl ponořen kdesi v bitevní vřavě a skryt jeho pohledu.

Obilee je vedla k mezeře v zábradlí. Tam už byly zaseknuty dřevěné schůdky, které končily těsně nad palubou první lodě Firnstayňanů. „Bojovníci, pojďte dopředu ke mně!“ zvolala. „Vy lučištníci zůstaňte u zábradlí! A střílejte jen tehdy, když si budete jistí, že trefíte!“

Zezadu přiběhli další střelci a vyplnili mezery až ke konci zábradlí. Zbylí se postavili do druhé řady, připraveni nahradit ty v první linii u zábradlí, kteří padnou.

Stejně jako střelci napravo i nalevo od něj vytáhl Nuramon z toulce šíp, přiložil ho na tětivu a hledal jistý cíl. Tady! Objevil rytíře, který šplhal po spadlém lodním laně na palubu dlouhé lodi přímo před nimi. Nuramon chtěl právě povolit tětivu, když si všiml, jak Nomja vedle něj vystřelila šíp, který jeho cíl zasáhl.

Bojovníci se pohybovali příliš rychle a pro Nuramona nevypočitatelně. Nakonec objevil skupinu nepřátelských válečníků, kteří se v jisté vzdálenosti seskupovali, očividně aby podnikli hromadný útok. Stáli přinejmenším sto kroků od něj, ale protože jich bylo tolik a nebyli obklopeni protivníky, Nuramon na ně vystřelil. Ani nevyčkal, až šíp doletí k cíli, a hned vytáhl z toulce další.

Jeden z bojovníků padl na kolena se šípem v břiše, což jeho druhy přimělo vyhledat úkryt za nízkým palubním zábradlím. Další šípy je donutily k ústupu do bezpečné vzdálenosti, kam už střely nedoletěly.

Při hledání nového cíle zahlédl Nuramon vlajku s modrou hvězdou na stříbrném pozadí. To byla vlajka Albské hvězdy, kterou mu kdysi daroval král Njauldred! Nebyla to tatáž loď, s níž se s Farodinem a Mandredem plavil na východ. Nová Albská hvězda byla mnohem větší, ale očividně si ponechala vlajku, snad jako vzpomínku na uplynulou slávu.

Na okamžik se do Nuramonova zorného pole dostal Mandred. Jarl se držel na okraji paluby Albské hvězdy, kde našel dost místa, aby se mohl pořádně rozmáchnout sekerou. On i jeho muži měli potíže. Protivníci byli ve velké přesile. K tomu se ještě jedna řádová loď prodrala mezi elfí galéry a napadla loď vlevo od Albské hvězdy. Rytíři zaútočili z paluby a hrozilo, že ze všech stran tísněnou bitevní linii Fjordlanďanů prolomí. Vytvořili klín mezi Mandredem a elfy.

Nuramon zamířil na řádovou loď. Jako cíl si zvolil krátký plaňkový můstek, který loď spojoval s tou sousední. Jeden Tjuredův válečník se pokusil dostat na Albskou hvězdu. Nuramon vystřelil. Šíp letěl ve vysokém oblouku a krátce na to se zaryl do těla útočníka.

Elf byl nespokojen. Mířil přece na hlavu! Trvalo příliš dlouho, než šíp dosáhl cíle. Nakonec by takto mohl zranit přítele místo nepřítele.

Přiložil na tětivu další šíp. Vtom došlo k tomu, čeho se Nuramon obával; nepřátelský bojovník se zezadu přikradl k Mandredovi, zatímco ten byl zaměstnán dvěma soupeři před sebou! Nuramon rychle zamířil. Musel si být dokonale jistý, že muže trefí. Jediná chyba a Mandred mohl být mrtev. Když nepřátelský bojovník pozvedl meč, zapomněl Nuramon na veškerou opatrnost a vystřelil. Šíp v širokém oblouku zamířil k cíli a elf zadržel dech.

Šíp zasáhl muže přímo do hrudi.

Mandred se prudce otočil a zasadil bojovníkovi, který beztak už padal, úder sekerou, jenž ho poslal přes palubu. Pak se udiveně rozhlédl kolem sebe a kývnutím k sobě přivolal několik bojovníků. Mezi nimi rozpoznal Nuramon Liodreda v Alfadasově brnění. Mandred ukázal k Nuramonovi, ale nevypadalo to, že ho poznal. Pak mávl rukou k řádovým válečníkům, kteří je oddělovali od elfích bojovníků. Fjordlanďané na Albské hvězdě se shromáždili kolem Mandreda a Liodreda. Zřejmě chtěli prolomit nepřátelské řady, ale to by znamenalo boj mezi dvěma řadami nepřátel.

„Tam jsou Mandred a král Liodred!“ vykřikl Nuramon na střelce ve své blízkosti. „Jsou obklíčeni a chtějí se probojovat ven, aby se dostali k nám!“

Po Nuramonově boku se objevila Obilee a pohlédla k Albské hvězdě. Pak vykřikla: „Všichni vlevo od Nuramona vystřelte šíp na nepřátele před Liodredem, všichni vpravo od něj na ty vzadu! Druhé šípy střílejte už jen na ty vzadu! Nikdo nesmí vyváznout!“ S těmito slovy odstoupila od zábradlí a přenechala místo střelcům.

Čekali, že Mandred dá rozkaz k průlomu. A také ano! Jarl pozvedl sekeru a za ohlušujícího válečného pokřiku naskákali válečníci kolem něj na čtvrtou loď.

Nuramon a jeho spolubojovníci vystřelili. Šípy pršely na nepřátele jako husté krupobití. Ti, které šípy minuly, vtahovali hlavy mezi ramena a krčili se za štíty nebo za náhodným krytem na palubě.

Mandred a několik Firnstayňanů krátce zaváhali, ale pak se začali tlačit vpřed. Druhá salva šípů zasáhla zadní řady nepřátel a na chvíli je zadržela. To už se ale kupředu drali štítonoši. Tento cenný čas stačil, aby Mandredovi zajistil průlom. Řádoví rytíři, kteří Fjordlanďanům vpadli do zad, byli nyní téměř obklíčeni. Když zjistili, jaká je situace, stáhli se zpět na svou loď. Mandredovi válečníci a Pelverikovi elfové se spojili. Nuramon viděl, jak Pelveric ukazuje nahoru na něj.

Mandred zvedl sekeru nad hlavu a zahulákal: „Nuramone!“ Pak se mu rozběhl následován Mandridy skrz řady elfích bojovníků naproti.

Nuramon zhluboka vydechl a pohlédl znovu na bojiště. Zdálo se, že plán královny vychází. Všude podél lodní blokády vystřídali unavené Fjordlanďany elfí bojovníci a obnovená bitevní linie dokázala nepřítele zastavit. Bylo jich sice pořád méně než řádových rytířů, protože ti připluli s mnoha loděmi a válečníky, ale později, až dorazí trolové, by se karta mohla obrátit.

Mocná magie

„Stáhněte přední plachtu!“

Farodinovy prsty se sevřely kolem zábradlí. To se nedalo pochopit! Lodě trolů byly už i tak trýznivě pomalé, a teď ještě stáhli plachtu. Elf stál na předním kastelu, tyčícím se do výšky věže, na vlajkové lodi vévody Orgrima, nesoucí hrdý název Drtič. Flotila trolů sestávala z dvaceti lodí, které povolal trolský král Boldor. Každá z těžkopádných plachetnic připomínala spíše plovoucí hrad a největší z nich měly na palubě více než tři stovky trolích bojovníků. Takováto válečná síla by zcela jistě vše rozhodla, kdyby se včas zapojila do boje.

Vévoda Orgrim stál u kormidelníka a radil se se šamankou Skangou. Jeden by vyskočil z kůže, pomyslel si Farodin. Stejně už dorazili pozdě. Na horizontu bylo před šedým hornatým pobřežím možné rozpoznat plachty nepřátelské flotily Sloupce kouře prozrazovaly, že bitva už začala. Útok trolů by boj jistě rozhodl. A co dělali tihle váhaví elfožrouti? Skasávali plachty!

„Tváříš se kysele, vyslanče.“ Orgrim a šamanka se přiblížili až k němu. Trolí vévoda byl vystrojen k boji. Měl na sobě hrudní pancíř z tmavé kůže, přes rameno přehozenou medvědí kožešinu. Opíral se o válečné kladivo, jehož hlava byla vytesána ze šedé žuly.

„Je to asi kvůli mé prostoduchosti, ale nedokážu porozumět strategii, s níž do bitvy vstupujete,“ odvětil břitce Farodin, snaže se, aby neřekl příliš otevřeně, co si o spojencích myslí.

Šamanka na něj vrhla temný pohled. Farodin cítil moc její magie.

„Myslí si, že budeme v klidu čekat, až řád Tjuredových rytířů elfy a Fjordlanďany porazí,“ řekla stařena. „Pochybuje o tom, že bychom skutečně chtěli odvěkým nepřátelům přispěchat na pomoc.“

„Farodin je chytrý muž, protože si ty myšlenky nechává pro sebe. Kdyby můj národ urazil tím, že by je vyslovil nahlas a otevřeně, musel bych ho strčit do pytle s kamením a nechat hodit přes palubu.“ Trolí vévoda se na elfa pronikavě zadíval. Farodin si přál, aby i on znal myšlenky starého nepřítele. Setkal se s Orgrimem na dvoře trolího krále Boldora. Král ho přijal se všemi poctami jako Emerellina vyslance a k Farodinovu velkému překvapení s poskytnutím pomoci souhlasil. Pak se celou noc radil s vévody.

Nakonec Orgrim výslovně požádal, aby byl elfí vyslanec umístěn na palubu jeho lodi. Od první chvíle, kdy se Farodin pohyboval mezi troly z Noční bašty, vnímal jejich nepřátelství. Byl pevně přesvědčený, že první noc na palubě Drtiče nepřežije. Vévoda se však o něj staral dobře a stále se s ním pokoušel dát do řeči. Dokonce se vzdal i zvyku nechat hostům servírovat všechny druhy masa.

„Kdy zaútočíme?“ zeptal se Farodin netrpělivě. Loď byla připravena k boji. Na hlavní palubě a na příďovém kastelu se tlačili trolové s obrovskými štíty. Kolem zábradlí ležely připravené balvany, které očividně měly sloužit jako vrhací střely. Nejmenší z nich byly velké jako dětská hlava. Největší pak byly masivní skalní úlomky. Farodin byl zvědavý, zda jsou trolové schopni uzvednout tak obrovský kámen.

„Ty to necítíš?“ zeptala se Skanga. Při každém jejím pohybu zašustila pera, kosti a kamínky, které měla přišité na hrubém koženém oblečení a které jí na nesčetných šňůrkách visely i kolem krku.

„Co necítím?“

„Moc magie, elfíčku. Moc magie.“ Šamanka se zachichotala. „Pohyb moře se změnil. K přílivu nedojde. Dokážeš posoudit, jak mocný musí být ten, kdo změnil hru přílivu a odlivu? Opravdu, je to mocná magie.“

„Skasejte hlavní plachtu,“ poručil Orgrim. „Vyhoďte kotvu.“

Farodin cítil, jak se mu stáhl žaludek. To nemohla být pravda! „Řekl bys mi laskavě, co to má znamenat, Orgrime?“

Vévoda ukázal ke králově lodi. Na hlavní stožár byla vytažena velká rudá vlajka. „Boldor svolává všechny vévody a šamany na válečnou poradu. Bude chtít, abys přišel také.“ Orgrim se napůl odvrátil a kývnutím přivolal několik válečníků. „Připravte člun!“

„To nemyslíš vážně!“ vykřikl Farodin rozčileně.

„Elfe, dobře vím, co si ty a tobě podobní o mém národě myslíte! Ale my v žádném případě nejsme divocí ztřeštění blázni, za jaké nás máte. My bitvy plánujeme. A tak tomu bude i tentokrát. S lidským mágem, a navíc tak mocným, jsme nepočítali. Musíme plány přizpůsobit změněné situaci.“

„Bojí se, že chceme přeběhnout k bílým kněžím,“ ozvala se znovu šamanka.

Farodin dostal chuť zakroutit staré babizně krkem.

Orgrim ze sebe vyrazil bublavé zavrčení. Pak poklekl, takže jeho oči byly ve stejné výši s Farodinovými. „Já vím, že bys mě a všechny troly nejraději viděl mrtvé. Nevěříš nám ani tak dalece, jak dokážeš doplivnout. Přesto doufám, že v pustině tvých pomstychtivých myšlenek žhne ještě poslední jiskřička rozumu. Tjuredovi kněží chtějí zničit všechny děti Albů a je jedno, zda to jsou kentauři, elfové, květinové víly… nebo trolové. Bojujeme s vámi, protože víme, že jsme po boku Fjordlanďanů a elfů silnější. A protože víme, že je otázka času, kdy ti bílí kněží udeří i na nás. Pak zaútočí na Noční baštu a všechny ostatní naše hrady. Ty jsi ten, kdo přežil trolské války, Farodine. Víš, že nečekáme, až válka přijde k nám. My ji naopak přeneseme do země našich nepřátel. A proto jsme zde!“

„A co vám brání v klidu přihlížet, jak se vaši nepřátelé navzájem zničí, a přeživší pak dobít?“

Orgrim se zprudka narovnal. „Tak přemýšlí elf, ale ne trol. Dej si pozor, Farodine. Naše trpělivost není bezedná. A ty už se blížíš k okamžiku, kdy překročíš míru.“

Před královnou

Mandred sundal helmu a prsty si prohrábl zpocené vlasy. Nuramon zavedl jeho a Liodreda na záď galéry. Jarl byl hrdý na to, že je Nuramonův přítel. Elf mu zachránil krk. A bojovnice, která nosila duši jeho staré přítelkyně, mu pomáhala. Nuramon ji představil jako Nomju… Tu Nomju! Poprvé si uvědomil, co znamená znovuzrození. Viděl kdysi Nomju zemřít a nyní uviděl její duši v novém těle. Stála na přídi lodi, chráněná štítonošem, a dělala to, co uměla i v předchozím životě nejlépe, střílela z luku.

Elfí bojovníci právě zaútočili na velkou kogu, jejíž příď dalece převyšovala zábradlí Elfího třpytu. Vypadalo to, že se lodi co nejdříve zmocní.

Aniž si všímal válečného dění, vedl Nuramon přátele dál až k příďovému kastelu, kde je očekávala královna.

„Mandrede!“ vykřikla Julivee a rozběhla se mu naproti. Jarl byl překvapen, že malou kouzelnici vidí. Ale Emerelle jistě věděla, co dělá. Mandred děvčátko objal a to mu vtisklo na tvář polibek. „Dobře že jsi tu,“ řekla pak, pohrávajíc si s jeho copy.

Nuramon se obrátil ke královně. „Toto je Liodred z Firnstaynu, a na Mandreda si určitě pamatuješ.“

„Jistě,“ řekla Emerelle. „Ale napřed mi řekni: jak to vypadá s bitvou?“

„Momentálně získáváme půdu pod nohama,“ odpověděl Nuramon.

„Nepřítel má zdrcující přesilu,“ vmísil se Mandred. „Nemohli jsme chránit naše boky. Pokusili se nás obklíčit. Kolik lodí a bojovníků jsi přivedla, paní?“ Jarl postavil Julivee zase na zem.

„Mandrede Aikhjarto, jako vždy mluvíš nezatížen břemenem dvorské etikety,“ řekla královna se šelmovským úsměvem. „Mé srdce těší, že tě vidím. A rovněž mě těší, že poznávám tebe, Liodrede, králi z Firnstaynu. Přišli jsme se všemi loděmi a bojovníky, které mohou elfové z Albenu nabídnout. Zajistíme vás a moji válečníci vystřídají vyčerpané bojovníky v bitevní linii na lodní bariéře. Stáhni muže, Liodrede, a nech je odpočinout a nabrat síly. My děti Albů jsme zde, abychom krví vyrovnaly starý dluh.“

Liodred se zdvořile uklonil. „Zkrátíme odpočinek na co nejmenší dobu a brzy se vrátíme do boje. Král musí být blízko svých válečníků, jinak ztratí…“ Jeho řeč byla přerušena hlasitými zděšenými výkřiky. Uprostřed lodi se skupina elfů náhle zhroutila jakoby zasažena neviditelnými střelami. Někteří ještě zápasili se smrtí a vyráželi pronikavé výkřiky. Většina však již ležela bez hnutí.

Mandred pohlédl na nepřátelskou loď a stěží mohl uvěřit vlastním očím. Před okamžikem viděl, jak elfové pronikli na její palubu, ale nyní stáli podél jejího brlení jen nepřátelé! Nikde na velké lodi se už nebojovalo!

Náhle přímo vedle královny padli k zemi tři strážci, jako by se jich zmocnil silný poryv moci a vyrval jim z těla život.

Všichni se zděšeně stáhli na pravobok.

„Co se to jen, u všech bohů, tady děje?“ vykřikl Liodred. V jeho obličeji byla vepsána čirá hrůza. „Co je to za zákeřný způsob smrti?“

Nuramon strhl Julivee k sobě. Královna se zdála být zasažena ochromujícím kouzlem. Nehýbala se, hleděla k nepřátelské lodi a šeptala: „Tak tedy přece…“

Mandred viděl, kam směřuje její pohled. Na příďovém kastelu velké kogy stál muž v tmavomodrém, vlajícím rouchu s pozdviženýma rukama. Vypadal jako mnich, které viděli v Iskendrii mezi řádovými rytíři.

„Emerelle!“ vykřikl Nuramon.

Před královnu skočil mistr Alvias a strhl ji dozadu. Náhle to vypadalo, jako by na něj něco zaútočilo. Zapotácel se a chytil se srdce. Pak se sesunul královně k nohám.

„Alviasi?“ vypravila ze sebe Emerelle nevěřícně a poklekla vedle starého hofmistra.

Alvias chroptěl a sevřel její ruku. Zoufale bojoval o to, aby mohl něco říct. „Odpusť mi předchozí hrubost, královno!“ vypravil ze sebe namáhavě a selhávajícím hlasem. „Je to můj osud, abych tě…“ Jeho oči náhle zeskelnatěly a dech se zastavil.

V obličeji královny se nejdříve zračila nechápavost, pak ale na ní vykvetl úsměv.

Mandred byl otřesen tím, že ji vidí v takovéto chvíli se usmívat. Neznala snad Emerelle soucit? Ani když se jednalo o nejbližšího přítele a důvěrníka? Starý hofmistr za ni položil život, a ona se usmívá!

Náhle kolem královny zazářilo jemné světlo. Vycházelo z Alviasova mrtvého těla, obeplulo ho a zahalilo jako třpytivá, hedvábná látka. Pak se Alviasova postava začala v stříbrném světle rozplývat. Elfí královna ho stále ještě držela za ruku. Ale zatímco její jemné prsty zůstávaly jasně viditelné, jeho zprůhledněly, až byly zcela průsvitné. Nakonec i jeho zbroj a meč vybledly a Alvias konečně splynul se stříbrným světlem, které ho obklopovalo. Pak se záře ztratila jako kouř, který rozfouká vítr. Nezůstalo nic kromě vůně květů, která Mandredovi připadala povědomá. Už jednou ji pocítil ve Firnstaynu, v místnosti, kde zemřela elfka Shalawyn.

Třpytivé světlo kolem Alviase muselo být měsíční světlo. Nuramon a Farodin o něm mluvili často, a přesto ani všechna jejich líčení nemohla Mandredovi popsat, jaké je to ve skutečnosti. Jarl měl pocit, že se stal svědkem čehosi božského, jakéhosi zázraku.

I ostatní byli hluboce dojati a na okamžik zapomněli i na bitvu. Julivee s otevřenou pusou hleděla na místo, kde Alvias zmizel.

Nuramon pomohl královně vstát. „Zachránil mě,“ řekla. „To tedy byl jeho osud.“

„Kdo ho zabil?“ zeptala se Julivee Nuramona. Zdála se být tak polekaná, že jen šeptala.

„To nevím,“ odpověděl elf.

Mandred zašilhal k muži v temně modrém mnišském rouchu. Alviasova smrt a jeho odchod do měsíčního světla, to vše trvalo jen několik okamžiků. Tjuredův kněz vypadal vyčerpaně. Skloněný stál u zábradlí a musel se ho držet oběma rukama. Přispěchalo několik řádových rytířů a zaštítilo ho.

Zatracený kněz, pomyslel si Mandred. Tihle bastardi neměli nic společného s léčitelem Guillaumem, kterého jmenovali svatým. Od Guillaumových ideálů a učení se snad nedalo více vzdálit než… Jarl si připomněl události v Aniscansu. U Lutha! To nesměla být pravda. Udělal znamení ochranného oka. „Vzpomínáš si na Aniscans, Nuramone?“ zeptal se napůl přiškrceným hlasem. „Na to, co se stalo, když jsme přišli na tržiště?“

„U všech Albů!“ S očima rozšířenýma úděsem pohlédl elf na kogu s vysoko zdviženými palubami. „Zabijí nás a nebudou k tomu potřebovat ani meče.“

S třesknutím dopadl na vlajkovou loď elfů můstek. Začala se u něj formovat skupina řádových rytířů, aby zaútočila na elfí loď. Kněz a jeho tělesná stráž opustili příďový kastel a připojili se k bojovníkům.

Nuramon se obrátil k Emerelle. „Královno, musíte pryč! Jinak je vše ztraceno.“

Liodred ukázal na pravobok. „Štítová stěna na lodní bariéře stojí, paní. Můžeme se probít přes dlouhé čluny k další galéře.“

Několik málo přeživších elfů na palubě zaútočilo na můstek, aby zadrželi rytíře, než se jich na palubu dostane příliš mnoho.

„Mandridi, ke mně!“ vykřikl Liodred a zamával na bojovníky na nejbližších dlouhých člunech. „Král si žádá vaši krev!“

„Královno?“ zeptal se Nuramon.

Emerelle přikývla. Vzala Julivee za ruku a zamyšleně dítě pozorovala. Mandred viděl, jak se jí na tváři zaperlila jediná slza. Jako by už oplakávala konec všeho.

Hra kůstek

Kůstky poskakovaly po velkém stole s mapami, který byl zřízen na Albském kladivu, vlajkové lodi trolího krále. Farodin měl palce zaháknuté za opaskem a snažil se pochopit způsob, jakým trolové vedli válku; připadal mu mírně řečeno zvláštní. Zašilhal k oblakům dýmu, které vystupovaly na druhé straně útesů. Jak se asi vyvíjela bitevní situace?

Stará šamanka dlouho hleděla na kůstky na stole. „Stín smrti leží nad Emerelle,“ řekla nezvučným hlasem. „Je tu člověk, který po ní svou mocí sahá. Jediný muž, který už zabil víc než sto elfů.“

Všechny oči se obrátily k Farodinovi. „To… to je nemožné,“ vypravil ze sebe. „Žádný člověk se nemůže v boji elfům rovnat. Musíš se mýlit.“

„Říkáš to, protože nemůže být, co nesmí být?“ zeptal se Boldor. Král trolů byl téměř čtyři kroky vysoký a jeho horní nahou část těla pokrývaly široké jizvy. Dlouhé špičaté uši byly popraskané a chlupaté. Zpod vybouleného čela vyhlížely malé světlé oči a kriticky si Farodina měřily. „Hoď kůstky ještě jednou, Skango!“

Šamanka se zlým postranním pohledem na Farodina poslechla. Žluté, ohmatané kůstky se se zarachocením rozkutálely po stole. Skanga zkřížila ruce na hrudi. „Je to, jak jsem řekla: stín smrti leží nad Emerelle. Zřetelně cítím zlou moc toho člověka. Je to druh jeho magie, který ho dělá smrtelně nebezpečným. Působí úplně jinak než naše kouzla. Bere sílu ze světa a ze srdce elfů. To je to, co zabíjí. Ať už provádí jakékoliv kouzlo, nesmíme stát v jeho blízkosti.“

„Dokázala by magie usmrtit i trola?“ zeptal se vévoda Orgrim.

„Zabíjí každé dítě Albů!“

„Je možné se před nim nějak chránit?“ chtěl vévoda ještě vědět.

„Ne. Tato magie je jiná. Nic proti ní neposkytuje ochranu. Lidem ale ublížit nemůže.“

Farodin cítil, jak se v něm naplno probouzejí vzpomínky na Aniscans. Existoval snad nějaký další muž jako Guillaume? Mohl se člověk stát stejně mocným jako bastard, který byl napůl elf a napůl Devantharův syn?

„Co nám radíš udělat, Skango?“ zeptal se trolí král vážně.

„Kdokoliv, kdo se odváží do blízkosti čaroděje, plivá smrti do tváře. Teď je oslaben. Ale cítím, že jeho moc každým úderem srdce roste.“

Král si pěstí přetřel čelo.

„Dejte mi člun,“ řekl Farodin rozhodně. „Budu bojovat po boku svého národa.“

Boldor si ho nevšímal. „Co se stane, když zasáhneme do boje?“ zeptal se.

Šamanka znovu vrhla kůstky. Pak dlouho pozorovala vzor, který vytvořily. „Když budeme bojovat, zahyne královská krev,“ řekla konečně.

Král si ukazováčkem přejel přes odulý spodní ret. „Emerelle a fjordlandský král tam bojují také, ne?“

„Oba stojí proti strašlivému mágovi.“

Boldor bouchl pěstí do stolu s mapami. „Do koboldí řiti!“ zařval vztekle. „Nebudeme tady čekat a přihlížet, jak Emerelle a ten lidský král sklidí všechnu slávu! Vytáhněte plachty a sedněte k veslům! Jedeme do boje!“ Ukázal na sloupce dýmu za útesy. „A polejte paluby vodou, nechci žádnou ze svých lodí vidět hořet!“

„Jakým způsobem máme zaútočit?“ zeptal se Orgrim.

„Jako trolové! Pošleme na dno každou loď, která se nám postaví do cesty!“

Ještě jednou zachřestily kůstky. „Je tu jisté nebezpečí na západním křídle. Něco…“ Šamanka odsunula několik kůstek stranou. „Něco se tam skrývá.“

Král vzhlédl a ukázal ke sloupcům kouře. „Abych poznal nebezpečí, nepotřebuju tvou pomoc, Skango. Tam hoří většina lodí. Budeme se mít na pozoru a dobře se dívat, kam létají jiskry.“

Emerelle v nebezpečí

Zoufale bojovali. Mandred, král Liodred a Mandridi chránili elfy, aby nebyli obklíčeni nepřáteli. Firnstayňané se pokusili vytvořit na palubě uličku, aby královna mohla uniknout přes příďový kastel k dlouhým lodím. Malý oddíl řádových rytířů prolomil obranu a obsadil příď, ale Mandridům se podařilo odříznout je od ostatních. Obilee se s pěti elfími bojovníky pokoušela znovu dobýt bastion nad přídí. Mandridi zatím zoufale bojovali, aby zabránili dalšímu průlomu nepřátel a zahnali rytíře zpět na jejich kogu.

Emerelle byla obklopena tělesnou stráží. Držela se těsně u zábradlí a tiskla k sobě Julivee. Stále ještě vypadala duchem nepřítomná.

Počet raněných rostl a zdálo se být otázkou času, než nepřátelská přesila jejich řady roztrhá a smete.

Nuramon nepouštěl kogu z očí, ale kněze na ní neviděl. Obával se, že ukrytý uprostřed své družiny pomalu postupuje vpřed. Tak blízko, jak mu teď Emerelle byla, mohl ji i celou její tělesnou stráž jediným kouzlem zničit.

Jeden válečník obešel Mandreda a blížil se. Nuramon rychle zamířil a vystřelil. Nepřítel padl, ale jeho místo zaujali dva další. Nuramon rozpoznal, že Mandridi už nejsou s to zahnat protivníky zpátky na kogu, ale že se jen snaží, aby jich padlo co nejméně. Také boj o přední kastel galéry se stále protahoval. Řádoví rytíři se tam ještě pořád drželi a blokovali cestu ke dlouhým lodím.

Nuramon střílel a střílel. Když se nepřátelský válečník vyhnul jednomu z jeho šípů a podařilo se mu vytasit meč, elf věděl, že se mu nikdy nepodaří přiložit šíp k tětivě včas. Pozvedl luk, aby jím muže udeřil, ale královnin gardista se mu vrhl na pomoc a rozmáchl se kopím. Běh nepřátelského bojovníka skončil na špici kopí. Tjuredův vyznavač vytrhl gardistovi kopí z ruky, zapotácel se a bez života padl k zemi.

Náhle tu byli lučištníci z Alvemeru a podpořili je. Vedle Nuramona se objevila Nomja. „Co se tu stalo?“ zeptala se.

Nuramon mlčel. Sám nerozuměl všem souvislostem. Stále musel myslet na Mandredova slova. Jarl se ho ptal, zda si vzpomíná na Aniscans. Samozřejmě že Nuramon nezapomněl, jak zahynul Gelvuun. Způsobil to Guillaume svou kouzelnou mocí. „Je tu Tjuredův kněz,“ řekl nakonec a to bylo vše, co Nomje odpověděl.

Podíval se, kde je Julivee. Stále se držela Emerelliny paže. Řinkot zbraní a výkřiky raněných měly za následek, že dítě sebou škubalo a obličej schovávalo do Emerelliných šatů.

Obilee nebyla daleko. Se svými muži podporovala Mandridy v boji. „Nechoďte příliš daleko dopředu!“ vykřikla varovně. Máchala mečem s podivuhodnou silou a podél jeho čepele se objevovaly malé modré blesky. Kdykoliv se její meč snesl na některého z protivníků, ten sebou škubl a vykřikl, jako by blesky měly vlastní kouzlo, jež bylo horší než ocel, která se mu zaryla do těla. Za Obilee a jejími bojovníky stáli neozbrojení elfové. To byli veslaři!

Mandred a Liodred byli společně s Firnstayňany zatlačeni dozadu stejně jako Obilee a její válečníci. Tak získali střelci z Alvemeru volný prostor. Vysílali šíp za šípem, takže jen málo nepřátel se odvážilo dopředu. Ti, kteří to udělali, byli zabiti Mandridy, kteří teď bojovali po obou stranách střelců. Značný počet rytířů se stáhl zpět k zábradlí a vytvořil zde stěnu štítů.

Nuramon brzy vystřílel všechny šípy a přenechal místo v řadě kopiníkovi. Obrátil se ke královně. „Emerelle!“

Pohlédla na něj, ale neodpověděla.

„Dokážeme to,“ řekl, i když věděl, jak špatně to s nimi i s Albenem vypadá. Pohlédl přes zábradlí do vody a viděl, že tam plavou tucty elfů. Veslaři? Nebo snad bojovníci, kteří se odvážili z bitvy utéct?

Gardisté před Emerelle otevřeli řady a Obilee, Mandred a Liodred přistoupili ke královně. „Vezmeme tě k Ollowainovi. Bojuje nedaleko na dlouhé lodi. Ještě jeden útok a přední kastel je zase náš. Pak je cesta volná!“ Těžce oddechovala.

Emerelle mlčela.

„Královno?“ zeptala se Obilee.

„Jsem ve tvých rukou, Obilee,“ odvětila Emerelle konečně a zdálo se, že hledí někam skrz válečnici.

Nuramon pohlédl na bojiště Fjordlanďanů. Přijížděly další nepřátelské lodě. O můstek z královniny galéry na Ollowainovu loď se bojovalo. „Nedokážeme to včas,“ vykřikl Nuramon. Ukázal na kogu naproti. „Kněz je někde tam. A zatímco tu stojíme, sbírá síly k dalšímu kouzlu. Nemůžeme čekat, až bude přední kastel znovu dobyt! Každým okamžikem nás může dostihnout zkáza!“

„Možná budeme muset plavat.“ navrhla Julivee.

Emerelle pohladila malou po vlasech. „Ne, královna odtud plavat nebude. Jdu přes lodě.“ Konečně se zdálo, že se vzpamatovala z ochromení a myšlenky se jí vrátily ke skutečnosti. „Obilee, chtěla bych, abys nám kouzly uvolnila cestu.“

Válečnice přikývla. „Ano,“ řekla tiše. „Ale to nebude stačit. Dokonce i když tě zachráním, kněz pořád může rozhodnout bitvu ve svůj prospěch.“

Do hovoru se vmísil Mandred. „Pak my lidé musíme kněze co nejdřív zabít. Já a moji Mandridi se o to postaráme. Probijeme se k němu!“

Nuramon zavrtěl hlavou. „Mandrede, to je příliš nebezpečné!“

„Když vy elfové zemřete nebo utečete, jsme ztraceni. Tahle kněžská sebranka Firnstayn zničí. Nech mě udělat to, co udělat musím! Raději mi popřej štěstí!“

Nuramon si vyměnil pohledy s Obilee a královnou. Obě kývly. „Mandrede!“ řekl. „Neznám nikoho statečnějšího, než jsi ty, ať už člověka nebo dítě Albů.“

Mandred Nuramona krátce objal, pak se obrátil k Liodredovi. „Pronikneme jejich řadami jako meč a vypráskáme je zpátky na jejich loď!“ Jarl se ještě jednou ohlédl a Nuramon dostal strach, že přítele už nikdy neuvidí.

Firnstayňané se shromáždili mezi lučištníky. Mandred promluvil pár slov s Nomjou. „Za Firnstayn!“ vykřikl pak a lidé se rozběhli vpřed, zprava i zleva krytí šípy. S řinkotem zbraní a divoce křičíce narazili do štítové stěny rytířů.

„Musíme projít!“ prohlásila Obilee.

Nuramonův pohled padl na vchod do podpalubí. Pak se podíval zpět k přednímu kastelu. Obrátil se k Julivee. „Máš moje šípy?“

Malá mu třesoucíma se rukama podala toulec.

S díky ho od ní přijal. Pak šípy trpaslíků vytáhl, zastrčil je do toulce, který měl u sebe, a vykřikl: „Obilee! Emerelle! Mám nápad!“ Ukázal na otvor, který vedl dolů k veslařům.

Kameny a trolové

Pod palubou Drtiče temně duněl buben. Vesla se rytmicky ponořovala do vody a vytahovala ji ven jako bílou pěnu. Farodin byl překvapen, jak spořádaně udržují trolové rytmus, jak rychle těžkopádná loď pod vesly postupuje vpřed.

Od velké kogy, která mířila přímo k nim, je dělilo ještě víc než čtvrt míle. Jen málo lodí kněžské flotily dokázalo změnit kurz a zamířit k novému nepříteli, který se jim vynořil v zádech. Většina kog se tísnila v úzkém fjordu, aby podpořila boj proti lodní bariéře Firnstayňanů. Pro ně bylo nemožné rychle se odpoutat, aby se postavili trolům.

Farodin si utáhl řemínek helmy pod bradou a zkusil, jak mu sedí opasek se zbraněmi. Těžký štít nechal stát opřený o zábradlí. Vezme si ho, až pro ně boj začne.

Vévoda Orgrim se nedbale opíral o velké válečné kladivo. „Budeme bojovat, až se dostaneme do tlačenice,“ řekl klidně. „Ti vpředu nás nezastaví.“

Farodin vrhl rychlý pohled na blížící se nepřátelský trojstěžník. Loď byla mnohem menší než trolská galeasa. Na okamžik pocítil respekt před řádovými rytíři, kteří si odvážně troufli zaútočit na tak silného nepřítele. Hlavní plachta se znakem spáleného dubu zakrývala pohled na přední kastel lodi. Farodin by rád věděl, jakým způsobem se asi lidé připravují na nerovný boj. Až dosud koga mířila přímo na ně, jako by chtěla do trolské lodi narazit.

„V posledním okamžiku uhne a pokusí se rozdrtit naše vesla na levoboku nebo na pravoboku,“ řekl Farodin.

„Já vím,“ odvětil Orgrim klidně. Pokývl na jednoho z velitelů. „Připrav palubní drtiče!“ Trolové podél zábradlí se dali do pohybu.

Obě lodě nyní od sebe oddělovalo méně než sto kroků. Farodin se pevně chytil zábradlí předního kastelu a připravil se na náraz. Nepochyboval o tom, že trolové boj vyhrají. Ztratí ale čas. Čas, který už neměli, pokud chtěli pomoct Emerelle a Fjordlanďanům v zoufalém boji.

Kušovníci na předním kastelu kogy začali s palbou. Jeden trol padl se šípem v čele. Další bolestně mručel a vytahoval si střelu z krvácejícího ramene. Trolí válečníci ani nezvedli štíty, aby se před ostřelováním chránili, ale se stoickým pohrdáním smrtí vyčkávali, jak se situace vyvine.

Náhle koga ostře zabočila k pravoboku.

„Vesla na pravoboku zvednout!“ Orgrimův povel zazněl hlasitě jako fanfára. Buben zmlkl. Listy vesel se vynořily z vody a na okamžik zůstaly ve vodorovné poloze. Koga byla nyní jen několik kroků vzdálená.

Trolové vtáhli dlouhá vesla dovnitř úzkými průvlaky na bocích lodi. Několik se jich s praskotem roztříštilo, když koga loď v odstupu dvou kroků míjela. Většinu vesel se však podařilo zachránit.

„Drtiče!“ vykřikl Orgrim.

Na pravoboku podél zábradlí se krčil více než tucet trolů. Vždy dva společně zvedli jeden z obrovských skalních balvanů, kterých si už předtím Farodin všiml. Jako mlynářští chasníci v lidském světě, kteří se chystají vyhodit těžký pytel s moukou na vysokou hromadu, rozhoupali trolové balvan dopředu a dozadu a pak ho ve vysokém oblouku mrštili na kogu.

Lidská loď měla palubu mnohem níž. Farodin viděl, jak rytíři zvedli nad hlavu štíty. Těsně vklíněné do sebe vytvořily erby les mrtvých stromů. Proti balvanům však ochrana nestačila. Téměř okamžitě udeřily do štítů, rozdrtily je i muže pod nimi a rozbily i plaňky paluby. S praskáním a tříštěním zmizely v trupu lodi.

Vedle Farodina uhodila šipka z kuše do zábradlí. Elf vzhlédl. Stožárové koše kogy byly plně obsazeny střelci. Další střely zabubnovaly do zadního kastelu. Jedna šipka zasáhla kormidelníka, třímajícího vidlici kormidla, do nohy. Ale nikdo se nesnažil nějak zvlášť krýt. Farodinovi bylo jasné, že by to musel být vysloveně šťastný zásah, aby jediná střela z kuše dokázala zabít trola. U něho tomu bylo jinak.

Vedle něj byl stále ještě opřený o zábradlí štít. Elf pohlédl na vévodu. Stál zcela klidně, opřený o válečné kladivo. Ne, pomyslil si Farodin vztekle, podobný triumf tomu bastardovi nedopřeje! Určitě tu všichni čekají na to, jak zbaběle zaleze za štít, zatímco trolové se klidně nechají ostřelovat. Tak se postavil jen trochu stranou, aby střelcům poskytl co nejmenší terč.

„Taktiku s kameny jsme pilovali dlouho,“ řekl Orgrim tak uvolněně, jako by seděl v Noční baště u slavnostní tabule a nestál na palubě, vystavené palbě. „Rád bych viděl, jak by se tento způsob útoku osvědčil proti elfům. Vaše lodě jsou lehčí konstrukce, a pokud vím, mají jen málo palub. Kameny by se určitě probořily až do kýlu.“

„Spíš bych řekl, že bychom vás nenechali přiblížit se k nám na vzdálenost hodu kamenem,“ opáčil Farodin chladně. V duchu byl ale rád, že k námořní bitvě s troly nikdy nedošlo.

„Ty se nechceš chránit?“ zeptal se vévoda a ukázal na Farodinův štít, stojící stále u zábradlí. „Nerad bych se dostal do situace, kdy bych musel Boldorovi vysvětlovat tvou smrt.“ Trol krvácel z hlubokého šrámu, který se mu táhl přes holou lebku. „Nebo si myslíš, že máš tak tvrdou lebku jako já?“

„Myslím, že žádný člověk nebude střílet na elfa obklopeného troly, kteří se dají trefit snáze.“

Orgrim se zachechtal. „Na elfa máš srdce na pravém místě. Škoda, že můj prapředek zabil tvou ženu a žes mu přísahal nepřátelství a pomstu až za hrob. Opravdu tě zabiju jen nerad, až bude po bitvě a příměří mezi námi skončí.“

„Jak je možné, že si jsi tak jistý, že bitvu přežiješ?“

Vévoda se široce zašklebil. „Je toho málo, co dokáže zabít trola. V tom máme oproti tvému národu výhodu.“

Farodin se už už chystal k cynické odpovědi, ale v tom samém okamžiku udeřila na kogu nepřátel další salva drtičů. Rachot a výkřiky zraněných se slily dohromady v nepopsatelnou vřavu. Tmavé pramínky krve začaly vytékat ze střílen ve trupu, pomalu mířily dolů a ztrácely se v moři.

Hlavní stěžeň kogy se naklonil. Byl těsně nad palubou přeražen hranou skalního úlomku a nyní držel jen na úponách.

Loď už galeasu téměř minula. Trolové stojící podél lodního zábradlí posbírali menší balvany, které zde zůstaly. Jako když děti házejí kamínky do jezera, metali nyní balvany do tlačenice lidí na palubě kogy. Farodin viděl, jak byl kormidelník zasažen do hrudi a odmrštěn proti zadní stěně záďového kastelu. Elf se s odporem odvrátil, aby se na nemilosrdný masakr nemusel dívat.

Deset kroků

Mandred si vybojoval cestu na můstek. On a jeho Mandridi pronikli k přednímu kastelu kogy. Jako věž přečníval nad přídí nepřátelské lodi. Z hlavní paluby sem nahoru vedla jen dvě schodiště. Tuto pozici bylo proto poměrně snadné udržet. Ale nepřátelé utvořili zeď ze štítů a již dvakrát útok odvrátili.

Mandred, plný zuřivosti, vyrazil kupředu potřetí. Jeho sekera se zatínala do štítů a prorážela řetízkové košile rytířů. Mandridi si od něj udržovali odstup, když se rozháněl zbraní. Ale ať už útočil jakoukoliv silou a nasazením, řady se ihned zase zavíraly. Meče se křížily v mezerách a nad okraji štítů. Vyskakovaly ven jako vosy. Řád rytířů měl v tomto způsobu boje velké zkušenosti a bojující neustoupili ani o krok. Jedno bodnutí škráblo Mandreda přes bok. Cítil, že mu po noze stéká teplá krev. Krytý štíty Mandridů stáhl se zpět k přednímu kastelu.

Sklíčeně pohlédl přes lodní brlení. Mezi královninou vlajkovou lodí a velkou kogou se hnala malá galéra. Očividně spěchala posílit Emerellinu posádku. Na její palubě však už nikdo nežil. Bojovníci i veslaři leželi jeden přes druhého na palubě: určitě jako oběti prokletého Tjuredova kněze!

Bylo to k uzoufání. Také boj o řetězy spojené dlouhé lodě Firnstayňanů nevypadal dobře. Lidé a elfové nasazovali do bitvy poslední rezervy. Přísun čerstvých posil řádových rytířů se naproti tomu zdál být nevyčerpatelný. Ať už ztratili jakýkoliv počet bojovníků, mezery v jejich řadách se ihned uzavíraly.

Po Mandredově boku se objevil Liodred. „Jsi zraněný?“

„Jenom šrám!“ zavrčel Mandred. Svému potomkovi ale lhal. Zranění pálilo, jako by ho nezranil meč, ale rozžhavený pohrabáč. „Je jich příliš mnoho! Musíme se omezit na to, abychom udrželi přední kastel.“ Pohlédl na mladého Mandrida, který se vyčerpaně opíral o brlení a přes královninu loď sledoval dění na dlouhých lodích.

„Probojují se posily k nám?“ zeptal se Mandred.

„Ne! Probíhají těžké obranné boje. Řád rytířů útočí po celé frontě!“

„Zatraceně!“

Mandred pohlédl k hlavní palubě kogy. Nepřátelé se znovu zformovali a útočili. Pohrdajíce smrtí hnali se po obou schodištích k přednímu kastelu. Na levé straně je vedl obrovitý rytíř. Jeden Mandrid se mu postavil do cesty, ale rytíř ho smetl k zemi. Jeho meč rozpáral mladému bojovníkovi hrdlo. Údery štítu si udělal místo a postavil se na podlahu předního kastelu. Hned za ním se tlačili další rytíři.

Mandred se vrhl dopředu. Nenáviděl tento způsob boje. Těsně vklíněn do davu bojovníků neměl místo, aby se mohl rozmáchnout sekerou. Jen kdyby ji zvedl nad hlavu, mohl využít vší její síly. Jenže to udělat nemohl. Pak by byly jeho hruď a břicho nechráněné a on by brzy zjistil, jak jsou rytíři s krátkými meči šikovní. Utočil tak jen trnem sekery. Vrazil ho do štítu válečníka přímo před sebou. Rytíř vykřikl. Mandredovi se podařilo zasáhnout cíl, paži, která byla za dřevem štítu pevně připevněna koženými poutky. Bojovníkův štít na krátký okamžik klesnul. Byl to opravdu jen okamžik, ale přece jen dost dlouhý na to, aby sekera dopadla podruhé. Se skřípotem pronikl trn sekery skrz očnici helmy.

Mandred využil vzniklou mezeru a zaútočil na muže vlevo, který už nebyl chráněn štítem padlého kamaráda. Bojovník pozvedl meč, aby ránu odrazil, ale síle Mandredova útoku nedokázal vzdorovat a sekera se mu zaťala do hrudi.

Jarl pronikl téměř až k lodnímu brlení. Na hlavní palubě mezi řadami bojovníků zahlédl kněze. Byl od něj vzdálen asi deset kroků. Jeho tmavomodré roucho vlálo ve větru. „Vpřed!“ křičel fargonsky. „Musíme dál! Jinak královna démonů uteče!“

Řádoví rytíři s rozhodností vyrazili po obou schodištích k přednímu kastelu. Obrovský rytíř se stále držel dole. U jeho nohou leželi dva mrtví Mandridi.

Mandred pohlédl na hlavní palubu. Bylo nemožné dostat se k prokletému knězi. Deset kroků! Deset kroků, a bylo by vyhráno! Ale to by musel vylézt na brlení a skočit přímo mezi nepřátele.

Jarl se skrčil, a tak se vyhnul úderu mečem, vyrazil sekerou proti protivníkově štítu, odrazil ho stranou a zaťal sekeru bojovníkovi do kolena. Muž se s výkřikem zhroutil k zemi a pokusil se vrazit meč Mandredovi do slabin. Mandred odkopl štít, takže jeho železem obitá hrana udeřila rytíře do helmy. Hlava nepřítele se zvrátila dozadu a Mandred mu vrazil trn sekery do hrdla.

Jarl okamžitě vzhlédl. Kdyby skočil přes brlení dolů, byla by to jeho smrt. Ale snad by mohl svým životem vykoupit královnin útěk a zachránit Alben a Fjordland.

Kněz zvedl ruce. Znovu začal čarovat! Mandred se ohlédl.

Předtím byl kněz nejméně o deset kroků dále. Emerelle stála nyní ve smrtícím kruhu jeho kouzla!

Jarl koutkem oka zaznamenal pohyb. Obrovský řádový rytíř se probojovával až k němu. Mandred couvl. Rytířův meč přejel přes jeho řetízkovou košili. Rána šla hluboko dolů a zasáhla mu holenní kost. Další úder štítem jím mrštil nazpět. Tam po něm hmátly čísi ruce a strhly ho do krytu štítové stěny Mandridů. Nyní bylo brlení nedosažitelné. Přece jen měl skočit!

Smrti na dosah

Nuramon a Nomja běželi pod palubou galéry na záď. Pohled na mrtvé veslaře na pravoboku je zděsil. Muži i ženy tu nehybně leželi, někteří spadli přes vesla, jiní na veslařskou lavici. Nebylo na nich vidět žádné zranění a v obličejích se nezračil ani nejmenší úlek. Asi nepocítili žádnou bolest a netušili, že přichází jejich konec.

Co Nuramonem otřáslo nejvíce, byla otázka, zda se tito mrtví znovu narodí. Díky Nomji věděl, že elfové, kteří zemřeli v lidském světě, se mohou v Albenu zrodit znovu. A trpaslíci byli příkladem toho, že dětem Albů se to může podařit dokonce i uvnitř lidského světa. Jenže kouzlo kněze by mohlo znovuzrození zmařit. Na to nepomyslel, když Emerelle a Obilee předestřel plán. Jestliže by v tomto případě znovuzrození nemohlo nastat, pak by jedním dechem smrtícího kouzelníka mohlo být ukončeno i jeho hledání. Pak si vzpomněl na mistra Alviase. Neodešel snad před jeho očima do měsíčního světla? Nebyl to důkaz, že kněží nemohou zničit duši?

Dorazili k záďovému průlezu a opatrně stoupali nahoru po širokém žebříku. Nuramon vystrčil hlavu ven z průlezu, aby se podíval, jak to vypadá u předního kastelu galéry. K jeho překvapení tam už nikdo nebyl. Elfové museli řádové rytíře přemoct a zahnat! Obilee a královna byly už jistě v bezpečí na dlouhých lodích. Vysoukal se ven z průlezu a skrčený zůstal stát. Přes zábradlí viděl, že Fjordlanďané stále mají přední kastel kogy obsazený a brání tomu, aby rytíři mohli pronásledovat prchající královnu.

Jakmile z průlezu vylezla i Nomja, oba se společně kradli k zábradlí. Postupovali skrčení a hlavy zvedali jen natolik, aby zjistili, jak se boj mezi řádovými rytíři a Mandridy vyvíjí.

Pro Fjordlanďany to nevypadalo dobře. Dokázali sice proniknout až na nepřátelskou loď, ale tam se jejich postup zastavil.

Byl tu i Mandred! Bojoval v první linii. Že se vždycky musí tlačit tak dopředu! Jeho skupině bojovníků čelilo přinejmenším padesát řádových rytířů. Vypadalo to, že je jen otázka času, kdy Mandred přesile podlehne.

„Tamhle je kněz!“ zašeptala Nomja. „Obklopený strážemi s helmami!“

Nuramon už muže viděl také. Stál několik kroků od Mandreda u zábradlí hlavní paluby, a přece byl pro jarla k nedosažení. Ani takový bojovník jako Mandred by nedokázal proniknout řadami štítonošů. A jejich krátké meče byly pro boj na malém prostoru mnohem výhodnější než velké sekery a dlouhé meče Mandridů.

Nuramon se zhluboka nadechl a pohlédl podél zábradlí k přídi. Tady leželi nakupeni elfové, které zabilo knězovo kouzlo. On i Nomja se nyní nacházeli v kruhu, který mohl znamenat smrt, v dosahu knězovy magie. Nuramon podal Nomje čtyři trpasličí šípy. „Tady, vezmi si je!“

Bojovnici se rozšířily oči, když si měřila lesknoucí se hroty. „Děkuji, Nuramone,“ řekla tiše, vzala si ale jenom dva.

Měla pravdu. Víc než dva šípy nebude potřebovat. Protože kdyby kněz i po dvou výstřelech žil, pak by oni dva dávno museli být po smrti.

Nuramon přiložil šíp k tětivě a počkal, až i Nomja udělá totéž. Zhluboka nabral dech. „Teď!“ zašeptal a oba současně vstali.

Nuramon zamířil na kněze v tmavěmodrém rouchu, pak napjal tětivu a vyslal šíp. Nomjin výstřel následoval jen o okamžik později.

Nuramon zasáhl do ramene jednoho ze strážců, který se náhodou připletl šípu do cesty. Nomja minula kněze jen o vlas. Rychle nasadili nové šípy. Nuramon viděl, že bojovníci kolem kněze zvedají štíty, aby nad ním vytvořili kryt. Museli jednat rychle, jinak by Tjuredův kněz mohl použít smrtící kouzlo.

Nomja se dostala k výstřelu jako první, ale její šíp odrazil jeden z bojovníků puklicí štítu. Nuramonův výstřel zasáhl přímo štít a prorazil jej. Bojovník za ním vykřikl, padl a uvolnil tak pohled na kněze. Ten stál poněkud předkloněn a držel ruce zdvižené. Prováděl kouzlo! Ještě jeden výstřel. Jeden výstřel! Jakmile se uzavře mezera, kterou za sebou nechal padlý bojovník, bude vše ztraceno!

Nuramon přiložil k tětivě luku nový šíp. I Nomja vytáhla jeden ze svého toulce. Nuramon pečlivě zamířil a vystřelil. Šíp proletěl těsně kolem knězovy hlavy. Řádoví rytíři se kolem něj semkli a chystali se uzavřít mezeru. Jeden ukázal nataženou paží Nuramonovým směrem a něco vykřikl.

Tady! Nomjin šíp! Objevil se zničehonic. Ve štítové stěně zůstávala už jen malá mezera. Nuramon s jistotou očekával, že se šíp zabodne do některého ze štítů. Ale tu se stalo něco nepochopitelného. Střela zmizela mezi oběma sousedními štíty a Nuramon viděl, jak kněz prudce zvedl ruce. Pak se zhroutil mezi rytíře.

Průlom

Mezi rytíři vypukla panika. Aniž Mandred věděl proč, stáhli se od zadního kastelu na hlavní palubu. Dokonce i obrovitý rytíř, který na něj ještě před chvilkou zle dotíral, už neútočil, pouze kryl ústup svých druhů.

„Mandridi! Vpřed!“ zařval Mandred a vší silou kopl do obrova štítu. Ten na příkrých, krví potřísněných schůdcích ztratil rovnováhu a zapotácel se. Pak se zřítil a několik dalších válečníků strhl s sebou. Mandred skočil za ním a přistál na protivníkově štítu. Průlom se podařil!

Jarl přiložil trn sekery k hrdlu ležícího rytíře. V mužových očích se objevilo zděšení.

Kolem nich boj pomalu ustával. Už jen málokterý rytíř kladl odpor. Někteří se skrčili za štíty.

„Neprosím tě o milost,“ vypravil ze sebe s chrapotem padlý obr.

„A já ti ji také nedávám!“ Mandredova sekera se snesla dolů. Ale udeřil jen širokou stranou, aby muže omráčil. Rytíř bojoval dobře. Zabít ho by nebylo čestné.

Ustupující rytíři se ještě jednou pokusili utvořit obrannou štítovou stěnu. Mandred se odhodlaně vrhl vpřed. Nesmělo se jim ji podařit znovu vybudovat. Srážel štíty stranou a sekerou zatlačoval nepřátelské bojovníky, aby co nejrychleji postupoval dopředu a vrazil tak klín do vznikající linie. Liodred a Mandridi se už postarají o zbytek.

A pak stál před strážci kněze kouzelníka. Při pohledu na ně jeho hněv znovu vybuchl a vrhl se na ně jako zuřivý medvěd, sehnul se pod jejich meči a jednoho z nich udeřil sekerou do žeber. Zuřivost se ho zmocnila tak, že téměř necítil, jak čepel meče proťala ochranný límec na jeho šíji. Ale řetízkové prstence chrániče sílu rány zachytily, takže výsledkem nebylo nic víc než mělký šrám. Vrazil trn sekery útočníkovi do slabin, uvolnil znovu zbraň a přes hřbet ruky odrazil úder, směřující na jeho hrdlo. Elfí ocel nemilosrdně zpívala píseň smrti. Knězovi strážci bojovali do posledního muže.

Když Mandred konečně vyčerpán nechal sekeru klesnout, překvapeně zjistil, že ostatní rytíři se mezitím vzdali.

Těžce oddechuje se jarl rozhlédl kolem sebe. Konečně objevil jediného nepřítele, kterého hledal! Kouzelnický kněz ležel uprostřed mezi mrtvými. Mandred k němu opatrně přistoupil a překvapeně shledal, že kněz v modrém rouchu je velmi mladý. Jeho život ukončil jediný šíp.

Vedle Mandreda se objevil Liodred. „Vzdávají se!“ prohlásil unaveně. „Ani na spodních palubách se už nebojuje.“

Mandred sice slyšel, co král říká, ale měl nyní oči jen pro kněze. Škubl šípem a vytrhl mu ho z těla. Určitě už jednou stříbřitě bílé opeření viděl. A když palcem otřel z hrotu šípu krev a spatřil lesknoucí se železo, věděl, komu šíp patří.

Rozhlédl se a na zádi elfí galéry uviděl Nuramona a Nomju. Zamávali mu.

Jarl potřásl hlavou a pak se zašklebil na Liodreda. „Ten zatracený elf mi už zase zachránil krk. A jeho praštěná rodina si přitom o něm myslí, že za nic nestojí.“

Dar bohů

Jen několik stovek kroků dělilo Drtiče od dlouhých lodí Fjordlanďanů. Vévodovu galeasu následovalo osm lodí. Ostatní se s vlajkovou lodí krále zdržely na západním konci lodní bariéry, kde řádoví rytíři zatím získali převahu. Kdyby se je nepodařilo zadržet, zaplavili by z boku celou obrannou linii seveřanů.

Dým, který na této straně fjordu z dálky zahlédli, se už rozptýlil. Farodin objevil vraky tří ohořelých lodí, které těsně u pobřeží unášel proud. Požáry byly uhašeny.

Elfovi bylo divné, že král vyhledal zrovna tu část bojiště, před níž ho Skanga výslovně varovala.

„To je výsada krále bojovat tam, kde se dá získat největší sláva,“ řekla šamanka, aniž se jí na to zeptal.

Farodin se vztekle otočil.

„Ne, já nepřestanu číst v tvých myšlenkách.“ Stařeniny oči blyštěly „Ne, pokud si budeš přát vidět ho mrtvého.“

Vévoda je oba ignoroval. Pokynem přivolal bojovníky, shromážděné na palubě. „Vytáhněte ven nové drtiče!“

Farodin se naklonil přes boční brlení, aby viděl, proč Orgrim povel udělil. Z masy řádových lodí se oddělily tři menší kogy a s odvahou zrozenou ze zoufalství jim pluly vstříc. Jsou šílení, pomyslel si elf. Naprosto a beznadějně šílení! Kdyby si sami prořízli hrdla, výsledek by byl stejný. Osud lodí, které trolí flotilu napadly, nemohl rytíře a námořníky na třech kogách minout. A přesto se nesmyslného útoku odvážili!

Nákladovým otvorem vynesli na palubu Drtiče nové balvany a složili je podél palubního zábradlí. Farodin slyšel, jak trolové vtipkují a uzavírají sázky, komu se asi podaří rozdrtit hlavní stožár.

Vedle kamenů ležely mrtvoly námořníků, které trolové po krátké potyčce s trojstěžníkem vylovili z moře. Farodin tušil, proč bylo toto maso na palubu dopraveno. Mravy spojenců se mu hnusily.

„Má-li být někdo v mém národě uznán jako bojovník, musí sníst srdce mrtvého nepřítele,“ řekla šamanka chraptivým hlasem. „Mnoho mladých trolů bude dnes v noci vévody přijato do svazku válečníků. Takto prokazujeme poctu nepřátelům. Žádného trola by nenapadlo jíst maso zbabělce.“

„Nechci to slyšet!“ Farodinovy ruce se sevřely na zábradlí ještě pevněji. Naklonil se o něco víc dopředu, aby lépe viděl na kogu, která mířila přímo k Drtiči.

„Pro tebe existuje jen jeden způsob života, co, elfe? Všechno, co třeba jen o coul vybočuje, je špatné!“

Farodin se snažil slova stařeny neslyšet. Neexistovalo nic, co by odporné zvyky trolů ospravedlňovalo.

Vypadalo to, že na palubě jedné malé kogy vypukla panika. Námořníci tříštili sekerami soudky, které byly přivázané na palubě. Po plaňkách se rozlila olejovitá kapalina, sahající jim až po kotníky, a vytékala v duhově zbarvených šmouhách i z otvorů pro vesla.

Obě lodi dělilo od sebe už jen několik kroků. „Vesla nahoru!“ vykřikl Orgrim. Bubnování pod palubou utichlo.

Koga zmizela ve slepém úhlu před trupem galeasy. Farodin viděl, jak se několik námořníků zachránilo skokem do moře. Pak následoval mohutný náraz, po němž se galeasa otřásla. Elf byl silou nárazu mrštěn tvrdě proti zábradlí.

Od zadních kastelů kněžských lodí, které byly zaklíněné ve skupině vpředu, stoupaly strmě do výše černé nitky kouře. Zápalné šípy!

Se skřípáním se nikým neřízená koga posunula podél boku trolí galeasy. O kousek dál padly zápalné šípy do moře. Kněží neodhadli vzdálenost.

„Sudy s vodou na palubu!“ vykřikl vévoda.

Farodin byl nesmyslným útokem nanejvýš udiven. Proti modři oblohy se rýsovaly stovky tmavých čárek. Trolí lodě byly přece mimo dosah lukostřelců! Některé střely byly opět příliš krátké a neškodně skončily ve vodě.

Farodin pozoroval opuštěnou loď, za níž se táhl po hladině široký, měňavě se třpytící pruh. Šmouhy ulpěly i na boční stěně galeasy. Několik trolů se snažilo malou loď odstrčit tyčemi.

Pokoušel se přijít na to, co za podivným útokem může být. Nedávalo to smysl. S malou kogou se srazily dvě další lodě trolí flotily. Ale pokud mohl vidět, galeasy při tom poškození neutrpěly.

Před nimi do moře dopadla nová přeprška šípů. Střely se syčením uhasly. Jedna však po sobě zanechala malý plamínek, který voda hnala dál.

Oheň, který hoří na vodě! Farodin musel pomyslet na flotilu řádových rytířů v iskendrijském přístavu. Hrůzné obrazy byly v jeho paměti stále živé. I když se v lidském světě muselo od dobytí přístavního města vystřídat mnoho generací, pro něj to bylo, jako by uběhlo jen několik úplňků.

Náhle se elf prudce otočil. Nyní se mu v mysli všechno spojilo dohromady! Lidé chtěli roznítit oheň co nejdále od vlastní flotily. K plánu patřilo i to, že tři kogy provedly zdánlivě nesmyslný útok téměř mimo dosah šípů. Ale proč tedy nějaký fanatik nezapálil lodě pochodní sám? Bylo to snad z obavy, že se vznítí příliš brzy?

„Pryč od té lodi!“ vykřikl Farodin, jak nejhlasitěji mohl, a rozběhl se ke kormidelníkovi. Přitom ukazoval na duhové šmouhy, které se všude kolem pohybovaly na vlnách. „Nesmíme se dostat dovnitř! Ať veslaři ihned zaberou, a pryč odtud!“

„Co se ti stalo, elfe?“ zeptal se vévoda překvapeně. „Copak podle tebe neplujeme do boje pořád dost rychle?“

„Nebudeme-li jednat hned, do žádného boje se už nikdy nedostaneme!“

Orgrim svraštil čelo. Řezná rána na jeho lebce se znovu otevřela a po straně jeho širokého nosu stekla dolů kapka krve.

„Veslaři zaberou, jen co mineme kogu. Nemůžeme si dovolit ztratit další vesla,“ rozhodl krátce vévoda a odvrátil se.

„U všech Albů, Orgrime! Oni ukradli Balbarův oheň! Podivuhodnou zbraň, která po staletí zajišťovala iskendrijským flotilám nadvládu v Aegilském moři! Jestli rychle neutečeme co nejdál od těch plujících olejových skvrn, bude to náš konec! Nic nedokáže ty plameny uhasit, když se jednou rozhoří!“

„Já nebudu…“ začal vévoda, když tu na pravoboku vystřelil z moře tenký plamenný jazyk. V tom samém okamžiku vzplála jedna ze dvou kog, které zaútočily dále na západě. Plameny olízly zvýšené palubní boky Trhače kostí. Kolem lodi bylo náhle celé moře v plamenech. I když byl od nich oheň vzdálen více než třicet délek stožáru, cítil Farodin na tváři jeho žhavý dech. Z paluby Trhače kostí vyskakovaly postavy zahalené plameny. Pronikavé výkřiky se nesly nad vodou, ani ta je však nedokázala před ohněm zachránit.

Z pravoboku Drtiče se ozval dutý úder. Stožár kogy, která do něj najela, se zachytil na vyčnívajících nástavbách zadního kastelu. Se skřípáním se začaly obě lodě dřít o sebe a mohutná galeasa, která se stále pohybovala, táhla menší loď s sebou.

„Tesaři!“ vykřikl Orgrim. „Na zadní palubu! Odřežte ráhna! Vesla ven!“ Pod palubou se ozval dunivý zvuk bubnu. „Zpátky! Veslujte zpátky!“ Orgrim popadl válečné kladivo a rozběhl se k brlení, aby roztříštil takeláž a ráhna, jež se zde zachytily.

Farodin překonal první šok a pospíšil si pomoci vévodovi. Zoufale škubal a tahal za lana plachtoví. Orgrim si omotal kolem těla provaz a spustil se po boku lodi dolů, aby měl lepší přístup k ráhnoví kogy. Podkasaná plachta držela roztříštěné dřevo stále pohromadě. Plátno a lana se zachytily na jedné z podpěr pod nástavbami zadního kastelu Drtiče.

Orgrim hodil těžké válečné kladivo zpět na palubu a holýma rukama se snažil roztrhnout plachtu. Jeho obličej byl zalitý potem. Vzhlédl k Farodinovi. „No, elfe, teď si snad poprvé přeješ, abych nezemřel.“

Elf zastrčil meč do pochvy a vylezl na brlení. „Přeju si, abys už s těmi hloupými řečmi přestal a dělal to, co dělat máš.“ Dalším krokem seskočil z brlení dolů a dopadl do ráhnoví plachet uvázlé lodě. Jeho ruce se zaťaly do provazců. Vykopl nohu nahoru a našel si bezpečnější pozici. Pak vytáhl dýku a s němou zarytostí začal prořezávat plátno plachty.

Orgrim náhle uklouzl a zachytil se úponového lana, které se s ním rozhoupalo, a on tak tvrdě narazil na boční stranu Drtiče.

Na zadní palubě se ozvaly jásavé výkřiky. Galeasa se uvolnila. Farodin seděl v nepoškozené polovině ráhnoví. S každým úderem srdce se rozestup mezi oběma loděmi zvětšoval a on se i s kogou začal od galeasy vzdalovat.

Orgrim se odstrčil od boku galeasy a zhoupl se k palubě kogy. Ale lano bylo příliš krátké. „Skoč, zatracený elfe!“ zařval trol a natáhl k Farodinovi mohutné paže.

Ze shluku do sebe zaklíněných lodí stoupaly k nebi tmavé nitky kouře.

Odhalení

Nuramon se zrovna staral o Mandredovy a Liodredovy rány, když se královna s Obilee a asi padesáti bojovníky vrátila na galéru. Nová tělesná stráž zajistila loď, zatímco všichni ostatní spolubojovníci se shromáždili na zádi u královny. Julivee a jedna mladá elfka přinesly Emerelle z kajuty misku s vodou.

Obilee pošeptala Nuramonovi, že královna se vrátila navzdory varování, ještě než se rozšířila zpráva o knězově smrti. Nuramon se nedivil, že se o tom Emerelle dověděla rychleji než ostatní. Její pohled dosáhl daleko, dokonce i bez pomoci kouzelného vodního zrcadla.

Mandred i Liodred se zvědavě zadívali do vody v misce. Objevil se matný obraz, který jako by plaval těsně pod hladinou. Julivee si musela stoupnout na špičky, aby mohla něco vidět. Obilee, jak se zdálo, znala moc zrcadla velmi dobře. Stála zcela klidně a dívala se víc na okolo stojící než na to, co se formovalo ve vodě. Nomja naproti tomu jen kulila oči. Zřejmě něco takového viděla poprvé. Byla to pro ni čest, moci pohlédnout do vodního zrcadla královny. A pro Nuramona právě tak.

Skrz vodu mohla královna vidět na každé místo bojiště. Na této straně bariéry z dlouhých lodí se boj už uklidnil. V zrcadle se krátce ukázal obraz Pelverika, který klečel vedle Dijelonovy mrtvoly. Nuramon neměl na Dijelona příjemné vzpomínky. Byl to on, koho královna vyslala, aby vyrval Guillauma z Noroelliny náruče a zabil ho. Nuramona se jeho smrt nijak zvlášť nedotkla.

Emerelle projela špičkami prstů po vodě. Obraz zmizel a změnil se v jiný. Byl na něm Ollowain! Uprostřed bariéry urputně bojoval o přístup na nepřátelskou loď. Mnoho Fjordlanďanů se znovu vrhlo do boje a připojilo se k němu. Bylo dobré, že se boje účastní i lidé, protože v mnoha elfích tvářích byl patrný strach. To, co se stalo na Elfím třpytu, se už mezi bojovníky stačilo roznést. Královna sice nechala rozšířit zprávu, že žije a smrtící kněz je mrtev, panovala ale všeobecná obava, že mezi nepřáteli se mohou nacházet další takoví se stejnou mocí.

Pod královninými prsty se obraz v zrcadle roztekl, ale hned se objevila další scéna. Viděli velkou loď, která stála v jasných plamenech. Přes její zábradlí skákali trolové a snažili se zachránit, ale kolem hořela i voda. Obraz byl tak úděsný, že Emerelle rychle odvedla Julivee stranou, aby tu hrůzu neviděla.

Nuramon vzhlédl a na horizontu uviděl dva sloupce ohně. Udělalo se mu zle. Co to jen mohlo být za zbraň? Chystali se snad Tjuredovi kněží spálit celou trolí flotilu? K obloze se vztyčil třetí plamenný sloup. Snad na žádné z těch lodí nebyl Farodin! V tom pekle nepomáhala ani odvaha, ani šikovnost, smrti se uniknout nedalo.

Obraz v zrcadle se zase vytratil a vystřídal ho další. Nyní bylo vidět vlajkovou loď trolího krále. Dala se poznat podle praporce, na němž se skvěly dvě bílé válečné sekery, křížící se na černém pozadí. Loď právě zamířila k trojstěžníku nepřátelské flotily.

„Útok trolů nevydrží,“ prohlásila Emerelle pevným hlasem.

Nuramon znovu pohlédl k plamenům na horizontu. Vítězství mu připadalo tak blízko!

Znovu a znovu projížděla královnina ruka přes hladinu vodního zrcadla a pokaždé se ukázalo jiné místo bojiště. Bitva měla k rozhodnutí daleko. Trolové sice zvýšili jejich šance, když odřízli nepřátelům zpáteční cestu. Stačil by ale jeden mocný kněží kouzelník a v boji by nastal obrat.

„Podívejme se, kdo je velitelem nepřátel,“ řekla královna a pohlédla k západu. „Která loď je asi jeho?“ Ve fjordu se tyčil les stožárů. Na některých kněžských lodích byly staženy plachty, protože v bitvě, v níž už nešlo o vymanévrování soupeře, jenom překážely.

Mandred ukázal na jednu z mála lodí, která neměla skasané plachty. „Tenhle trojstěžník!“

Královna se dotkla vody a ihned se vytvořil další obraz. Ukázal můstek lodi, na kterém stál kněz.

Královnina ruka zděšeně ucukla. „Má stejnou moc jako ten předtím?“ zeptala se Obilee.

„Ne! Mnohem větší…“ její hlas se změnil v šepot. „U všech Albů! Ty ses vrátil!“

„Kdo je to?“ zeptala se Julivee.

Než mohla Emerelle odpovědět, řekl Mandred. „Ty modré oči znám!“

I Nuramonovi připadaly oči povědomé. Muž byl velký a silný, měl dlouhé plavé vlasy a byl oblečen do tmavomodrého roucha, jak to měli Tjuredovi kněží od Guillaumových dob ve zvyku.

„Devanthar,“ vydechla královna.

„U Lutha!“ zavrčel Mandred a pevněji sevřel sekeru.

V Obileině obličeji bylo možné číst nenávist, v Nomjině strach. Jediný, kdo očividně nevěděl, co královnina slova znamenají, byla Julivee. Zmateně se rozhlížela kolem sebe.

V tomto okamžiku Nuramon pochopil, proč se víra v Tjureda během staletí tak změnila. Jak se z náboženství, které hlásalo lásku a milosrdenství a jehož kněží byli především léčitelé, mohla stát víra, jejíž řádoví rytíři si podmaňovali říši za říší a vše jiné s neúprosnou nenávistí pronásledovali. Teď církev ukázala pravou tvář!

Náhle k Devantharovi přistoupil muž, kněz se zlatou maskou, která zobrazovala známý obličej.

„Tam!“ vykřikl Mandred.

Obilee sebou škubla. „Ne… To je Noroellina tvář!“

„Guillaume!“ řekl si Nuramon tiše pro sebe.

„To je náš nepřítel!“ řekla Emerelle. „Teď do sebe všechno zapadlo! Bojovníci v Aniscansu, lži o Guillaumově smrti, moc kněží! Všechno stojí napsáno v modrých Devantharových očích tak jasně jako albská runa!“ Emerelle se sklonila, jako by se chtěla na něco podívat důkladněji. Nuramon si všiml, že se jí třesou ruce. „Podívejte se! V jeho ruce! Albský kámen! Při slávě Albů! On chystá něco strašného!“

Nuramonovy oči se zaměřily na kámen. Nebyl to ohnivý opál z koruny džinů, ale průhledný zlatavý drahokam s pěti žilkami, jako pěst velký chrysoberyl.

Nyní vše dávalo smysl. Hlavou Tjuredových kněží byl Devanthar. Nuramon pomyslel na všechny nové stezky, které protínaly Fargon a měly střed v hlavním městě tohoto království, Algaunisu. Démon zneužil lidi, aby se dětem Albů pomstil za zničení Devantharů. A lidé ve Fargonu a ostatních podrobených královstvích věřili, že slouží bohu Tjuredovi.

Královna si odhrnula plášť a odepjala od opasku váček. Vytáhla z něj šedý kámen.

Nuramona zamrazilo posvátnou bázní. Královnin albský kámen, artefakt, jehož moc by mu mohla splnit nejhoroucnější přání, viděl poprvé. Reilif měl pravdu. Na Emerellině kameni se rýhy křížily jedna přes druhou. Byl drsný a prokmitávalo v něm jakési rudé žhnutí. Nuramon nevnímal jeho moc. Magie královny ji zastiňovala a jeho smysly nestačily na to, aby Emerellinu moc odlišil od síly kamene.

Královna se obrátila k Julivee. „Musíš teď dávat dobrý pozor na to, co budu dělat, mé dítě! Dívej se a uč se!“

Starý nepřítel

Po Farodinovi hmátla silná ruka a téměř mu rozmačkala paži. Vévoda narazil do lodi, když se lano vracelo zpátky. Z jeho plic se hvízdavě dral dech. Držel nyní Farodina v pevném objetí, téměř jako matka dítě.

„Tak mě už konečně vytáhněte, vy idioti!“ vykřikl Orgrim vztekle.

Farodin viděl, jak dole pod ním pracují vesla a pění vodu. Galeasa plula pozpátku a každým záběrem vesel se vzdalovala od olejových skvrn, líně se pohupujících po vlnách.

Náhle se ozvalo prskání jako od rozzuřeného draka. Elfa oslepila pronikavá záře. Rychle si paží zakryl obličej, aby se chránil před horkem, které po něm sáhlo. Orgrim zasténal.

Elfa popadly hrubé ruce. Stále ještě oslepen cítil, jak ho pokládají na palubu. „Rychleji,“ zařval Orgrim. „Ať se pořádně opřou do vesel! A polejte palubu vodou!“

Farodin zamžoural. Obličej ho pálil a bolel. Omámeně se zvedl a pohlédl přes zábradlí ven. Zápalné šípy zasáhly třetí kogu a rozdmýchaly na ní Balbarův oheň. Plameny byly tak jasné, že se nedalo přímo do nich podívat. Horko udeřilo Farodina jako dračí dech, takže se musel rychle odvrátit.

Orgrim seděl opřený o zábradlí. Skláněla se nad ním stará šamanka a jemně mu ohmatávala obličej. Jeho rty byly popraskané a na vypouklém čele se mu na ožehlém mase tvořily puchýře. Vévoda se pokřiveně usmál a ukázal při tom obrovské zuby. „Přál bych si, aby se nějaký elf mohl znovu narodit jako trol. Válečník s tvou duší by byl chloubou mého národa.“

Farodin neodpověděl. Ať si Orgrim myslí, co chce. Skutečnost, že mu vévoda právě zachránil život, na minulosti nic neměnila. V Orgrimovi žila duše Aileenina vraha, oděná do masa jeho těla. Mohlo se stát cokoliv, ale stále by v trolovi neviděl nic jiného než válečníka, který mu vyrval milovanou.

Pod Skanžinýma léčivýma rukama vévodovy spáleniny zmizely. Orgrim se protáhl a po chvíli se postavil, aby se podíval na bojiště. Pěti trolím lodím se podařilo proniknout až k velké skupině nepřátelských kog. Stovky válečníků se hnaly na paluby kněžských lodí a vypadalo to, že se brzy probojují k dlouhým lodím Fjordlanďanů.

Skanga předstoupila před Farodina a natáhla vyzáblé prsty k jeho obličeji. Farodin před její rukou bezděky uhnul.

„Nevypadáš dobře,“ zakrákala. „Už nemáš pěkný obličej.“ Šamanka zamrkala a poprvé nebyla v jejím pohledu nenávist. „Nabízím pomoc vždy jen jednou.“

Farodin přikývl a její prsty jemně přejely přes jeho obličej. Vycházel z nich chladivý závan. Bolest ustala. Cítil, jak se jeho kůže napíná a vyhlazuje.

Náhle se stařena chytila za hruď. Třásla se po celém těle. „On je tu,“ vypravila ze sebe bez dechu. „Využívá…“ Zakryla si dlaněmi tvář a vyrazila pronikavý výkřik.

I Farodin pocítil bodavou bolest za čelem a přes jeho tělo přelétlo nepříjemné mravenčení. Zděšeně vzhlédl. Asi půl míle od nich zamířila vlajková loď trolího krále k trojstěžňové lodi nepřátel. Náhle mezi nimi vyrostl na vodě tmavý mrak. Zvláštní jev jako by pohlcoval veškeré světlo. Mrak stále rostl, byl už z poloviny tak velký jako králova loď!

Z temnoty se vyřinula černá mlha a dlouhými pažemi sáhla přes moře.

„Co vidíš?“ zeptala se Skanga.

Elf jí krátce popsal, co se děje. Voda před temným mrakem pěnila, jako by zde bylo silné proudění. Boldorova loď se pokusila děsivé magii vyhnout. Otočila se napříč, ale zvláštní proudění ji stáhlo k temnotě. Kolem mlžné paže se objevil věnec světla. Temnota se nyní nerozšiřovala, ale ani neustupovala.

„Dej mi své oči!“ zakrákala šamanka chraptivě. „Nikdo nedokáže vidět tak dobře do dálky jako elfové.“

Hubené prsty se sevřely na Farodinově šíji. Elf se bezděky vzepřel, ale všechna jeho síla jako by se rozplynula. Jeho údy byly náhle těžké a bez síly. Jeho oči… všechno před jeho pohledem se rozmazalo! V dálce dokázal rozeznat jakýsi stín nad vodou.

Chtěl se bránit, osvobodit, ale jeho síly nestačily na to, aby po myšlenkách následovaly činy. Zoufale na sebe pohlédl. Zcela zřetelně viděl své prsty, jemné linie v kůži. Když ale vzhlédl, stal se kormidelník jen nejasným obrysem, i když stál několik kroků od něj.

„Ničitel je zde,“ zasykla šamanka. Její pařátu podobná ruka sáhla mezi amulety, které se jí houpaly na řemíncích u krku. „Devanthar! Otevřel bránu do nicoty, do tmavé prázdnoty mezi zlomky Rozbitého světa. Emerelle se ho snaží zastavit. Ale její moc k tomu nestačí. On… Jaká síla! Má albský kámen!“

Skanga odkudsi vytáhla podlouhlý kousek nefritu a odsunula havraní pera, která skrývala kámen. Farodin rozeznal v kameni pět linií rýh, které se spojovaly v hvězdu. Ta stará babizna vlastnila albský kámen? Byla strážkyní největšího pokladu svého národa?

Kámen jako by v nitru žhnul a záře tryskala ven. Skanga začala zpívat. Byl to podivný, střídavě stoupající a klesající zpěv, který sestával jen z nesrozumitelných slabik.

Z hlavní paluby se ozvaly zděšené výkřiky. Farodin bezmocně zamrkal. Už neviděl, co se na moři před ním odehrává. „Co se děje venku?“ vykřikl zoufale. „Řekni mi to, já nic nevidím!“

„Boldorova loď byla vtažena do temnoty,“ odpověděl tiše vévoda. „Teď mizí i malá koga, která se do toho víru dostala! Vypadá to, jako by se tam voda řítila do propasti.“

Farodin pomyslel na to, jak se s druhy vydal přes prázdnotu po svítící albské stezce. Vzpomněl si na strach, který při tom pociťoval, a na svou otázku, zda jeho duše bude navždy ztracená, pokud tam zemře.

Prozpěvování šamanky přešlo v pronikavý jekot. Sevření kolem jeho šíje se poněkud uvolnilo, ale Farodin už neměl dost vůle, aby mohl proti Skanze bojovat.

„Zmizela další galeasa,“ řekl Orgrim. „Dokonce i tady na palubě cítím, jak silně vše propast přitahuje. Černá mlha se začíná rozpouštět. Temnotu obklopuje kruh světla. Světlo a tma spolu zápasí. Do temnoty šlehají oslnivé blesky. Vytrhují z ní celé kusy. Rozplývá se to…“

Šamanka ztěžka vydechla. Černý mrak nad vodou zmizel. „Brána se zavřela.“ Vrásky ve Skanžině obličeji se prohloubily a ona se těžce opřela o zábradlí.

Od dlouhých lodí se ozval hlasitý jásot. Trolové se dostali až k linii obránců a spojili se s lidmi i s elfy.

„Vítězství!“ vykřikl nadšeně Orgrim a zvedl nad hlavu válečné kladivo. „Vítězství!“

Kogy se uvolnily ze skupiny do sebe zaklíněných lodí. Řádoví rytíři se snažili zoufale uniknout před troly, kteří teď měli jasnou převahu.

U západních útesů se celá eskadra nepřátelských lodí otočila a vyrazila k východu z fjordu. Uprostřed prchajících uviděl Farodin vlajkovou loď. Ale trolové z královské flotily jim byli v patách a smrtícími salvami kamenů zničili všechny lodě, které se jim ocitly nablízku.

„Cítím jeho strach,“ ozval se chraptivý hlas Skangy. „Královna začala s kouzlem, které ho může zabít. Je to tatáž magie, již použili Albové ve válce s Devanthary a pomocí které je porazili. On se pokouší vytvořit novou hvězdu.“

Z prchající eskadry kog vyletěly zápalné šípy. Z vody vystoupila ohnivá zeď a pohltila několik lodí.

Farodin byl otřesen. Zdálo se, že lidem je jedno, že vydávají napospas plamenům příslušníky vlastní rasy. Trolí galeasy couvly. Přesto však dvě z nich padly za oběť plamenům. Slabá bríza hnala před sebou štiplavý kouř ven na moře. Páchl po oleji, spáleném mase a ještě po něčem, co bylo elfům současně známé a cizí.

„Cítíš to?“ zeptala se Skanga. „Síra! To je pach Velkého Lháře.“

Farodin si vzpomněl, že pach už cítil. Tehdy v ledové jeskyni. Jenže tam byl o něco slabší.

Trolí vévoda od srdce zaklel, když viděl zbabělý útěk nepřátel, a obdařil Devanthara výrazy, které Farodin nikdy neslyšel.

„Buď rád, žes mu nestál tváří v tvář, Orgrime. Není strašnějšího nepřítele. Je to mistr klamu. Cítím, jak otvírá bránu, aby se stáhl. Vyhráli jsme. Ale kdo ví, snad zde byl jen proto, aby nás svedl k pronásledování a vlákal do zkázy.“

Farodin ukázal na obrovskou flotilu kolem. „To všechno je schopen obětovat, jen aby nás nalákal k sobě! Ne, to je nesmysl! Přišel, aby zničil Firnstayn a dobyl sever. Nepočítal s naším spojenectvím. A…“ elf krátce zaváhal. „Byli to trolové, kdo nám nakonec zajistil vítězství. Odpusťte, že jsem o vás pochyboval.“

Stařena omluvu ignorovala. „Když věříš, že dokážeš porozumět úskokům a trikům Devanthara, tak už jsi chycen v jeho síti. Lodě a několik tisíc lidských životů jsou pro něj nic. Dneska jsme sice zvítězili, ale boj teprve začíná!“

Kronika Firnstaynu

A tak bylo naše město i království zachráněno. Lidé, elfové a trolové společně porazili flotilu Tjuredových kněží a zahnali jejich démonického vůdce na útěk. Nikdy by neměla být zapomenuta noc po tomto vítězství. Firnstayn byl jasně osvětlen, všude hořely slavnostní ohně a lidé i elfové společně tančili. Trolové slavili na lodích a jejich ohlušující hulákání bylo slyšet až do Firnstaynu. Ale bylo také mnoho těch, kdo této noci truchlili nad padlými, modlili se za ně a byli hrdí, že měli podíl na velkém vítězství.

Do našeho města přišla dokonce i elfí královna Emerelle. Nikdy u žádné ženy nebyla k vidění taková líbeznost. Ladně kráčela ulicemi Firnstaynu a dávala se do řeči s mnoha lidmi. Skromný pisatel těchto řádků byl jedním z těch, které oslovila. Řekla: „Ty jsi ten, kdo zaznamenává události v této říši? Pak si zapamatuj: osud Firnstayňanů bude navždy spojen s Albenem.“ A tak je to zde i zaznamenáno.

Když nastalo jitro, byli Mandred a král Liodred pryč. Elfové říkali, že se vydali na cestu, aby zabili jednoho z vůdců nepřátel. Tu jsme všichni dostali strach o našeho krále, protože jeho syn ještě dlouho nebude ve věku, aby ho vystřídal na trůně, kdyby došlo k nejhoršímu. Potom jsme ale museli být na něj hrdí. Nyní je to další Firnstayňan, který se vydal na cestu po boku elfů. Ať jim všem Luth upřede dobrou nit!

Zapsal Tjelrik Aswidson

svazek 67 chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 45

Stranou oslavujících

Byla noc a Nuramon kráčel po boku Obilee podél pobřeží. Všude u fjordu planuly ohně, lucerny či světelné kameny, takže Firnstayn, lodě, a dokonce i okolní lesy byly jasně osvětlené. Lidé oslavovali společně s elfy, jen trolové zůstali bokem a neopustili lodě. Jejich bubny byly slyšet až sem a vůně pečeného masa se táhla podél celého pobřeží.

Dosáhli velikého vítězství. Někteří slavili nevázaně a rozpustile, jiní ztratili v boji příbuzné a přátele a truchlili pro ně. Mrtvoly lidí byly vystaveny v Luthovu chrámu a v sousedících halách. Mrtví elfové byli již spáleni. Zhroucené hranice žhnuly na druhé straně města.

„Chceš se toho opravdu odvážit?“ zeptala se Obilee.

„Ano,“ odvětil Nuramon. „Devanthar přivedl Noroelle do neštěstí. A je to také on, kdo se stal nebezpečím pro zdejší lidi a Alben. Kromě toho má albský kámen.“

„Pomysli na riziko!“

„Ty by ses pro Noroelle něčeho takového neodvážila?“

„Víš, že ano. Ale je to Devanthar! Jak ho chceš porazit?“

„Nějaký způsob se už najde. V každém případě počítá určitě se vším, jen ne s námi.“

„Snad bych vás mohla doprovázet. Král Liodred se už také rozhodl.“

„Liodred jedná z touhy po dobrodružství a z obdivu k Mandredovi. Král, který se vydá s předkem na jeho legendární cesty! Ne, Obilee. To není tvůj osud. Tvoje místo je u královny. Nevydávej se na naši pochmurnou stezku. Snad dosáhneš věrností toho, čeho my chceme dosáhnout neposlušností. Královna možná jednou Noroelle osvobodí z lásky k tobě.“

„No dobrá, Nuramone, zůstanu.“ Usmála se na něj. „A řeknu Julivee, že na tebe musíme čekat. Budeš jí velice chybět.“

„Bojím se, aby neudělala nějakou hloupost.“

„To královna nepřipustí. Má tu malou ráda stejně jako ty.“

Nuramon věděl, že Obileiny schopnosti by jim při pátrání po Noroelle pomohly, ale už samotná myšlenka, že by mohli zemřít všichni, kdo zachovali Noroelle věrnost, byla pro něj nesnesitelná a nepřijatelná. Snad od něj bylo sobecké nedovolit Obilee, aby šla s nimi, ale jistota, že jedna z nejlepších bojovnic zůstane královně po boku, mu propůjčí potřebnou sílu.

Blížili se k ohni, kde předtím seděli s Farodinem a s Mandredem. Přišly sem i Julivee a Emerelle se strážemi. K Nuramonovu překvapení se k nim přidružil i Ollowain. Elfího válečníka viděl jen z dálky. Nezůstal pověsti nic dlužen a bojoval jako drak.

Julivee vyběhla Nuramonovi naproti. Přidřepl a sevřel dítě v náručí. „Půjdu s tebou,“ vyhrkla.

„To nejde. Královna tě potřebuje tady,“ odvětil.

„Obejde se i beze mě.“

„Ne, Julivee. Byla by velmi zklamaná.“

„Myslela jsem, že jsme bratr a sestra.“

„Můj dům je už příliš dlouho prázdný a Felbion se bude cítit velmi osamělý. Někdo se musí o něj i o Mandredova a Farodinova koně starat. A já bych chtěl, aby dům i koně byli v nejlepších rukou. Vyprávěl jsem ti o Alaenu Aikhwitanovi. Je sám.“

„Ale to já jsem taky.“

Obilee pohladila Julivee po vlasech. „Ne, já zůstanu zde a budu ti dělat společnost. A nezapomeň na Emerelle.“

Malá kouzelnice vypadala usouženě a pohlédla na Nuramona rozšířenýma očima. „Co když se nevrátíš? Co se stane se mnou, když umřeš?“

„Pak se ti někdy narodí malý bratr jménem Nuramon. A o toho se budeš muset postarat.“

Julivee se usmála a políbila Nuramona na čelo. „Tak tedy zůstanu… a naučím se od Obilee a od královny další kouzla.“ Obrátila se k válečnici. „Mohly bychom spolu zažít velká dobrodružství. Julivee a Obilee! To zní hezky. Mohly bychom být i přítelkyně. Ještě nikdy jsem neměla přítelkyni. Jenom jsem o tom četla a vždycky jsem si nějakou přála.“

Obilee si malou přitiskla k sobě a zašeptala jí něco do ucha. Julivee nadšeně přikývla. Společně se odebraly k ostatním.

Farodin vypadal rozhodnutý. Mandred držel Nomju za ramena. Očividně se s ní právě rozloučil. Liodred se zvedl a opásal se zbraněmi.

Královna jim všem prokázala čest, že jim vyléčila zranění. Emerelle při tom určitě nemusela zažívat bolest. Nyní stála u vody a hleděla k lodím kotvícím ve fjordu. Zdála se být hluboce ponořena v myšlenkách. Vítr poškubával jejím šedým rouchem a cuchal jí vlasy.

„Jsi připraven, Nuramone?“ zeptal se Mandred a přistoupil k němu. „Máš zbraně?“

„Ano.“ Nuramon zvedl luk a toulce se zbytkem trpasličích šípů. Z kusu látky vybalil dlouhý meč i s pochvou a opaskem. Všechno to byly zbraně, které dostal darem od trpaslíků. V dřívějším životě jimi zabil draka. Snad by mohly být platné i proti Devantharovi.

Královna se obrátila a přistoupila k ohni. „Mé děti Albů, přišel čas. Devanthar očekává mě, šamanku Skangu nebo nějakého jiného vlastníka albského kamene. Všechny jeho smysly jsou na to zaměřeny. Jestliže půjdu já, pak mě zpozoruje příliš brzy. Půjdete-li ale vy, možná ho překvapíte. Nyní je vše připraveno. Doprovodí vás několik dobrovolníků z mé osobní stráže, aby vás ochránili před řádovými rytíři. Ale u Devanthara to bude jen na vás.“

„Kde ho můžeme najít?“ zeptal se Farodin. „Máme se vydat stezkou, kterou unikl?“

„Ne, to je past. Stezka se někde přeruší, vy se dostanete třeba dovnitř hory a budete mrtví. Pozorovala jsem v zrcadle různé stezky, které jsou vám otevřeny. Je jedno, jakou si zvolíte, všude na vás leží stín smrti. Studovala jsem i síť nově vytvořených albských stezek ve světě lidí. Musíte se dostat do kláštera v horách nedaleko Aniscansu. Otevřu vám tam cestu. Ale nemáte mnoho času. Vyjdete ven u albské hvězdy, v níž musíte okamžitě otevřít bránu do Rozbitého světa. Tam Devanthara najdete.“

„Můžeme ho našimi zbraněmi vůbec porazit?“ zeptal se Liodred.

„Podržte je chvíli v ohni!“ řekla královna.

Farodin ponořil do plamenů meč a dýku, Liodred sekeru. Když zbraně pozvedli i Mandred a Nuramon, řekla královna: „Nuramone, Mandrede! Vy dva ne!“

Nuramon odchýlil meč stranou. Věděl, že jeho starý dlouhý meč je magický, to vnímal už u trpaslíků. Také jeho luk a šípy měly v sobě magii. Rád by ale věděl, zda i Gaomein meč je naplněn magií.

Vyměnil si pohled s Mandredem. Jarl se tvářil ublíženě a zašilhal na Ollowaina. Elfí válečník se culil. Určitě po celý čas věděl, že Mandredův meč je protkán magií. Nuramon nic z toho necítil. Kouzlo bylo dobře ukryto, což v boji proti Devantharovi mohlo být jen výhodou.

Královna k sobě kývnutím přivolala Obilee. „Musíš na zbraně vložit kouzlo. Tvá magie je Devantharovi cizí.“

Bojovnice přistoupila k ohni a vytáhla vlastní meč. Tato zbraň Nuramona stále fascinovala. Čepel byla zdobená runami a drátky mosazného koše vytvářely umně propletené kouzelné znamení. Obilee přidržela meč spolu s Farodinovými a Liodredovými zbraněmi v ohni. Tiše to zasyčelo a plameny zasvítily jasněji. Pak se jejich barva změnila na jasně modrou a hltavě olízly čepele. Obilee soustředěně hleděla na svůj meč. Zapraskalo to a blýskavá světelná vlákna se natáhla od jeho čepele k čepelím mečů obou válečníků. Runy na Obileině zbrani začaly žhnout. I koš, jenž chránil její ruku, se rozsvítil. S každým úderem srdce vystřelila z Obileiny čepele síla, která začala procházet světelnými vlákny, jež se nyní nafoukla jako provazy a zamířila do mečů obou přátel. Moc byla tak velká, že ji Nuramon pocítil jako náhlý závan větru. Nakonec stáhla Obilee meč zpět a nechala ho sklouznout do pochvy, dřív než na něm plameny uhasly. Kouzelnice ustoupila stranou a přenechala místo královně.

Farodinova a Liodredova zbraň zatím zmatněly a modré plameny ohně zrudly. „Vezměte si je!“ vyzvala je Emerelle.

Oba válečníci meče opatrně zvedli a prohlíželi si je, jako by je právě dostali darem. Ať už Nuramon předtím pociťoval kouzlo jakkoliv silně, u mečů byla nyní magie stěží postřehnutelná. V tom spočívalo tajemství dobrého kouzla pro zbraně. Takto protivník zpozoroval příliš pozdě, jakou moc v sobě soupeřova zbraň má.

„Všichni máte nyní zbraně, které jsou s magií pevně spojené,“ řekla královna. „Budete je nosit mým jménem, ale také jménem lidí z Fjordlandu i kvůli sobě samým. Nyní předstupte!“ Mandred, Liodred, Farodin i Nuramon udělali, oč je požádala. Pak Emerelle pokračovala. „Budete čelit nepříteli, který je mocí roven Albům. Budete mít jedinou příležitost, abyste ho porazili.“

„Může se nám to vůbec podařit?“ zeptal se Nuramon.

„Ano, Nuramone. Všichni máte důvod, proč se boje zúčastnit. Až budete stát proti nepříteli, vaše moc bude dostatečná. Jen magická zbraň ho totiž dokáže s konečnou platností zabít.“ Emerelle před ně předstoupila a políbila Liodreda na čelo. „Neboj se o osud království! Ještě než se zítra vrátím se svým národem do Albenu, stanu se, pokud mi to dovolíš, kmotrou tvého syna. Nikdo se neodváží upírat tvé krvi trůn, když nebudeš ve Firnstaynu.“ Pak přistoupila k Mandredovi a políbila i jej. „Mandrede Aikhjarto! Pomysli na kančího muže a na to, co ti uloupil. Dnes nastal den odplaty.“ Pak přešla k Farodinovi a Nuramonovi a oba si pronikavým pohledem změřila. Oba políbila na čelo a řekla: „Pomyslete na Noroelle! Nic vám nepropůjčí více síly!“

Přistoupili k nim další přátelé a známí a rozloučili se. Ollowain se na ně díval jako obvykle chladně a s odstupem. Nomja pohladila Nuramona po tváři a zašeptala: „Je mi, jako bychom se znali věčně.“ Pomyslel na trpaslíky a na jejich kult vzpomínek. Snad o tom měl Nomje povyprávět. Nyní už na to bylo pozdě. Obilee ho políbila na čelo jako předtím královna. Neřekla jediné slovo, ale v její tváři se zrcadlily smutek a bolest. Truchlila by pro něj, to bylo jisté. Takto zůstane nadále královninou důvěrnicí. A kdyby snad on a jeho přátelé při úkolu selhali, pak by po Emerellině boku možná dokázala dovést do konce to, co oni nevykonali.

Nakonec pozvedl Nuramon malou Julivee a sevřel ji v náručí. „Dělej, co ti královna řekne.“

„Mysli na Noroelle, až budeš stát proti tomu strašnému Devantharovi,“ řekla ona. Postavil ji na zem a dlouho se na ni díval. „Jdi, bratře!“ vyzvala ho a vypadala při tom tak vážně, jak to u ní ještě neviděl. Věděla snad něco?

Svěřila se jí královna? Nebo se ta malá kouzelnice na vlastní pěst odvážila nahlédnout do královnina vodního zrcadla?

„Připravte se!“ řekla Emerelle.

K Nuramonovi a jeho přátelům se přidalo dvanáct dobrovolníků. Byli ozbrojení sudlicemi a meči a na elfy byli nezvykle těžce obrnění. Všichni měli zlatem zdobenou helmu a masivní hrudní krunýř. Nebylo pochyb: sotva kdo je mohl ochránit lépe než osobní strážci královny. Jen velká přesila řádových rytířů by mohla bojovníky přemoci.

Emerelle vytáhla z prostého koženého váčku u opasku albský kámen. Farodinovy oči se zaleskly, když ho uviděl. Také na Nuramona udělal ten pohled hluboký dojem.

Královna zavřela oči a vyslovila neslyšná slova. Nuramon cítil, jak ho obklopuje silná magie. Ze vzduchu se oddělily albské stezky. Najednou byly zde a objevily se tak samozřejmě, jako by se jednalo jen o královnino prstové cvičení. Velká magie vypadala většinou prostě. Tak ho to učila matka.

Vedle Emerelle kroužilo pět stezek a hned nato z albské hvězdy vystřelilo vzhůru třpytivé světlo. Byla to brána, kterou měli projít.

„Stráže, zajistěte stezku!“ zvolala královna. „Rychle! Každý okamžik je drahý!“

Dobrovolníci vykročili vpřed a zmizeli ve světle.

Nuramon si vyměnil krátký pohled s Mandredem, Farodinem i Liodredem. V jejich tvářích si přečetl rozhodnost a odhodlání. Jeho druhové byli připraveni podstoupit poslední velké riziko. A on také. Protože pokud Devanthara porazí, mohli by získat vše.

„Teď jděte!“ řekla královna.

Nuramon po boku druhů vykročil do světla. Ještě jednou se ohlédl a viděl, jak Julivee a Nomja pomalu mizí.

Královna se ale obrátila a pronesla slábnoucím hlasem: „Stojíme na počátku nové epochy.“

Trofeje

„Obsaďte východy!“ poručil Farodin strážcům.

Nacházeli se v místnosti ze šedého kamene a s vysokým stropem, která byla osvětlena třepotavým světlem svíc. Nad hlavami se jim klenula umělecky provedená křížová klenba. Ve vzduchu visela lehounká vůně kadidla. Odněkud z dálky se ozýval slavnostní zpěv. Stáli na dlažbě uprostřed zlaté hvězdy, která byla obklopena čtyřmi stříbrnými deskami.

Mandred vrhl ustaraný pohled na Liodreda. Král byl smrtelně bledý. Několik kroků, které udělali po stezce vedoucí prázdnotou, ho očividně vyděsilo. Mandred mu uštědřil přátelský rýpanec loktem. „Vše v pořádku?“

Liodred polkl a snažil se ovládnout. „Samozřejmě!“

Je špatný lhář, pomyslel si Mandred. Ale statečný muž! Ještě večer se snažil Liodreda přesvědčit, aby je v boji proti Devantharovi nedoprovázel. Ale král nechtěl o něčem takovém ani slyšet.

„Chceš převzít velení nad strážemi?“ zeptal se Mandred tiše. „Cítil bych se líp, kdybych věděl, že nám zajišťuješ cestu zpátky.“

Král se smutně usmál. „Vážený předku, nemyslím, že by elfové byli obzvlášť potěšeni, kdyby jim člověk, který ani jednomu z nich nesahá po kotníky, měl dávat rozkazy. Už se přestaň pokoušet mě chránit a odvést mě od úkolu, který jsem na sebe vzal.“

Mandred pomyslel na Liodredova malého syna a pak na Alfadase. Otec, který poznal syna až v jeho dospělosti. Něco takového se už nesmělo stát! Král si zasloužil příznivější osud. „Snad bys měl…“

„Ne, určitě ne,“ přerušil ho král. „Váhal jsi snad ty oné noci vyrazit na lov, když ti oznámili, že v lesích u Firnstaynu řádí nestvůra? Neměl jsi pocit, že je to tvá povinnost jarla chránit vesnici? Postoupil jsi ji snad někdy jinému muži?“

„Byl jsem jenom jarl, ty jsi král. Národ tě potřebuje!“

„Ať král či jarl, povinnosti jsou stejné. Tak jako ty jsi chránil vesnici, já musím chránit říši. Jestli Devanthar zůstane naživu, zaútočí znovu. Stojím zde, abych od každého Fjordlanďana udržel zlo co nejdál. Z této povinnosti se nemohu vyvléknout. Tvoji potomci a dědicové vždycky bojovali v první linii, Mandrede. Nechci být ten, kdo tuto tradici poruší.“

Před nimi se otevřela brána, tvořená zlatým světlem. Mandred přestal krále přemlouvat. A potají si musel přiznat, že na Liodredově místě by nejednal jinak. Umínil si, že se mu bude držet po boku a chránit ho, jak jen to půjde.

Společně prošli branou a octli se pod křížovou klenbou místnosti ze šedého kamene. Mandred se zmateně rozhlížel kolem sebe. Stále ještě byli ve stejné místnosti! Na velkých, železných stojanech planuly svíce, po zdech poskakovaly třepotavé stíny a oni stáli na zlaté hvězdě, obklopené stříbrnými deskami.

„Kouzlo se nepodařilo?“ zeptal se Mandred udiveně.

Nuramon vypadal nejistý. „Ne, to se nemůže stát. Cítil jsem, jak jdeme prázdnotou do Rozbitého světa.“

„Stráže zmizely,“ řekl Farodin klidně. Jeho ruka spočinula na meči. Nedůvěřivě pátral pohledem ve stínech kolem.

„Říkáte té stvůře Velký Lhář,“ řekl Liodred. Jeho hlas zněl chraptivě a z každého gesta bylo vidět, s jakými obtížemi skrývá strach. „Je to snad nějaká lest, kterou chce nepřátele zmást?“

„To by mu bylo podobné,“ zamumlal Mandred. „Zatracený bastard!“ Přejel rukou po listu sekery. „Doufám, že je zde, a tentokrát ho snad konečně dostaneme.“

Brána pomalu vybledla a po několika okamžicích zmizela úplně. Farodin pokynul druhům, aby ho následovali. Vstoupili do chodby, lemované hlubokými výklenky. V nich byly uskladněny standarty, nádherné zbraně a bohatě zdobené štíty. Na stojanech visela brnění, nesoucí zřetelné stopy po boji. Mandred objevil sochu, podobající se Gallabaalovi z Iskendrie, která byla vytvořena z mnohem tmavšího kamene. Socha byla spoutaná těžkými řetězy, jejichž konce byly připevněné k železným kruhům, zapuštěným do zdi. Mandred řetězy ohmatal. Doufal, že Gallabaal už rozbil lebku mnoha řádovým rytířům.

„Nech to být,“ sykl Farodin a stáhl ho zpět. „Magie v něm není ještě úplně vyhaslá.“

Jeden z řetězů zařinčel. V tichu to znělo nepřirozeně hlasitě.

„Co je to?“ šeptl Liodred.

Mandred tiše vysvětlil králi, co je kamenný strážce zač, byl ale přerušen výkřikem. Nuramon padl před jedním výklenkem na kolena, jako by ho zasáhl šíp. „To je ona!“ vykřikl jako u vytržení. „Ona je tady!“

Mandred si se zvednutou sekerou k druhovi pospíšil, připravený vyřídit si to se vším, co by se ve výklenku mohlo ukrývat.

Therdavan vyvolený

Farodin by dal Nuramonovi nejraději pohlavek. Kdyby tu byl náhodou strážce, tento bezděčný projev radosti by na ně určitě upozornil.

Rozzlobeně se odvrátil. Ještě před několika týdny by pro stín ve výklenku riskoval život. Nyní se na něj sotva podíval. Nedůvěřivě pozoroval chodbu. Z nestálého světla svíc tančily po zdech stíny. V každém z mnoha výklenků před nimi se mohl skrývat Devanthar. Snad číhal i za vysokými bronzovými vraty na konci chodby. Nebo byl dokonce někde za nimi!

Farodin cítil, jak mu po zádech stéká studený pot. Odvážil se podruhé podívat do výklenku, před nímž stále ještě klečel Nuramon. Byla to ona! Koruna džinů! Nejkrásnější klenot, jaký kdy viděl. Připomínala trochu zlatou pevnost, jejíž arkýře a okna tvořily velké drahokamy. A dveře pevnosti představoval jako pěst velký ohnivý opál.

„To je koruna džinů?“ zeptal se Mandred s uctivou bázní.

„Se všemi těmi střapci by si člověk mohl v Nordlandu koupit knížectví!“

Nuramon se zvedl a přistoupil těsně ke koruně. Prsty přejel přes ohnivý opál.

„Pojď zpátky!“ zasykl Farodin, „Smrdí to pastí.“

Nuramon se otočil. „Albský kámen je bezcenný. Teď už vím, proč ho džin nemohl najít. Ohnivý opál je prasklý. Ztratil veškerou moc.“ Jeho druh se smutně usmál. „Něco dobrého na tom přeci je. Můžeme si být jistí, že se Devanthar nikdy do knihovny džinů nedostal. Neví tedy nic o tajemství budoucnosti.“

Hlučný chechtot, který se náhle ozval, způsobil, že sebou Farodin polekaně škubnul. Ve vzduchu se vznášel pach síry. S rukou na meči se prudce otočil. Vysoká bronzová vrata se bez hluku otevřela. Stanul v nich muž v temně modrém rouchu Tjuredových kněží. Byl středního věku a měl otevřený, příjemný obličej. Dlouhé světlé vlasy mu padaly na ramena. Jeho oči zářily světlou modří jako nebe za letního rána. „Nepotřebuji knihovnu džinů, abych věděl o vaší budoucnosti. Vlastně bych se měl cítit dotčen. Očekával jsem Emerelle nebo přinejmenším Skangu. Aspoň se ale tímto naším setkáním uzavírá kruh, a to dodává celému příběhu harmonii epické básně.“ Ukázal na Liodreda. „Navrhoval bych, abychom toho člověka z naší záležitosti vynechali. Zůstane tak někdo, kdo se vrátí a podá zprávu o vašem osudu. Tehdy v ledové jeskyni nebyl. Ruší symetrii našeho setkání.“

Farodin si přihladil vlasy dozadu a svázal si je v týle tenkým koženým řemínkem, aby mu nepadaly do čela. Nevšímej si jeho slov, napomenul se v duchu. Před bojem čepelí nastává boj o srdce. Jestli se mu podaří zničit naši naději na vítězství, pak je boj rozhodnutý, než se vytasí meče.

„Kdo je vlastně ten vychloubačný kněz?“ zeptal se Liodred drsně. Tváře mu zrudly zlostí. „Dovolte mi, abych mu zavřel hubu.“

Mandred krále zadržel a něco mu zašeptal do ucha.

„Ach, prosím, promiňte.“ Devanthar naznačil úklonu. „Mezi lidmi jsem znám jako Therdavan Scallopius, Vyvolený. První mezi Tjuredovými kněžími. Elfové se mě naproti tomu obávají jako posledního z mého národa. Jsem Devanthar, Liodrede. Říkají mi také Velký Lhář a mají pro mě nejméně stovku dalších nactiutrhačných jmen. Toto nebude tvůj boj, člověče. Proto ustup a žij.“

Farodin se protáhl a uvolnil si ramenní svaly.

Liodred vypadal zmatený. Jeho ruka spočívala na sekeře v opasku.

„Chápu.“ Devanthar mu nedbale pokývnul. „Vyprávěli ti o mně a tys očekával nestvůru. Monstrum, napůl člověka, napůl kance. Neřekli ti, že svou podobu měním, jak se mi zachce?“ Krátce se odmlčel, jako by skutečně očekával odpověď. „Tak ti to tedy zamlčeli,“ pokračoval Devanthar po chvilce dál. „To je opravdu trapné.“ Ukázal na Nuramona. „Tomuhle jsem byl jednou tak podobný, že dokonce ani jeho nejmilejší nepoznala rozdíl a s radostí se se mnou podělila o lože.“ Usmál se. „Ta historka je poněkud pikantní, když uvážíme fakt, že skutečnému Nuramonovi tuto přízeň ještě neposkytla. Asi mu chybí něco, co mám já. Jinak si nemohu vysvětlit, že mi tak ochotně otevřela klín. Byla první z mnoha, co mi porodily užitečného bastarda.“

Nuramon vytasil dlouhý meč. „Zmlkni!“

„Chceš riskovat život za tohohle parohatého milovníka, Liodrede?“ vysmíval se Devanthar. „Je jeho zraněná ješitnost skutečně hodna tvé krve?“

„Říkají ti Velký Lhář…“ začal král.

Devanthar se zasmál a u jeho očí se objevily malé vrásky.

„Podívej se na ně! Tvářili by se ti dva elfové tak vztekle, kdyby moje historka nebyla pravdivá?“

„Pravda je také to, žes chtěl mému národu přinést smrt a zkázu, a za to zemřeš!“

Devanthar plynulým pohybem nechal sklouznout z ramen kněžské roucho. Pod ním měl těsně přiléhající tmavomodré kalhoty, opásané stříbrem pobitým pásem se zbraněmi. Široké kněžské roucho skrývalo dva krátké meče. Horní polovina knězova těla byla nahá. Jeho svaly se ve svitu svíc leskly. Devanthar bleskurychle tasil oba meče, zkřížil jejich čepele před hrudí a stroze se uklonil. „Právě ses rozhodl, králi, že syna už nikdy neuvidíš.“

„Dost žvástů!“ Mandred se vyřítil vpřed jako vzteklý býk. Devanthar se mu téměř tanečním úkrokem vyhnul. Jeden z jeho mečů vystřelil vpřed a s řinčením přejel přes Mandredovu řetízkovou košili.

„Obkličte ho!“ vykřikl na druhy Farodin. Ať už byl Devanthar jakkoliv obratný, žádný bojovník nemůže mít oči všude.

Farodin vytasil meč a dýku. Současně s Nuramonem pak zaútočil. Čepele bojujících vířily rychleji, než to bylo oko schopné sledovat. Devanthar ale všechny rány odrazil a přikrčil se před ranou sekery, kterou vedl Liodred. Kolem kouzelných zbraní se plazilo modré světlo. Farodin dýkou prorazil kryt Lháře, zatímco mečem zadržel jednu z Devantharových čepelí. Tmavý řez rozsekl prsní sval přímo nad srdcem falešného kněze. Rána nebyla hluboká a kupodivu ani příliš nekrvácela.

Farodin uskočil dozadu a jen tak tak unikl ripostě. Devanthar ho nepronásledoval, místo toho vyrazil proti Liodredovi. Předstíral úder na hlavu, v posledním okamžiku však změnil směr rány a podběhl pod královou sekerou. Jeho meč se skřípnutím přejel přes prsní plát zbroje, která kdysi patřila Alfadasovi.

„Dobrá práce,“ řekl uznale Devanthar a uskočil dozadu z dosahu sekery. „Lidmi vyrobenou ocel by má čepel prorazila lehce.“ Téměř hravě zablokoval úder sekerou, který vedl Mandred zezadu. Druhým mečem odrazil Liodredovu zbraň.

„Zhyň, démone, já…“ vykřikl vztekle vládce Fjordlandu.

Devantharova čepel jej umlčela. Zasáhla krále do úst. Lhář vytrhl meč a znovu zvedl zbraň.

„Ne!“ zařval Mandred a s odvahou zrozenou ze zoufalství se vrhl dopředu. Skočil na Devanthara. Jedna čepel ho škrábla nad obočím a zanechala za sebou zející šrám, ale síla útoku vyvedla falešného kněze z rovnováhy.

Oba se zřítili k zemi. Nuramon byl okamžitě nad nimi a odvrátil úder, který mířil na Mandredovo hrdlo.

Kněz se odvalil stranou a s kočičí obratností znovu vyskočil na nohy. Výsměšně pohlédl na Liodreda. Král se zhroutil na zem a z úst se mu řinula tmavá krev. „K čemu je nejlepší zbroj, když se k ní nenosí helma?“

Mandred byl už na nohou a vyrazil dopředu. Jarl mávl velkou sekerou jako žnec srpem a donutil Devanthara couvnout. Farodin mu pospíšil na pomoc. I Nuramon znovu zaútočil. Devanthar byl nyní v defenzivě. Farodin objevil mezeru v jeho obraně. Přikrčil se, udělal při výpadu krok dopředu a vrazil falešnému knězi meč skrz rameno až do podpaždí. Čepel škrábla o lopatku, minula ji a znovu se vynořila ze zad. Elf trhnutím zbraň osvobodil.

Devanthar se roztřásl, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Navzdory smrtelnému poranění odrazil Mandredovu ránu, vyhnul se sekeře a jílcem meče udeřil Firnstayňana do čela. Mandred padl jako podťatý.

Nuramon znovu vyrazil do výpadu, který mířil falešnému knězi do slabin. Jeho meč však byl odražen. Otočením zápěstí srazil Devanthar elfovu zbraň stranou. Rychlý protiútok rozřízl Nuramonovu koženou zbroj těsně pod hrdlem.

Devantharova pravice visela bezvládně podél těla dolů. Druhý meč ale nepustil. Farodin se divil, že rána v podpaždí téměř nekrvácí. „Opravdu si myslíte, že na to nejsem připravený?“ vysmíval se jim Devanthar. „Počítal jsem s Emerelle a s jejími nejlepšími válečníky.“ Nasadil uražený výraz. „Nu, když ke mně nepřijdou, tak je brzy s řádovými rytíři navštívím v Albenu sám.“ Mečem opsal ve vzduchu runu a vyrazil hrdelní zvuk, snad zachechtání. Pak albským kamenem ukázal ke klenbě. „Je úplně jedno, jak boj skončí, jste už beztak zajati v mém kouzlu, blázni.“ Devanthar zvedl pravou ruku a přehnaným gestem si přejel přes čelo.

Farodin zřetelně viděl, že se rána v podpaždí zase zavřela. To musela způsobit moc toho zatraceného albského kamene!

Mandred se se sténáním posadil a sáhl si na čelo.

„No, človíčku,“ posmíval se kněz. „Pro tebe jsem si nachystal něco zvláštního. Vyříznu ti játra a pak tě donutím je sníst. Budeš se divit, jak dlouho v tobě dokáže magie udržet život, aniž by zároveň zmírnila bolest!“

Zatímco Devanthar mluvil, Farodin zaútočil. Na Lháře se sneslo skutečné krupobití ran. Krok za krokem ho elf zatlačoval k bronzovému portálu. I Nuramon se přidal k útoku. Jeho čepel škrábla Devanthara na nadloktí a zanechala po sobě zející šrám. Falešný kněz znovu nevydal ani hlásku.

Farodin úderem přes zápěstí uštědřil Lháři dlouhý šrám přes břicho. Ve stejném okamžiku prolomila Devantharova rána elfův kryt. Farodin sice uhnul hlavou, přesto utržil na tváři šrám.

I Nuramon krvácel z početných lehčích ran. Vypadalo to, jako by si s nimi falešný kněz jenom hrál a snažil se boj co nejvíce protahovat, aby se jim vysmíval. Malé šrámy a pohmožděniny jim pozvolna ubíraly sil.

Jeden z dalších úderů s konečnou platností rozpáral Nuramonovu koženou zbroj. Tmavá krev prosákla košilí, kterou nosil vespod, a zkropila rudohnědý almandin, visící mu na tenkém řemínku kolem krku. Z nitra kamene proniklo ven intenzivní zažhnutí.

Devanthar překvapeně vykřikl a prudce ucouvl. Z levého oka mu vytryskla krev. Několika údery po sobě se Nuramon uvolnil. Mezitím přiskočil Farodin a pokusil se soustředit démonovu pozornost na sebe, Devanthar ale bojoval jako berserk. Jeho kopanec přiměl elfa klopýtnout. Oba Devantharovy meče se snesly dolů. Farodin dokázal krýt úder vedený pravou rukou, ale levicí Devanthar zasáhl Nuramona z boku do hlavy. Elf byl odmrštěn do jednoho z výklenků, tvrdě narazil na kámen a už se nezvedl.

„A teď ty, Farodine,“ zaprskal Devanthar posměšně. Tam, kde míval oko, zela tmavá díra. Maso kolem bylo spálené, jako by mu do něj někdo vrazil žhnoucí železný trn. Veden neovladatelným vztekem vyřítil se na elfy. Jeho rány sice nebyly tak přesné jako předtím, ale divokost útoku zahnala Farodina do defenzivy. Stáhl se zpátky, přikrčil se a už se ani nesnažil zasazovat rány. Devanthar ho zatlačoval skrz bronzová vrata do dalšího sálu, kterému dominoval velký kamenný trůn. Podél stěn stály sochy bohů, které byly stejně jako Gallabaal spoutány těžkými železnými okovy. Místnost osvětlovaly pochodně a velká pánev se žhnoucími uhlíky.

Farodin cítil, že ho síly opouštějí. Pomyslete na Noroelle! Nic vám nedodá více síly! To byla královnina slova na rozloučenou. Farodin paríroval úder dýkou a přikrčil se pod další ranou vedenou přes hřbet ruky. Kdyby si tak mohl sáhnout na Noroellin smaragd! Tolik let nosil drahokam v koženém váčku u opasku. Zřetelně cítil magii, která v kameni přebývala, aniž kdy porozuměl, k jakému účelu by mohla sloužit. Noroelle musela tušit, že se s Devantharem ještě setkají. Dala jim kameny nejen na památku, ale i pro ochranu.

S řinkotem křísla ocel o ocel. Každá výměna úderů vzala Farodinovi trochu sil. Otočkou se vymanil. Devanthar ho ihned následoval. Vypadalo to, jako by démon tušil, že zde může působit další kouzelný kámen. Nedopustil, aby se boj byť jen na jediný úder srdce zastavil. Bez milosti hnal elfa před sebou. Farodinovi nezbyl čas, aby sáhl k opasku a uvolnil šňůru koženého váčku. Musel se chopit iniciativy, jinak bude jeho porážka nevyhnutelná.

Silný úder odhodil Farodinovu dýku stranou. Ihned následoval útok mezerou, která nyní zela v jeho obraně. Uskočil stranou, přesto Devantharova ocel projela skrz řetízkovou košili a gambeson. Tmavá krev prosákla přes okraj Farodinovy zbroje. Ztratil rovnováhu, a když se snažil vyhnout další démonově ráně, zakopl a upadl.

Devanthar ho minul tak těsně, že Farodin ucítil na zraněné tváři závan vzduchu, který způsobila snášející se čepel. Elf se vrhl dopředu. Jeho dýka bodla a s tichým zaskřípěním se zabodla démonovi do kolenní čéšky a kloubu.

Devantharovi se podlomily nohy a zřítil se na zem, ale i když padal, vedl špatně mířený úder na Farodinovu hlavu. Elf se přikrčil a odvalil se stranou. Devanthar si mezitím vyškubl dýku ze zraněného kolena.

Farodin rychle hmátl po koženém váčku u opasku. Zachytil uzel, ale jeho krví potřísněné prsty ho nemohly rozvázat.

Démon se vzteklým zavrčením odhodil dýku stranou. „Budeš umírat pomalu,“ řekl výhružně.

Farodin viděl, jak se úzká rána po bodnutí nad Devantharovým kolenem zacelila. Lhář se zkusil na zraněnou nohu postavit a pak se spokojeně zasmál.

Farodin přestal s marnými pokusy rozvázat řemínek a roztrhl váček mečem. Se zařinčením spadl Aileenin prsten na zem. Farodinovy prsty se semkly kolem chladného smaragdu. V jeho fasetách se s jiskřením lámalo světlo pochodní. Uvnitř se pak rozžehlo jemné světlo.

Devanthar mrštil po Farodinovi jedním z mečů, ale čepel elfa minula o délku paže. Tmavá krev se nyní vyřinula i z knězova zbylého oka.

Světlo smaragdu sílilo. „Cítíš Noroellinu sílu?“ zasípal Farodin. „Toto je odplata za ukradenou noc lásky!“

Devanthar se svíjel bolestí. Zakryl si obličej rukama. „Milovala sémě té noci, elfe,“ vypravil ze sebe zmučeně. „A já jsem měl rád Guillauma, jako jsem miloval všechny ostatní své děti. Mnoho z nich má podivuhodný talent pro putování po magických stezkách. Tak jako otec Marcus, který Emerelle téměř zabil.“

Farodin se zvedl. Na širokých opěrkách trůnu ležel zlatě se třpytící kámen. Byl to on? Klíč k Noroelle? Albský kámen, s nímž Devanthar tvořil všechny nové stezky?

Falešný kněz sundal ruce z obličeje. Z obou jeho očí zbyly rudé zející díry. Sehnul se a hmatal po meči, který ležel na zemi, kam předtím upadl. Když ho našel, spěšně ho zvedl a pak čepelí ukázal na místo, na němž Farodin před chvílí seděl. „Myslíš si, že jsi vyhrál, elfíčku?“ Devanthar se zvedl.

Farodin tiše přistoupil k trůnu a vzal odtud albský kámen. Byl to průhledný, zlatý chrysoberyl, v němž se sbíhalo pět světle hnědých žilek. Teď už by vše mělo být dobré. S mocí kamene Noroelle osvobodí.

Devanthar se blížil k trůnu. Farodin opatrně ustoupil. „Ty přece také usiluješ o přízeň elfky, kterou jsem svedl, ne? Jaké to asi pro tebe bylo dozvědět se, že se mi dobrovolně a ochotně odevzdala, když jsem k ní přišel v podobě tohoto Nuramona?“

Devantharova ruka hmátla po opěrce trůnu. Zajíkl se a ještě jednou přejel dlaní po opěradle.

„Ty se dokážeš pohybovat nesmírně potichu, Farodine… Už jsem se zmínil, jak vášnivá ta elfí žena byla, když ležela pode mnou? Myslím, že se nemohla dočkat, až ji někdo pořádně pomiluje.“ Devanthar poodstoupil od trůnu. Držel meč lehce nakloněný, připravený k boji, i když už byl slepý, a pokud by na něj někdo zaútočil, neviděl by ho.

Jak ubohé, pomyslel si Farodin. Tiše obkroužil Devanthara. Popadl ho za vlasy a trhl mu hlavou. Pak ho chladnokrevně ťal do zápěstí ruky, v níž třímal meč, a prosekl mu šlachy i kosti. Démonova zbraň padla i s rukou s řinkotem k zemi. Prsty sebou krátce škubly, pak už ruka ležela bez hnutí.

Farodin přiložil Devantharovi meč k hrdlu.

Pamatuješ se ještě, co se stalo, když jsem tehdy v ledové jeskyni zemřel, elfe? zazněl démonův hlas ve Farodinově hlavě. Možná se mi zalíbí navštívit tvou nejmilejší ještě jednou, až mi vezmeš život. Zbylá Lhářova ruka přejela Farodinovi po noze. Elf ucukl. Zdálo se mu, že cosi chladného jako led sáhlo do jeho nejhlubšího nitra…

Jaký krásný ostrov, zašeptal hlas. Chceš mě tam opravdu poslat? Mám se tentokrát objevit v tvé podobě?

Jasně modré světlo blýskalo na čepeli Farodinova meče.

„Mýlíš se, Lháři. Nikdo k ní nemůže. Ani ty.“ Ocel se zaťala hluboko do masa. Prudkým trhnutím přeťal elf démonův šíjový obratel a pak hlavu zvedl za dlouhé světlé vlasy nahoru. Naplněn chladnou zuřivostí pohlédl do vypálených očí. Potom hlavu položil na pánev se žhavými uhlíky.

Náhle začal jeho meč jasně zářit. Spatřil u mrtvoly přízrak falešného kněze?

Farodin skočil dopředu. Nyní ale už nic neviděl. Bylo to jen mámení smyslů? Iluze, vytvořená třepotavým svitem svíc? Farodin se otáčel na místě a nechal při tom čepel vířit kolem sebe. Vrhl se dopředu a zase zpátky a několikrát udeřil do vzduchu, jako by se zbláznil. A s každým úderem srdce rostl jeho strach. Byla snad poslední Devantharova slova více než jen zoufalá hrozba?

Světlo meče vybledlo. Po oceli přebíhaly vzhůru jemné černé žilky. Koženým potahem jílce se prodral ledový chlad a sáhl po Farodinových prstech. Elf zděšeně meč pustil. Ocel náhle zčernala jako havraní peří. Když meč narazil na kamennou podlahu, roztříštil se do nesčetných úlomků, jako by byl ze skla.

Devantharova pomsta

Nuramona bolela snad každá kost v těle. Bylo zvláštní, že nepociťoval žádné uspokojení, když se díval na tělo mrtvého Devanthara.

Vše bylo vykonáno a skončeno. Nepřítel byl mrtvý, rány jakž takž zhojeny. Zbývalo ještě zmizet z tohoto prokletého místa.

Unaveně se i s druhy vrátil zpět do sálu s albskou hvězdou. Mandred a Farodin nesli Liodredovu mrtvolu a na jarlovi bylo vidět, jak velmi se ho potomkova smrt dotkla. Pomalu položili mrtvého krále vedle zlaté hvězdy.

„Neměli jsme tě s sebou brát,“ řekl s lítostí Mandred, pak jemně pohladil Liodreda po obličeji a zatlačil mu oči.

Ve Farodinově tváři byla zřetelně vepsaná starost. Nuramon s ním ten pocit sdílel. Jeho druh mu řekl o Devantharových posledních slovech. Byla Noroelle opravdu v nebezpečí? Nebo byla hrozba posledním zoufalým pokusem je zastrašit? Ne, oni ho přece porazili! O tom nemohlo být pochyb. To, že Farodin držel v ruce albský kámen, byl důkaz jejich triumfu. Ale vítězství bude úplné, až se vrátí do lidského světa a klášter opustí. V nejhorším případě si budou muset cestu vybojovat a pak bude nutné Mandredovi vysvětlit, že si tělo krále nemůže vzít s sebou.

Nuramon se postavil na zlatou desku. Otevře bránu a bude připravený rychle vytvořit novou, která by je zavedla z Tjuredova kláštera do Firnstaynu. Soustředil se na kouzlo. Kolem něj se objevily albské stezky. Něco ale nesouhlasilo. Stezky se změnily, vypadaly jakoby obklopené jazyky plamenů. Pokoušel se použít kouzlo, ale hned od začátku se jej zmocnila bolest, jako by žhnoucí ruce sáhly do jeho hlavy a jejich prsty se mu vtavily dovnitř.

Vyčerpaně kouzlo přerušil a klesl na kolena. Když už zase viděl jasně, spatřil zděšené tváře druhů.

„Co se stalo?“ zeptal se Mandred.

„Ne, jen to ne!“ vykřikl Farodin. Jeho pohled směřoval do prázdna, ale Nuramon věděl, co jeho druh vidí. Plamenů obklopujících albské stezky si nemohl nevšimnout. „To je Devantharova pomsta!“

Byli uvězněni. Tak jako královnina bariéra blokovala cestu k Noroelle, Devantharova bariéra jim bránila v tom, aby mohli opustit Rozbitý svět. Nuramonův pohled padl na albský kámen ve Farodinových rukou. To byla jejich jediná naděje. Nic ale o kameni nevěděli a museli se napřed naučit, jak jeho moc využívat. Mohlo to trvat i léta, než by tajemství zlatého drahokamu rozluštili. Tolik času ale neměli, protože tu nebyla ani voda, ani jídlo. Zemřeli by žízní, než by se dostali k začátku bádání.

„Tady!“ vykřikl náhle Mandred a ukázal na jednu z velkých stříbrných desek, které obklopovaly albskou hvězdu. Jarl si k ní přidřepl.

Nuramon a Farodin mu hleděli přes rameno. Na ploše desky se objevil obraz, podobný tomu ve vodním zrcadle královny. Ukazoval fjord u Firnstaynu od kamenného kruhu na západním útesu až po město dole. Bylo už ráno a oslavné ohně uhasínaly. Rameno fjordu se táhlo k jihu.

Galéry elfů a plovoucí pevnosti trolů zmizely. Podél břehů byly vidět šedé hromady popela, které zbyly z hranic. Nebylo pochyb, stříbrná deska ukazovala Firnstayn po námořní bitvě.

Náhle se na obraze cosi pohnulo. Byly to vlny! Pohybovaly se, jako by ve fjordu vanul silný vítr. Ale něco tu nesedělo. Na silný vítr byly vlny příliš malé. Náhle se objevily mraky a rychle táhly po modré obloze. Když se objevilo slunce a stejně rychle postupovalo vpřed, bylo jasné, že to není vítr, co pohybuje mraky a vlnami. Slunce spělo k horizontu a vzápětí přišla noc s hvězdami, aby pak za několik úderů srdce ustoupila novému dni.

Před jejich očima ubíhal čas. Nuramon pomyslel na Luthovu jeskyni. Před ledovou stěnou, která jim tehdy uzavřela východ, pozoroval podobnou hru světla a stínu. Tehdy se dostali z jeskyně o třicet let později.

Mandred vyslovil nahlas to, na co myslel Nuramon. „U Lutha! Ten zatracený Devanthar nás dostal do stejné pasti jako tenkrát!“ Jarl nešťastně potřásl hlavou a zíral na obraz svého města.

„Jenže tentokrát tu není nikdo, kdo by nás osvobodil,“ řekl Farodin tiše. „My blázni!“

„Snad nám přijde na pomoc královna,“ zadoufal Nuramon.

„Vzpomínáš si, co královna řekla?“ zeptal se Farodin. „Devanthar počítal s ní nebo s trolí šamankou.“

Nuramon si to připomněl. Královna mluvila i o dalších mocí obdařených. Ale to momentálně nemuselo nic znamenat. „Myslíš, že jsme padli do pasti určené královně?“

„Ano. A ona se rozhodně do kláštera, kde by ji kouzlo kněze s démonskou krví v žilách mohlo stát život, nepožene.“

Nuramon kývnul. Farodin měl pravdu. Byli odkázáni sami na sebe. „Pak se tedy musíme pokusit Devantharovo kouzlo zlomit. Nemáme jinou možnost. Můžeme jen doufat, že se naučíme používat albský kámen.“

„Ale jak?“ vykřikl Mandred.

Nuramon pohlédl na stříbrnou desku. Den a noc se už nedaly rozlišit. Panovalo zde jen zvláštní, kalné světlo stmívání či rozbřesku. Sníh a tráva se rychle střídaly a ukazovaly, jak ubíhají léta. Ale to nebylo to, co Mandreda polekalo. Ukázal na kamenný kruh na útesu. Byla tam brána, ale ne taková, jakou znali. Její veřeje nic nezahalovalo, hleděli přímo do Albenu a z útesu viděli ruinu věže. Dokonce bylo možné rozeznat i větve Atty Aikhjarta. „Proč je brána otevřená?“

Nuramon byl zděšený. Když čas před jejich očima ubíhal tak rychle, viděli jen to, co přetrvávalo. Hory, město, vodní plochy, kamenný kruh a pohled do Albenu. Kdyby před jejich očima přešel elf nebo člověk, ani by to nezpozorovali. Vypadalo to tedy, jako by byl celý rok nehybný. Brána do Albenu zůstávala otevřená, zatímco jednotlivá roční období se měnila stále rychleji. Také město rostlo. Přístav byl stále větší. Řady domků se rozlévaly široce přes hradby ven jako letokruhy stromů, až byla konečně zřízena druhá, silná městská zeď s vysokými strážnými věžemi.

Pak se stalo něco, co by nikdy a nikde neočekávali. Brána do Albenu se rozšířila jako trhlina procházející skrz celý svět. Dosáhla příkrých útesů dole ve fjordu a táhla se přes vodu až k pláži, kde jim Emerelle vytvořila bránu ke klášteru. Co se jen stalo? Byl toto konec Albenu a oni nemohli dělat nic jiného než přihlížet? V Nuramonovi vzklíčil divoký vztek.

„To nemůže být pravda!“ řekl Farodin. „To musí být mámení! Iluze toho prokletého Devanthara! To není skutečnost!“

Nuramon zavrtěl hlavou. Nevěřil tomu. „Dej mi albský kámen, Farodine!“ Ani nečekal, až ho druh poslechne, a prostě mu ho vzal.

Farodin na něj rozmrzele pohlédl, ale pak si všiml rozhodného výrazu v Nuramonově obličeji. „Ty to dokážeš,“ řekl jen.

Mandred oproti tomu vypadal duchem nepřítomný a měl oči jen pro obraz na podlaze.

Nuramon ustoupil na zlatou dlaždici a připravil se ke kouzlu. Ať se už stane cokoliv, on se nevzdá, dokud bariéru neprolomí.

Sotva s kouzlem začal, oheň kolem albské stezky prudce vzplanul a vystřelil proti němu. Žhnoucí jazyky mu pronikly až do lebky. Nevzdal se a bojoval. Rychle však zjistil, že se kouzelnému umění Devanthara zdaleka nevyrovná. Zoufale se snažil najít způsob, jak získat magii albského kamene. Představil si, že je plný jeho moci, ale nic se nestalo. Přitiskl ruce pevně na kámen, jako by z něj měl magickou moc vytlačit. Dokonce se pokusil vyslovit nad drahokamem i léčivé kouzlo. Marně! Jako by se albský kámen, jehož skrytou kouzelnou moc zřetelně cítil, od něj odtáhl, zatímco žár plamenů ho dál spaloval. Chlad bylo vše, co mu kámen mohl nabídnout, a tak si o něj Nuramon ochladil aspoň ruce.

To bylo ono! Nešlo o to snažit se vší silou prorazit ohněm, ale vydržet žár. Chlad albského kamene proti žáru ohně! Jemně pohladil povrch chrysoberylu a vcítil se do chladu, který v něm sídlil. A vnímal, jak studený proud vtéká do jeho paže a pomalu se šíří po jeho těle jako krev, která protékala žilami. Kámen byl vlastně pramen! Pomyslel na Noroellin pramen pod oběma lipami a na kouzelné kameny, které v něm ležely. Plameny ho sice pořád olizovaly, ale Nuramon mohl vidět, jak při nejmenším doteku uhýbají. Nyní mu stačilo sílu kamene řídit a usměrňovat, aby bariéru prolomil, a měli by vyhráno! Když ale kámen přiblížil k ohni, spálil si hřbety rukou, i když měl dlaně promrzlé.

„Musíš si pospíšit!“ vykřikl Mandred. „Slyšíš! Musíš si pospíšit, jinak je všechno ztraceno!“

Téměř kouzlo přerušil, aby viděl, co jarla k těmto slovům přimělo, ale opanoval se a zaťal zuby.

Jeho ruce byly polapené mezi žárem a mrazem. Nesměl za žádnou cenu přestat, a tak donesl albský kámen k hvězdě ještě blíž.

„Dobře!“ vykřikl Mandred. „Zpomaluje se to! Dobře!“

Když Nuramon slova uslyšel, bylo mu jasné, že nebojuje jenom proti bariéře, ale i proti kouzlu, které vytvořilo obraz Firnstaynu. Plameny, které obklopovaly stezku vedoucí ke stříbrné desce, zářily jasněji než ty u ostatních stezek.

Když podržel albský kámen přímo nad plameny, začal se Nuramon třást. Ztrácel nad magií moc.

„Při všech Albech!“ slyšel vykřiknout Farodina. „Rychle, Nuramone! Rychle!“

Nuramon cítil, jak je stále chladněji a chladněji. Jeho ruce mrzly. Bylo mu, jako by se mu mráz prokousával žilami. Kámen už nebyl pramenem chladu, ale mořem, v němž mohl utonout. Hrozilo, že moc kamene ho přemůže.

„Musíš to dokázat, Nuramone!“ vykřikl Farodin. „Buď teď, nebo nikdy!“

Do Nuramona se náhle zabodla bolest jako z tisíců jehel. Slyšel se křičet, pak ztratil rovnováhu a ještě ucítil, jak ho polapilo něco horkého a strhlo pryč.

Ruiny

Chladné mrholení hladilo Mandredův obličej. Zmocnila se ho závrať a musel se opřít o zvětralou zeď. Tam, kde se měla klenout nádherná křížová klenba, bylo jen šedé nebe. Klášter, přes který se dostali do Rozbitého světa, ležel v ruinách. Mandredovy prsty se zaryly do spáry ve zdi. Světlehnědá malta se rozdrobila už při nejnepatrnějším doteku. Klášter musel být opuštěný dlouho, ať už Farodin říkal cokoliv.

Jarl pohlédl na Nuramona. Přítel dřepěl před výklenkem ve zdi, kde ležela vystavena Liodredova mrtvola. Změnil se. Z jednoho okamžiku na druhý se v jeho vlasech objevil bílý pramen. Vypadalo to, jako by elf zestárl o celá léta. Rysy jeho obličeje nebyly už tak mladistvě zaoblené jako předtím. Ale změna nebyla to nejhorší. Nuramon se pohupoval na patách a při tom si sám pro sebe tiše něco broukal. Prázdným pohledem civěl na hromadu sutě u protější zdi. Jeho ruce stále ještě svíraly zlatý albský kámen. Mandred se mu na Farodinovy prosby dvakrát pokusil kámen vzít, ale Nuramon ho svíral tak pevně, že by asi musel elfovi zlomit prsty, aby mu kámen vzal. Od okamžiku, kdy uvedl kouzlo v činnost, byl Nuramon nepříčetný. Občas to vypadalo, že druhy ani nepoznává. Mandred by rád věděl, jestli elf není posedlý.

Mezi ruinami vyrostl zlatý světelný oblouk. Farodin se vyčerpaně usmál. „Nezničili zdejší brány. Ne tak jako ve věžových chrámech.“

Mandred potlačil další nával nevolnosti. V čele mu tepala tupá bolest. Musel myslet na obrazy, které viděl ve stříbrném zrcadle. „Je brána bezpečná?“ zeptal se nedůvěřivě. „Už nesmíme udělat žádný skok v čase. Ty víš…“

Farodin strohým gestem jeho slova uťal. „Jeden si nemůže být nikdy jistý. Zapomeň na to, cos viděl v zrcadle. Byl to Lhář! Chtěl do tvého srdce zasít strach a to se mu i podařilo.“

„Vypadalo to tak skutečně,“ namítl Mandred.

Farodin na to nic neřekl. Přistoupil k Nuramonovi, tiše na něj promluvil a pak mu pomohl vstát. „Jdeme domů!“ slyšel Mandred elfův třesoucí se hlas.

Farodinovy dlouhé vlasy se deštěm slepily v tenké pramínky. Odhrnul si je z obličeje a Nuramona podepřel. „Ano, jdeme zpátky. Je to už jen malý kousek. Emerelle nás očekává.“

Mandred by nejraději zavyl bezmocnou zlostí. Co se to jenom s přítelem stalo? Jaké kouzlo se ho zmocnilo? Znovu musel myslet na obrazy v zrcadle. Doufal jen, že má Farodin pravdu a že se jednalo o klam.

„Pospěš si!“ vykřikl elf.

Mandred zvedl tělo mrtvého krále a položil si jeho hlavu na ramena, jako by nesl spící dítě. Pod tím břemenem se mu málem podlomila kolena. Jenom pár kroků, napomenul se v duchu. Klopýtavě přistoupil k bráně. Naposled se pochybovačně rozhlédl. Co se vlastně stalo? Proč byl klášter zničen? Neměl to snad být nejvýznamnější z klášterů Tjuredových kněží?

Farodin a Nuramon zmizeli ve zlatém světle a Mandred si pospíšil, aby je následoval. Cesta prázdnotou se nezměnila. Sledovali zlatě zářící stezku vedoucí naprostým tichem. Jediným zvukem zde byl jeho namáhavý, hvízdavý dech.

Hrana prsního plátu Liodredovy zbroje se Mandredovi bolestivě zařízla do ramene. Téměř zakopl. Jarl měl oči upřené na svítící stezku a v duchu si soustředěně opakoval jediné. Jen se nikam neodchýlit, neuhnout ani o krok!

Přechod byl náhlý. Ledový vítr sáhl po Mandredových tenkých copech. Jarl si změnu uvědomil hned. Obraz ve stříbrném zrcadle nebyl klam.

„Dolů!“ zasykl Farodin a zatahal Fjordlanďana za plášť. Mandred se vyčerpaně sesunul na kolena.

U všech bohů! Co se zde stalo? Kde byl jeho domov? Bylo zřejmě vrcholné období zimy. Krčili se ve sněhové závěji blízko břehu fjordu. Na vodě ležel silný ledový pancíř.

Před nimi se rozprostíral Firnstayn. Město se mnohonásobně rozrostlo, tak jak to viděli v Devantharově útulku. Ochranné městské zdi sahaly až k albské hvězdě, kterou kdysi Emerelle vytvořila zhruba míli před městem. Ve zdech byly proraženy široké průrvy.

Nejhrozivější však byla změna přímo před jejich očima. Z albské hvězdy něco vyrůstalo a zcela ji prorazilo. Mandred pro to nemohl najít správné označení. Bylo to něco, co nemohlo, nesmělo existovat! Šikmo přes fjord až nahoru na útes ke kamennému kruhu probíhala… změna. Její vzhled mu připomínal něco, co kdysi viděl v knihovně v Iskendrii. Jednou objevil místnost, jejíž stěny byly ozdobeny překrásnými obrazy. Jedna ze stěn byla poškozená, omítka ze zdi místy odchlíplá nebo popraskaná a jinde oprýskaná. Tak se dalo poznat, že je tam ještě jeden obraz, který byl zakrytý prvním, vymalovaný v jasných barvách a o nic méně krásný než nová freska. Mandred nemohl pochopit, proč byl obraz skrytý pod další vrstvou omítky.

A tak tomu bylo i zde. Něco jako by bylo odtržené či oprýskané. A za fjordem, který Mandred už od dětství dobře znal, bylo vidět něco jiného. Vzduch mezi oběma překrývajícími se obrazy se třpytil a rozplýval, jak to někdy vypadá za zvlášť horkých letních dní. Obraz, který viděl na druhé straně trhliny, byl neostrý. A přece Mandred na první pohled rozeznal, co tam vidí. Byla to krajina, kde po útěku před kančím mužem procitl. Viděl kvetoucí jarní louky Albenu. Na druhém břehu fjordu stálo něco jako rozvalená strážní věž. A nedaleko od ní se k nebi klenuly mohutné větve Atty Aikhjarta. Ale se starým dubem nebylo něco v pořádku. Na rozdíl od ostatních stromů, které stály o něco dále, neměl listí! Mandred přimhouřil oči, aby lépe viděl. Mohutný dub se rýsoval proti obloze jako tmavá silueta. Vedle něj bylo něco malého a bílého, ale Mandred nemohl rozeznat, co to je. Rozplývající se vzduch vše zkresloval. Obrátil se na Farodina, který nevypadal o nic míň rozrušený. Nuramon seděl ve sněhu a tupě hleděl před sebe.

„Co je s Attou Aikhjartem?“ zeptal se jarl. „Proč není zelený?“

„Mrtvé stromy nemají listí.“

Odpověď zasáhla Mandreda jako rána do žaludku. To přece nemohla být pravda! Co by mohlo duší obdařený strom zabít? Měl v sobě mocnou magii a byl nepředstavitelně starý! „To si jen myslíš!“

„Moc bych si přál, aby to tak nebylo,“ odvětil Farodin sklíčeně. „Museli kolem něj zapálit oheň. Snad k tomu dokonce použili Balbarův oheň z Iskendrie! Aikhjartův kmen je zuhelnatělý, všechny menší větve spálené. Asi z něj vytvořili něco jako symbol války proti Albenu. Jedna jejich standarta je zastrčena hned vedle. Znáš ji přece. Ukazuje spálený dub!“

„Ale jak mohl…“

„Jak asi mohl strom utéct!“ přerušil ho Farodin podrážděně. Pak mírněji dodal: „Ale i kdyby měl Atta Aikhjarto nohy, to staré dubové srdce by nikdy před nepřítelem neuteklo.“

Mandred zmlknul. Musel myslet na přísahu, kterou složil Aikhjartovi v den, kdy v Albenu procitl. Tehdy přísahal, že mezi dubem a nepřáteli bude vždy stát jeho sekera. Že příteli nemohl pomoci, dělalo jeho smutek ještě zoufalejším.

Odvrátil pohled od spáleného dubu a pozoroval Firnstayn. Na některých věžích vlály prapory Tjuredovy církve. Celé městské části byly vypálené. Podél přístavního mola ležely vraky napůl pohřbené v ledu. I ve fjordu samotném trčely na některých místech z tlustého ledového krunýře stožáry. Kolik asi žilo ve městě lidí? A kde byli teď? Zabili je snad řádoví rytíři všechny? Mandred pomyslel na noc v obležené Iskendrii. Odehrála se snad zde stejně krutá jatka?

„Sehni se!“ zasykl Farodin. Od jihu přijížděla přes led skupinka tří rytířů. Byla to přední hlídka dlouhé kolony saní, tažených koňmi. Rytíři se hnali k městu. Před jednou ze strážních věží se ozval signální roh.

Trojice rytířů klusala sotva dvacet kroků od nich po břehu. Jejich zbroj připadala Mandredovi zvláštní. Byla začerněná a zhotovená z dohromady spojených kovových plátů podobně jako Liodredovo brnění. Těžké ohrnovací rukavice jim chránily ruce před zimou. Jezdci měli na nohou po kolena vysoké holínky a na sobě dlouhé bílé pláště se znakem černého spáleného stromu. Helmy s hluboko dolů sahajícími lícními chrániči a opatřené nahoře kovovým hřebenem korunovaly jejich hlavy. Přes hrudní plát zbroje měli šikmo přehozený široký řemen, na němž visel neobyčejně tenký meč. Vpředu na sedle byly připevněné dvě kožené brašny. Vypadalo to, že v nich mají krátké kyje.

Koním se v bílých obláčcích srážel dech před nozdrami. Vypadali vyčerpaní a obličeje jezdců byly zčervenalé zimou. Mandred by rád věděl, kolik času on a jeho druhové mohli strávit v sálech Devantharova sídla. Rytíři… vypadali jinak než ti, proti nimž se v nedávné námořní bitvě postavili. Neměli štíty.

Znovu pohlédl ke zničenému Firnstaynu. Kolik století potřebovalo město, aby se tak rozrostlo? Nenacházel odpověď.

Jeden z rytířů se oddělil od ostatních a pustil se přímo k trhlině. Mandred napětím zadržel dech. Hřebec s rytířem projeli na druhou stranu. Na dva či tři údery srdce zmizeli. Pak se válečník objevil na rozlehlé zelené louce, minul rozvalenou věž a vydal se po lesní cestě.

Zbylí dva rytíři krátce nato vyjeli nahoru po jedné z ramp k přístavnímu molu a zmizeli v uličkách města.

Mandred se otočil a pohlédl nazpět. Kolona saní se zatím dostala o kus blíž. Jezdci, vyzbrojení stejně jako tři muži přední hlídky, chránili boky kolony. Na saních byly vysoko navrstvené všemožné zásoby. Jejich pozorovací místo na pláži leželo příliš nízko, než aby měli přehled. Mandred nedokázal odhadnout, kolik saní asi přijíždí, ale určitě jich nebylo méně než sto. Ohlédl se k městu. Navzdory tmavému zimnímu odpoledni v něm planulo jen několik ojedinělých světel v oknech. Ten, kdo kamenné domy vystavěl, určitě netrpěl nouzí. Mělo by svítit mnohem víc lamp. Mohla snad nečetná světla zářit jen tam, kde domy, které zůstaly nepoškozené, obsadili nepřátelští kněží, důstojníci a vojáci?

„Musíme odtud co nejrychleji pryč,“ zašeptal Farodin a ukázal k roztříštěnému kmeni borovice, který trčel ze sněhu kousek od pobřežního svahu. Poslední podzimní bouře strom vyvrátily z kořenů a odmrštily. Opatrně se tam přikradli. Mandred byl příliš slabý, než aby mohl s sebou táhnout Liodredovu mrtvolu. S těžkým srdcem ji musel nechat na místě. Bylo to jen pár kroků.

„Cítíš to?“ zeptal se Farodin, když se skrčili za kmenem.

Mandred cítil především sníh. Také pach ohňů v krbech a zelné polévky. Nemohl v tom najít nic zvláštního. Pohlédl dolů na led a ptal se sám sebe, co se asi může dopravovat na saních. Co by dal za vejce a pár proužků opečené slaniny!

Určitě v soudcích měli i medovinu. Mandred si tiše povzdechl. Jeden roh plný medoviny… Pomyslel na přísahu, kterou během námořní bitvy složil Luthovi. Jarl se zakřenil. Tu neporuší, ale přesto se napije!

„Je to tu cítit po síře,“ řekl Farodin konečně, když nedostal odpověď. „Takhle to smrdí v blízkosti Devanthara. Teď po něm smrdí celý svět.“

„Ale tys přece říkal, že si ho porazil. Meč se roztříštil.“ Mandred ukázal na prázdnou koženou pochvu u elfova opasku. „To Devanthara zabilo, ne?“

„Doufejme.“

„Je mi zima,“ řekl Nuramon tiše. Jeho rty byly promodralé a celý se třásl. „Proč nejdeme k louce naproti? Tam je jaro.“

„Na ledě není žádná možnost krýt se.“ Farodin s ním mluvil jako s dítětem. „Lidé tam dole nám chtějí ublížit. A nějak našli cestu do Albenu. My se domů dostaneme jinou cestou. Využijeme albskou hvězdu, kterou jsme sem přišli. Změnila se. Teď je tam nová stezka, která byla vytvořena poměrně nedávno. Má tentýž magický vzorec jako ostatní. Musela ji vytvořit Emerelle albským kamenem. Myslím, že na nás čekala. Věděla, že přijdeme. Ta cesta je pro nás znamení. Zavede nás do bezpečí!“

Na druhé straně fjordu se setmělo. Od západu táhly přes hory bouřkové mraky. Obloha v Albenu naproti tomu stále zářila jasnou modří.

Od přístavu zaznívaly flétny a bubnování. Zatímco sáně vyjížděly po jedné z ramp na přístavní můstek, objevila se mezi loděmi pochodující kolona vojáků. Všichni měli hrudní pancíře a na hlavách vysoké helmy. Kalhoty a rukávy jejich kabátců byly zvláštním způsobem nabírané. Ještě pozoruhodnější byly jejich zbraně. Všichni měli kopí, která musela být víc než šest kroků dlouhá.

Válečníci pochodovali v sevřeném útvaru. První řadu tvořilo osm pištců. Následovalo osm bubeníků. Jednotku doprovázeli důstojníci na koních, kteří ji vedli přímo k trhlině mezi světy.

Mandred potichu počítal řady pochodujících. Do Albenu směřovalo téměř tisíc mužů. Za nimi káry na vysokých kolech a kolona nákladních zvířat.

„Oni se zbláznili,“ konstatoval Mandred, zatímco se pochodující útvar prosmýkl podél zřícené věže. „S těmi dlouhými kopími budou v boji sami sobě překážet.“

„Když to říkáš,“ zamumlal Farodin a přikrčil se za kmenem stromu ještě více. Nad fjordem vanul čerstvý vítr a s mraky od východu přišel sníh. Přátelé dřepěli v úkrytu a čekali, až přijde noc.

Zcela promrzlí se pak vrátili k albské hvězdě na pláži. Liodredovo tělo zmizelo ve sněhu, jakoby přikryté tenkým umrlčím příkrovem. Mandred poklekl vedle mrtvého krále. Aspoň toho byl ušetřen, vidět Firnstayn spálený, vydrancovaný a obsazený nepřáteli.

Jarl pohlédl na Farodina. Možná že ani skok v čase neudělali. Prokleté brány! Všechno bylo vyvedené z rovnováhy! Vojsko, které vpadlo do Albenu. Otřesné! Jak daleko mohlo asi proniknout? Kdo v tom boji zvítězí?

Ze sněhu vyrostl rudozlatý oblouk.

„Rychle!“ vykřikl Farodin a prostrčil Nuramona skrz bránu.

Před městskou zdí se ozval signální roh. Mandred popadl mrtvého krále a táhl ho sněhem za sebou. Liodred by měl nalézt posmrtný klid v mohyle pod dubem, pomyslel si jarl trpce. Tam byli už po staletí pochovávaní mrtví z královské rodiny. Tak by se Liodred vrátil k ženě a synovi aspoň v hrobě.

Mandred se ponořil do světla. Tentokrát stačil jediný krok a už ho pozdravila vůně čerstvé zeleně a květů, Albenu vlastní. Vystoupili z brány na rosou zvlhlé světlině. Podél okraje lesa se táhly stíny. Vzduch byl naplněn vůní květů a cvrlikáním ptáků.

Pod pinií se náhle vynořil mladý elf. I on byl opásán jedním z podivně tenkých mečů, kterých si Mandred povšiml u rytířů. Jarl se ohlédl. Brána za nimi se zavřela. Předtím byla noc, a teď bylo jasné jitro! Mandred potichu zaklel. Zase se to stalo! Znovu udělali časový skok!

„Kdo vstupuje do Srdce říše v Albenu?“ zvolal elf.

„Farodin, Nuramon a Mandred Aikhjarto. Na královnině dvoře jsou naše jména dobře známá a to je také místo, kam chceme,“ odpověděl Farodin sebevědomě.

Velké shromáždění

Kráčeli trávou a pomalu se blížili k vojenskému táboru před pahorkem, na němž se tyčil královnin hrad. Stály zde stovky stanů a vedle každého z nich vlál v ranním větru praporec. V blízkosti se řadili jezdci i pěší a mezi stany pobíhali za povinnostmi a úkoly děti Albů.

Vše, co zde Nuramon viděl, ho mátlo stejně jako to, co viděl cestou sem. Jeho druhové s ním měli spoustu trpělivosti. Ale přesto mu jejich slova zněla nesrozumitelně a jakoby z velké dálky…

Něco se s ním během kouzlení v Devantharově sídle stalo, něco, co teď i uviděl. Zpozoroval svůj zrcadlový obraz v nedalekém rybníku. Jeden pramen vlasů mu zbělel a on vypadal starší. Ale to byla jen nepatrná cena za svobodu.

Brzy dorazili na okraj tábora. Nuramon si zde připadal cizí, jako by nikdy nebyl bojovník a žádného boje se nezúčastnil. Ale byly tu přece námořní bitva, četné potyčky na straně Firnstayňanů a jiné bitky, které se odehrály mnohem dříve… nebo to byl jen sen?

Nuramon se rozhlížel kolem sebe a doufal, že snad někoho z válečníků pozná. Většina z nich mu byla cizí. Měl sice pocit, že některý z obličejů už viděl, ale připomínaly mu spíše postavy ze snu, a ne žijící děti Albů.

Minuli skupinku kentaurů a Nuramon měl náhle pocit, že kdysi jednomu z nich zachránil život. Nebo se o to pokusil a ztroskotal?

Nebyl si jistý. Kentauři přivítali Mandreda s úctou a uznáním a sklonili před ním hlavy.

Čím hlouběji do tábora vcházeli, tím pronikavěji si je válečníci měřili. Hleděli na ně, jako by byli jejich druhové a Mandred skutečný Alb. Vzduchem letěla šeptem jejich jména, a mnozí je dokonce volali nahlas. A se jmény se na obličejích válečníků šířily i rozpaky.

Nuramon se necítil dobře. Ještě neviděl nikoho, koho by znal. Nebo si prostě nevzpomínal? Nebo mu snad kouzlo v Devantharově sídle odňalo část paměti? Či byl tak dlouho pryč, že mnoho elfů, které znal, už dávno odešlo do měsíčního světla?

Válečníci je obklopili a mluvili na ně, ale Nuramon je neposlouchal. Nevěděl, zda to, co vidí kolem sebe, je sen nebo skutečnost. Jeho duch se vyjasňoval jen zvolna, až pak si náhle vzpomněl na hledání Noroelle. Myšlenky na milovanou mu pomohly, aby si paměť zase urovnal.

Když pak nad hlavami bojovníků zahlédl jelení paroží, začal si pozorněji všímat okolí. Nositel paroží musel být někdo, koho znal. A když se prodral davem a stanul před ním, Nuramon věděl najisto, že se nemýlil.

„Xerne!“ vykřikl Mandred.

„Jistě, Mandrede Aikhjarto! Před tebou stojí mistr Xern, který stále pevně věřil, že se vrátíš!“

Nuramonovy vzpomínky se náhle vynořily ze zapomnění. Mistr Xern! Tak Xern se stal nástupcem hofmistra Alviase. Jeho paroží vypadalo jako koruna a propůjčovalo mu důstojnost královnina důvěrníka.

Farodin vypadal stejně potěšen, že se s Xernem shledává, jako Mandred. „Tak ty jsi nyní Emerellin důvěrník!“

„Jistě, a určitě vás nepřekvapí, že vás očekává. Proto svolává válečnou radu. Následujte mě!“

Xernova slova Nuramona zmátla. Pak si vzpomněl na královnino vodní zrcadlo. Jejich příchod viděla určitě v něm.

Následovali Xerna řadami válečníků. Nuramon se snažil vyhnout pohledům těch, kteří ho zvědavě vítali. Bylo mu to nepříjemné.

Co asi v něm a jeho přátelích viděli? Jaké příběhy se o nich vyprávěly? Nemohl snést tolik pozornosti a téměř si přál vrátit se do doby, kdy ho všichni přehlíželi. Protože s pohledy bylo spojeno i velké očekávání. A tomu nemohl dostát… aspoň v této chvíli ne.

Mezitím dorazili k šafránově zbarvenému stanu královny, u jehož vchodu stály dvě stráže. Před nimi vyznačovaly bílé skalní úlomky široký kruh v trávě. To bylo určitě místo, na němž se měla sejít válečná rada. Za každým kamenem se zvedala tyč s jedním praporcem Albenu. Přímo u vchodu královnina stanu stál elfí praporec; zlatý hřebec na modrém poli. Vedle vlála standarta Alvemeru, stříbrná Nixena na modrém pozadí.

Xern je vedl do středu kamenného kruhu. Zbylí válečníci, kteří je až sem zvědavě provázeli, se do kruhu vstoupit neodvážili. „Přivedu královnu,“ řekl Xern a zmizel ve stanu.

Nuramon si prohlížel znaky. Znal všechny, i když si u mnohých nebyl jistý odkud. Jasně modrý praporec Valemasu znal z oázy a černou vlajku trolů se zkříženými bílými válečnými kladivy z námořní bitvy o Firnstayn. Snad tam viděl i ostatní znaky. Všiml si, že vedle kamene, který ležel naproti královninu, žádný praporec nestojí.

Na místo už dorazili první účastníci. Nejnápadněji působil trolí král, doprovázený trolskou stařenou. Sedl si, ona stála za ním. S pánovitým pohledem si měřil přítomné elfy, kteří mu i teď, když seděl, dosahovali sotva k ramenům.

„To je Orgrim,“ zašeptal Farodin tónem, jenž vyjadřoval veškeré pohrdání.

Mandred sevřel pěsti a upřeně se na trola zadíval. „S tím mám také nevyřízené účty,“ řekl tiše.

„Na to asi nikdy nedojde,“ odpověděl Farodin a s kamennou tváří zíral na trolího krále.

Nuramon pohlédl ke kameni, u něhož nestála žádná standarta. Zatímco všude kolem nich zaujímali vůdcové místa, zůstával kámen prázdný. Elf si měřil všechny, kdo kolem něj přešli, a posléze zahlédl známý obličej. Přímo vedle královnina kamene stála u praporce Valemasu elfí bojovnice. Měla na sobě světlou zbroj a na ní pískově zbarvený plášť. Její levé oko zakrývala tmavá páska. Přesto ji Nuramon poznal. Byla to Gilliath, bojovnice, která kdysi v Novém Valemasu vyzvala Farodina na souboj a kterou jeho druh porazil jen pomocí lsti.

Vyšla jim vstříc. „Farodine!“ řekla. „Už je to dlouho, co jsme se viděli.“

„Gilliath! Myslel jsem, že všichni Svobodní z Valemasu jsou…“

„Mrtví? Ne. Hrstka nás přežila a pořádně znepříjemňujeme Tjuredovým kněžím život.“

„A vrátili jste se sem? Omluvila se vám snad královna za příkoří, které vám způsobila?“

Gilliath se usmála, ale Farodinovi neodpověděla. Místo toho se obrátila k Nuramonovi. „Vděčíme jedné velké kouzelnici, že jsme znovu našli cestu zpět do Albenu a že nyní žijeme v našem starém městě. A dík za to patří tobě, Nuramone. Ty jsi v dítěti Hildachi objevil něco zvláštního a dal mu jméno Julivee. Jedna Julivee nás z Albenu odvedla a druhá nás přivedla zpět.“ Uchopila Nuramonovu ruku a on cítil, jak se jí chvějí prsty. „Všechno nám vyprávěla.“

„Je Julivee tady?“ zeptal se Nuramon.

Než mohla Gilliath odpovědět, vyšel ze stanu Xern a zvolal: „Královna Albenu!“

Gilliath ještě jednou stiskla Nuramonovi ruku, pak němě pokývla Farodinovi na pozdrav a vrátila se ke standartě Valemasu.

Stráže u královnina stanu odsunuly chlopeň a ven vyšla Emerelle. Nuramon by na ni za žádných okolností nemohl zapomenout. Protože vše pominulo, ale ona zůstala. Byla krásná jako vždy. Jak si jen kdysi přál, aby v něm mohla vidět někoho milovaného! Kdy si to vlastně přál? Nemohl říct. Věděl jen, že ten pocit už neexistuje. Jeho vlastní myšlenky ho uváděly ve zmatek.

Za královnou šla Obilee a Nuramon užasl. Nejlepší královnina válečnice se nezměnila. Měla na sobě tutéž zbroj jako v den námořní bitvy. Téměř se zdálo, jako by s nimi přeskočila staletí. Ale na rozdíl od minulosti našel Nuramon v jejím obličeji radost. Přímo zářila, a Nuramonovi se zdálo, jako kdyby to štěstí bylo určeno přímo jemu, ne Farodinovi nebo Mandredovi.

Nakonec ze stanu vystoupila elfka v šedém rouchu kouzelnice. Byla to Julivee? Mladá žena mu stěží připomínala dítě, které viděl naposledy před několika dny. Její tmavohnědé vlasy se jí vlnily k ramenům a byly sepnuty do dvou silných copů, sahajících až k loktům. Přidružila se ke královně a následovala ji až k prázdnému kameni. Nuramon ji bezpečně poznal až podle úsměvu. Velice se změnila, ale úsměv jí zůstal.

Královna zaujala místo na kamenném sedátku, Obilee a Julivee vpravo a vlevo vedle ní. Nuramona neudivilo, že Julivee usedla jako vůdkyně pod standartou Valemasu.

Emerelle si jej a jeho druhy dlouho zkoumavě měřila a mezi válečníky, kteří ji obklopovali, se začal šířit neklid. Teprve když zvedla ruku, vrátil se pokoj. „Vítejte, věrní hrdinové! Nikdy nebyl Alben tak šťastný, že vás zase živé a zdravé vidí!“ Královna ukázala tvář dobrotivé vládkyně. „Nikdy jsem nepochybovala o tom, že tento den přijde. Takže jste Devanthara zničili.“

Farodin důstojně přikývl. „Zabili jsme ho a získali albský kámen.“ S těmito slovy vytáhl zlatý drahokam. „Jestliže ti může pomoct v boji s nepřítelem, tak ti ho svěříme. Ale ty víš, k čemu hodláme kámen použít.“

Královna se nakrátko vyhnula jejich pohledům. „Nezapomněla jsem, že chcete osvobodit Noroelle. A vy sami se nyní smíte rozhodnout, co se má s kamenem stát. Nikdo vám tu volbu nevezme. Od dob námořní bitvy je mezi námi a Tjuredovými kněžími válka. Jejich moc značně vzrostla a obsadili zemi na druhé straně Shalyn Falah. Dokonce nakrátko vnikli i do Srdce říše.“

„Oni přešli Shalyn Falah?“ zeptal se Mandred pobouřeně.

Emerelle neodpověděla a pátravě se rozhlédla kolem sebe. Nakonec z řad válečníků vystoupil Ollowain. „Ne, Mandrede!“ Strážce Shalyn Falah už nevypadal tak bojovně jako kdysi. Patrně se přednedávnem zúčastnil bitvy a viditelně byl unavený. Nyní se postavil po bok královně. Ta mu pokynula, aby mluvil dál. „Žádný z nepřátel Shalyn Falah nepřekročil. Pronikli k nám na jiném místě.“

„Cestou, kterou kdysi zvolil Aigilaos?“ zeptal se jarl.

Ollowain sklopil oči k zemi. „Tou je sem opravdu daleko. Ale máš pravdu.“

Promluvila královna: „Když se blížil váš příchod, dala jsem příkaz vyhnat nepřátele ze Srdce říše za každou cenu.“

Nuramon se rozpomněl na krajinu kolem Shalyn Falah, na hlubokou rokli, přes kterou most vedl. Trvalo to mnoho hodin, pokud někdo chtěl nebezpečný přechod obejít. To nabízelo obráncům dost času, aby se náležitě připravili.

Emerelle mluvila dál. „Udělala jsem to, abychom válku vyhráli naším způsobem. Když se vy tři rozhodnete, že mi kámen svěříte, pak se ujmeme našeho dědictví. Uděláme to, co kdysi Albové… Alben bude provždy od Jiného světa oddělen!“

Nastalo ticho. Nuramon viděl, jak se bojovníci po sobě zmateně dívají. Královna nenavrhla nic menšího než stejnou věc, kterou už kdysi udělali její albští předkové. Vstala. „Vyhnali jsme nepřátele zpět na území mezi Shalyn Falah a branou Atty Aikhjarta. Ale již shromažďují nové síly, aby udeřili. Očekáváme, že se s mohutným vojskem znovu pokusí o průlom do Srdce říše. Proto musíme náš plán provést co nejdřív.“

„Jak přesně zní ten plán?“ zeptal se Farodin. „Jak se můžeme od Jiného světa oddělit?“

„Zatímco naši bojovníci brání Srdce říše, získáme čas. Neobtěžovaní Tjuredovými kněžími vysloví nejmocnější z Albenu pomocí kamene dvě kouzla. To první oddělí navždy zemi na druhé straně Shalyn Falah od Albenu. Druhé zablokuje stezky mezi Albenem a Jiným světem. Pak se osvobodíme od Tjureda a jeho služebníků.“ Pohlédla na Mandreda. „A Fjordlanďané se znovu chopí mečů, když se k nim vrátí jejich předek jako král, aby jim vybojoval místo v Albenu.“

Mandred vypadal potěšeně, ale i rozrušeně. Byl si očividně vědom velikosti pocty. Nikdy předtím lidé nenašli v Albenu pevné místo, kde by se mohli usadit, a nyní královna nabízela jeho národu takový dar.

Emerelle se obrátila na Farodina. „To vše se ale může stát, jen když mi přenecháte albský kámen.“

„Máme se tedy vzdát hledání Noroelle?“ zeptal se Farodin.

„Ne, máte možnost volby. Můžete si kámen vzít, jít za Noroelle a osvobodit ji. Nebo zachránit Alben. Ale varuji vás. Někdy je zajetí lepší než zjištění, že vše, co kdysi bylo, je nenávratně ztraceno.“

Nuramon nemohl pochopit, co jim královna navrhuje. Rozhodnutí mezi Noroelle a Albenem! Byla to opravdu volba? Byli obklopeni válečníky. Královna si kdykoliv mohla albský kámen vzít. Ne, neměli volbu. Nemohli udělat nic jiného než Emerelle kámen vydat. Nuramon si vyměnil pohled s Farodinem. V jeho obličeji si přečetl zoufalství.

Nuramon ztěžka kývl a jeho druh řekl: „Přenecháme ti kámen, protože jinak by pro Noroelle byla svoboda krutější než zajetí. Ale neexistuje způsob, jak předtím Noroelle zachránit?“

Královna s lítostivým tónem řekla: „Ne, protože můj dřívější ortel stále trvá.“

Farodin sklonil hlavu. Vypadal, jako by ztratil veškerou naději.

Nuramon byl hluboce zklamán. Dar, který Emerelle a Albenu přinesli, by snad ani nemohl být větší, a přece královna neuznala za vhodné ortel zrušit. „Máme jedinou prosbu,“ řekl a všiml si, jak slabý je jeho hlas. „Otevři nám stezku do Jiného světa, než se světy rozdělí. Najdeme způsob, jak Noroelle vysvobodit.“

„Jestli odejdete, nebude už pro vás cesty zpět,“ prohlásila Emerelle.

„Ty víš, jak daleko bychom pro Noroelle šli,“ opáčil Farodin.

Královna si ho dlouho zkoumavě měřila. „Ještě nikdy jsem se nesetkala s takovou láskou,“ řekla pak. „No dobrá. Albské kameny musejí noc odpočívat ve velkém lese u skalní jehly. Ráno začneme spřádat obě kouzla. Bude trvat mnoho hodin, než bude dílo skončeno. Oddělení země na druhé straně Shalyn Falah pak bude následovat během mrknutí oka. Tak můžeme bitvu rozhodnout v náš prospěch. Oddělení Jiného světa nastane jeden den po provedení kouzla. Během té doby budou albské kameny konat své dílo samy. Otevřu vám bránu do Jiného světa, přímo k místu, vedoucímu k vaší milované.“

„Děkujeme ti, královno,“ řekl Farodin a sklonil před Emerelle hlavu. Pak před ni předstoupil a vložil kámen do jejích rukou.

Emerelle pozvedla zlatý drahokam do výše a ukázala ho bojovníkům. „Toto je albský kámen moudrého Rajeemila, který kdysi odešel do Jiného světa, aby prozkoumal jeho tajemství. Našel tam měsíční světlo, ale albský kámen padl do rukou Devanthara. A nyní bude kámen svěřen do rukou Valemasu.“ Podala kámen Julivee.

Malá kouzelnice chrysoberyl přijala, ale nepodívala se na něj. Řekla královně: „Emerelle! Ty víš, co o tom soudím. Nemyslím, že se nám to podaří. Ty máš jeden kámen.“ Ukázala na šamanku, stojící za Orgrimem. „Skanga má také jeden a já držím nyní v rukou další. Tím sice můžeme oddělit zemi na druhé straně mostu, ale s pouhými třemi kameny se nám nikdy nepodaří oddělit Alben od lidského světa. Potřebujeme ještě jeden… a někoho, kdo ho umí ovládat.“

„Máš pravdu,“ řekla Emerelle se šelmovským pousmáním. „Ale bude tu ještě jeden kámen.“ Ukázala dopředu. „Až se toto místo obsadí, budeme ho mít. Otázkou je, zda dokážeme jeho nositele přimět, aby tam usedl.“

„Královno, čas běží,“ řekla Obilee a zvedla se.

Emerelle zavrtěla hlavou. „Ne, protože moudří vědí, kdy přijde pravá hodina. Jde jen o to sjednotit se.“

Náhle se ozval zvuk signálního rohu, doprovázený voláním: „Nepřátelské vojsko je nám v zádech!“ znělo táborem.

Kolem se šířil neklid a Nuramon se zadíval královně do očí. Uvolněně pohled opětovala a usmála se. Nebylo pochyb. Ať už se blížilo cokoliv, královnu to nepřekvapilo. Emerelle zvedla ruku. „Odstupte a uvolněte výhled k horám!“ poručila.

Řady bojovníků se rozestoupily a také Nuramon a oba jeho druhové uvolnili královně místo. Bylo vidět, jak mohutný šedý proud, tvořený bojovníky cizího vojska, míří přes hory a louky k hradu. Z řad válečníků čněly vzhůru standarty, nesoucí znak stříbrného draka v rudém poli.

„To jsou děti temných Albů!“ řekl Nuramon užasle.

Jeho slova se bleskem rozšířila mezi přítomnými a vzbudila zděšení. „Staří nepřátelé se vrátili!“ slyšel někoho vykřiknout. „Noc se spojila s nepřáteli!“ bylo slyšet dalšího. Mandred a Farodin však zůstali klidní, protože Nuramon jim už o dětech temných Albů vyprávěl.

Obilee potřásla krátce hlavou; očividně znala tajemství trpaslíků. „Jak se jen mohli tak nepozorovaně přiblížit?“ zeptala se.

Královna jí neodpověděla. „Nuramone!“ zvolala místo toho. „Tady je kůň. Pojedeš jim naproti a přijmeš je jménem Albenu.“

Xern přivedl hřebce. Byl to Felbion. Jeho věrný kůň na něj celá léta čekal! Radostně zařehtal. „Je něco, co bych měl ve tvém pověření říct nebo vyřídit?“ zeptal se Nuramon, který téměř nebyl schopen odtrhnout od milovaného koně oči.

„Přiměj krále, aby přišel sem. Jak toho dosáhneš, je na tobě.“

„Měli bychom s ním poslat stráž,“ navrhl Ollowain.

„Nebude ji potřebovat,“ namítla Julivee a hrdě pohlédla na Nuramona. Cestou sem jí vyprávěl o dětech temných Albů a popsal jí sídlo trpaslíků do nejmenších detailů.

Nuramon se vyšvihl do sedla. „No, Felbione!“ zašeptal koni do ucha. „Podívejme se, jestli jsi za ta léta něco nezapomněl.“

Hřebec se dal do cvalu a Nuramon mohl vnímat jeho nespoutanou sílu. Ale sotva nechali vojenský tábor za sebou, zmocnil se ho pocit uctivé pokory. Jel sám proti obrovské vojenské síle! Bylo zde jistě víc než deset tisíc bojovníků, kteří mu přicházeli vstříc. Pochodovali ve formaci, kterou byli zvyklí používat v boji proti drakům. Štíty je chránily ze všech stran. Ve středu se nacházeli kopiníci, jejichž zbraně se tyčily jako stromy. Tam někde byl určitě i král, jeho přítel Wengalf, který s ním kdysi zažil tolik dobrodružství. Nikdy nezapomene na boj proti draku Balonovi, na všechnu bolest, kterou vytrpěl. A na okamžik… své smrti.

Náhle bylo Nuramonovi jasné, co ho až doposud mátlo… co se s ním stalo. Kouzlo v Devantharově útulku nic neuhasilo, nýbrž otevřelo bránu k jeho vzpomínkám. To bylo ono! Jenže vše bylo tak neuspořádané! Zdálo se mu, jako by se boj proti drakovi odehrál na cestě k orákulu Dareen. I když to bylo nemožné, připadalo mu, jako by v údolí trpaslíků strávil více než sto let, než vytáhl s Alverichem hledat věštkyni. To vše nedávalo smysl a nešlo dohromady.

Hráz, která minulost dosud zadržovala, byla náhle prolomena a nyní se všechny vzpomínky na dřívější životy přes ni přelily a zatopily ty, které se nashromáždily v jeho současné existenci.

Nuramon si vzpomněl na pohled z vrcholků Iolid k Alaenu Aikhwitanovi, na boje proti stvůrám skrývajícím se hluboko v jeskyních starého Aelburinu, na obří kováře v jasných sálech trpaslíků, na lovy v údolích a na mnoho dalšího. Vzpomínky ho zahrnuly množstvím pocitů a dostal se do stavu, kdy nebyl schopen přivést je k pořádku. Než se stačil vzpamatovat, Felbion zpomalil. Trpasličí vojsko se zastavilo. Ze středu prvních pochodujících řad se oddělila malá skupina, obklopená strážemi a korouhevníky, a vyšla mu vstříc.

Nuramon sesedl a rozběhl se příchozím naproti. Ihned rozeznal Wengalfa, Alvericha a Thorvise, i když zestárli.

Král Wengalf skýtal velkolepou podívanou. Měl na sobě zlatou řetízkovou košili a zlatou helmu, na níž se runy proplétaly do tvaru koruny. Alverich byl oblečený do lesklého železného pancíře a na zádech nesl sekeru, kterou si Nuramon dobře pamatoval. Docela jinak vypadal Thorvis, který byl celý oděný v černé róbě, na níž byla temně šedými nitěmi vyšitá ozdobná písmena. Jeho bílé vlasy a dlouhý vous tvořily působivý kontrast k barvě roucha. Tito tři trpaslíci vypadali jako postavy z hrdinského eposu a také stráže, které je doprovázely, byly dokonale oblečené a vyzbrojené. Nemohlo být pochyb: trpaslíci se museli na tento den dlouho připravovat.

Král dal strážím znamení a ony zůstaly stát tam, kde byly. Jen Alverich a Thorvis vystoupili kupředu s panovníkem.

„Nuramone! Vidět tě teď, na konci věků, to potěší staré trpasličí srdce,“ řekl Wengalf.

„I já jsem rád, že se s vámi se všemi zase shledávám,“ odvětil Nuramon.

„No a? Našel jsi svou paměť?“

„Pamatuji se na náš boj s drakem.“

Wengalf hrdě kývnul. „Emerelle udělala dobře, že tě k nám poslala.“

„Buď u nás vítán, příteli,“ řekl Nuramon.

„Vítán?“ Král se podíval za něj. „Nu, když vidím sílu, která se támhle shromažďuje, zdá se mi, že nejsme vítáni tak, jak říkáš.“

Nuramon se ohlédl. Skutečně, před tábor vytáhl velký oddíl jezdců. „Nedělej si starosti. Je to tak, že se bojí dětí temných Albů. Vědí málo o vaší skutečné historii.“

„A zřejmě si myslí, že máme strach z koní,“ nadhodil Thorvis. „Ti se budou divit, jak velice se časy změnily!“

Nuramon si připomněl poslední návštěvu u trpaslíků. Alverich a jeho druhové tehdy měli z Felbiona respekt. „Nejsou tam proto, aby na vás zaútočili, Wengalfe.“

„Pokud chtějí, abychom stáli při nich, pak by nás měli sami doprovodit k nepříteli.“

Thorvis se vmísil do hovoru. „Přivedlo nás sem Dareenino proroctví. Podle něj se tady má odehrát poslední bitva epochy a po ní už v Jiném ani Rozbitém světě nemají zůstat žádní trpaslíci.“

„Nepřišli jsme, abychom se podrobili královně,“ dodal k tomu Wengalf.

„Nevím nic o nějakých epochách,“ odvětil Nuramon vlídně. „Vím jen, že naší jedinou nadějí je spojit se. Královna shromáždila kolem sebe nositele albských kamenů. Přeje si, abyste se k nám připojili i vy.“

Wengalf si vyměnil dlouhý pohled s Thorvisem. Pak řekl: „Nuramone, my jsme přátelé. A já se tě teď chci zeptat na jedno: můžeme královně důvěřovat?“

To byla obtížná otázka. „Na to vám nemohu odpovědět. Ale mohu vám říct, že moji druhové a já vlastníme jeden albský kámen. S ním bychom mohli osvobodit mou milovanou. A přece jsme ho přenechali Emerelle.“

Wengalf kývl na Thorvise. „Omluv nás!“ řekl a nechal Nuramona s Alverichem stát. Nuramon by velmi rád věděl, o čem spolu mluví, ale místo toho se obrátil k Alverichovi. „Jak ses zatím měl, příteli?“ zeptal se. „Našel jsi své vzpomínky?“

Trpaslík se usmál. „Ano. A toho, co jsem našel, bylo mnohem víc, než jsem se mohl dozvědět z knih. A protože i ty si zřejmě už vzpomínáš, chtěl bych ti poděkovat za všechny okamžiky, kdys mi zachránil život.“

Nuramon přidřepl a položil Alverichovi ruku na rameno. „Odpusť, ale jsem ještě zmatený. Vidím před sebou den, kdy jsem tě našel v rokli a uzdravil jsem tě. A vzpomínám si i na Solstane, jak byla šťastná, že tě vidí živého a zdravého. Kde je vůbec Solstane?“

„Ona a ostatní čekají ve starých sálech na náš návrat… ať už by znamenal cokoli.“

„Živý bys jí byl určitě milejší.“

„Vždyť nás znáš. Smrt pro nás znamená ještě méně než pro elfy. Zvlášť když se zachovají důležité a velké vzpomínky.“

Wengalf a Thorvis se vrátili. „Když ty a tvoji druhové dokážete být tak nesobečtí, že obětujete albský kámen za důležitější věc,“ začal král, „pak ani my trpaslíci nezůstaneme pozadu. Na nás to ztroskotat nesmí. Zaveď nás k Emerelle! Buď nám i nadále dobrým přítelem a své královně věrným služebníkem.“

„Pak mě následujte!“ řekl Nuramon a otočil Felbiona. Zašeptal mu do ucha: „Jeď!“ a věrný oř se rozběhl.

Wengalf poručil, že vojsko má zatím počkat, stejně jako osobní králova stráž. Vůdce gardy se zdráhal, ale Wengalf zůstal neoblomný. „Žádná stráž! Doprovodí mě jen Thorvis a Alverich. Tři trpaslíci, vedeni elfem!“ Pokynul Alverichovi, aby přistoupil. „Vezmi korouhev!“

Jeden z korouhevníků podal Alverichovi standartu.

„Ať přesně vědí, s kým mají co do činění,“ prohlásil Wengalf.

Bok po boku se pak vydali za svým cílem. A znovu se Nuramona zmocnil zvláštní pocit. Teď kráčel k elfím jezdcům pěšky. A i když ani tentokrát neočekával útok, uvědomoval si, jaké síle jde vstříc. Jeho průvodci vypadali, jako by nevěděli, co je strach. Jako by byli na procházce.

„Jak se ti zatím vedlo, příteli?“ zeptal se Wengalf.

Nuramon mu v krátkosti vypověděl, co od rozloučení s Alverichem zažil. Zpravil je o letech strávených ve Firnstaynu, o Iskendrii a o Julivee, a konečně i o velké námořní bitvě a boji s Devantharem.

„U všech albských sálů!“ zvolal Wengalf. „Co jen to bylo za úžasné dobrodružství! Při tom bych byl také moc rád!“ Poklepal Nuramonovi na paži. „Ale v bitvě, která nás čeká, budeme mít dostatek příležitostí bojovat bok po boku.“

„Pokud to neskončí jako boj s drakem!“

Už se blížili k jezdcům a Nuramon viděl, jak si elfí válečníci s uctivou bázní trpaslíky prohlížejí. A když pak zůstali několik kroků před koňmi stát, jezdci zneklidněli.

Nuramon zvolal: „Toto je Wengalf z Aelburinu, král trpaslíků, který v Jiném světě založil novou říši Aelburin, aby se dnes vrátil do starého Aelburinu. Po jeho boku stojí Alverich, přemožitel jeskynního červa! A toto je Thorvis, první dítě temných Albů!“ Nuramon se divil vlastním slovům. Byla to ale pravda. Alverich kdysi vskutku zabil jeskynního červa a Nuramon byl při tom. A pravdě odpovídalo i to, že Thorvis je nejstarší trpaslík a pochází z dob, kdy většina trpaslíků odcházela do měsíčního světla.

Řady jezdců se otevřely a nasměrovaly je do tábora, kde bojovníci utvořili širokou cestu až ke stanu královny. Nuramon nechal trpaslíky jít napřed a těšil se ze všech udivených pohledů, které byly určeny jeho přátelům.

Konečně se zastavili asi deset kroků před královnou. Nuramon předstoupil a uklonil se. „Má královno, přivádím ti hosta a možná i spojence.“

„Děkuji,“ řekla Emerelle tiše.

Nuramon uvolnil místo trpaslíkům.

Wengalf postoupil vpřed, následován oběma druhy.

Královna vzhlédla na korouhev, kterou na tyči nesl Alverich. „Wengalfe z Aelburinu! Je to už dlouho, co jsme se viděli naposled.“

„A nerozešli jsme se v dobrém,“ řekl trpaslík, aniž prokázal královně sebemenší poctu. Ukázal tak všem, že je král a tudíž Emerelle ve všem roven.

Královna seděla na kameni a měla oči téměř ve stejné výši jako Wengalf. „Pak musíme najít správná slova, abychom se znovu usmířili.“

„Vede k tomu jediná cesta.“

„Já vím, a mohu ti říct totéž, co jsem řekla vévodovi Orgrimovi. Když nebezpečí zažehnáme, vznikne nový Alben. A v něm bude dost místa jak pro trolího krále, tak pro elfí královnu a krále trpaslíků.“

„Je-li toto skutečně budoucnost, pak se na nás dívej jako na spojence.“ Wengalf pohlédl na Thorvise a kouzelník přistoupil k jeho boku. „Podpoříme tvé kouzlo.“

Thorvis vytáhl ze záhybů roucha kámen. Byl to horský křišťál, který křižovalo pět černých žilek. Albský kámen trpaslíků! „Děkujeme ti, žes přísahu dodržela,“ řekl kouzelník.

„Nikomu jsem neprozradila, že vlastníte kámen. I když musím přiznat, že jsem aspoň něco naznačila, když jsem si byla jistá, že přijdete.“

„Jaký je tvůj plán, Emerelle?“ zeptal se Wengalf.

Královna zopakovala, co řekla už předtím: že jedno kouzlo má oddělit krajinu na opačné straně Shalyn Falah a druhé Alben od Jiného světa. Thorvis a Wengalf si královnina slova pozorně vyslechli. „Ať se tak stane!“ zvolal Wengalf „Moje vojsko bude stát na vašem pravoboku, mezi koncem rokle a lesem, pokud se krajina za tu dobu nezměnila.“

„Je to stále tak, jak si pamatuješ. Nicméně nebudete muset bojovat sami.“ Královna pohlédla za trpaslíky. „Mandrede!“ zvolala.

Jarl si pospíšil ke královně. Trpaslíci na něj zvědavě zírali. Nuramon jim už o Mandredovi vyprávěl.

„V tomto boji budeme potřebovat Mandridy. Musíš jít za svými lidmi a připravit je na to, že se zítra zúčastní boje.“

Mandred přikývl. „Udělám to, královno!“

„Farodine!“ řekla královna a Nuramonův druh předstoupil a uklonil se. „Ty budeš s Ollowainem a s Gilliath hájit Shalyn Falah. Dám ti na povel osobní stráž, které od nynějška můžeš poroučet.“ Pohlédla na Orgrima. „A trolové vás budou podporovat, protože už na most útočili. Když se spojí někdejší obránci a útočníci, dokážou Shalyn Falah udržet.“

„Děkuji ti, královno,“ řekl Farodin nezvučně.

Emerelle nyní zaměřila pohled na Nuramona. „A teď ty. Chtěla bych, abys vedl elfy, kteří budou bojovat po boku trpaslíků.“

„Vedl?“ zeptal se Nuramon nevěřícně.

„Bojovníci s meči, jezdci z Alvemeru a Nomjini lučištníci ti budou plně k dispozici a rovněž tak i válečníci tvého klanu.“

„Děkuji ti, Emerelle,“ slyšel Nuramon vlastní hlas. Ale neviděl se jako vůdce. To Farodin byl k tomu stvořen, nebo Obilee, Ollowain a Gilliath. On určitě nebyl ten pravý, aby nesl takovou odpovědnost.

Královna se znovu obrátila k Wengalfovi. „Prosím tě, Wengalfe… králi Aelburinu! Zaujmi místo, které ti v kruhu náleží. Tím se kruh osudu uzavírá a my jsme připraveni na bouři, kterou tento věk skončí.“

Ticho se znovu vrátilo a král trpaslíků společně s Thorvisem a Alverichem kráčel ke kameni, který stál naproti královninu. Když tam došli, zastavil se a rozhlédl se po kruhu. Dal Alverichovi znamení a ten v okamžiku, kdy král usedal na své místo, vší silou zastrčil tyč korouhve do země.

V táboře propukl hlasitý jásot, jaký Nuramon mezi dětmi Albů slyšel jen zřídkakdy. Elfové jásali, kentauři ržáli, trolové řvali a Mandred… Mandred řval také.

Žijící předek

Liodredova mrtvola ležela na bílými látkami ověšeném voze. Padesát kentaurů tvořilo čestný doprovod padlého krále z Firnstaynu. Po boku koňských mužů se Mandred cítil dobře, i když zprávy o jeho národě ho plnily nejhlubším smutkem. Jen málo se dobrovolně zřeklo starých bohů a přijalo víru v Tjureda. Za to řádoví rytíři vyvraždili celé vesnice. Emerelle ovšem obyvatelům Fjordlandu slíbila útočiště v Albenu. Byli vysláni elfí jezdci a trolové, aby přivezli uprchlíky, ale tisíce jich přišlo o život ve sněhových bouřích nebo v lavinách v horských průsmycích. Ti, co útěk přežili, byli zavedeni do údolí Lamiyal, vzdáleného asi deset mil od Emerellina hradu. Královna, a dokonce i Ollowain Mandreda varovali. Morálka lidí byla zlomena; byli naprosto vysílení a všechno minulé utrpení je silně poznamenalo. Nepočítalo se s tím, že by se na nastávající bitvě mohlo podílet více než dvě stě mužů.

Když jarl dorazil na návrší nad údolím, bylo mu těžko u srdce. Tábořil zde nepřehledný počet uprchlíků. Nedostávalo se jim stanů, takže museli spát na zemi pod širým nebem. Kouř ze dřeva spalovaného na stovkách táborových ohňů visel ve vzduchu nad loukami jako tmavý poklop.

Lidé na Mandreda nezúčastněně zírali, když scházel dolů ze svahu. Nepoznali ho. A odkud také? Nikdo v elfím táboře mu nemohl nebo nechtěl říct, kolik staletí léčkou Devanthara ztratil. Také to už nehrálo roli. Jediné, o co šlo, bylo odrazit zítřejší útok. Ale když si Mandred prohlížel to stádo zoufalců, nebyl si jistý, zda tito lidé mají vůbec na to, aby bojovali. Nejvíce ho bolel pohled na děti. S propadlými tvářemi a zapadlýma očima, vyčerpané po zoufalém útěku, postávaly na okraji cesty a pozorovaly, jak se blíží kentauři a nádherný bílý vůz s ostatky jejich krále. Některé se dokonce smály a mávaly, i když se slabostí sotva držely na nohou. Co jen byli řádoví rytíři za netvory, že i děti štvali k smrti?

Uprostřed uprchlického tábora byl postaven stan z vybledlého zeleného plátna. Před jeho vchodem stál zeširoka rozkročený obrovitý bojovník.

Měl na sobě začerněnou zbroj a opíral se o velkou sekeru. Tvářil se zamračeně a změřil si Mandreda chladnýma modrýma očima. „Tebe tedy poslali elfové, abys nám zahrál slavného předka.“

Jarl seskočil ze sedla a s námahou potlačil nutkání ucpat strážnému hubu pěstí. „Kde najdu krále? Přináším mu zbroj.“

„Tvoji přátelé tě špatně informovali. Král leží mrtev v Jestřábím průsmyku. Postavil se zde se stovkou mužů vojsku řádových kněží, aby našim ženám a dětem získal o pár hodin více k útěku.“

Mandredova zlost se náhle vytratila. „Kdo převzal místo něho velení?“

„Královna Gishild.“

„Smím ji vidět? Posílá mě královna Emerelle. Já… přicházím z Firnstaynu. Všechno jsem viděl.“

Strážce si přejel rukou přes knír a svraštil čelo. „Už celé dny se nikdo nedostal přes linie řádových rytířů. Jaks to dokázal?“

„Jeden z mých druhů otevřel albskou stezku.“

Hluboká vráska proťala válečníkovo čelo. Pohlédl na blížící se bílý vůz. „Nač máš s sebou kočár?“

„Leží v něm král Liodred. Zemřel po mém boku.“

Strážce zděšeně vyvalil oči, pak klesl na kolena. „Promiň, vážený předku. Já… nikdo už nevěřil, že se stará proroctví mohou ještě vyplnit. Měli jsme tolik…“

Mandred popadl muže pod pažemi a vytáhl ho na nohy „Nemám rád, když přede mnou muži klečí. Máš právo na nedůvěru. A já jsem hrdý, že ve Fjordlandu jsou stále muži jako ty. Jak se jmenuješ?“

„Jsem Beorn Torbaldson, pane.“

„Těšilo by mě vidět tě zítra v bitvě po svém boku, Beorne.“ Mandred si všiml, jak válečník pevně sevřel rty, jako by potlačoval bolest. „Král tě v Jestřábím průsmyku poslal pryč, že ano?“

Jeden sval na strážcově tváři sebou lehce škubl. „Ano,“ vypravil ze sebe stísněně.

„Nevím, co byl můj potomek za muže, Beorne. Můžu ti jen říct, co bych na jeho místě udělal já. Vyslal bych nejstatečnější a nejvěrnější bojovníky, aby dopravili do bezpečí mou ženu. A kdyby tě snad někdo nazval zbabělcem, protože neležíš po boku svého krále v Jestřábím průsmyku, pak bych ho nechal tak dlouho bičovat, až by poznal pravdu. Zítra jeď po mém levém boku. Musíš přece vědět, že nenávidím nošení štítu. Buď mým štítem ty!“

Oči bojovníka zaplanuly. „Žádný štít tě neochrání jako já.“

„Já vím.“ Mandred se pousmál. „Smím ke královně?“

Beorn krátce zmizel ve stanu, pak se odtamtud ozval jasný ženský hlas: „Vejdi, Mandrede Torgridsone, praotče mého klanu.“

Stěny stanu tlumily svit slunce do zeleného přítmí. Stan byl zařízen skrovně. Bylo zde úzké lůžko, malý stolek, dvě železem pobité truhlice se šatstvem a jako jediný luxus pěkné vyřezávané křeslo s vysokou podnožkou. Gishild byla mladá žena. Mandred odhadoval její věk mezi dvaceti a třiceti. Její obličej byl jemně modelován, ale neobyčejně bledý. Rudozlaté vlasy jí volně padaly na ramena. Měla na sobě zašněrovanou tmavozelenou vestu a pod ní bílou košili. Seděla v křesle, nohy na podnožce. Kolem nohou měla omotanou deku. Na stolku ležela připravená tenká dýka.

Královna neučinila pokus zvednout se, když Mandred vstoupil. Nedbalým gestem propustila Beorna. „Teď tedy přece jen přicházíš, praotče,“ řekla trpce. „Tolik jsme v tebe doufali, když nepřítel udělal první trhliny do zdí Firnstaynu. Nebo té noci, kdy můj muž ve sněhové bouři vedl výpad proti táboru řádových rytířů, aby přeživší mohli uprchnout z města do hor. Dokonce i v Jestřábím průsmyku jsem se modlila k Luthovi, abys konečně přišel. Nyní je pozdě, praotče. Už není žádná země, za kterou by tvůj národ mohl bojovat. Jsme uprchlíci. Žebráci u cizích, odkázaní na Emerellinu almužnu. A jak se zdá, ani elfové nedokážou moc kněží zlomit. Spálený dub vrhá stín dokonce i na vaše Srdce říše.“

Mandred se ztěžka nadechl. Co měl říct? Že bylo kruté, když musel stát v sídle Devanthara a bezmocně přihlížet, jak jeho vlastní národ vede zoufalou a beznadějnou válku?

„Nemohu nic odčinit ani vrátit zpět. A náš domov už neexistuje. Ale Emerelle mi slíbila, že nám v Albenu přenechá království. Budeme muset svést poslední boj a pak budou Tjuredovi kněží jednou provždy odraženi. Emerelle uzavře brány Albenu a už nikdy nepřijde kněz, aby mučil a zabil Fjordlanďana proto, že stojí věrně při starých bozích.“

Královna se na něj unaveně podívala. „Slyšela jsem už mluvit o příliš mnoha posledních bitvách, praotče.“ Ukázala ke vchodu do stanu. „Vidíš, co se stalo z tvého národa. Lidé ztratili veškerou naději. Porážky zničily jejich hrdost.“

„Znovu jim dodáme odvahu! Dnes odpoledne chci pohřbít Liodreda. A pak bych k vám chtěl promluvit. Prosím, podpoř mě a stůj po mém boku. Jsem si jistý, že si tě stále ještě váží a ctí tě, Gishild.“

„Už nikdy nebudu stát po něčím boku!“ Královna prudce odhrnula deku a Mandred uviděl dva zanícené, černou smůlou pomazané pahýly. Měla nohy amputované těsně nad kotníky.

„Nechci slyšet slova soucitu. Není to k ničemu. V Jestřábím průsmyku mi syn umrzl v náručí. Nedokázala jsem ho dostatečně zahřát…“ Zajíkla se. „Pár umrzlých nohou není nic proti této bolesti. Já… nechci se už dívat do žádného otevřeného hrobu, praotče. Já sama jsem otevřený hrob. A jsem i zrcadlo tvého národa.“

Nechápavě zíral na její zmrzačené nohy. „Mohlas přece poprosit o pomoc elfy. Jejich kouzelníci jsou mocní. Mohli by…“

„Měla jsem snad jednoho z jejich léčitelů odvolat od lože nemocného dítěte? Donesli jsme do Albenu více utrpení a bídy, než jejich kouzelná moc dokázala zahladit.“

Mandred se cítil zraněný a bezmocný. Co měl té zatrpklé ženě ještě říct? Slova naděje musela v jejích uších znít jako posměch. Kdyby se jen vrátil dřív! Uklonil se. „S tvým dovolením se vzdálím, abych zařídil pohřeb krále Liodreda.“

„Ještě počkej, praotče!“ Pokynula mu, aby přistoupil blíž. „Klekni si vedle mě.“

Udiveně ji poslechl.

Gishildin hlas se ztišil k šepotu. „Slyšela jsem, jak jsi mluvil s Beornem. Ode dne v Jestřábím průsmyku to byl zlomený muž. Tys mu znovu vrátil odvahu. Vezmi si Alfadasovu zbroj a obleč si ji, až budeš u Liodredova hrobu mluvit ke svému národu. Snad dokážeš v popelu smutku ještě jednou roznítit jiskru naděje. Mně ta síla není dána, Mandrede Torgridsone. Ale vím, že někteří dokonce ještě i nyní doufají v návrat živého předka. Promluv k nim. Ty máš právo… Nesmí se stát, aby po všech staletích přátelství korouhev Firnstaynu nevlála v poslední bitvě po boku elfů. Ušetři náš národ té hanby!“

Dva meče a vzpomínky

Nuramon byl v Gaomeině komnatě. Královna mu ji opět poskytla. A nejvíce ze všeho ho překvapilo, že našel na stěně svůj obraz. Ve vlysu, který se táhl podél všech stěn, byl sice výjev věnovaný každému, kdo zde strávil noc před elfím lovem, ale Nuramon nebyl připravený na to, že na stěně uvidí sám sebe. Co ho ale udivilo nejvíc, bylo provedení a způsob, jak byl zobrazen: stál, v obou rukou meče, a hrozil stínu, který obklopoval zlatý drahokam; to byl zřejmě Devanthar s drahým kamenem. Malba tedy musela vzniknout někdy po námořní bitvě, nebo pohled královny dosáhl daleko do budoucnosti.

Nuramon si prohlížel obličej svého obrazu. Patřil statečnému elfovi, který zvládal každé nebezpečí, ale přitom nevypadal pochmurně. Tento elf by byl určitě dobrým vůdcem. Otázka byla, zda Nuramon dokáže zítra tomuto obrazu dostát. Z dnešního dne se to nedalo odhadnout. Byl vzrušující, zvlášť když jeho paměť byla stále ještě poněkud zmatená.

Mnoho zodpovědnosti přenesl na Nomju. A přitom lučištnici ani jednou neviděl, spojil se s ní jen přes posly. Nacházela se ve vojenském táboře na pravém křídle budoucí bitevní linie, dobrých pět hodin cesty od Emerellina hradu. Ona a Wengalf se radili o rozestavení válečníků a Nuramon vše nechal na ní.

Místo aby vykonával práci velitele, seděl v komnatě a přemýšlel. Jeho klan přišel za ním, aby ho vyzbrojil; na jeho přání mu přenechali plátovou zbroj, která byla vyrobena podle vzoru dračí zbroje Gaomee. Brzy nato se rozloučil, asi proto, že zde už nebyl nikdo, koho by znal. Starý Elemon už dávno odešel do měsíčního světla, a dokonce i mladší členové klanu jako Diama byli dávno pryč. Mezi potomky se Nuramon stal legendou. Jaké rozčarování by asi zítra zažili, kdyby velký Nuramon, který se svými druhy slavně zvítězil nad Devantharem, vyjel do bitvy jako úplně obyčejný elf a nic ho od ostatních neodlišovalo!

Musel se usmát. Když byl v komnatě poprvé, bolelo ho přezírání vlastního klanu. A nyní mu bylo nepříjemné, že s ním jednají s bázní a všemožně mu projevují úctu. To přece nemohla být pravda! Jeho vzpomínky říkaly, že byl rád, když si ho vážili. Zažil to už dříve, zvlášť u trpaslíků. Ale to bylo v jiném životě…

Pomalu a poznenáhlu se jeho vzpomínky řadily jedna ke druhé; už to nebude dlouho trvat a bude schopen složit si je dohromady jako kamínky mozaiky. Tak se rozpomněl na to, že kdysi miloval elfku jménem Ulema. Z této lásky vzešlo dítě, které pojmenovali Weldaron. To bylo jméno zakladatele jeho klanu! Měl by snad on, Nuramon, být Weldaronovým otcem? Tomu nemohl uvěřit.

Také ho mátly pocity, které kdysi choval k Emerelle a které ona nikdy neopětovala. Jistě, mnoho elfů obdivovalo Emerelle a potají snilo o její lásce. Neexistovala elfí žena, o níž bylo složeno více milostných básní a písní minesengrů, než královna…

Hluk kroků před dveřmi v něm vyvolal vzpomínku na noc předtím, než vyrazili na elfí lov. Nuramon se prudce otočil, tušil, kdo k němu přichází. A když se otevřely dveře a on uviděl Emerelle, věděl, že se nemýlil. Královna k němu přišla jako té noci, kdy pro něho všechno začalo. Jako tehdy měla na sobě šedé roucho kouzelnice a její temně plavé vlasy se jí měkce vlnily přes ramena. Pohlédl do jejích světlehnědých očí a našel odlesk dávno uplynulé noci.

Zavřela dveře a usmála se na něj, jako by čekala, co udělá.

„Emerelle,“ řekl a věnoval jí dlouhý pohled. „Není náhoda, že za mnou přicházíš, že ne?“

„Ne. Nic, co říkám nebo dělám, není náhoda. Zde se kruh uzavírá, Nuramone, otče Weldarona a synu Valimee a Deramona.“

Když královna vyslovila jména jeho prvních rodičů, vrátila se mu vzpomínka. Jeho otec byl válečník, matka kouzelnice. Záhy odešli do měsíčního světla, ale milovali ho, jak jen první děti Albů milovaly syny a dcery. „Jsem tedy starý?“ zeptal se.

Královna přikývla. „Už dlouho jsem věděla, že tě potká důležitý osud. Byls tehdy jeden z mých družiníků. Poznali jsme se v Ischemonu, v boji proti slunečním drakům. Tehdy jsem ještě nebyla královna. Pátrala jsem teprve po svém určení a šli jsme spolu k orákulu Telmareen. A co řekla, to už víš.“

Nuramon si nyní vzpomněl na vše, o čem královna mluvila. Její slova byla jako kouzelná formule, která se mu verš po verši řadila v paměti a všechny vjemy z dřívějška přenášela zpět. Dokonce i svítící postavu orákula měl znovu před očima a ten hlas zněl i po tak dlouhé době v jeho uších: Sám si zvol své blízké. Nestarej se o to, jak vypadáš navenek. Protože všechno, co jsi, je uvnitř v tobě.

Královna k němu přistoupila a upřeně se na něj zadívala. „V těch dnech existovalo jen málo pravidel. Museli jsme si je vytvořit sami, a proto jsi se ve všech dalších životech jen těžko srovnával s tím, abys žil podle pravidel ostatních. Vzpomínáš si, co jsem ti řekla, než jsi naposledy zemřel?“

Tehdy byl zraněn žhnoucím světlem slunečního draka. Nyní se mu vybavila Emerellina slova a vyslovil je nahlas: „U orákula jsem tě viděla a s tebou mocné dítě. Julivee! Tys už tenkrát viděla Julivee?“

„Ano. Od té doby jsem věděla, že ji ke mně přivedeš. Ale nevěděla jsem kdy. A tak jsem se cvičila v trpělivosti… Musela jsem čekat dlouho a říkat a dělat věci, které mi nešly od srdce. Ale všechno, co jsem té noci před elfím lovem řekla, je pravda. Musela jsem ti něco zamlčet, tak jak to orákula mají ve zvyku. Nyní se máš vše dovědět, pokud to ještě nevíš. Pojď!“ popadla ho za ruku a vedla ke kamenné lavici. Tam se oba posadili. „Nemohu sdílet s tebou, co asi nyní cítíš, protože jsem nikdy nezemřela. Moje vzpomínky jsou vzpomínky jediného dlouhého života. Ale vím, že není lehké vyrovnat se se všemi zkušenostmi. Ty musíš růst, abys pochopil. A v tom je tvá síla.“ Pustila mu ruku a ukázala nahoru ke stropu, k obrazu Gaomee. „Tenkrát jsem ti úmyslně přidělila komnatu velké Gaomee. Věděla jsem, že je před tebou dlouhá cesta. Byl to správný okamžik dát ti její meč. Ale neřekla jsem ti, co je na té zbrani zvláštní.“ Emerelle se zvedla, zamířila k Nuramonovu lůžku a oba meče zvedla. Pak se vrátila a vytáhla krátký Gaomein meč. „Trpaslíci ti o té zbrani určitě už něco pověděli.“

„Řekli mi, že ji vykoval trpaslík jménem Teludem pro elfa.“ Nuramon pojal podezření a zeptal se: „Byla snad ta zbraň kdysi určena jako dar pro mě?“

„Ne, trpaslíci ji věnovali mně. Řekli, že odejdou do Jiného světa, aby vyhledali říši, v níž by král Wengalf mohl zůstat. Byla to doba, kdy jsem vedle sebe nesměla nikoho strpět, aby se časem mohlo stát to, co nás teď čeká. Rozloučili jsme se ve hněvu. Ale Wengalf není blázen. Věnoval mi tu zbraň a řekl, že mu ji mám poslat, až budu připravena přijmout ho za krále.“

„O tom mi trpaslíci neřekli,“ řekl Nuramon.

„Dala jsem zbraň Gaomee, protože pocházela z rodu, kterému bylo určeno, že bude mít k trpaslíkům velmi blízko.“ Vypadalo to, že královna čeká, co na to řekne.

Náhle bylo Nuramonovi jasné, co tím myslí. „Gaomee pocházela z mého klanu?“

„Nejen že pocházela z tvého klanu. Byla to tvá dcera.“

Tato zpráva zasáhla Nuramona jako úder. Gaomee byla jeho dcera! „Nepamatuji se na ni.“

„Byls už dlouho mrtev, když ji Diyomee porodila.“

„Diyomee!“ opakoval si tiše Nuramon. Byla to nešťastná láska. Její otec ho nenáviděl. Nuramona pak zabil v souboji sok.

„Rodina Diyomee zapudila. Tak jsem se rozhodla vzít ji k sobě. Porodila dítě, dala mu jméno Gaomee a odešla do měsíčního světla. Ujala jsem se holčičky, a když jsem ji posléze povolala k elfímu lovu, cítila jsem, že je správné svěřit ten krátký meč právě jí. Vyprávěla jsem jí vše o otci a ona tě obdivovala za činy v Ischemonu. Jen tak mohla draka Duanoka porazit.“

„Já jsem se přece narodil znovu. Proč nepřišla za mnou?“

„Neodvážila se. Obávala se, že bys ji mohl odmítnout. Ale než našla lásku a odešla do měsíčního světla, svěřila mi meč a řekla, že ho mám opatrovat pro tebe a dát ti ho, až čas dozraje. A to jsem udělala.“ Odložila Gaomein meč stranou. „Tys ten meč přinesl k trpaslíkům, a tak se dozvěděli, jaký konec toto časové období vezme. Dověděli se od Dareen, kdy by se měli vrátit do starých sídel.“ Emerelle vytáhla dlouhý meč, Nuramonovu starou zbraň. „Thorvis a Wengalf byli moudří. Dali ti tvůj starý meč, a když jsem ho viděla, věděla jsem, žes trpaslíky navštívil. Tak ses stal poslem osudu. Zbraní jsi mi řekl, že trpaslíci přijdou. A připomněl jsi mi, odkud meč pochází.“

„Ty to víš?“ zeptal se Nuramon překvapeně.

„Ty si snad nevzpomínáš?“

Nuramon uvažoval. Meč ho provázel mnoha životy. Jeho spolubojovníci ho přinesli k jeho klanu, kde na něj čekal. Ale odkud vlastně pocházel?

„Nelam si tím hlavu,“ řekla Emerelle a zastrčila meč zase do pochvy. „Je to dar ode mě. Každému družiníkovi jsem kdysi darovala jednu zbraň.“

Nuramon si nemohl vzpomenout, a to ho zlobilo.

Královna mu položila ruku na rameno. „Vzpomínky se ti zase vrátí. Budeš potřebovat čas, aby sis na vše vzpomněl. Je to zvláštní cesta. Zcela jiného druhu než všechny ostatní, které jsi dosud vykonal. Chovej se jako trpaslíci. Přemýšlej o mých slovech tak dlouho, až se rozpomeneš sám.“

Nuramon hleděl na zbraň, která ležela vedle královny. „Pak je magie v tom meči tvá magie.“

Emerelle se usmála. „Tehdy jsem byla jiná, tak jako i Julivee byla dříve jiná. Dokonce ani Devanthar kouzlo tvého meče neodhalil.“

Nuramon sklopil oči k zemi. To, co mu královna řekla, otevřelo v jeho mysli tisíce bran a on nyní nevěděl, do které by měl vkročit jako první. Emerelle měla pravdu. Existovala cesta, vedoucí přes zapomenuté území. „Jak jenom mám jít dál?“ zeptal se. „Cítím se ztracený, jako bych na své dlouhé pouti zabloudil.“

„Při tom by ti má slova měla poskytnout oporu,“ odvětila. „Měla by ti ukázat, že jsi víc, než si o sobě myslíš, a že můžeš být mnohem víc, než se ti kdy zdálo.“

Královna mluvila, jako by mu nehrozilo nebezpečí, jako by jeho cesta byla už předem vytyčena bez jakýchkoliv překážek. „Zemřu zítra?“ zeptal se Nuramon a všiml si, jak Emerelle překvapeně pozvedla obočí.

„Nuramone, ty víš, že bych ti to neřekla, ani kdybych chtěla. Výsledek bitvy je i pro mě nepřehledný. Často se při nich mění osud. Příliš mnoho mečů, šípů a pohybu mi zabraňuje vidět konec toho všeho. Nemohu ani rozpoznat, zda zachráníme Alben. Vím jen, co by mohlo být. A to musím zamlčet, protože jinak by to nenastalo. Vím, co tě trápí. Bojíš se, že bys ty a Farodin, vy oba, mohli zemřít.“

„A Noroelle by byla ztracena a já bych se zrodil znovu, do života, v němž bych na její trpký osud zapomněl, aniž bych pro ni mohl někdy něco udělat. Proč nechceš odvolat ortel? Proč musí být kouzlo, které oddělí Alben od Jiného světa, vyřčeno hned po prvním kouzlu, jež oddělí zemi za Shalyn Falah?“

„Protože jsem viděla svou smrt, která nastane v případě, když oddělíme jen zemi na druhé straně Shalyn Falah.“ Emerellin pohled se upřel do prázdna. „Zasáhne mě šíp a pak už kouzlo nikdy nebude moci být vysloveno. Tjuredovi kněží otevřou jiné brány do Albenu, když jejich svět od našeho neoddělíme zcela.“ Zamrkala a znovu pohlédla na Nuramona. „Noroelle musí zůstat tam, kde je, abych mohla žít. Ale nemyslím, že jednám sobecky. Jde mi o Alben. I královna zná soucit a trpí, když musí říkat a dělat věci, které odporují přání jejího srdce.“ Emerelle mu položila ruku na rameno. „A mé srdce říká, že pro Noroelle musí existovat naděje. Proto ti dávám slib.“ Její oči se leskly. „Jestliže Farodin a ty máte zemřít, pak trůn svěřím Julivee a místo vás sama odejdu z Albenu, abych ji vyhledala.“

Nuramon čekal všechno možné, ale toto ne. „To bys udělala?“ zeptal se.

Královna přikývla. „Ano, přestože jsem po všechna staletí byla odevzdaná osudu, bylo by nesnesitelné žít v dalším vzkvétajícím období a tebe a Farodina vidět jako znovuzrozené. Také Obilein žal bych nedokázala dále snášet. Byla by to vina, s níž bych nemohla žít. Vidíš, pro Noroelle zůstává naděje, jen když zítra zvítězíme.“

Nuramon uchopil královninu ruku a políbil ji. „Děkuji ti, Emerelle. To mě zbavuje strachu z bitvy.“ Pohlédl na oba meče. „Chtěl bych ti dát Gaomein meč, protože máš pravdu: zde se kruh uzavírá.“

„Ne. Musíš si zbraň ponechat. Splnila účel v Albenu, ale pro tebe je to znamení tvé cesty. A ta ještě nedospěla ke konci.“ Políbila ho na rozloučenou na čelo a zvedla se. „Přežij bitvu a najdi Noroelle! Potom se můžeš zbraně vzdát.“

S těmito slovy královna opustila místnost.

Královnina dýka

Hluk z vojenského tábora bylo slyšet až ve věži. Hlasitě se ozývala kladiva kovářů a zbrojířů. Koně neklidně ržáli. U několika ohňů se zpívalo. Každý zabíjel strach vlastním způsobem. Zítřejší den rozhodne o dalším osudu Albenu.

Farodin se opřel o zábradlí balkónu a pomyslel na den, kdy to všechno začalo. Kdyby Guillaume zemřel tiše a bez povyku, udušený polštářem ve svém malém domku u chrámové věže v Aniscansu, pak by se toto vše nestalo. Měl to tehdy udělat? Byla to jeho slabost, která způsobila, že nepřítel nyní stojí před Srdcem albenské říše? Nebo vše začalo Gelvuunovou smrtí?

Těžce se nadechl. V chladném nočním vzduchu bylo cítit něco nepatřičného. Jakýsi důvěrně známý pach. Síra. Byla to snad jen jeho představa? Zmocňovalo se ho pomalu šílenství? Nebo v nejdůležitějším boji nevyhrál? Číhal snad Devanthar jako tehdy, když ho v ledové jeskyni zabili, někde ve skrytu a spřádal sítě?

Chtěl tyto zoufalé myšlenky zahnat a prostě jen vnímat obraz, který se mu naskýtal. Tak daleko, kam jen oko dohlédlo, stály stany a hořely táborové ohně. Jejich světla se táhla až ke vzdáleným kopcům. Ještě nikdy se národy Albenu nepostavily nebezpečí společně. I toto byl následek Guillaumovy smrti. Stará nepřátelství byla zapomenuta. Farodin pomyslel na Orgrima. Poté co se duše trolího krále Boldora sto let po památné námořní bitvě stále nezrodila, provolala Skanga vévodu Orgrima vládcem svého lidu. Trolové, kteří přinesli elfímu národu tolik neštěstí, budou zítra stát u Shalyn Falah blízko Welroomu, aby zde bok po boku s elfy bojovali proti společnému nepříteli. Přímo na místě, kde se před staletími zabíjeli! Na místě, kde zemřela Aileen! Všechno se najednou obrátilo. A dělo se i nemožné. Jestli zítřejší bitvu přežije, pak se dostanou k Noroelle. Farodinova ruka přejela přes malý kožený váček, v němž uchovával Aileenin prsten a Noroellin smaragd. Cítil, jak mu běhá mráz po zádech. Konec hledání byl už tak blízko! Ale jak asi staletí osamělosti a trápení Noroelle změnila? Co zbylo z elfky, kterou kdysi tak miloval? A co zůstalo z Farodina, kterého kdysi znala ona?

Hluk přinutil elfa vzhlédnout. Dveře ke královniným komnatám se otevřely a na balkón vyšla Emerelle. Byla oděná celá v bílém. Nikdy předtím ji Farodin v tomto rouchu neviděl. Bylo prosté a bez ozdob. Hrdlo jí obepínal vysoký límec.

Šaty byly upnuté, se širokými zvonovými rukávy, a sahaly jí až ke kotníkům.

„Jsem ráda, že jsem tě ještě zastihla,“ řekla hřejivým hlasem. „Tak často jsme spolu mluvili o smrti.“ Královna se postavila vedle něj ke kamennému zábradlí a vrhla rychlý pohled dolů na rozlehlou pláň.

„Pro tebe uplynulo mnoho času od chvíle, kdy jsme tu nahoře stáli naposledy. Tehdy jsem nepochyboval, že vše, co poručíš, je pro Alben to nejlepší,“ řekl Farodin zamyšleně.

Z vojenského tábora se ozval uvolněný chechtot kentaurů. „A co si myslíš dnes?“ zeptala se Emerelle.

„Jsem rád, že jsem Guillauma nezabil. Byl to dobrý muž. Kdyby žil déle… Možná by se tohle všechno nepřihodilo.“ Ustoupil o kousek dál od zábradlí a pohlédl na královnu. Vypadala mladá. Tak krásná a nevinná. „Co je na mně zvláštního, že jsi mezi všemi dětmi Albů vybrala do role kata právě mě?“

„Když jedno bodnutí dýkou může zabránit stovkám dalších smrtí, je zavrženíhodné ho vykonat?“

„Ne,“ odvětil Farodin rozhodně.

„A protože takto smýšlíš, vyvolila jsem si tě jako svou dýku. Byla doba, kdy jediná rána mohla zabránit vystěhování trpaslíků nebo odchodu elfů do Valemasu. Měla jsem strach, že se naše národy rozptýlí ve větru, nebo hůře, že se z nás stanou dlouholetí úhlavní nepřátelé. Hrozilo, že Alben zanikne. Naše vraždy ho zachránily. A když zítra obstojíme, Alben bude tak silný jako nikdy předtím a začne nová epocha. Co je proti tomu obětovat jedno tělo, když víme, že se duše zrodí znovu? Je to jen maso, které zahyne. Duše zůstane uchována k novému začátku, který možná tentokrát nepovede na temné stezky.“

„Nikdy jsi nepochybovala, jestli jednáš správně?“

Emerelle se obrátila a opřela se o zábradlí. „Co je měřítkem pro dobré a špatné, Farodine? Poručila jsem tobě a Nuramonovi zabít Guillauma. Místo toho jste se ho oba snažili zachránit. A přesto byl Guillaume zavražděn. Osud už dávno pevně stanovil den jeho smrti. A i když jste ten krvavý čin nespáchali, byl národu elfů připsán. Bylo to Noroellino správné rozhodnutí jako matky, že mi dítě neodevzdala. Bylo to vaše správné rozhodnutí nezabít Noroellina syna. A přece zde nyní stojíme a bojujeme o Alben. Vždy jsem se snažila jednat ve prospěch všech dětí Albů. Snad ti pomůže, když budeš vědět, že jsem nikdy o žádné smrti nerozhodovala s lehkým srdcem.“

Farodin shledal odpověď jako neuspokojující. Dříve by její slova přijal, aniž by se ptal po příčině.

Dlouho stáli mlčky vedle sebe a naslouchali zvukům z tábora.

„Cítíš síru?“ zeptal se.

Přikývla. „Chce to obzvlášť jemné smysly, aby se ten pach dal ještě vnímat. Přichází z druhé strany Shalyn Falah.“

Farodin si tiše povzdechl. Při posledním zasedání válečné rady podali s Nuramonem zprávu o boji s Devantharem. Emerelle k ní nic neřekla. Bylo to proto, že nechtěla před všemi vůdci vojsk odhalit pravdu? „Tak nás tedy znovu oklamal,“ řekl Farodin zoufale. „Tak jako tehdy v ledové jeskyni, když jsme si mysleli, že je poražen. Je to on, kdo nyní vede vojska řádových rytířů a kdo vytvořil trhlinu mezi světy?“

Královna si zamyšleně odhrnula pramen vlasů, který jí spadl do obličeje. Nakonec vzhlédla, hledajíc jeho oči. „Devanthar je už jednou provždy vyřízen. Zabili jste ho po způsobu Albů. Naší předkové kdysi začarovali Devantharovy zbraně do vlastních magických zbraní. A pak tyto zbraně zničili. On se už nevrátí… A přece je jistým způsobem nesmrtelný. Jeho sémě přineslo v Jiném světě bohaté plody. Byli to kněží s jeho krví v žilách, kteří během druhého obležení Firnstaynu vytvořili trhlinu. Stalo se to vlastně nedopatřením. Chtěli totiž ve stejnou hodinu kouzelným rituálem uzavřít albskou stezku na útesu Hartung a hvězdu na pláži. Ale místo toho oddělili naše světy jeden od druhého, roztrhli jejich hranice. Během staletí Devantharova krev zeslábla. Dnes už neexistují kněží, kteří by pomocí kouzla mohli vraždit děti Albů. Události jako ty, které se staly během námořní bitvy, kdy jsem málem přišla o život, se už nestaly. Naši nepřátelé ale žádnou magii nepotřebují. Vítězí silou zbraní a tím, kolik jich je. A je docela jedno, jak vysoké jsou jejich ztráty v bitvách proti nám; jsou schopní každého mrtvého nahradit, zatímco děti Albů krvácejí. Proto musíme zítra zvítězit! Musím náš svět aspoň na jeden den před nimi uchránit!“

Krátce nato Farodina napadlo, zda ho královna znovu neobelhala, aby mu nevzala odvahu k boji. Vypadala tak nevinná. Tak čistá.

Ale což v daném okamžiku nebylo lhostejné, zda mu lže, nebo ne? Bitvu o Alben bylo nutné vyhrát, a jedno jí věřil. Udělá vše, aby národy Albenu zachránila.

Uklonil se. „Ještě dnes v noci odjedu ke Shalyn Falah.“

Královna k němu přistoupila a jemně ho políbila na tvář. „Dávej na sebe pozor, příteli. Existuje Emerelle, kterou známe jen my dva. Tys uchovával její tajemství po staletí. Za to bych ti nyní chtěla poděkovat.“ Farodin byl překvapen. „Myslel jsem, že mé místo zaujal Ollowain.“ Královna se na něj upřeně zadívala. „Ne. Může být nejlepší bojovník z Albenu. Ale aby byl dýkou královny, k tomu mu chybí vlohy. V Aniscansu selhal. Potom jsi to byl zase jedině ty, kdo uskutečňoval má přání. Tys byl vyslancem mezi troly a ty bys je nechal zaplatit vlastní krví, kdyby nás v námořní bitvě zradili. A nakonec to byl tvůj meč, který zabil Devanthara, nejmocnějšího a nejnebezpečnějšího nepřítele, jakého kdy Alben měl.“

Po stopách dávno uplynulé noci

Nuramon se toulal královninými ovocnými sady. Jako již předtím ve své komnatě musel i nyní myslet na noc před odjezdem na elfí lov. Tehdy k němu stromy šeptaly, nyní ale mlčely. Nuramon nahmátl větev vílí jedle, ale teplo, které z ní vyzařovalo, bylo pryč. Zklamaně ruku stáhl.

Co se zde stalo? Odešly snad duše stromů do měsíčního světla? Kouzlo, které lpělo na tomto místě, nejspíš ještě působilo, protože stromy nesly plody. Ale vypadalo to, že čas s sebou přinesl i mnohé změny.

Nuramon minul lípu, u níž Noroelle viděl poprvé, a došel k oběma moruším, které mu kdysi darovaly plody. Ať už zítřejší bitva dopadne jakkoli, nic z toho už Noroelle neuvidí. Své jezero, Faunův dub a domov najde jenom ve vzpomínkách.

Došel k lípě a olivovníku na okraji zahrady. Zde mluvil s Noroelle jako duch stromu a ona na jeho hru přistoupila. Té noci by nikdy nevěřil, že osud je všechny zavede na tak strastiplnou stezku. Vzhlédl nahoru a uviděl tam dva obličeje, které shlížely na něj dolů.

„Hej, ty nás špehuješ?“ zeptala se se smíchem Julivee.

Obilee položila malé kouzelnici ruku na rameno. „Nech ho!“

„Tak pojď přece k nám!“ vyzvala ho Julivee.

Nuramon neodpověděl, ale vystoupil po úzkých schůdcích nahoru na terasu. Obě elfky skýtaly okouzlující pohled. Julivee měla na sobě šedé roucho z tenké látky. V tmavěhnědých vlasech měla zapletené bílé stužky. Obilee byla oděná do splývavých modrých šatů a vlasy měla vyčesané nahoru. Nikdo by při pohledu na ni nevěřil, že se jedná o válečnici.

„Julivee a Obilee,“ řekl Nuramon. „Staly se z vás tedy přítelkyně?“

„Od té noci, kdy jsi odešel,“ přisvědčila Julivee.

Přistoupil k nim.

Julivee se mu podívala do očí. „Je to divné nemuset k tobě vzhlížet nahoru.“ Byla nyní stejně vysoká jako Nuramon. „Tys mi tehdy připadal jako obr. A já jsem pro tebe byla jen malá bláznivá holka.“

„Ne, bylas malá kouzelnice s velkou mocí… a takový milý trapič.“

Obilee se usmála. „To ještě nějakou chvíli zůstala, cos byl pryč.“

„Za to bych se ti chtěla omluvit,“ řekla Julivee.

Nuramon zavrtěl hlavou. „To nemusíš… sestro.“

„Nezapomněla jsem… bratře,“ řekla Julivee. „A udělala jsem, o co jsi mě prosil. Dávala jsem pozor na Felbiona a žiji ve tvém domě. Nijak se nezměnil, i když je Alaen Aikhwitan pryč.“

„On už tady není?“ zeptal se Nuramon a hned musel pomyslet na vílí jedli.

„V celém Srdci říše už není žádný strom s duší,“ odpověděla Obilee.

Julivee vytáhla z malého váčku u opasku žalud. „Tohle patří Alaenu Aikhwitanovi. Jestliže bitvu zítra vyhrajeme, duše stromů se znovu narodí. Jen ještě nevím, kde mám žalud zasadit.“

„Co se stalo s Alaenem Aikhwitanem?“

„Xern ho zasadí znovu.“ Kouzelnice ukázala do sadu. „Většina duší stromů odešla do měsíčního světla. Jen několik velkých si duši připoutalo v plodech. Alaen Aikhwitan, Atta Aikhjarto, vílí jedle, Faunův dub a několik málo dalších. Stanou se praotci a pramatkami nových stromů s duší. Emerelle říkala, že vílí jedli zasadí u květinových víl.“

Nuramon musel pomyslet na Noroellino jezero, které sousedilo s loukou květinových víl. Vše se změní, stane se něčím novým. Noroellino jezero si ale i v nové podobě Albenu určitě podrží své místo.

„Ty opravdu odejdeš?“ zeptala se Julivee a vytrhla Nuramona z myšlenek.

„Musím,“ odvětil.

Julivein úsměv pohasl. „Dala bych cokoliv za to, abych poznala ženu, pro kterou chceš přinést takovou oběť. Obilee mi o ní vyprávěla.“

„Jsi zklamaná?“

Julivee prudce zavrtěla hlavou. „Ne. Budeš stále můj bratr. Nikdy bych neočekávala, že by ses kvůli mně vzdal lásky k Noroelle. Jsem tak ráda, že jste zvítězili nad Devantharem a že tě smím ještě jednou vidět. Měla jsem o tebe takový strach!“ Vrhla se mu do náručí. „Teď jsem ale šťastná!“

„Bude tě to moc trápit, když odejdu z Albenu?“ zeptal se tiše.

Kouzelnice odtrhla hlavu od jeho ramene a s rozšířenýma očima na něj pohlédla. Pohladil ji po tváři a teprve nyní se na jejím obličeji objevil úsměv, který připomínal dítě, jež v Iskendrii vzal pod ochranu.

„Ne,“ odvětila statečně. „Měli jsme dost času být spolu. Naše cesta z Iskendrie sem bylo to nejhezčí, co jsem kdy zažila.“ Políbila ho na čelo. „Buď zítra silný!“ Pak se jemně vymanila z jeho náruče. „Musím se vrátit do Velkého lesa,“ řekla a byla ta tam.

Nuramon se za ní díval. Tolik toho promeškal! Z malého děvčátka se stala mocná mladá kouzelnice. Vítězství nad Devantharem si vyžádalo velkou oběť.

Přistoupila k němu Obilee. „Velice tě postrádala.“

„Pro mě je to všechno těžké k pochopení… S tebou to bylo tehdy podobně. Bylas děvčátko, když jsme vytáhli na elfí lov. Očekávala jsi nás zde už jako žena a promluvila jsi k nám Noroellinými slovy… A zde jsem se Noroelle poprvé dotkl.“

„Vyprávěla mi o té noci.“ V Obileině obličeji se objevila bolest. „Tolik toho napovídala o tobě a o Farodinovi.“

„Díváš se na mě smutně. Neřekla ti královna, že existuje naděje, pokud bitvu vyhrajeme?“

„Pro koho je to naděje, Nuramone?“

„Přirozeně pro Noroelle.“

Obilee kývla. „Královna mi řekla všechno. A já to vím už léta. Řekla mi, co je ochotná vykonat, aby naděje nepohasla.“

„Proč jsi tedy tak smutná?“

„Ty to nevíš, Nuramone? Ničeho sis nevšiml?“

V prvním okamžiku jí Nuramon nerozuměl, ale bolestně stažené rysy, lesknoucí se oči a chvějící se rty mu prozradily, co Obilee tak dojalo. Ona ho milovala! Zmateně se vyhnul jejímu pohledu. „Já blázen!“ uniklo mu tiše. „Odpusť mi!“

„Proč? Procházíš velkými kroky přes staletí. Pro tebe jsem malé děvčátko, které Noroelle přivedla před královnu.“

„Ne. Během námořní bitvy jsem poznal, že se z tebe stala žena. Ale odkdy…?“ zaváhal a otázku nedopověděl.

„Moje city k tobě se zrodily z náklonnosti, kterou jsem cítila už tehdy, když se mnou Noroelle mluvila o tobě a o Farodinovi. Tys byl můj milovaný. A čím déle jsi byl pryč, tím větší byla moje náklonnost. Vzpomínáš si na odjezd, tehdy, když jsem na tebe mávala z pahorku?“

„Ano.“

„To už jsem tě milovala.“ Zaťala zuby do rtu a vypadalo to, že potají čeká na odpověď. Pak pokračovala: „Věděla jsem od Emerelle, že spolu se svým druhem podstoupíš velký a nebezpečný úkol. A nesměla jsem vás z cesty nijak odvrátit. Konečně i já si přeji, abyste Noroelle zachránili. A uklidňuje mě, že je tu pro ni naděje, ať se zítra stane cokoliv. Ale vím také, že pro mě naděje neexistuje. Dokonce ani tvá smrt a znovuzrození by mi ji nemohly poskytnout. Protože Emerelle mi řekla, že si nyní vzpomínáš na své dřívější životy. Co je to za osud, který mi napřed vezme Noroelle a pak učiní naši lásku nemožnou? Mám být provždy ta, která stojí stranou? Někdy se mi zdá, že i já jsem v zajetí. Ale není tu nikdo, kdo by mě zachránil!“ Začala plakat a ten okamžik Nuramona dojal a zabolel. Obilee vypadala náhle tak zranitelná, ne už jako bojovnice, kterou znal před námořní bitvou.

Šetrně ji vzal do náruče. Projel jí prsty ve vlasech a pohladil ji po zádech. Pak jí zašeptal do ucha: „Obilee! Jestli zítra zvítězíme, pak pro Alben nastane zlatá epocha. A já vím, že štěstí určitě najdeš, že najdeš svůj osud. Ale já to nejsem. Není to tvá vina, na vině je má láska k Noroelle. Ty jsi okouzlující, a kdybych neznal Noroelle, pak bych tvému kouzlu určitě podlehl, tvým zlatým vlasům, očím, zeleným jako moře v Alvemeru, i nádherným rtům. Bylo by jednoduché říct, že jsi pro mě jen jako sestra nebo přítelkyně. Ale byla by to lež. Protože já k tobě cítím víc než to… Jenže ještě víc cítím k Noroelle.“

Vymanila se mu. „To je vše, co jsem chtěla slyšet, Nuramone. Vím, že vedle Noroelle nemohu obstát. Vím, že má láska je beznadějná. Ale jistota, že jsem pro tebe víc než přítelkyně, je dar, ve který jsem se neodvážila ani doufat. Je to jako okamžik, který patří jenom mně.“

Nuramon uchopil Obileiny ruce. „Ano, tento okamžik je jenom tvůj,“ řekl. Pohladil ji po tváři a pak ji znovu objal. Cítil, jak se mu vrhla do náruče. Určitě se ještě žádnému muži neoddala. Když odtrhl rty od jejích, zůstala Obilee tak těsně přitisknutá k němu, že ochutnával její něžný dech. Stačilo jediné gesto, jediné slovo, a neodolal by pokušení…

Usmála se a zaťala zuby do rtu. „Děkuji ti, Nuramone,“ řekla tiše. Chvíli na to se od něj jemně odtáhla a poodstoupila.

Na začátku bitvy

Nuramon jel na Felbionovi vstříc svému vojsku. Wengalf rozdělil mohutnou armádu na dvě poloviny a alvemerské bojovníky s mečem umístil doprostřed. Společně tvořili hlavní voj. Na křídlech stáli připravení Nomjini lučištníci, jezdci se řadili kousek stranou. Nuramon pak bude muset rozhodnout, kde má být jezdectvo nasazeno.

Dorazil k malému kroužku velitelů, kteří se shromáždili před katapulty trpaslíků. Z výrazů tváří přítomných se dalo vyčíst, že mají špatné zprávy.

„Dobře že jsi tu,“ uvítala ho Nomja. „Průzkumníci zjistili, že hlavní vojsko nepřátel je blízko. Je jich víc než padesát tisíc bojovníků!“ Ukázala na horské pásmo v dálce, přes které museli nepřátelé přejít.

Nuramon si takové množství nedokázal ani představit. Jejich vlastní vojsko čítalo ani ne deset tisíc bojovníků.

„To je největší vojsko, jaké kdy bylo svoláno,“ pokračovala Nomja dál. „A naše úrodná země je ještě i živí.“

Nuramon slyšel, že lidé žijící v zemi na druhé straně Shalyn Falah vykáceli celé lesy, aby ze dřeva vystavěli domy k ubytování vojáků.

Vykácené plochy byly změněny na ornou půdu, která vetřelcům poskytla vše, co k přežití potřebovali.

„Pro padesát tisíc mužů je prostor mezi průrvou a lesem příliš úzký a v lese nebudou chtít bojovat,“ prohlásil Nuramon.

„Válečníci z Yaldemee se už postarají o to, aby byl les bezpečný,“ namítl Lumnuon, který patřil k Nuramonovu klanu. Večer předtím ho vyhledal v komnatě.

Nuramon pohlédl na pláň a přikývl. To bylo pro řádové bojovníky nejvhodnější místo k průlomu. Obrátil se k Nomje. „Říkalas mi, že na otevřeném poli nechávají vždy jako první útočit jízdu. Jak jste se s nimi tehdy střetli?“

„Se šípy a luky. Na to byli málo vybavení. Ale jsou sebevědomí a nenechají se jen tak lehce zatlačit zpět. Když přicházejí s takovou přesilou, nebudou nás lučištníci moct zachránit.“

Nuramon se obrátil k trpasličímu králi. „Wengalfe, předpokládám, že chcete čelit nepřátelům s dračími pancíři…“ Kdykoliv se oddíl chránil štíty po stranách i seshora, říkali trpaslíci této formaci „dračí pancíř“. „Máte ještě kopí, která jste používali proti drakům?“

„Ovšem. Co máme dělat?“

„Zadržte jezdce, tak jako jste tehdy zadrželi Balona.“

Wengalf se v odpověď jen zašklebil.

Jako další oslovil Nuramon Nomju. „Tví střelci se postarají o to, aby řady nepřátelských jezdců prořídly, a Wengalf se pak může ujmout zbytku.“

„A co budeme dělat my Alvemerští ve středu?“ zeptala se elfka jménem Daryll. Byla zástupkyní Obilee a jen nerada uznávala Nuramona jako velitele.

„Trpaslíci vám dají sudlice,“ vysvětlil Nuramon. „Hleďte, abyste nepřátelským jezdcům útočili na obličeje. Budou se vám vyhýbat a zaměří se na boj s trpaslíky. Jejich kopí uvidí teprve tehdy, až bude pozdě.“ Nuramon se obrátil k Nomje. „Musíte střílet na boky jezdectva. Nikdo nesmí projít.“

„A co budeme dělat my?“ vmísil se Mandred.

„Ty se s firnstaynskými jezdci schováš v široké úžlabině na pravém křídle a tam počkáš. Jakmile se jezdci přiblíží, vpadneš jim do boku. Na druhém křídle povedu alvemerské jezdce já a udělám totéž.“

Nomja uznale pokývla. „Mí jízdní střelci tě podpoří.“

Ke slovu se přihlásil Lumnuon. „My z klanu Weldaron svého příbuzného podpoříme také.“

Nuramon poklepal mladému elfovi na rameno. „Nomja a její lidé nám budou dostatečnou posilou.“

Wengalf se obrátil k Nuramonovi. „To je výborný plán. Až boj začne, budu s válečníky postupovat krok za krokem vpřed. Dračí pancíř přítele přijme, nepřítele však odmrští. Tak se dejme do toho! Ať je ti osud milostiv, Nuramone!“

Král se pak odebral ke svému vojsku. Jen Alverich zůstal. „Můj příteli! Nepouštěj se příliš daleko dopředu!“ varoval ho. „Mysli na to, co můžeš ztratit! Tady máš, to přísluší opravdovému vůdci!“ Podal Nuramonovi koženou trubici, která byla na obou stranách uzavřená sklem.

„Co je to?“ zeptal se Nuramon.

„Říká se tomu dalekohled,“ odvětil Alverich. „Musíš si ho přiložit k oku.“ Trpaslík ukázal na stranu válečku, která byla uzavřena menším sklíčkem.

Nuramon udělal, co mu trpaslík řekl, a užasl: rourou mohl vidět věci, které byly daleko, jako by byly přímo u něj! Zřetelně rozeznal dračí pancíře trpaslíků. Když dalekohled odložil, zamžikal. „Proč elfové už dávno nepřišli na něco takového?“

„Protože neradi přiznáváte, že i vaše smysly jsou omezené,“ odvětil Alverich s úsměvem. „Dávej na sebe pozor!“

„Vřelé díky Alverichu. A ty na sebe dávej pozor také!“

Alverich následoval krále. V jeho obličeji byla vepsána starost, kterou o přítele měl.

„Nech mě také podívat!“ požádal Mandred a Nuramon mu zázračnou trubici podal. Zatímco byl fjordlandský jarl zaměstnán dalekohledem, poslal Nuramon Lumnuona ke svému klanu. Měli se shromáždit na levém křídle.

Kromě Mandreda u něj zůstala jen Nomja.

„To byla dobrá válečná rada,“ prohlásila. „Tvé pochybnosti jsou bezdůvodné. Jsi dobrý vůdce. Než jsi přišel, mnozí z velitelů měli strach.“

„Trpaslíci určitě strach nemají a Firnstaynští to slovo ani neznají.“

„Věř mi, moji Fjordlanďané strach mají,“ řekl Mandred trpce. „Ale budeme bojovat. Mí muži vědí, že když dnes prohrajeme, nebude už žádné místo, kam bychom mohli utéct. Buď zvítězí, nebo zemřou. Tvůj plán je dobrý, Nuramone, a tvá nebojácná řeč na ostatní vůdce zapůsobila.“

„Ty myslíš spíš moji nejistotu.“

Mandred se zašklebil, ale Nomja zavrtěla hlavou. „Má pravdu, vůdcové předají bojovníkům tvou víru!“

„Myslíš, že bitvu dokážeme vyhrát?“ zeptal se jí tiše.

Nomja pohlédla k trpaslíkům. „Wengalf mi připadá plný důvěry a naděje. A mám pocit, že v těch dračích pancířích skrývá ještě několik překvapení.“

Mandred vrátil Nuramonovi dalekohled. „To je ale opravdu zázrak! Mohl by ses svých přátel trpaslíků zeptat, jestli by neměli ještě jeden? S tím se dá určitě dobře vyslídit zvěř.“

Nuramon se usmál. „Až bude po bitvě, zeptám se Wengalfa.“

„Dobře, příteli.“ Mandred stiskl Nuramonovi ruku ve válečnickém pozdravu.

Nuramon mu sevřel předloktí. Jarl měl pevný stisk. „Mandrede, vím, že vy Firnstayňané máte tvrdé hlavy. Ale nepřeháněj to příliš. Musíme je jenom zadržet. Pak bude vyhráno.“

„Neudělám žádnou hloupost. Dávej raději pozor na sebe! Od boje s Devantharem ti dlužím život a na pravém křídle budu dost daleko, abych ti mohl přijít na pomoc.“

Nuramon se zakřenil. „Jestli to Luth s námi myslí dobře, tak se uprostřed nepřátel zase setkáme. Pak mě můžeš i zachránit.“

„Ať se tak stane!“ řekl Mandred. Pak nasedl na klisnu a odjel.

Nuramon přítele sledoval pohledem. Jarl měl pouze jediný život. Přinejmenším to znamenalo, že lidé se nerodí znovu. Nuramon měl o Mandreda strach a obával se jeho smrti stejně jako vlastní. Nevěděl, zda by je Mandred doprovázel do Jiného světa. Ale nijak by ho neudivilo, kdyby jarl přijal nabídku královny a se svými lidmi zůstal v Albenu.

„Pojď, Nuramone!“ řekla Nomja. „Měli bychom jet k našim lidem.“

Společně šli ke koním. Nuramon už chtěl nasednout, když uviděl na Felbionově sedle viset luk. Předtím si všiml, jak střelci své luky napínají. Elfí válečníci měnili tětivy za nové, jako by tětivy byly život a luk sám nesmrtelná duše. Před každou bitvou se rituál opakoval a vždy se napínala nová tětiva, tak jako se nový život obepíná kolem duše. Ale u Nuramona tomu bylo jinak. Jeho život a duše byly nyní jedno, protože si pamatoval vše, co se stalo. A jeho luk a tětiva byly jako znamení, které mu ukazovalo cestu. Svou roli už sehrály. Nuramon chvilku uvažoval a pak se rozhodl. Sejmul luk ze sedla a přistoupil k Nomje. Elfka už nasedla. „Tady, Nomjo. Tohle bych ti chtěl dát.“

„Cože?“ Válečnice na něj udiveně pohlédla. „Proč?“

„Za tvůj hrdinský čin během námořní bitvy… A kromě toho bys jako nejlepší střelkyně měla mít právě tenhle luk.“

Váhavě přijala nabízenou zbraň. „Byla bych blázen, kdybych dar odmítla. Děkuji ti.“

Nuramon nasedl a bok po boku jeli s Nomjou k levému křídlu. Tam ho už očekávali jezdci z jeho klanu. Každý z nich byl ozbrojený jedním krátkým a jedním dlouhým mečem. Alvemerští jezdci zaujali místo vpravo od nich. Měli krátká kopí a k tomu byli vybaveni dlouhými meči. Nomja popojela vpřed a připojila se vlevo ke svým jezdcům. Nuramon si všiml, jak překvapeně obdivují její nový luk. Oni sami měli krátké luky, které mohli na koních lehce napnout, a meče pro boj zblízka.

Čekání nebralo konce. Tu a tam přijížděli k Nuramonovi poslové a hlásili, že ani u Shalyn Falah, ani na jiných místech k boji ještě nedošlo. Potom konečně přišla zpráva, že nepřítel začíná přecházet kopce. Nuramonovo srdce se prudce rozbušilo. Byl to snad strach? Obával se, že je nepřítel množstvím zahltí a zadusí a že jeho plán ztroskotá?

Tu uviděl bílé praporce, zvedající se nad obrysy kopců. Nemusel ani použít dalekohled, aby věděl, že tmavá skvrna uprostřed standart je černý Tjuredův strom.

V dohledu se ukázali první nepřátelští bojovníci. Objevili se po celé délce horského pásma a pomalu proudili po úbočích dolů; následovala je řada za řadou dalších, jakoby bez konce.

Nuramon si znovu přiložil k oku dalekohled. Napřed viděl jen stříbrné a zlaté skvrny, ale pak rozpoznal válečníky. Mnoho nepřátel zřejmě pocházelo z divoké Drusny. Jejich brnění byla z kovu a propůjčovala jim odstrašující mohutnost a široká ramena. Helmy se ve slunečním světle stříbrně leskly. Jejich obličeje však vypadaly zlaté, protože měli masky. Nuramon zděšeně zadržel dech. Masky zobrazovaly Guillaumův obličej, který mu tak připomínal Noroelle. Přejížděl dalekohledem zleva doprava a všude viděl mnohonásobně zmnožený obličej své milované.

Stále více válečníků pochodovalo přes kopce. První řada dorazila na úpatí. Na levoboku nepřátelské linie vyrazili dopředu jezdci a zařadili se před pěchotu. Také jejich obličeje zakrývaly zlaté masky. Ať už to byl jezdec či pěší bojovník, každý nepřítel, který stál proti nim, nesl Noroellin obličej. Nuramon nyní musel přihlížet, jak se tato obrovská síla před kopci formuje. Pak se vojsko pohnulo vpřed. Jaká obrovská masa! Jen jízda samotná by byla dostačujícím protivníkem!

Nepřátelé postupovali pomalu vpřed a Nuramon pozoroval, jak elfové kolem něj začínají být neklidní. Nomja se k němu naklonila: „Proti tak velkému vojsku jsme nikdy nebojovali.“

„Máme rozhodující výhodu,“ řekl Nuramon tiše. „Pro nás je to poslední bitva. A obětujeme vše, když nebude jiná možnost. Pro ně je tento boj pouze jedním z mnoha… Věří, že když nevyhrají dnes, pak na ně budou později čekat nové příležitosti. Budou se asi divit. A nepodceňuj trpaslíky.“

Nomja mlčky kývla.

Nepřátelé se mezitím přiblížili na osm set kroků a zastavili se. Mezi průrvou a lesem se rozprostíralo moře válečníků a bylo jen otázkou času, kdy je zaplaví.

Nepřátelští jezdci se zatím dali znovu do pohybu. Napřed klusali pomalu, pak postupně zrychlovali, až přešli do plného cvalu. Přijížděli v široké frontě tvořené více než tuctem řad a země se třásla pod kopyty jejich koní.

„Připravte se!“ vykřikla Nomja na válečníky. Její lučištníci i jezdci přiložili šípy k tětivám. „Střílíme na tvůj rozkaz,“ řekla Nomja Nuramonovi a pozvedla ruku. Střelci zamířili.

Jezdci byli od nich už jen dvě stě kroků daleko, když Nuramon pocítil, že Nomja zneklidněla a sleduje ho zpod očních řas.

„Střílejte!“ vykřikl.

Nomja nechala ruku klesnout a stovky luků zaklapaly a uvolnily syčící šípy. Na nepřátelskou jízdu se sneslo smrtící krupobití.

Nuramon nemohl vidět, jak to vypadá na Mandredově straně, ale před ním se nepřátelské křídlo zlomilo. Koně a jezdci se káceli k zemi a byli jinými koňmi pošlapáni či usmrceni. Přeživší se pokoušeli všemožně dostat z dosahu smrtonosných šípů a tlačili se do středu, protože od trpaslíků zatím nevyšel jediný výstřel. Někteří se raději zdrželi vzadu a formace nepřátelských jezdců se značně roztáhla.

Nomja napjala Nuramonův luk a začala střílet. Stále nové šípy vysílali lučištníci do řad jezdců, ale přesto proud útočníků nezeslábl. Nuramon se začal o trpaslíky bát.

Pohled na nepřátelskou jízdu ukázal Nuramonovi, že ji v jistém odstupu následuje pěchota. Vytasil dlouhý meč a pozvedl ho do výše. „Za mnou, děti Albů!“ vykřikl. „Za Alben!“ Pak pobídl koně a jeho muži ho následovali.

Nechybělo mnoho a nepřátelská jízda do trpaslíků narazila. Nuramon čekal, že Wengalfovi lidé něco podniknou. Vypadalo to téměř, jako by tam nečekalo vojsko, ale ohromná věž ze štítů. To určitě vymyslel chytrý stratég, aby nepřítel předpokládal, že na něj čekají válečníci, kteří zde ve skutečnosti nejsou. Padesát kroků před podivnou překážkou rytíři sklopili těžká kopí. Dvacet kroků, a oni jeli stále tak rychle, jako by jim v cestě nic nestálo. Deset kroků, a bylo to tu! Mezi štíty trpaslíků bleskurychle vystřelily vpřed sudlice; otočily čepele šikmo nahoru a rychlým škubnutím se zvedly. Nepřátelé po celé délce bojové linie vjeli dovnitř a narazili na připravená ostří. Nuramon viděl, že některým z nich se sice podařilo koně zastavit, ale následující řady je tlačily dál, takže skončili jako jejich předchůdci. Někteří koně překážku přeskočili a zmizeli v řadách trpaslíků. Jízda jako celek však byla zastavena, jako by najela na zeď pevnosti. Nepřátelé se strkali mezi sebou a nechtěně byli tlačeni kupředu.

Ještě než se mohli zorientovat, byl tu Nuramon se svými muži. Pozvedl meč. Ale když jej chtěl nechat dopadnout na prvního nepřítele, ten se na něj podíval a Nuramon hleděl do obličeje milované. Chtěl nepřítele ušetřit, ale rytíř na něj zaútočil. Nuramon to chápal jako trest za to, že při hledání Noroelle selhal, a zdálo se mu, jako by úder mečem vedla sama jeho milovaná. Čepel škrábla o ramenní pancíř. Pak už elf kolem soka projel a nechal ho za sebou.

Výpad rytířů se zastavil a oni se octli uprostřed tlačenice bojujících. Nuramon nebyl schopen uštědřit jediný úder. Kolem něj se už dávno rozpoutalo zabíjení a umírání. Jeho příbuzní ho vzali do středu a ze všech stran ho chránili, zatímco on se jako omámený kouzlem dokázal jen dívat do obličejů nepřátel.

Pak byl Lumnuon zasažen do nohy mečem a bolestí vykřikl. Nuramon nechápavě pohlédl nepřátelskému bojovníkovi do maskovaného obličeje. Když protivník zvedl meč, aby Lumnuona udeřil do hlavy, zmocnil se Nuramona vztek a vyrazil proti němu dlouhým mečem. Čepel pronikla hrudním pancířem rytíře. Když elf vytrhl meč z jeho těla, nepřítel se mrtvý zhroutil.

Náhle něco vyhodilo Nuramona ze sedla a on tvrdě dopadl na zem. Nad sebou uviděl maskovaného válečníka, který se právě chystal k další ráně.

Nuramon se odvalil stranou a rychle vyskočil na nohy. Podařilo se mu odvrátit dvě rány, pak předstíral útok na hlavu nepřítele, levicí vytasil Gaomein meč a vrazil protivníkovi jeho čepel do hrdla. Rychle se kolem sebe rozhlédl a zjistil, že je obklopen členy svého klanu. Pak se znovu obrátil k Tjuredovu válečníkovi. Ten ležel na zádech a lapal po dechu.

Nuramon se nad umírajícího naklonil a sundal mu masku. Pod ní se objevil krví postříkaný obličej mladého chlapce, který k němu vzhlížel s neskrývaným pohrdáním. Plivl po Nuramonovi krev a jeho obličej strnul v nenávistně zkřivené grimase.

U Shalyn Falah

Ollowain praštil Farodina pancéřovou rukavicí do ramene, což vyvolalo řinčivý zvuk. „To byla poslední přezka.“

Farodin se nešikovně narovnal. Zbroj byla lehčí, než očekával, ale přesto byla jeho pohyblivost značně omezena.

Ollowain přešel pomalu podél řady obrněných elfů. Bylo jich dvacet a všichni měli na sobě hladké brnění, mistrovsky zhotovenou zbroj, od jejíž zakulacených pancéřových plátů se odrazila každá rána kopím.

„Nezapomeňte sklonit hlavy, jakmile zaútočíme!“ nakazoval elfímu houfci. „Naším nejzranitelnějším místem jsou oční štěrbiny helmy. Lidé to vědí. Proto skloňte hlavu!“

„Mají jízdu?“ zeptal se elf nalevo od Farodina. Jeho hlas zněl přes zavřené hledí plechově.

„Nebudu vám lhát. Od včerejška se žádný špeh nevrátil. Bojujeme s nimi už příliš dlouho. Znají naši válečnou taktiku i lsti.“

Ukázal nataženou paží k obloze. Tam bylo vidět siluety tří dravců, kteří se široce roztaženými křídly opisovali kruhy. „Vyslali lovecké sokoly, aby pronásledovali květinové víly. Naše vyzvědačky o tomto nebezpečí věděly, ale přesto šly. Vezměte si statečná srdce našich malých sester za příklad.“

Farodin sotva věřil vlastním uším. To už to došlo s Albenem tak daleko, že se do boje posílaly dokonce i květinové víly!

„Dávejte si pozor, abyste si jeden od druhého udržovali odstup aspoň dvou kroků,“ radil Ollowain. „Nechceme si rozbít hlavy navzájem.“

Po cestě k nim přispěchal Orgrim. „Už se blíží!“ zařval. „Připravte se!“

Ollowain zvedl obrovský oboustranný meč. „Připraveni!“ zvolal a ještě jednou se otočil k elfům v brnění. „Zapomeňte na vše, co jste se naučili o čestném boji! Nepřátelé neznají milosrdenství. Nebudou brát zajatce. Zabijte tedy tolik, kolik můžete. A chraňte se před sudlicemi!“

Farodin zvedl mohutný oboustranný meč, který se před ním opíral o skalní stěnu, a sklapl hledí helmy. Nechtěl, aby ho trolí král poznal. S vícekrát zrozeným vrahem Aileen si nemohl ani nechtěl na místě, kde jeho milovaná kdysi zemřela, vyměnit ani slovo!

Malý elfský oddíl pochodoval poslední kus cesty mezi útesy nahoru a pak dál k vypáleným zbytkům dřevěných strážních věží. Teprve předevčírem se dětem Albů podařilo řádové rytíře vytlačit z pozice na okraji útesů. A zaplatily za to potoky krve.

Houfec obránců, kteří ještě zbyli, aby mohli hájit klikatou, příkrou cestu k Shalyn Falah, byl směšně malý. Sedm set trolů ozbrojených kyji a obrovskými štíty, čtyři sta elfích lučištníků a asi tři stovky gnómů s kušemi. Pevnost na druhé straně mostu byla obsazena zraněnými a koboldy, kteří byli příliš malí, aby mohli v bitvě proti lidem obstát. Toto bylo místo, kde se obránci měli postavit k poslednímu odporu.

„Lidé budou zatraceně překvapení, až se do nich pustíme,“ prohodil Ollowain optimisticky. Přidružil se zase k Farodinovi a nyní pochodoval po jeho boku.

„Já sám jsem také překvapen, že hodlám zaútočit s houfem dvaceti bláznů proti bitevní linii tisíců lidí. Dost možná, žes mi včera v noci namíchal něco do vína, když jsi mi o tom vyprávěl a já jsem byl tvým nápadem nadšen!“

Ollowain nadzvedl hledí helmy a široce se na Farodina zašklebil. „O té věci s vínem jsem uvažoval. Ale pak jsem si řekl: Kdo je sdostatek šílený, aby s jedním člověkem po boku napadl trolí hrad, ten se určitě nadchne i pro dnešní bitevní plán!“

V řadách trolů se otevřela mezera pro obrněné elfy. Před troly zaujali postavení i lučištníci. Přístup k příkré skalní stěně byl zajištěný širokým polokruhem zašpičatělých kůlů, zaražených šikmo do země. Překážka poskytovala dobrou ochranu proti jízdě. Útok pěchoty by však zřejmě zadržet nedokázala.

Za poměrně slabou obrannou linií se nacházel příkře spadající svah, který byl protkán šedými pásy vystupujícího skalního podloží. Les, který zde kdysi byl, zmizel, a dokonce i pařezy po stromech byly pryč. Rostla tu jen bledá, neduživá tráva. Kamenný kruh Welruun byl odtud vzdálen několik set kroků. Farodin polkl. Na okamžik viděl před sebou bledý Aileenin obličej a tmavou krev, vytékající z jejích rtů.

„Přikrčte se!“ poručil Ollowain.

Farodin poslechl. Když klečeli, byli pro útočníky méně viditelní. Bylo důležité, aby se jim podařilo nepřátele překvapit!

Sotva víc než čtvrt míle odtud začali řádoví bojovníci vystupovat po svahu. Nad jejich hlavami se tyčily píky hustě jako nějaký les. Z jejich řady se ozývalo bubnování a zvuk fléten. Byla to až překvapivě radostná melodie, která se vůbec nepodobala válečné písni. Pikynýři pochodovali stejnoměrným krokem vzhůru do svahu. Měli vysoké helmy, jaké šlo zahlédnout i v bitvě před Firnstaynem.

„Rozdělte se!“ vykřikl Ollowain. Válečníci v hladkých brněních vytvořili, ukryti za lučištníky, druhou obrannou linii, přičemž dávali pozor na to, aby měli mezi sebou dostatečný odstup.

Farodinova ústa byla náhle suchá. Omámeně pozoroval vpřed postupující lidi. Jejich řady se rozevíraly před jednotlivými balvany na svahu jako stoupající příliv, a vzápětí se zase semkly dohromady. Byly jich tisíce! Sama jejich masa by stačila, aby vytlačila obránce přes okraj útesu!

Mezi pikynýry zazněly štěkavé povely. Prvních pět řad dlouhých pík se sklonilo. Elfí lučištníci začali se smrtící prací. Vzduch se naplnil drnčením luků, sykotem šípů a ostrým klapáním kuší gnómů. Tucty řádových bojovníků se zhroutily, ale mezery se ihned zaplnily posilami ze zadních řad.

Obě vojska dělilo od sebe už jen sto kroků. Farodin mohl rozeznat, jak střely z kuší prorážejí kulaté krvavé díry v hrudních plátech útočníků.

Ještě osmdesát kroků. Rytmus bubnování se změnil. Flétny umlkly. Bitevní linie zpomalila krok.

„Do útoku!“ rozlehl se Ollowainův hlas. Plavovlasý elf zaklapl hledí helmy. Farodin se chopil obouručního meče. Lučištníci ustoupili a nechali bojovníky v brnění projít dopředu, ti, kteří ještě klečeli a tvořili linii střelců, se stáhli zpátky.

Farodinovy ruce se třásly. Pozvedl obouruční meč vysoko nad hlavu a naklonil se dopředu jako útočící býk. Bylo to naprosté šílenství! Před nimi stály tisíce řádových vojáků a oni se na ně chystali zaútočit s pouhými dvaceti muži!

Ještě čtyřicet kroků.

Farodin se dal do běhu. Píky první řady čněly vpřed na dobrých šest kroků. Vzadu stály ještě další čtyři řady ocelových ostří. Elf viděl, jak se v bitevních řadách rozšířil neklid. Píky se houfovaly na místech, kde útočníci s největší pravděpodobností narazí na jejich řady.

Pak došlo k nárazu, který byl mnohem méně silný, než Farodin očekával. Se skřípotem se střetla ocel s ocelí. Listy pík sklouzly po jeho zbroji. Farodin i dál držel hlavu skloněnou. Další náraz. Druhá řada pík byla zdolána. Ozvaly se pronikavé výkřiky. Farodin roztočil těžký meč. S praskotem se kolem lámala jasanová ratiště.

Farodin ucítil, jak ho něco zasáhlo do krčního chrániče a zase odskočilo. Odvážil se zvednout hlavu. Pohlédl přímo do zděšených obličejů mužů před sebou. Ještě tři kroky, a byl u nich. Jeden list píky sklouzl dolů po jeho helmě. Svět se mu zdál maličký. Úzké očnice helmy dovolovaly rozeznat jen to, co bylo přímo před ním. Několik řádových bojovníků upustilo píky a pokusilo se tasit nože a krátké meče. Jeden muž, který měl na hlavě klobouk se širokou krempou, šermoval kolem sebe podivnou holí. Náhle cosi třesklo a z duté hole se vyřinul bílý kouř. Farodinova těžká zbraň prosekla zbroj, maso i kosti. Čepel obouručního meče měřila půl druhého kroku a elfí oceli nemohlo odolat nic. Jednotka pikynýrů postoupila vpřed a náhle byla zranitelná, když zbraně minuly cíl nebo se odrazily. Důstojníci v zadních řadách dávali bedlivý pozor na to, aby nikdo z mužů nenechal píku spadnout. Ale bylo potřeba obou rukou, aby se tato těžko ovladatelná zbraň dala udržet. Kdo píku upustil a vytáhl krátký meč, neměl v natěsnané formaci místo, aby se s ním mohl rozpřáhnout. Bodnutí většinou bez účinku sklouzlo po Farodinově brnění. Jako žnec v obilí, tak přejel elf obouručním těžkým mečem přes hustě nahloučené řady pikynýrů. Krev mu vyšplíchla do očnice helmy a teplým proudem mu stékala po obličeji. Byl polapen uprostřed zoufalých výkřiků, trhajícího se kovu a tříštících se kostí.

Vpředu viděl Farodin třpytící se listy sudlic. S jejich dlouhým, tříhranným trnem, širokou údernou čepelí a hákem na zadní straně byly tyto zbraně jako jediné schopné těžce obrněného protivníka naučit strachu. Tříhranný trn dokázal sám proniknout i do nejkvalitnějšího brnění, když zasáhl hladkou plochu plátu ve správném úhlu. Úderný list byl dost těžký, aby rozštípl každou helmu či ramenní pancíř, a hákem se daly zachytit nohy nepřítele, který pak mohl být trhnutím povalen k zemi, kde mu šlo hledím vrazit trn do tváře.

Farodinův meč odsekl jednomu muži hlavu z ramen. Elf na válečníka nezaútočil cíleně. Nechal prostě zbraň kroužit kolem sebe a v tlačenici bylo nemožné smrtícímu kruhu uniknout.

Někdo obemknul pažemi jeho nohu a pokusil se ho strhnout k zemi. Elf krátce pohlédl dolů, aniž se zarazil v útoku. Na levé noze mu visel zraněný řádový bojovník. Farodin ho kopl pancéřovou botou do obličeje. Cítil, jak se protivníkovy zuby tříští. Muž ho pustil a odvalil se stranou.

Shora se na něj sneslo něco jiskřícího. Jen těsně ho minul list sudlice. Formací pikynýrů se k němu protlačila skupina bojovníků se sudlicemi. Polovina z nich držela zbraně skloněné a trny a háky mířily na jeho nohy.

Farodin sklonil hlavu. Něco ho zasáhlo do ramene. Jeho levou paži napůl ochromila bolest. Elf udělal krok dopředu. Pozvedl meč, roztříštil nějakou helmu a zaryl se hluboko do hrudi nejbližšího protivníka.

Náhle pocítil, že jeden hák se mu zachytil za levou patu. Pokusil se nohu zvednout, když tu ho do hrudi zasáhlo hned několik bodných trnů. Sklouzly sice po brnění, ale síla nárazu ho připravila o rovnováhu a on se zřítil dozadu. Meč mu byl vyrván z ruky. Pokusil se odvalit stranou, ale čísi noha se postavila na jeho hrudní plát a přimáčkla ho k zemi.

Nad Farodinem klouzal po bezmračné, tyrkysově modré obloze Albenu stín letícího sokola. Pak se ve slunečním světle stříbrně zatřpytil trojhranný trn a udeřil.

Bez odpočinku

Nuramon během bitvy neodpočíval. Felbiona v bitevní vřavě ztratil z očí. Poté co byl třikrát sražen ze sedla, cítil se na zemi přece jen jistější. Trápilo ho zranění na paži a další rána na rameni. Pravou paži mohl pozvednout jen s bolestí a cítil, jak mu po kůži stéká teplá krev.

Plán mu tak docela nevyšel. Jízda se zapletla do delšího boje a nemohla přesilu nepřátel prolomit. Nuramon sice znovu a znovu slyšel výkřiky šípy zasažených protivníků, ale nemohl přesně určit, z kterého místa přicházejí. V žáru bitvy ztratil orientaci a všechny jeho smysly byly zaměřeny pouze na přežití.

Daleko nad sebou viděl letět balvan. To mohlo znamenat jediné: pěší útočníci se už dostali tak blízko, že je mohly zasáhnout katapulty trpaslíků.

Rozhlédl se kolem sebe. Jeho příbuzní a Alvemeřané bojovali statečně a vícekrát už dokázali, že elfí bojovník je přinejmenším tak dobrý jako dva lidští.

Nuramona se náhle zmocnila závrať, doprovázená bolestí. Zapotácel se, pokusil se udržet na nohou, ale cítil, že ho vědomí opouští. Náhle ho kdosi zachytil a on rozmazaně spatřil obličej. Jestli je to Guillaumova maska, elf zemře.

„Nuramone!“ vykřikl čísi hlas a polekal ho. Přimhouřil oči a podařilo se mu rozpoznat Lumnuona. „Bojovníci klanu Weldaron! Ke mně!“ vykřikl elf. „Vydrž! Budeme tě chránit…“ Co jeho mladý příbuzný říkal potom, to už Nuramon neslyšel. Jeho duch byl naplněný strachem, že umírá. Napadlo ho jediné, co mohl udělat. Začal s léčícím kouzlem a zaměřil ho na sebe. Poraněná paže se ihned křečovitě sevřela; cítil se, jako by mu někdo odtrhával maso od kostí. Pak se bolest rozšířila do celého těla. Elf zaťal zuby. Náhle se jeho obličeje dotklo něco chladného a on se s úlekem probral. Nad sebou uviděl Lumnuona; válečník jeho klanu kolem něho vytvořil kouzelný ochranný kruh. Lumnuon hmátl po jeho paži. „Ty ses zahojil sám?“ zeptal se.

Nuramon kývl a zalapal po dechu. Lumnuon mu pomohl na nohy. Náhle se vedle něj zhroutil k zemi jeden z válečníků zasažený nepřítelem. Nuramona se zmocnil hněv. Konečně se mu podařilo setřást ochromení, které ho přemohlo ve chvíli, kdy musel pohlédnout do tisícinásobně zmnoženého Guillaumova obličeje. Sáhl po mečích a vrhl se do mezery v linii nepřátel právě v okamžiku, kdy řádový rytíř udeřil. Nuramon bleskurychle zvedl obě čepele nad hlavu a zachytil ostří protivníka. Kopancem ho poslal k zemi, následoval ho a přitom ho bodl do boku. Poté co povalil další dva řádové rytíře, pozvedl dlouhý meč a vykřikl na své muže: „Weldaron!“ Bojovníci začali vykřikovat jméno zakladatele klanu, ze všech stran na nepřítele doráželi a zatlačovali ho zpátky, přičemž spolupracovali s ostatními oddíly a probojovávali se k trpaslíkům.

Děti temných Albů ještě neotevřely formaci dračích pancířů. Ta se pohybovala zvolna vpřed. Pod štíty mizely kopce mrtvol a zdechlin koní, jako by to byly bájné stvůry, požírající maso mrtvých.

Náhle k nim dolehly výkřiky z tisíců hrdel. Musela dorazit hlavní síla nepřátelského vojska.

„Ke mně!“ vykřikl Nuramon. „Seskupte se!“ Jeho spolubojovníci o kousek ustoupili a znovu se seřadili okolo něho. Několik málo jezdců poslal na levobok, ostatní napravo.

A už přicházeli! Nespočetní řádoví bojovníci se tlačili do mezer mezi bojujícími. Obklopili je jako voda, která zaplavuje krajinu.

Nuramon se cítil jako ve chvíli, kdy přicházel nejdřív k trpasličímu vojsku a poté k elfí jízdě. Ale nyní se do jeho pocitů vmísil strach. Viděl, jak se dračí pancíře pomalu rozpojují, jako živé bytosti, které jim němě chtějí naznačit, aby vstoupili dovnitř. Nuramon dal znamení a elfové se poslušně stáhli pod ochranu trpasličí formace.

Nepřátelská pěchota na ně bez milosti udeřila. Přiblížila se na padesát kroků. Pro Firnstayňany bylo příliš pozdě, aby utvořili bitevní linii.

Nuramon zvedl dlouhý meč do výšky a vykřikl: „Alben!“ Jeho příbuzní a Alvemeřané se přidali k jeho volání. Nepřátelé byli dvacet kroků daleko, když Nuramon sklonil zbraň a zavelel: „Na ně!“ Ale jeho válečný pokřik zanikl v hluku, který se v tom okamžiku zvedl nalevo a napravo od něj.

Dračí pancíře trpaslíků se otevřely! Štítonoši první řady vyrazili vpřed a vytasili krátké meče. Následovali je sudličníci s dalšími bojovníky, kteří štíty nechali klesnout k hrudi. Bylo to jako úžasná proměna! Obrovská válečná bestie se náhle roztekla a rozdělila na nespočetné trpasličí bojovníky!

Výpad Wengalfových mužů nepřátele zaskočil. Válečníci v prvních řadách zpomalili a bojechtivé výkřiky umlkly. A když se první rytíři dokonce zastavili, narazila obě vojska do sebe a Nuramon i s elfy vpadl hluboko do nepřátelských řad. Prozatím ho strach ze smrti opustil.

Boule a žvýkací tabák

Oblohu zatemnil štít velký jako dveře a zachytil trn sudlice. „Roztrhejte ty chlapy na cucky!“ zařval dobře známý hlas. Mohutná ruka Farodina popadla a vytáhla na nohy. „Vypadá to, že máš ještě všechny údy pohromadě!“ Orgrim se široce zašklebil. „Tak, tohle bylo za to, žes mě a mou loď zachránil tam ve fjordu!“

Elf zmateně zamrkal. „Jak… jaks mě poznal?“

„Ollowain mi prokázal laskavost. Namaloval na zadní stranu tvé helmy bílý kříž. Tak jsem se mohl držet za tebou, když jsi prorazil do formace pík.“

Tlumená bolest tepala ve Farodinově levém rameni. Jeden plát jeho brnění byl promáčknutý a tlačil ho do masa. Levou ruku téměř nemohl zvednout. „Udělal bys mi laskavost, Orgrime? Rozepni přezku u mého levého ramenního plátu a sundej mi ho.“

Král mu přidržel před očima mohutné ruce. „Ty si opravdu myslíš, že tyto prsty dokážou otevřít mrňavou přezku na elfím brnění?“

Farodin se narovnal a zaklel. Sám si nebyl schopný brnění sundat. Rozhlédl se kolem sebe. Všude ležely tucty mrtvých.

„Můžeš jít sám?“

„Každopádně nepotřebuji trola, aby mě nesl,“ odvětil elf podrážděně. Bolest v rameni zesílila.

Útok trolů odrazil pikynýry o značný kus zpátky. Široká záda obrů uzavírala Farodinovi výhled na dění na bojišti. Ještě stále bylo slyšet pekelný řev.

„Jak to vypadá s bitvou?“

Orgrim si odplivl. „Je tu zatraceně velké množství lidí, kteří se už nebudou doma chlubit hrdinskými činy. Odrazili jsme je.“ Pokynul trolovi ze svého štábu a o chvilku později se ozval protahovaný signál rohu. „Shromažďují jezdce dole u kopce. Měli bychom se stáhnout, než začne protiútok.“ Aniž si Farodina dále všímal, oddusal trolí král ke svým, aby kryl ústup oddílů.

Z dvaceti elfů, kteří začali útok, se vrátilo zpátky za opevnění šest. Patřil k nim i Ollowain. Jeho zbroj byla potlučená a rudá od krve. Elf si sundal helmu. Dlouhé světlé vlasy se mu v mokrých pramíncích lepily k lebce. „Jaké vítězství!“ Ukázal dolů po svahu. Na některých místech už nešla vidět tráva, tak hustě zde leželi mrtví. Poté co trolové vnikli do průlomu, který v řadách pikynýrů udělali elfové, stal se z boje masakr.

Ollowain pomohl Farodinovi sundat promáčknutý ramenní plát. Odhrnul vatovaný gambeson a ohmatal poraněné rameno. „Nic zlomeného. Co paže?“

Farodin udělal široký, krouživý pohyb. Teď, když pohmožděninu netlačil kov, bolest povolila. „Na to, abych si to rozdal s lidmi, to stačit bude.“

Ollowain ukázal k jedné z vypálených věží nad strmou cestou. „Nahoře najdeš gnómského zbrojmistra. Ten ti ramenní plát narovná, aby sis ho mohl znovu obléct. Příliš se nezdržuj. Řádoví rytíři mají bohužel velmi krátkou paměť, pokud jde o porážku. Brzy budou útočit znovu!“ S těmito slovy strážce Shalyn Falah odešel. Farodin za ním hleděl. Ollowain krátce zažertoval s několika lučištníky a cosi zavolal na trola, na což ten reagoval širokým šklebem. Z vůdce elfů vyzařovala důvěra, jako by bylo mimo jakoukoliv pochybnost, že vojsko obránců Albenu udrží pozice přinejmenším do večera. A přitom nebylo ani poledne.

Farodin našel zbrojmistra bez potíží. Gnóm byl užvaněný starý chlapík s bílým vousem plným skvrn po žvýkacím tabáku. Dal si na čas, aby plát důkladně vyklepal. Mluvil o všem kromě války. Očividně utíkal ke své práci a zoufale se tak snažil uchovat si aspoň malou část všedního života. Nakonec na hotový plát plivnul a vyčistil ho rukávem. Když zapnul přezky zbroje, podíval se na elfa kalnýma hnědýma očima. „Udržíme most?“

Farodin nedokázal starci lhát. „Nevím.“ Pohlédl dolů na svah. Lidé právě formovali novou útočnou linii.

„Hmm,“ bylo vše, co na to starý řekl. Pak se sehnul a vytáhl zpod pracovního stolu kuši. „Můj národ zachoval královně vždy věrnost.“ Platnéři se nepodařilo ukrýt strach. Nervózně pomrkával a stále znovu přejížděl rukou po opravené části zbroje. „Něco je na těch lidech přece jen dobré. Přicházejí stále v tak velkém počtu, že ani starý, napůl slepý platnéř nemůže střelit vedle.“

„Smím tě doprovodit k bitevní linii?“ zeptal se Farodin vážně.

Gnóm se na něj překvapeně podíval. „Ty jsi přece slavný elfí hrdina. K čemu ti budu?“

„Pro další boj mi zatím nebylo v obranné linii vykázáno žádné místo. Ještě nikdy jsem nebojoval po boku gnómského hrdiny. Jestli proti tomu nic nemáš, bylo by mi ctí zaujmout místo po tvé levici. Jak se jmenuješ?“

„Gorax.“ Stařec vytáhl z váčku u opasku tmavohnědý proužek žvýkacího tabáku. „Elf, který žádá gnóma, aby směl bojovat po jeho boku! Žijeme vskutku v podivuhodné době. Smím ti něco nabídnout? Tohle ti vyčistí hlavu.“ Podal Farodinovi žvýkací tabák.

Elf si nabízený proužek vzal a kus vazké hmoty ukousl. Tabák pálil na jazyku a v ústech se mu hromadily sliny. Nejraději by ho zase vyplivl. Ale místo toho ho jazykem zastrčil za zuby a zbylý kousek podal Goraxovi zpět. „Jasnou hlavu budeme opravdu potřebovat.“

Na úpatí kopce se znovu ozvaly bubny a flétny. Řádoví vojáci začali postupovat.

Smrt a znovuzrození

Nuramon jako očarovaný hleděl na tělo mladého bojovníka. Lumnuon bojoval lépe než on, a přece zde nyní ležel na zemi a hleděl na něj strnulýma, prázdnýma očima. Nuramon ho neviděl zemřít. Na nohou a pažích měl Lumnuon četná zranění a obličej měl poškrábaný. Zemřel ale ranou do krku. Někdo mu prořízl hrdlo.

Při pohledu na mrtvého mladíka se v Nuramonovi probudil hněv. Rozhlédl se a spatřil protivníka, který nenávistně dotíral na elfa, jenž jeho útoky odrážel už jen tak tak. Nuramon se přiblížil k útočníkovi zezadu a vrazil mu dlouhý meč do zad. Pak mu strhl masku a srazil ho k zemi. Elf, kterému přispěchal na pomoc, mu začal děkovat. Než však mohl Nuramon nějak zareagovat, zaútočil na něj další řádový rytíř. Nuramon pozvedl Gaomein meč a ránu odrazil. Meč pak vrazil protivníkovi do hrudi. Ten strnul v pohybu, pak mu ochably paže a znehybněl. Nuramon ho nechal sklouznout z čepele.

Stále víc a víc bojovníků mu přibíhalo vstříc. S každým nepřítelem, kterého poslal k zemi, jako by na sebe poutal pozornost. Nebo možná muži jeho klanu, kteří bojovali v jeho blízkosti, poznenáhlu slábli vyčerpáním.

„Za tebou!“ vykřikl odkudsi z boku elfí hlas.

Nuramon se ohlédl přes rameno a koutkem oka uviděl válečníka, který se právě rozpřahoval k ráně. Ještě než se Nuramon pohnul, věděl, že ho nepřátelská čepel zasáhne. Když se otáčel, počítal už s bolestí. Ale rána minula cíl. Nuramonův meč však naproti tomu zasáhl helmu protivníka a prorazil ji. Zároveň elf zjistil, proč ho rytíř nezranil. Před ním se svíjel trpasličí bojovník ve stříbrně se lesknoucím brnění, a vzápětí se zhroutil k zemi.

Nuramon brnění znal! Opatrně obrátil trpaslíka na záda a hleděl do Alverichova bolestí zkřiveného obličeje. Jeho přítel se smutně usmál.

„Alverichu!“ vykřikl důvěrně známý hlas a přiběhl Wengalf, doprovázený několika válečníky. „Vytvořte štítovou stěnu!“ poručil. Trpaslíci králův rozkaz okamžitě uposlechli.

Alverich byl smrtelně bledý. Meč ho zasáhl těsně pod hrudí. Krev tryskala z hluboké rány. „Ty ještě nesmíš zemřít,“ vypravil ze sebe trpasličí bojovník slabým hlasem. „Musíš jít za Noroelle. Já se narodím znovu.“

Nuramon nechápavě zavrtěl hlavou. „Proč jsi nepomyslel na Solstane?“

„Ona tomu porozumí. Vezmi si ode mě tento dárek a nikdy nezapomeň na svého… svého starého…“ Hlava mu klesla na hruď a vypadalo to, jako by vyčerpáním usnul. Přestal dýchat a tlukot jeho srdce utichl. Alverich byl mrtev.

Nuramon políbil trpaslíka na čelo. „Nikdy na tebe nezapomenu, starý příteli.“ Bylo to bolestné rozloučení, i když na trpaslíka čekalo znovuzrození. Nejdříve smrt zasáhla Lumnuona, teď Alvericha.

Nuramon zauvažoval, jestli ho neměl vyléčit jako před časem v jeskyni Farodina.

Ale Wengalf mu položil ruku na rameno. „Nech ho! Zrodí se znovu jako hrdina a s hrdostí si bude tento den připomínat. Musíme bitvu rozhodnout. Bijeme se dobře. Snad bychom je skutečně mohli zadržet.“

Náhle se mezi štítonoše prodral trpasličí bojovník. „Můj králi!“ vykřikl. „Naši bojovníci porazili nepřátelské střelce. Jejich podivné ohňové roury jsou jednou provždy uhašeny. Máme podniknout výpad? A z pravého křídla jsme slyšeli, že Mandred se s malým houfem lidí chce pokusit proniknout až do srdce nepřátelského vojska!“

Nuramon se zděsil. Nechtěl ztratit i Mandreda! Na fjordlandského krále znovuzrození nečekalo.

Král se obrátil k poslu. „Dej rozkaz, aby na této straně naši podnikli útok na jejich křídlo. Uprostřed bojiště ať ale naši lidé ustoupí a nepřátele trochu odlákají. Tak odstraníme Mandredovi nějaké bojovníky z cesty.“

Nuramon vděčně pohlédl na krále. „Děkuji, Wengalfe!“

„Pojď! Vezmi si meče! Dokončeme bitvu! Jsem už k smrti unaven.“

Nuramon kývl. Jen nerad se odtrhl od Alverichova mrtvého těla a zvedl meče. I on si přál, aby boj skončil. Obrátil se k několika málo přeživším elfům. „Seřaďte se! Zahájíme poslední útok!“

Za liniemi

Mandred pozoroval odřezané rudé copy, které ležely v trávě vedle něj. „Zůstanete v mých vzpomínkách, moji drazí,“ zamumlal tiše a přejel si dlaní po hladkých tvářích a oholené lebce.

Beorn zastrčil nazpět do opasku nůž, před nímž visel bronzový signální roh, a spokojeně kývnul. „Teď můžeš projít jako jeden z jejich vůdců, vážený předku. Ale až nás zastaví, nech mluvit mě.“ Na dvoře Beornových rodičů pracovali někteří zajatí rytíři jako čeledíni. Od nich se strážce naučil fargonsky. Věděl o podobě řádového vojska, a znal dokonce i některé signály, které řádovým bojovníkům předávaly rohy a bubny.

Mandred si nasadil jezdeckou helmu s hluboko staženými lícnicemi a upravil si široký rudý břišní pás, který měl omotaný kolem boků. S těžkým srdcem odložil Alfadasovu zbroj, ale s ní nepřátele ošálit nemohli. Jeho pohled přelétal přes odvážný houfec Mandridů, kteří se k tomuto odvážnému podniku přihlásili dobrovolně. Jezdecký útok řádových rytířů byl odražen, ale proti přesile nepřátelských pěšáků by těžko mohli zvítězit.

„Předpokládám, že přátelé vám asi radili, abyste se mnou nejezdili!“ vykřikl Mandred na muže. „A jestli to udělali, jsou to opravdu dobří přátelé! Mají naprostou pravdu! Kdo se mnou půjde, bude z něj za hodinu buď hrdina, nebo usedne ve zlaté síni s bohy. A když přežijete, pak si budou už navždy za vašimi zády šuškat, že jste blázni.“

Muži se šklebili. Několik kentaurů se dokonce hlasitě rozchechtalo. Koňští muži jim přišli na pomoc z Dailosu. Téměř sto jich čekalo na povel k nasazení. Mandred si pyšně dobrovolníky měřil. Všichni měli na sobě zbroj zabitých obrněných rytířů a oholili si i vousy, aby nevypadali jako seveřané. Mandred si přál, aby dokázal pronést tak strhující řeč jako král Liodred tehdy v královské hale. Včera, když mluvil nad hrobem krále, opakoval nejlepší místa z jeho tehdejšího projevu, která mu utkvěla v paměti. A Liodredova slova znovu dokázala roznítit bojového ducha Fjordlanďanů. Jarl přelétl pohledem řady mužů, kteří ho chtěli na sebevražedné jízdě následovat. Většina z nich byla úděsně mladá.

„Appanasie?“ Obrátil se na vůdce kentaurů, divoce vypadajícího černovlasého chlapíka, který měl přes hruď přepásanou koženou šerpu, na níž viselo šest krátkých ohňových rour. Kromě toho měl na zádech připevněný toulec plný šípů a k tomu dlouhý meč. „Ty nás budeš s tou svou bandou hrdlořezů pronásledovat a uspořádáte ohromné divadlo. Křičte, střílejte, zkrátka dělejte všechno tak, jako bychom skutečně byli obrnění jezdci, kteří se sem ženou v divokém útoku.“ Mandred zvedl pravici. Jeho ruka vězela v pěkně vypracované kovové rukavici. Sevřel ji v pěst, takže železné kroužky zaskřípaly. „Ale jestli ti tvoji lesní loupežníci zasáhnou nějakého mého muže doopravdy, tak přijdu znovu a vrazím ti tuhle rukavici do tlustého zadku.“

„Jestliže se opravdu vrátíš, tak mi klidně můžeš tu svou opancéřovanou pěst strčit kamkoliv, a já budu zpívat oslavnou píseň. Jsem hrdý, že jsem tě poznal, Mandrede Aikhjarto.“

„Uvidíme, zda na to budeš pořád hrdý, až tebe a tvé kumpány dnes večer na oslavě vítězství opiju tak, že spadneš pod stůl.“

„Člověk, který si troufá opít kentaura! To nepřežiješ!“ Appanasios se křenil od ucha k uchu. „Dokonce ani ty to nedokážeš, vážený firnstaynský předku.“

„Jednou jsem dokonce opil i dub,“ odvětil Mandred a vytáhl se do sedla. Po jeho boku řinčel jeden z nových, tenkých jezdeckých mečů. Před sedlem visely dvě kožené brašny. Jarl se obrátil ke kentaurovi a ukázal na jeho šerpu. „Jak vlastně tuhle věc používáte?“

Appanasios vytáhl jednu ze zbraní a jako ve hře ji roztočil. „Tohle, vážený předku, je bubínková pistole. Ukořistěná od nepřítele. Tady dole zatáhneš za páčku a ona vystřelí. Nejlíp je držet ji takhle trochu šikmo. Je nabitá malou olověnou kulkou.“

„Olovo?“ zeptal se nevěřícně Mandred.

„Nepleť se. Na krátkou vzdálenost dokážou tyhle kulky prorazit každé brnění.“ Kentaur zastrčil zbraň do kožené šerpy.

Mandred pohladil topůrko sekery, která mu visela u sedla. Pokud šlo o něho, spolehne se raději na staré vyzkoušené zbraně.

Krátce přelétl malý jezdecký houf pohledem. Vedle mečů a pistolí byli muži ozbrojeni kopími. Pět z nich neslo svinuté praporce. Pro Mandreda byl znak nový, ale řádovým rytířům byl asi dobře známý, protože seveřany během staletí válek vedl proti nepřátelům.

Jarl zvedl ruku. „Kupředu, muži!“

Koňská kopyta tlumeně zaduněla na rozryté půdě, když se jezdci dali do pohybu. Terénní sníženina, ze které začali první útok, je ještě na chvíli skryla před zraky nepřátel. Nyní hnali koně vzhůru po svahu. Za nimi se ozýval pronikavý jekot kentaurů.

Po jejich levici byl boj v plném proudu. Někteří nepřátelští jezdci byli odraženi, ale pěšáci dávali elfům a trpaslíkům co proto.

Jeden šíp minul Mandreda jen o vlas. Hluboko se sklonil nad kobylčinou šíjí. Cvalem zamířili přímo k pravému křídlu nepřátel. Tam dal nějaký důstojník Mandredovi mečem znamení a ukázal na mezeru mezi dvěma oddíly s ohňovými rourami. Malý jezdecký houfec přejel podél nepřátelské linie, zatímco kentauři s kletbami zůstali pozadu a vystřelili na protivníkovu pěchotu salvu šípů.

Mandred zarazil koně. Beorn, který se nehnul od jeho boku, zvedl pravici a obrátil se v sedle. „Stát!“ Vyslovil to slovo téměř zpěvavě a co nejvíc ho protáhl.

Mandred se s obavami rozhlédl. Nikdo z řádových rytířů neviděl v Beornově chování nic zvláštního. Podél bitevní linie uháněl na koni posel a vzápětí zmizel za malým lesíkem. Nebo byl snad na cestě ke Shalyn Falah? Jak to asi vypadalo s Farodinem?

„Do dvojřadů!“ zavelel Beorn a jezdci vytvořili pochodovou formaci.

Mandred ukázal na pahorek, tyčící se asi půl míle za středem bitevní linie. Na jeho vrcholu byly vztyčeny praporce se spáleným dubem. U nich postávala skupina důstojníků, kteří pozorovali průběh bitvy. Trochu stranou se drželo několik jízdních poslů a jeden malý oddíl mužů se sudlicemi. Velká skupina bojovníků s meči, která se jako rezerva držela zpět, asi právě dostala příkaz k výpadu. Trpaslíci se ve středu bitvy stáhli zpět. Mandredovi se málem zastavilo srdce. Snad na jeho plán není pozdě. Vypadalo to, že se linie obránců pomalu bortí. Ale trpaslíci pouze ustupovali, neutíkali! Elfové se na levé straně drželi na místě. Patřilo snad to vše k plánu trpaslíků, aby nalákali do boje poslední nepřátelské rezervy? Pak by zbyla aspoň maličká naděje, že Mandredův plán přežijí.

„Vpřed!“ poručil Beorn a jezdecký oddíl se dal do pohybu. Strážce se zasmál. „Nikdy bych si nepomyslel, že jejich řadami projdeme tak lehce.“

Mandred opětoval jeho úsměv. „To byla ta jednoduchá část. Ten pravý kumšt je vyjít živý i ven.“

„Součástí plánu je i to?“ zeptal se Beorn tak tiše, že to jezdci za ním nemohli slyšet.

Mandred neodpověděl. Co měl také říct? Oba přesně věděli, jak nepravděpodobné je, že přežijí.

Jeli podél dlouhé řady povozů. O velký kus dále se shromažďovali pod ochranou lesa odražené jezdecké oddíly.

Po chvíli opustil Mandredův oddíl rozbahněnou cestu a ve velkém oblouku zamířil k velitelskému pahorku. Vzadu, mimo dohled vojáků, se připravovala slavnostní tabule. U velkých ohňů se hemžili kuchaři. Zde se na železných roštech opékala dvě selata a různá drůbež. Mandredovi se začaly v puse sbíhat sliny. „Jak je od nich milé, že nám chystají vítěznou hostinu!“

Beorn zůstal vážný. Ukázal na důstojníka s bílým perem na helmě, který právě sjížděl z kopce směrem k nim. „Prosím, nech mě s ním promluvit, vážený předku.“ Pokynul jezdcům a muži se vysunuli z kolony, aby vytvořili dlouhou linii na úpatí kopce.

„Co tu děláte?“ vykřikl důstojník rozčileně a ukazoval k lesu. „Všechny jízdní oddíly mají rozkaz shromažďovat se vzadu. Když naše pěší oddíly prolomí nepřátelskou bitevní linii, dostanete příležitost odčinit hanbu svých neúspěšných útoků!“

„Mám naléhavou zprávu pro velmistra Tarquinona,“ odpověděl Beorn klidně.

„Řekni mi, co mu máš vyřídit!“

„Při vší úctě, myslím, že velmistr by v tomto případě chtěl slyšet zprávu z první ruky. Pronikl jsem i s jezdci do týlu nepřítele a tam jsme objevili obrovské množství trolů, kteří se skrývají v dolíku, aby pak naše oddíly napadli z boku, až budeme postupovat vpřed.“

Mladý důstojník na něj zděšeně pohlédl. „Říkalo se přece, že jsme vojsko trolů až na jeden malý kontingent rozdrtili! Následuj mě!“ Obrátil koně a hnal ho nahoru na pahorek.

Velmistr a jeho štáb stáli u těžkého dubového stolu. Na něm ležela rozvinutá mapa bojiště. Pestré dřevěné špalíčky znázorňovaly rozestavení oddílů vojsk.

Mandred a Beorn sesedli a vydali se ke shromážděným důstojníkům. Jeden velký, hubený muž se obrátil k nim. Jeho hrudní pancíř se leskl, jako by byl z leštěného stříbra. Na ramenou mu spočíval bílý plášť. V jeho asketických rysech se zrcadlila arogance moci. Dlouhé bílé vlasy mu volně padaly na ramena. „Nemám rád důstojníky, kteří na útěku jedou v čele oddílů, hejtmane…“

„Balbion, Eminence. Hejtman Balbion.“

Velmistr svraštil čelo. „To jméno mi není povědomé.“

„Byl jsem povolán teprve před čtyřmi dny, po bojích u bílého mostu, Eminence.“

Mandred nesnášel vyzáblé náfuky, jako byl Tarquinon. Beorn by měl konečně jít k věci a neztrácet čas bezvýznamným plkáním.

Jako by velmistr jeho myšlenky slyšel, napůl se obrátil a ostře na něj pohlédl. „Co tady dělá váš adjutant? Předpis pro vyzbrojení opancéřovaných rytířů nepočítá se sekerami. Tu určitě sebral některému z těch barbarů. Jak se jmenuje?“

„Jeho jméno je Mandred Torgridson,“ odvětil Mandred klidně a přistoupil k velmistrovi. „On je velitel Fjordlanďanů, jarl z Firnstaynu. A je zde, aby s tebou dojednal pro dnešek klid zbraní.“

Na úzkých velmistrových rtech se objevil úsměv. Ostatní velitelé zírali na Mandreda s úžasem. Někteří z nich sáhli po meči. Tarquinon sehnul hlavu. „Skláním se před takovou riskantní odvahou, jarle.“ Sáhl po pistoli, ležící mezi mapami na stole. „Zároveň pohrdám tak nebetyčnou hloupostí.“

Beorn skočil vpřed a praštil velmistra do paže, držící pistoli. Ze zbraně se vyřinul štiplavý bílý dým. Rána zasáhla Mandredův bok. Necítil však bolest. Pohlédl dolů. Vypadalo to, že plát hrudního pancíře je nepoškozen. Okolo nich vytahovali důstojníci meče.

Mandred udělal krok dopředu. Jeho sekera opsala široký půlkruh. Na mapu bitevního pole vystříkly kapky krve. Pak na stůl s rachotem dopadla velmistrova hlava a rozházela pečlivě rozestavené formace dřevěných špalíčků.

Beorn odrazil ránu mečem, která mířila na Mandredovu hlavu. Záda k zádům se pak oba seveřané postavili útočícím důstojníkům. Mandred roztříštil tenkou čepel meče a jednomu z útočníků trnem sekery prorazil brnění. Úder mečem sklouzl se zařinčením z jarlova ramenního plátu dolů. Mandred se otočil a dalšímu útočníkovi podťal nohy.

Náhle se ozvalo práskání pistolí. Štiplavý bílý dým se převalil přes kopec a zahalil bojující. Byl cítit po síře, jako by byl Devanthar zase mezi nimi.

Mandred zaťal sekeru hluboko do ramene mladého důstojníka, který je přivedl na kopec. Muž na ně zíral široce otevřenýma očima, pak se mu podlomila kolena a sesul se k zemi.

Z kouře po střelném prachu se vynořili jezdci. Dlouhými meči pobili poslední štábní důstojníky. Mandred viděl, jak byly strženy praporce se spáleným černým dubem. Beorn odepnul od opasku roh a vší sílou zadul. Nad hlavami jezdců se třepotaly rozvinuté firnstaynské praporce, které ukazovaly zelený dub na bílém pozadí. Živý strom zvítězil nad mrtvým. Celé vojsko řádových bojovníků uvidí oblak dýmu nad velitelským pahorkem a vítězné nepřátelské prapory! Nakonec Beorn zadul signál k návratu.

Jedna z jednotek se již oddělila od bitevní linie a neustávajíc v boji, zůstala pozadu.

Z boku pahorku se ozval hlasitý řinkot zbraní. „Muži se sudlicemi útočí!“ vykřikl mladý Firnstayňan.

Mandred se vyšvihl na volného koně. „Žeňte je nazpět!“ vykřikl. Pahorek se nesměl znovu dostat do rukou nepřátel! Jinak by vše bylo k ničemu.

Otočil černého hřebce a rozjel se k nepříteli. Uchopil uzdu do zubů a ze sedlové brašny vytáhl pistoli. Vpředu se objevila formace sudličníků. Podařilo se jim srazit značný počet nepřátelských jezdců. Mandred obrátil zbraň v ruce a mrštil jí do formace nepřátel. Jeden ze sudličníků zděšeně vykřikl. Firnstayňan by nikdy nevypálil ze zbraně, která plivala do světa Devantharův dech. Ale hodila se mu jako vrhací kyj.

Vytáhl druhou pistoli a rozmáchl se. Za ním se stále ozýval signál k ústupu. Další jezdci se semkli kolem něho a vytvořili linii. Všichni vytáhli sedlové pistole a jako na neslyšný povel současně vypálili. Obklopil je bílý dým. Další sudličníci se zhroutili k zemi. V řadách nepřátel vypukl zmatek.

„Taste!“ zařval Mandred, aby přehlušil hluk kolem. Tenké meče zaklapaly v plechových pochvách.

„Do útoku!“ Jarl nasadil hřebci ostruhy. K řádovým bojovníkům zbývalo už jen několik málo kroků. Mandred odhodil druhou pistoli a zvedl sekeru.

„Za Firnstayn!“

Oheň a síra

Pod nimi u paty pahorku šlehaly ze stěny z bílého kouře ohnivé jazyky. Něco plesklo do Farodinova hrudního pancíře. Elf se sehnul a zvedl střelu ze země. Byla to tmavošedá kovová kulka. „Z této vzdálenosti už brnění prorazit nemohou,“ řekla Gilliath, zvedla luk a vystřelila do kouřové stěny šíp. Elfka a její jezdci přijeli před hodinou, aby posílili prořídlé řady obránců.

Teď se krčila vedle Farodina za velkým štítem mrtvého trola, který zaklínila mezi dva kůly obranného valu. Vytáhla z toulce nový šíp, plynulým pohybem napjala luk a znovu vystřelila. „Nechápu tyhle řádové vojáky. Ty ohňové roury jsou úplně nesmyslné zbraně. Za dobu, kterou jejich střelci potřebují, aby je nabili, dostanu do vzduchu pět šípů. A kouř, který vzniká po výstřelu, je dokonale připraví o rozhled, že ani neví, na co střílí. A kromě toho dělají ty zbraně hrozný hluk a šíří kolem sebe ošklivý pach. A když jim zvlhne prach, tak jsou vyřízení. Opravdu nechápu, co na tom nesmyslu vidí!“

Farodin pohlédl na starého gnóma, který ležel u jeho nohou. Z jeho levého očního důlku vytékala tmavá kaše. Kdo neměl brnění, tomu mohly kulky z ohňových rour vážně ublížit.

Dva útoky, které nepřátelé vedli proti obráncům Shalyn Falah, byly odraženy a útočníci zahnáni nazpět, ale cena byla strašlivá. Víc než polovina bojovníků byla mrtvá.

Trolové stáli nyní s lučištníky v první řadě a snažili se je obrovskými štíty chránit před nepřátelským ostřelováním.

„Až bude tohle za námi, tak bych tě ráda vyzvala k souboji ostrými meči, Farodine. Velmi bych uvítala, kdybys byl tak laskav a nebral si na to prsten.“

Elf se na bojovnici užasle podíval. „Ty se na mě pořád zlobíš?“

„Byl to vysloveně neelfí úskok, kterým jsi náš souboj ukončil.“

„Nemohl jsem si tenkrát dovolit prohrát,“ odpověděl stroze, doufaje, že tím bude rozmluva skončena. Neshledával vhodným ani místo, ani čas, aby se přeli o zásadách čestného boje.

„Ráda bych ti dala příležitost, aby sis u mě mohl znovu získat vážnost.“

To snad nemůže být pravda, pomyslel si Farodin. Stáli tu uprostřed krupobití nepřátelských střel a Gilliath ho chtěla vyzvat na souboj! „Přišla jsi o oko. Měl bych výhodu.“

„Od našeho posledního souboje jsem měla mnoho příležitostí cvičit. Jsem přesvědčená, že jsem tehdy byla lepší než ty. Bylo by zajímavé zjistit, zda ses i ty přiměřeně zlepšil.“

Farodin zavrtěl hlavou. Téměř toužil po dalším útoku nepřátel, aby ta nesmyslná diskuse skončila. Ozval se praskot. Nepřátelé vypálili další salvu. Elf se přikrčil za velký štít.

„Co bys řekl na to, kdybychom se zítra ráno při východu slunce sešli na louce před hradem?“ zeptala se Gilliath.

Farodin si povzdechl. „Ty si myslíš, že zítra budeme oba naživu?“

„Já určitě,“ řekla elfka s překvapivou sebedůvěrou. „A budu na tebe dávat pozor, abys mezi živými zůstal i ty. Konečně, povídá se, že chceš zítra navždy odejít do světa lidí. Velmi by mě potěšilo, kdybychom si předtím mohli vyjasnit své záležitosti.“

„Proč je pro tebe ten souboj tak důležitý?“

Elfka se na něj překvapeně podívala. „To je otázka cti. Tys byl jediný, kdo mě kdy porazil!“

Farodin si ji pochybovačně změřil. Černá látková páska přes oko jí dodávala smělý, téměř troufalý vzhled. Některá vítězství mají asi příliš velkou cenu, pomyslel si.

Gnóm s velkým košem z vrbového proutí na zádech se s hekáním přikrčil v krytu jejich obranného štítu. Pak vytáhl z koše dva svazky šípů a položil je před Gilliath na zem. „Chybějí nám bojovníci, ale munice zatím ne,“ prohlásil mečivým hlasem. „Mám vám vyřídit od Ollowaina, že na každého střelce připadá víc než sto šípů. Očekává, že je všechny vyšlete na nepřítele.“ Gnóm sebou polekaně škubl, když se přes kopec převalil hromový rachot nové salvy. Bez dalšího slova se rozběhl, aby se postaral i o další střelce.

Gilliath prořízla řemen, svazující jeden svazek šípů, a naplnila si toulec. „Přeživší z Valdemasu jsou tobě a tvým druhům velice vděční, že jste se ujali Julivee,“ řekla. „Julivee je úplně poblázněná do Nuramona. Kvůli němu dokonce odmítla uposlechnout rozkazy královny.“

„O čem to mluvíš?“

Gilliath vzhlédla a chladně se usmála. „Myslela jsem si, že vám o tom nic neřekla. Byla velice zdrcená, když vám nemohla pomoct.“

Farodin pomalu začínal ztrácet trpělivost. „Co mi chceš říct?“

Gilliath se zvedla a zadívala se přímo na něj. „Zavedla mě a mé bojovníky albskou stezkou z Firnstaynu do jakéhosi opevněného kláštera blízko Aniscansu. Tam chtěla vstoupit na další stezku a hledat vás. Ale na bráně leželo kouzlo. Nemohli jsme ji otevřít a lidé nás objevili. Při boji, který následoval, jsme klášter do základů vypálili. Julivee byla proti. Ale Tjuredovi kněží rozumějí jediné řeči! Soudím, že bys to ty a tvoji druhové měli vědět. Nemyslím, že by vám o tom někdy řekla sama. Cítí se vůči vám vinná.“

Olověná kulka vyrvala z trolího štítu dřevěnou třísku. Gilliath zvedla luk a zacílila na stěnu z hustého dýmu.

Znovu se ozvalo bubnování a flétny. Z dýmu po střelném prachu se vynořila řada mužů s ohňovými rourami a postupovala po svahu nahoru. Za nimi následovala druhá a vzápětí třetí řada. Gilliath zaklela a vystřelila.

Farodin vytasil dva krátké meče, které sebral mrtvým elfům. Dvouručák byl příliš nemotorný, než aby se s ním dalo uprostřed vlastní obranné linie bojovat.

Střelce zpod svahu následovali řádoví rytíři, kteří byli ozbrojeni meči a kulatými štíty. Mezi nimi šli muži, třímající pochodně, kteří měli na břiše připevněné dřevěné skříňky.

Ohňové roury znovu vystřelily. Prudkost zásahu Farodina povalila. V jeho hrudním plátu se objevil hluboký důlek, který střela způsobila.

Střelci z první řady zůstali stát a nabíjeli ohňové roury. Pohybovali se v otevřené formaci, takže dalším vojákům při jejich pochodu nepřekáželi.

Na útočníky se sneslo krupobití šípů. Gilliath střílela bez přestávky a chrlila při tom sprosté kletby. Farodin obdivoval odvahu lidí. Muselo jim být jasné, jakými oběťmi a krveprolitím útok zaplatí. A přesto je to nezastavilo.

Když se následující řada střelců s ohnivými rourami zastavila, ukryl se Farodin za silný dřevěný štít, jak nejlépe to šlo. Vystřelily ohnivé jazyky a na dřevo zabubnovaly další kulky. Farodin viděl, jak se trol, zasažený několika střelami, zapotácel a padl.

Elfové se zoufalou zarytostí střelbu opětovali. Salva po salvě letěly útočníkům vstříc mraky šípů. Nezdálo se ale, že by něco mohlo zastavit jejich neúprosný postup.

Když byli útočníci od obranné linie vzdáleni ne více než čtyřicet kroků, zarazila třetí řada střelců do země opěrné vidlice. Na ně pak opřeli těžké zbraně a fouknutím rozdmýchali žhnoucí pochodně.

„K zemi!“ vykřikla Gilliath, odhodila luk stranou a vrhla se k zemi. Farodin se přikrčil k ní. Když práskla salva, slyšel, jak se dřevo ochranného štítu rozštíplo. Všude kolem se ozývaly výkřiky.

Elf se odvalil stranou a namáhavě se zvedl. Viděl díry v tlustém trolím štítu. Pomalu začínal chápat, proč jsou lidé tak přesvědčeni o účinnosti těchto zbraní. Mezi střelce přiběhli muži s dřevěnými skříňkami. Každý z nich držel v pravici malou kulatou hliněnou lahvičku. Muži pak od pochodní zapálili pruhy látky a zastrčili je do hrdel lahví, z nichž vycházel hustý olejnatý kouř. Pak začali podivné střely vrhat na obránce.

S řinkotem se jedna láhev rozbila o trolí štít. Vzhůru vyšlehl žhnoucí plamen. Farodin před náhlou vlnou horka ucouvl. Všude kolem obranné linie plály plameny. Viděl, jak zasáhly jednoho z lučištníků a ten se okamžitě změnil v ohňový sloup. Elf se vrhl k zemi a s křikem se válel sem a tam, nic ale nemohlo plamen uhasit.

„Balbarův oheň,“ zašeptal s hrůzou Farodin. „Prokletí z Iskendrie!“

„Zpátky k druhé linii!“ zavelel nad peklem Ollowainův hlas. „Zpátky! A chytněte mi několik těch lahviček!“

Farodin a Gilliath se rozběhli k ruinám strážní věže, stojící u vstupu na příkrou skalní stezku.

„Chytit lahve? Copak tě všichni dobří duchové opustili, elfe? Jděte těm lahvím z cesty!“ zařval Orgrim.

„Potřebujeme je, abychom zapálili most!“ zavolal Ollowain v odpověď.

Bojechtivost obránců byla zlomena. V hustých houfcích se poslední přeživší tlačili na strmou stezku k útesům.

První lidé dorazili k obranným šancím. Bojovníci s meči a střelci s ohňovými rourami se snažili prodrat dovnitř. S nimi přicházeli i muži s pochodněmi a dřevěnými skříňkami.

Zápalné střely padaly doprostřed hustě natlačených uprchlíků. Orgrim se s malým oddílem trolů pokusil o protiútok, aby útočníky aspoň trochu zdržel. Gilliath střílela šíp za šípem a ustupovala po Farodinově boku.

Elf zastrčil oba meče zpět do pochev a pospíšil si k Ollowainovi. „Potřebujeme ten zatracený oheň, abychom zablokovali most. Musíme je ještě na chvíli zadržet!“

Náhle se Ollowain vrhl dopředu. Jeho ruka vystřelila vzhůru. V letu zachytil jednu z prokletých hliněných lahví. Vytrhl z ní hořící látkový pruh a láhev opatrně položil na zem. „No tak, a přece to jde!“

Farodin stísněně vydechl. „Přinesu raději skříňku!“ Zaťal zuby a hnal se za Orgrimem.

Tam, kde bojovali trolové, se řádoví vojáci stáhli. S odvahou zrozenou ze zoufalství se Farodin vrhl do masy nepřátel. Ve smrtícím tanci se otočil, odrazil čepele a mezerou v obraně vedl úder, který rozřízl hrdlo střelci, jenž nestačil zvednout těžkou zbraň dost rychle, aby mohl ránu zachytit. Bodnutí prošlo obranou bojovníka s mečem a skončilo vražením čepele do jeho úst. Farodin se přikrčil, osvobodil meč a blokoval ránu dalšího šermíře. Ranou do ramene vyvedl muže z rovnováhy a bez milosti se na něj vrhl.

Skrčit se, odrazit ránu, bodnout! Krev mu stříkala do obličeje. Jedna ohňová roura vystřelila tak blízko, že pocítil kousnutí plamene, jenž vyšlehl z jejího ústí. Ale kulka ho naštěstí minula. Ústa měl plná chuti po síře. Toto byly určitě Devantharovy děti! Farodin rozpáral střelci břicho a muž zařval a padl na kolena.

„Zpátky!“ křičel Orgrim. „Odříznou nás!“

Farodin koutkem oka viděl, jak jeden střelec namířil na trolího krále. Ale byl příliš daleko, než aby se k němu Farodin stačil včas dostat. Elf mrštil jedním z mečů. Čepel se vojákovi zarazila téměř až po jílec do zad.

Farodin se sehnul pro zbraň mrtvého.

„Zpátky, ty zatracený berserku! Sám je neporazíš!“ Trolí král stanul po jeho boku.

Láhev s olejem se roztříštila o Orgrimův štít a jasné plameny olízly jeho dřevo. Sprška jisker z Balbarova ohně zasáhla i Farodinovo brnění, ale tmavé skvrny se naštěstí nevznítily.

Blízko sebe uviděl Farodin klečet dva nepřátelské bojovníky s prokletými skříňkami. „Ty si vezmeme!“ vykřikl na Orgrima. „Ustoupíme potom!“

Trolí král vyrazil kletbu, nad níž by závistí zbledl i Mandred, ale Farodin se o to nestaral. Tři šermíři mu vyrazili vstříc. Odrazil ránu a nechal čepel útočníka sklouznout po zbrani. Pak se pootočil, změnil úchop na jílci a vrazil soupeři meč do zad, zatímco druhým blokoval ránu, směřující na jeho hlavu. Následujícímu bojovníkovi roztříštil Orgrim lebku kyjem.

Farodin nyní oběma meči zaútočil na přeživšího řádového vojáka. Zakroutil mečem, zachytil čepel mužovy zbraně a vrazil mu druhý meč pod štít do podbříšku.

Dalším dlouhým krokem byl elf u mužů s ohnivými střelami. Bez milosti je srazil k zemi. Malé dřevěné skříňky byly rozdělené přepážkami do osmi přihrádek. Každá z nich byla vyložená nařezanou slámou, takže se v nich daly přenášet tenkostěnné keramické lahvičky. V první skříňce bylo ještě pět lahví, ve druhé čtyři. To muselo stačit!

Orgrim zvedl jednu dřevěnou skříňku. „Zpátky k mostu! Oni převálcují všechno. Můžeme je zadržet nanejvýš na mostě!“

Farodin němě kývnul a zvedl druhou skříňku. Ollowain shromáždil několik trolů a lučištníků. Snažil se jim krýt záda.

Nad bojištěm se táhly husté černé cáry kouře. Všude bylo slyšet práskání ohňových rour. Obranná linie elfů byla zdolána.

Farodin usekl důstojníkovi, který na něj namířil pistoli, ruku. Rána přes hřbet ruky zasáhla dalšího muže nad chráničem krku do obličeje. Rytíři to roztříštilo zuby.

Jeden útočník klesl vedle něj zasažen šípem. Farodin krátce vzhlédl a uviděl vedle Ollowaina stát Gilliath. Musel se usmát. Elfka si asi dělala starosti ohledně jejich dohody.

Se sykotem vytryskl těsně před ním ze země plamen. Farodin uskočil stranou. Na okamžik ztratil druhy z očí. Pak uviděl Ollowaina. Elfí rytíř se vrhl vpřed a zachytil jednu z prokletých lahví s Balbarovým ohněm v letu. Triumfálně držel kořist vysoko vztyčenou, když mu kulka roztříštila ruku. Tmavý olej vystříkl z lahve a smočil hadr omotaný kolem jejího hrdla. Plameny sáhly po Ollowainově hlavě a zbroji. Po dobu jednoho úderu srdce stál elf zcela tiše. Potom nezraněnou rukou vytasil meč a s výkřikem se rozběhl vstříc řadě nepřátel.

Bez dechu sledoval Farodin, co se stalo pak. Řádové vojáky zahalil hustý bílý dým. Ale žádná z kulek nedokázala strážce Shalyn Falah zastavit. Zahalen plameny zmizel ve stěně dýmu.

„Válečník jako on se rodí jednou za sto let,“ řekl Orgrim a uchopil Farodina za rameno. „Pojďme odtud, než dorazí noví střelci.“

Gilliath čekala s několika lučištníky u vypálených věží a kryla jejich ústup. Dorazili k nejvyššímu místu útesů. Farodin shlédl dolů na klikatící se stezku, vedoucí k mostu. I tam už planuly ohně. Přežilo nanejvýš tři sta obránců. Někteří z nich byli zranění. Začernění sazemi a vyčerpaní ustupovali k pevnosti na druhé straně propasti.

Farodin se obrátil. Náraz větru rozfoukal kouř nad vzdáleným horským svahem. Tisíce řádových vojáků se hnaly vzhůru. Ve výši starého kamenného kruhu uviděl elf muže vlekoucí dlouhé obléhací žebříky. Blížil se konec.

Konec bitvy

Nuramon se útoku účastnil po Wengalfově boku. Řádoví rytíři od chvíle, kdy nad jejich velitelským pahorkem zavlály praporce Firnstaynu, ztratili odvahu. Vypadali zmatení. Stále více jich ustupovalo. Pak Nuramon uviděl Mandreda. Na první pohled ho téměř nepoznal. Měl na sobě nepřátelskou zbroj a vousy ostříhané. Obklopen druhy v ukořistěných zbrojích seděl na černém hřebci a držel v ruce useknutou hlavu jakéhosi člověka. Z cárů masa na krku kapala krev. „Pohleďte do obličeje svého vůdce!“ vykřikl vší silou.

Trpaslíci se neúprosně drali vpřed a vytvořili kolem Mandreda a jeho bojovníků širokou štítovou hradbu. Tu se zlomil poslední odpor a nepřátelé se dali na divoký útěk.

„Mandrede!“ vykřikl Nuramon.

„Můj příteli! Jen se podívej na tento den!“

Nuramon se nedůvěřivě rozhlížel kolem sebe. Ještě stále mohl nějaký střelec Mandredův triumf zničit. Ale nepřátelé se nepokoušeli dále bránit. Někteří na ně vykřikovali kletby a přísahali, že přijdou znovu a s novým vojskem. Ale to už nedokázalo nikomu nahnat strach.

„Jen si přijďte!“ zařval na ně Mandred. „Pak vás znovu nakopeme do zadku!“

Nuramon podal Mandredovi ruku. Jeho přítel vypadal na velkém hřebci skutečně jako pravý panovník. Plácnul si s ním zakrvavenou rukou ve válečném pozdravu. Nuramon po něm přejížděl očima, hledaje zranění. Nemohl rozpoznat, zda krev, kterou byl jarl pokrytý, je jeho vlastní, nebo patří nepřátelům. Mandredova zbroj vypadala nepoškozená. Přes levou tvář se mu táhl dlouhý šrám. Ale nevypadalo to, že by král Fjordlanďanů měl bolesti, naopak, jeho obličej zářil.

„Jsi zraněný, Mandrede?“ zeptal se přítele Nuramon, jen aby se ujistil.

„Pár škrábanců,“ odvětil nedbale jarl.

Trpaslíci stále drželi v kruhu štítů houfec elfů. Mezi nimi byly Nomja a Daryll, vůdkyně Alvemeřanů, která ve středu bitevní řady čelila nájezdu nepřátelské jízdy. Vedla za uzdu Felbiona.

Nuramonovi spadl kámen ze srdce. Mandred i Nomja žili a bitvu přežil i jeho věrný kůň!

Daryll mu podala Felbionovu uzdu. „Tady máš koně! Zachránil mi život!“ Vůdkyně pak stručně vylíčila, jak Felbion srazil kopyty tři nepřátele, kteří by ji jinak určitě smrtelně zranili.

Nuramon prohrábl věrnému hřebci hřívu. „Ty jsi opravdový hrdina!“ Felbion zdánlivě znuděně zašilhal.

Nuramon se rozhlédl kolem sebe. „Chtěl bych vám všem poděkovat.“ Obrátil se k Nomje. „Tví lučištníci jsou nejlepší v Albenu.“ Daryll řekl: „Tys byla pro elfy jako skála v příboji.“ Pak přiklekl k Wengalfovi. „A tobě vděčíme za všechno. Bez tebe bychom dnes prohráli.“

Wengalf velkoryse mávl rukou. „Ne, ne. To Mandred si zaslouží veškerou slávu a čest.“

Nuramon pohlédl na Mandreda a usmál se. „Dnes, můj mocný králi, jsi se stal nesmrtelným. Tvé jméno budou navždy velebit všechny děti Albů.“

„Ale ještě pořád není všemu konec! Kdo ví, jak to vypadá u Shalyn Falah! Pojď, jedeme tam!“ Jarl hodil hlavu nepřátelského vůdce jednomu z Mandridů. Krev se při tom rozstříkla daleko kolem.

Dorazil muž ve zbroji důstojníka a přivedl Mandredovu kobylku. Jarl sesedl a radostně koně pozdravil. Když ale chtěl nasednout, chyběla mu síla. Muž v důstojnickém brnění mu pomohl do sedla.

Nuramon se rozhlížel kolem sebe. Válečníci byli u konce sil. Dnes by žádný z nich nedokázal dojít k Shalyn Falah pěšky. A také by nebylo moudré nechat oddíly odtud odtáhnout, dokud nepřítel není zcela zničen. „No, Mandrede, budeme tam asi muset jet sami. Bojovníci by zde měli zůstat a držet pozici.“

„Dobrá. Farodinovi se určitě budeme hodit. Když uslyší, že jsme nepřátele nejen zadrželi, ale obrátili na útěk, určitě je to povzbudí.“

Nuramon se zakřenil. „Dobrá, Mandrede! Pomodli se k Luthovi! Dnes nám skutečně pomohl.“ Nasedl na Felbiona a sledoval očima prchající Tjuredovy válečníky. Sice stále ještě představovali značnou vojenskou sílu, bez vůdce se však z nich stal neuspořádaný houf.

Když se Nuramon po Mandredově boku vydal ke Shalyn Falah, zmocnil se ho podivně tísnivý pocit. Jistě, most nebyl dobyt a Farodin měl více bojových zkušeností než oba dohromady, ale přece…

Zatímco projížděli bojištěm, vítal je všude jásot bojovníků. Nuramon uviděl příbuzné, kteří na něj nadšeně mávali a vyvolávali jeho jméno. Mandridi pozvedli sekery a meče a křičeli: „Ať žije Mandred, jarl Firnstaynu!“

Když měli bojiště za sebou, řekl Mandred: „Teď ještě pomoct Farodinovi a pak hurá za těmi dvěma krásnými děvčaty! To bude noc!“

„Za dvěma?“ zeptal se Nuramon nevěřícně.

„Ano. Už včera jsme to rozjeli! Napřed jsem obě…“

„Prosím tě, Mandrede! Ušetři mě svých milostných dobrodružství! Nepoužíváš slova, která by elfím uším zněla příjemně.“

„Ty mi jen závidíš, že jsem se dvěma zároveň…“

Nuramon se usmál. „Zadrž, Mandrede! Neříkej to, co se v mých představách se vší jasností ukázalo a pokazilo mi pomyšlení na cokoli krásného. Prosím!“

Mandred se zakřenil. „Co ty víš o poezii noci ve třech!“

„Raději jeďme,“ navrhl Nuramon. Tohle pohrávání se slovíčky bylo opovážlivé. Přál si, aby Mandred mohl jeho a Farodina doprovázet i na dalších cestách. Ale určitě bude těžké odtrhnout jarla od postelí jeho krásek.

Klusali přes lučinu. Až k Shalyn Falah budou potřebovat několik hodin. Měli za sebou asi polovinu cesty, když Mandred zůstal o něco pozadu. Klisna neklidně zaržála a Nuramon se otočil. Jeho přítel se v sedle zhroutil.

Felbion se rozběhl řehtající kobyle naproti a vedle ní se zastavil. Nuramon se třesoucíma rukama dotkl přítele a pokusil se ho zvednout. „Mandrede!“ vykřikl.

Jarl sebou polekaně škubnul a nejistě se rozhlédl kolem sebe. Zakymácel se a pak spadl ze sedla.

Nuramon byl skokem dole z koně, přiskočil k příteli a opatrně ho obrátil na záda.

Mandred se na něj díval rozšířenýma očima a tiskl si ruku na břicho. „Asi to bude víc než jenom škrábanec,“ zašeptal a ruku pomalu uvolnil. Hrudní plát jeho brnění byl nepoškozený. Ale když Nuramon sáhl po široké šerpě, omotané kolem Mandredova pasu a břicha, jeho ruce byly náhle rudé od krve. Zděšeně pás odmotal a objevil v brnění kulatou dírku. Třesoucíma se rukama uvolnil přezky hrudního plátu. Také podšitá lněná košile byla nasáklá krví. Nuramon rozřezal pevnou látku dýkou. Rána v Mandredově břiše byla plná roztřepených hadrů ze spodního oděvu, který měl na sobě. Musela ji způsobit kulka z jedné ze strašlivých ohňových rour. Nuramon opatrně ohmatal Mandredova záda. Nic. Kulka musela zůstat v těle. „Máš bolesti?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Mandred překvapeně. „Jen se mi točí hlava.“

Mandred očividně ztratil mnoho krve, a jestli Nuramon nic neudělá, zemře. Nuramon položil raku na zranění a začal s léčivým kouzlem. Očekával bolest a také přišla, ale byla daleko slabší, než předpokládal. Pak zpozoroval, že se rána pod jeho prsty sice zavřela, ale jeho magie zřejmě nepronikla do Mandredova těla. Dostal strach. Bolest zmizela, ale Mandred nebyl vyléčený. To, že se rána na břiše zavřela, nepomůže. Nyní se krev hromadila v Mandredově těle, aniž mohla odtékat. Smrt se dostaví jen o něco později a pomaleji, to bylo vše, čeho dosáhl. Ještě jednou sebral všechny síly, ale opět ztroskotal.

„Co to jenom je?“ šeptal si sám pro sebe. Jako by něco jeho kouzlo rušilo: něco, co bylo v Mandredovi. Mohla to být kulka. Že by poslední zlomyslný Devantharův dar jeho družině? A co když na střelné rány způsobené novou zbraní elfí magie nepůsobila?

„Myslím, že je konec, Nuramone,“ zašeptal Mandred. „A to se vším, co to pro člověka znamená.“

„Ne, Mandrede!“

„Tys byl pro mě vždycky…“ Mandredovy oči se zavřely a on vyčerpaně vydechl.

Nuramon zavrtěl hlavou. Ne, takhle nesměl Mandredův život skončit! Hmátl po přítelově pulzu. Už tu nebyl. Dech byl stále slabší. Nuramon namáhavě zvedl těžké tělo lidského krále do Felbionova sedla a sám pak nasedl za ně. Pak zamířil k vojenskému tábora pod královským hradem. Ležel blíž než Shalyn Falah.

Dělal si výčitky. Bude to jeho vina, když Mandred nyní zemře. On si v bitvě sobecky vyhojil svá zranění a určitě tak vyčerpal příliš mnoho síly, která mu nyní chyběla, když měl zachránit přítele. Nikdy si neodpustí, pokud Mandred kvůli jeho sobectví a neschopnosti zemře.

Zatímco cválal kupředu, v dálce se proti obloze rozzářilo oslnivé světlo, které se vzápětí mnohonásobně rozvětvilo jako blesk. Byl to snad počátek kouzla, na které čekali? Nuramon si přál, aby aspoň malý díl této moci mohl dopřát Mandredovi na vyléčení. V okamžiku triumfu zasáhl jeho i přátele plnou silou krutý osud. Mohl jen doufat, že se Farodinovi u Shalyn Falah nestalo něco podobného.

Poslední výzva

Museli se středem mostu stáhnout. Plameny Balbarova ohně pohasínaly. Na srázné cestě mezi útesy stály stovky řádových vojáků, připravených k útoku. Jakmile oheň pohasne, dojde k poslednímu boji.

Vedle Farodina stáli Orgrim a Gilliath. Všichni ostatní bojovníci z houfu obránců ustoupili až ke zdem pevnosti na druhé straně propasti.

Farodin vrhl zoufalý pohled vzhůru k obloze. Do stmívání chyběly asi dvě hodiny. Tak dlouho nedokážou most udržet. Hřmění vodopádu mělo v sobě něco uklidňujícího. Jako bílé stužky se dolů po svahu táhly skalní výplazy. Stříkající voda povrch mostu vyhladila, až se zrcadlově leskl. Shalyn Falah byl pouhé dva kroky široký a neměl zábradlí. Dnes byl Farodin zapomenutým stavitelům za zvláštní stavbu z celého srdce vděčný. Nemohli zde stát více než tři muži vedle sebe. A kdo chtěl na most vstoupit, nesměl trpět závratí, jinak by neodolal vábení propasti.

„Neříká se, že se na Shalyn Falah nesmí prolít krev?“ zeptal se Orgrim. Trol musel křičet, aby přehlušil hřmění vodopádu.

Farodin pohlédl na světle růžové skvrny, které smývala stříkající voda. „Tuto otázku jsem včera v noci položil Ollowainovi. Myslel, že kdyby byl most potřísněný krví, stal by se kámen tak kluzkým, že by se po něm nedalo jít. Ale já jsem slyšel i o proroctví, že prý toho dne, kdy bílý kámen Shalyn Falah zrudne krví, padne na most věčná temnota.“

„Mám za to, že se mi spíš zamlouvá první příběh,“ zamumlal trolský vévoda. Krev kapala z obvazu na jeho paži. Přesto držel vysoko pozdvihnutý těžký štít, který vzal jednomu umírajícímu.

Plameny u vstupu na most už nešlehaly do větší výše než kroku. V oddílech na skalní stezce nastal pohyb.

Práskl výstřel. Kus před nimi udeřila do bílého kamene olověná kulka.

„Ti idioti prostě odmítají pochopit, že jsme mimo dostřel jejich zbraní,“ zavrčela Gilliath. Tiše počítala šípy v toulci.

Farodin už zpaměti věděl, k jakému výsledku dojde. Třináct! Počítala zbylé střely snad podesáté.

Na druhém konci mostu přehodil důstojník přes plameny těžkou šedou deku a oheň udusil. Vojáci s ohňovými rourami se pohnuli vpřed.

Gilliath pozvedla luk. Najednou se začala smát. Řádoví vojáci se zastavili. Máchali pažemi a snažili se válečníky, postupující za nimi, zahnat zpět.

„Šňůry ke knotům a prach navlhly a ohňové roury jim už nejsou k ničemu.“

Ve zmatku, který na mostě nastal, ztratil jeden ze střelců rovnováhu a s pronikavým výkřikem se zřítil do hlubiny. Konečně se muži stáhli. Jejich místo zaujali noví bojovníci s meči.

Farodin roztočil oba meče, aby tak uvolnil svaly na rameni. Opatrně hmataje chodidly vyzkoušel ještě jednou kluzkost kamenného chodníku. Stačil jediný špatný krok či nepromyšlený pohyb a zřítí se jako ten voják do propasti.

Oslnivý paprsek světla rozčísl modř oblohy a pak se rozdělil do stovky blesků. Nezarachotil však hrom. Farodin cítil, jak se mu na těle postavil každý chloupek. Tam, kde blesky pohasly, zůstaly tenké černé linie, jako by se nebe chtělo roztrhnout.

Řádoví vojáci zneklidněli. Někteří z nich poklekli a začali se nahlas modlit. Jeden jasný hlas se pozvedl nad všechny ostatní. Zpíval píseň velebící vznešenost Tjureda, léčitele všeho zla. Postupně se přidávaly další hlasy. Nakonec zpívaly chvalozpěv stovky válečníků.

Trhlinami v obloze se protáhla černá mlha.

Farodin ustoupil. Královnino kouzlo začalo působit. Ani ne deset kroků před nimi dosáhla šířící se trhlina k mostu. Dolů vystřelily kroužící kaskády podivné mlhy. Trhliny se natáhly přes oblohu tak daleko, kam až Farodin mohl dohlédnout.

Mlha pohltila pohled na protější strmý břeh. Zpěv okamžitě utichl. Uprostřed se roklí táhla stěna vlnící se temnoty. Široký oblouk bílého mostu se na druhé straně ztrácel ve tmě.

„Vykonáno jest,“ hlesl Orgrim s uctivou bázní.

Farodin zastrčil meč zpět do pochvy. Válka skončila. Ale vůbec se necítil jako vítěz.

Rybář

Mandred naslouchal zpěvu slavíků. Malí ptáčci seděli vysoko ve větvoví obou lip. Slabý větřík šelestil v listech stromů. Vedle sebe slyšel zurčení pramene. Toto bylo nejkouzelnější místo v Albenu.

Jeho přítel rozdělal oheň a zavinul ho do koňské deky. Přesto mu chlad stále znovu a znovu zalézal do kostí, tak jako tehdy, když vystoupil na útes Hartung, aby varoval Firnstayn před kančím mužem. Zdalipak by se všechno neodebralo jinak, kdyby tehdy dokázal zapálit signální oheň?

Nuramon vyslal posla ke Shalyn Falah a dalšího ke královně. Mandred viděl, jak se nebe setmělo. První kouzlo se tedy podařilo. Jeho národ byl zachráněn. Alben bude existovat dál. Jeho Fjordlanďané si vyhledají drsné, bouřlivé pobřeží. Místo, kde to bude aspoň trochu takové jako v jejich ztraceném domově. Téměř celou noc před bitvou strávil ve stanu královny Gishild, mluvil s ní a snažil se jí předat sen o novém Firnstaynu. Věřil v její sílu. Bude národu dobrou vůdkyní. Otočil hlavu trochu bokem a pozoroval přítele. Nuramon přiložil do ohně poleno. Sloup svítících jisker se vznesl k noční obloze. Plameny zvýraznily a prohloubily stíny v Nuramonově obličeji. Mandred se musel usmát. Jeho druh mu opravdu uvěřil, že poslední noc strávil se dvěma mladými, hezkými Fjordlanďankami!

Elf vzhlédl. Jeho oči se zaleskly, když zpozoroval Mandredův úsměv. „Na co myslíš?“

„Na ty dvě ženy o poslední noci.“

Elf povzdechl. „Myslím, že vám lidem asi nikdy neporozumím.“

Mandred málem žertu litoval. Chvíli byl v pokušení říct Nuramonovi pravdu. „Je mi líto, že vás na poslední cestě nebudu moct doprovodit.“ Jarl pocítil v ústech kovovou chuť. Už to zřejmě nebude dlouho trvat. Necítil bolest. Jen nohy měl jako mrtvé; nemohl s nimi pohnout. A špičky prstů ho brněly. „Nikomu neříkej, že to byla taková mrňavá olověná kulka, co mě zabila. To není smrt pro hrdinu ze starých dob…“

„Ty nezemřeš!“ vzepřel se Nuramon. „Poslal jsem vzkaz královně. Ona tě vyléčí. Zase budeme cestovat. Tak jak jsme…“ Zajíkl se. „Tak jak jsme to dělali pořád.“

„Neposuzuj Farodina přísně. Má trochu zkostnatělé názory, to ano… Ale je to přítel, který by sám zaútočil na trolí hrad, aby tě…“ Mandred zasténal. Řeč ho vysilovala. „Kde mám sekeru?“

Nuramon šel ke koním a vrátil se zpět se zbraní. Ve světle plamenů zářil list sekery jako zlato. „Dej ji Beoraovi…“ Mandred zavřel oči. Ponořil se do tmy. Blížil se k němu jezdec. Slyšel dusot kopyt, i když tma byla příliš hluboká, než aby mohl něco rozpoznat. Neviděl vůbec nic. Zvedl ruku. Ale ani tu neviděl. Země se pod kopyty třásla. Jezdec musel být už blízko, a přesto ho nedokázal zahlédnout. Jarl polekaně otevřel oči. Vedle něj klečel Farodin. Elf vypadal uštvaně a nešťastně.

Farodin uchopil jeho ruku. „Už jsem měl strach, žes odešel, bratře ve zbrani. Vydrž! Královna přijde.“ Zlatovlasému elfovi se leskly v očích slzy. Mandred ještě nikdy neviděl Farodina plakat. „Ten nový účes ti sluší, válečníku. Vypadáš mnohem nebezpečněji s pleší.“

Mandred se slabě usmál. Rád by oběma elfům něco věnoval. Něco na památku. Ale kromě sekery nic cenného neměl.

„Bylo to dobré, jezdit s vámi,“ zašeptal. „Udělali jste můj život bohatším.“

A opět se kolem něho rozhostila neproniknutelná tma. Mandred pomyslel na zlaté haly bohů. Jestlipak si zasloužil místo po boku velkých hrdinů? Tam jistě potká Alfadase… Chtěl s ním jít na lov létajících ryb. Nikdy to toho chlapce nedokázal správně naučit. Existuje tam také země? Země jako Fjordland, se strmými horami a fjordy plnými ryb?

Musí si promluvit s Luthem! V hale hrdinů určitě bude i medovina.

Chlad, který prostupoval jeho tělo, zmizel. Stál po kolena v průzračné vodě. Nad kamenitým dnem táhli stříbrní lososi, kteří plavali proti proudu nahoru po řece.

„Tak konečně jsi přišel, starý brachu!“

Mandred vzhlédl. Pod dubem na břehu stál Alfadas. Uvolněným pohybem nahodil udici a nechal její šňůru s návnadou zmizet ve vodě.

To na začátečníka nebylo špatné, pomyslel si Mandred. Vůbec ne!

Tjuredovo svaté písmo

Kniha 98: O konci Albenu

Moudrý válečník Erilgar snil jedné noci o Tjuredovi, který mu poručil, aby podnikl velký nájezd na nevěřící. Sestavil tedy velké vojsko a vedl je proti nepřátelům. Ale viz! Tu stáli, démonské vojsko z Albenu, a počtem převyšovali vojsko Tjuredovo. Ale protože víra byla silná, bojovali muži statečně. Děti Albů jsou však plné záludů a lstí. Využívaly kouzel a nechaly z oblohy pršet kameny. Začarovaly koně věřících, aby se báli nepřátel. A nechaly mrtvé povstat z hrobů, aby nebyly nikdy poraženy. Ale navzdory tomu všemu věřící pod Erilgarovým vedením zůstali silní.

A pak se stalo, že se Erilgar sám dostal do tísně. Tu se mu zjevil Tjured a vojevůdce mohl přímo z jeho božských rtů odečíst, co má dělat. Vyslovil tedy modlitbu, svolal k sobě posly a nařídil jim, aby sdělili vojsku, že má ustoupit. Tomuto rozkazu se pak mnozí protivili. Ale Erilgar řekl: „Nepropůjčil mi snad Tjured svou moc? A nepostavil mě do čela vás všech?“ Ale někteří přece jen věřili, že jsou Tjuredovi blíž než Erilgar. Tak se tedy stalo, co se stát muselo.

Věřící se stáhli zpět, pochybovači zůstali a bojovali dále proti dětem Albů a zrádcům z Fjordlandu. A stalo se, že toho dne sám Tjured sestoupil z nebes a položil na děti Albů věčnou temnotu. Jejich země zmizela v husté mlze. Jen půda, na níž spočívaly nohy věřících, zůstala. A nikdy už nikdo neviděl žádné dítě Albů, protože ty zůstaly uvězněny ve věčné temnotě, kde očekávaly příchod Albů, starých démonů. A ti sužují své děti dodnes.

Citováno podle Schoffenburgského vydání

svazek 45, svitek 123

Poslední brána

Bylo ráno. Na okraji lesa stáli Fjordlanďané a děti Albů a hleděli na ty, kdo se shromáždili na světlině před nimi. Farodin a Nuramon stáli před otevřeným hrobem svého přítele. Obklopovaly je významné osobnosti z dětí Albů: Emerelle, Wengalf, Thorvis, Julivee a Obilee. Byly zde i Nomja a Gilliath. Ani Orgrim a Skanga si nenechali ujít příležitost vzdát lidskému králi poslední poctu. Z Firnstayňanů přišli Beorn a bledá mladá královna, kterou k okraji hrobu přinesli na židli.

Farodin a Nuramon hleděli do úzkého hrobu, kde leželo tělo přítele. Měl na sobě Alfadasovu zbroj a vedle jeho hlavy byly položeny ustřižené copy. Podle fjordlandského zvyku byly mrtvému do hrobu položeny dary. Od Firnstayňanů chléb, sušené maso a džbán plný medoviny, který byl přikrytý dřevěnou deskou. Říkali, že Mandred potřebuje na cestu jídlo, protože zlaté síně bohů jsou daleko. Kentauři mu k boku položili nejlepší víno z Dailosu. Od trpaslíků dostal dalekohled a od trolů rudý světelný kámen. Emerelle mu darovala korunu ze zlata a stříbra, kterou mu posadili na čelo a jež mu propůjčovala lesk a důstojnost, jaké žádný lidský panovník zatím neměl. A na krku měl Mandred dva řetězy s elfími amulety, darované z přátelství. Byly to dary od Farodina a Nuramona. V elfích runách bylo napsáno: Liuvar Alvereder. Mír pro přítele. Do Nuramonova amuletu byl zapuštěn safír, do Farodinova diamant. Koboldi oba umělecké kusy vyrobili za jedinou noc.

K hrobu nyní přistoupil Xern a nenápadným gestem dal znamení čtyřem bojovníkům z královniny osobní stráže. Ti pak kopími opatrně sesunuli do hrobu pokryv z bílého hedvábí, který napnuli přes tělo mrtvého krále. Pak přišli další dva strážci a pustili se do zahazování hrobu. Tmavá hlína dopadala na bílou hedvábnou látku a s každou lopatkou stále více mizela běloba vílího hedvábí, až látka konečně zmizela pod hnědou zeminou celá. Jen světlo trolího kamene slabě prosvítalo a bylo to poslední světlo, které se ještě prodralo na povrch, než bylo i ono zasypáno.

Pro Farodina byl Mandred s konečnou platností pryč. V jeho životě existovala jediná ztráta, která mu kdy způsobila větší bolest. Všechny děti Albů, které ve včerejší bitvě padly, se zrodí znovu. Jedna chvíle lásky daruje všem duším nové tělo. Ale Mandred a ostatní lidé obětovali jediný život, aby byla bitva vyhrána. To odpovídalo Mandredovu duchu. Pro přítele jít sám až do samotného trolího doupěte!

Farodinovi skanula po tváři slza, když pomyslel na všechna dobrodružství, která s Mandredem prožil, počínaje elfím lovem, přes hledání Guillauma, strastiplnou cestu pouští, osvobození elfů zajatých v trolí pevnosti až k této poslední bitvě o Alben. Z jarla bezvýznamné lidské vesnice se stal Mandred legendami opředeným prapředkem královského rodu Fjordlandu a svému lidu vybojoval cestu do Albenu. Mandred byl pro Fjordlanďany to, co první Julivee pro elfy z Valdemasu, co Wengalf pro trpaslíky a Emerelle pro děti Albů. Stále znovu se do Firnstaynu vracel, zatímco ubíhala staletí. Žil životem dítěte Albů a zemřel jako hrdina. Farodinovi sice tekly slzy, ale musel si poctivě přiznat, že Mandred prožil plný a hodnotný život.

Nuramon stále nemohl Mandredovu smrt pochopit. Dokud mrtvé tělo přítele viděl, bylo mu jasné, že jeho druh zemřel. Ale nyní by se nejraději vrhl do napůl zasypaného hrobu, aby odtud Mandreda vyhrabal. Jít do Jiného světa bez něho mu připadalo nepředstavitelné. Byl dobrý druh a nejlepší přítel. Farodin nemohl uvěřit, že pro lidi smrtí vše končí. Žili v nevědomosti a snad to bylo to, co dělalo jejich život tak cenným. Nikdo nevěděl, co se stane s jejich duší po smrti, a tak každý musel během života ze sebe vydat to nejlepší. A Mandred toho dokázal více než kterýkoliv jiný člověk. Dokonce i mezi dětmi Albů mohl říct jen málokdo, že jeho životní dráha byla tak bohatá.

Za bezmála padesát let, která strávil ve Firnstaynu, Nuramon zjistil, jak velice zdejší lidé Mandreda uctívají. Viděli v něm stejně tak vynikajícího předka jako místního válečníka, který se necítil povýšený či vznešený a klidně zasedl k pitce se svými potomky a zapíval si s nimi přisprostlou pijáckou píseň. Nuramon musel pomyslet na povídačky žen na firnstaynském dvoře, které vyslechl. Mandred milovník! To ho přimělo k úsměvu. Ještě si dobře vzpomínal na noc, kdy viděl Mandreda poprvé. Tehdy se mu doneslo, že tenhle lidský syn si měřil ženy na Emerellině dvoře nestydatými pohledy. Byl proto vůči Mandredovi zaujatý, obával se, že by si takto mohl prohlížet i Noroelle. Když pak ale drsného seveřana uviděl a slyšel ho mluvit, nemohl jinak než si ho zamilovat. Zatímco byl ponořen do vzpomínek, sledoval Nuramon, jak hrob jeho přítele postupně mizí pod příkrovem hlíny.

Když královnini strážci skončili práci, stáhli se zpět. Nyní znovu přistoupil k hrobu Xern a rozevřel pěst. Byl v ní žalud a Nuramon musel pomyslet na to, co řekla Julivee v noci před poslední bitvou.

Hofmistr pravil: „Toto je žalud Atty Aikhjarta. I v nově rozkvétajícím Albenu bude nejstarší mezi duší obdařenými stromy, tak jako Mandred byl nejstarší člověk v Albenu.“ Xern poklekl k hrobu a jeho mohutné paroží se sklonilo. Rukama vyhrábl jamku, do níž žalud Atty Aikhjarta položil. Pak jamku zahrnul hlínou. Nato se zvedl a slavnostně prohlásil: „Zde se spojí duše starého otce dubu s tělem velkého lidského syna. Ve své moudrosti Atta Aikhjarto daroval kdysi Mandredovi jednu část moci, protože viděl tento vzdálený den a znal osud lidského syna. A věděl, že pro jeho duši začne zde nad Mandredovým tělem nový život. Aikhjartovy kořeny Mandreda obejmou a to, co z lidského syna zůstane, pojmou do sebe. Vznikne tak nová bytost. A jí má tato světlina patřit. Albská hvězda je od této chvíle hvězda Mandreda Aikhjarta.“ Xern poodstoupil od hrobu a věnoval Farodinovi i Nuramonovi povzbudivý pohled.

Nyní předstoupila Emerelle, uchopila ruku mladé královny Gishild a řekla: „Mandred žil jako dítě Albů a zemřel jako jeden z našich hrdinů. Díky němu chceme od této chvíle považovat každého člověka za dítě Albů, za jednoho z nás. Neboť ani nejmoudřejší z nás neznají vaše tajemství. Nevíme, odkud jste přišli ani kam půjdete. Ale mé srdce se bude radovat, když to, čemu vy Fjordlanďané říkáte zlaté síně bohů, nebude nic jiného než měsíční světlo. A pokud je to pravda, pak nás tam bude Mandredova duše čekat, i když musel tělo zanechat zde na zemi.“

Nuramonovi znovu vyhrkly slzy. Myšlenka, že Mandreda uvidí v měsíčním světle, ho vzala za srdce. Pevně v to věřil. Duše přece nemůže jen tak jednoduše zmizet. A i když téměř všechny děti Albů zmizely v měsíčním světle s tělem, které zaživa nosily, tak to byly právě duší obdařené stromy, o nichž se tradovalo, že těla zanechaly na zemi, aby se do měsíčního světla vznesly pouze jejich duše. Nuramon věřil, že tak tomu bude i s Mandredem.

Farodin pohlédl na místo, kde Xern zahrabal žalud. On i Nuramon si často kladli otázku, jak asi Aikhjartova magie Mandreda změnila. Nyní, na konci cesty, dostali odpověď. Mandred byl ode dne, kdy přišel do Albenu, duševně spojen s Attou Aikhjartem. Nyní bude spojeno s duší Atty Aikhjarta i jeho tělo.

Královna se lehce dotkla ramen obou elfů. „Moji věrní přátelé, je čas se rozloučit. Kouzlo pokračuje, albské stezky do Jiného světa se ztrácejí. Ještě máte čas říci všem sbohem. Pojďte!“ Emerelle uchopila oba za ruce a vedla je mezi přítomnými do středu světliny ke koním.

Farodin a Nuramon se v noci bavili o Felbionovi a o hnědákovi a rozhodli se, že je tu nechají. Oba koně se stali jejich věrnými druhy a zasloužili si zůstat v Albenu. Věci, které chtěli vzít s sebou, si zabalili do velkých látkových vaků. Ty se daly pohodlně nosit přes rameno. Nyní oba mluvili na svá zvířata a loučili se s nimi. K jejich překvapení se koně nijak nevzpínali a stále otáčeli hlavy k Julivee.

„U tebe také zůstanou,“ řekl kouzelnici Nuramon a přistoupil k ní, zatímco Farodin šel k příbuzným. Julivee měla na sobě rudé smuteční roucho, jak bylo obvyklé ve Valemasu; mělo široký střih a bylo utkáno z nejjemnější látky. „Musíme se spolu rozloučit. Byla jsi mi dobrou sestrou, i když jsme spolu byli jen krátce. Všechno, co mi patřilo, je nyní tvé. Ty poneseš můj odkaz, sestro.“

„Budu ho nosit s úctou,“ odvětila Julivee a šelmovsky se pousmála. „A napíšu také ságu, Ságu o elfu Nuramonovi. Bude velmi lichotivá. A dlouhá. Začne tvým narozením a skončí dnešním dnem. Nakonec ji přednesu u dvora. Pak se činy tvé i tvých příbuzných navždy stanou slavnými.“

„Tys byla dobrá vypravěčka už jako dítě,“ řekl Nuramon.

Usmála se. „Jsem po bratrovi.“

Nuramon si připomenul den, kdy se s Julivee setkal poprvé. „Rád bych věděl, co se stalo s džinem a strážci vědění.“

„Lidé knihovnu zničili.“

Nuramon sklopil oči.

Julivee mu položila ruku pod bradu a zvedla mu hlavu. „Vyprávěla jsem ti o statečné Julivee, která se vydala na cestu, aby našla v Albenu duše džinů a strážců vědění? Ne?“ Zakřenila se. „Našla jsem je a vzala do Valemasu. Tam jsme zřídili novou knihovnu. Staré vědění není ztraceno. Jednoho dne si vzpomenou na dřívější životy.“

Nuramon ji sevřel v objetí. „Ty jsi jedinečná, Julivee! Měj se dobře!“

Políbila ho na čelo. „Pozdravuj ode mě Noroelle.“ Zvedla prsty v ironické hrozbě. „A drž se co nejdál od řádových rytířů!“

„To budu!“ slíbil Nuramon.

Přiblížila se k nim Nomja. Měla na sobě světlemodré šaty z těžké látky, tak jako všichni Alvemeřané v tomto dni smutku. V ruce držela Nuramonův starý luk. „Měl by sis ho vzít s sebou. Prokáže ti dobré služby.“

Nuramon zavrtěl hlavou. „Ne, ať je pro tebe znamením. Ale jen pokud chceš. Získal jsem vzpomínky na dřívější životy. A ty to dokážeš rovněž. Pak si upamatuješ na čas, který jsme spolu strávili v lidském světě. Smrt, která tě tam zastihla, v tvé mysli vybledne a zjeví se ti jako hrdinská.“

„A luk má být znamením?“

„Nesmíš ho nikdy napnout. Luk a tětiva jsou vždy jedno a to samé. Jako život a duše.“

Nomja přikývla. „Rozumím… Cesta ke vzpomínkám je dlouhá. Ale vydám se na ni, Nuramone.“

„Měj se dobře, Nomjo!“ Objal ji. „Byla jsi dobrá spolubojovnice a přítelkyně.“

„Nuramone!“ zavolal známý hlas a objevil se Wengalf spolu s Thorvisem. Král měl na sobě zlatou plátkovou zbroj, trpasličí kouzelník černou róbu.

Nuramon přidřepl a položil starému příteli ruku na rameno. „Děkuji ti za všechno, Wengalfe.“

Královy oči se leskly. „Budu Alverichovi o tomto dni vyprávět, až se znovu narodí. Jistě by u toho rád byl.“

„Řekni mu, že na jeho poslední hrdinský čin nikdy nezapomenu. A vyřiď Solstane, že je mi to líto.“

„Udělám to.“

„Znáš nyní tajemství svých mečů?“ zeptal se Thorvis.

„Ano. Emerelle mi všechno vyprávěla. A mé vzpomínky se už konečně dávají do pořádku. Za to, kým jsem dnes, vděčím trpaslíkům. Žijte blaze ve svých starých halách a nezapomeňte na mě!“

Zatímco se Nuramon loučil s klanem, Farodin mezi shromážděnými zahlédl Gilliath. Válečnice se na něj usmála.

Ráno za svítání se utkali pod Emerelliným hradem a tentokrát Gilliath souboj vyhrála. Podařilo se jí zasáhnout Farodina do tváře. Tak byl boj rozhodnut. „Ve Valemasu je zvyk, že ten, kdo odchází, splní příteli prosbu,“ řekla.

„A jakou?“ zeptal se a úsměv jí oplatil. „Přeješ si snad ještě jeden souboj?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, tato záležitost je s konečnou platností vyřízena. Kdyby jedno z mých dětí byl syn, smím mu dát tvé jméno?“

„Kolik dětí zamýšlíš mít?“

„Dlouhá válka je u konce, Farodine. Nastal čas žít. Je mnoho duší, které se chtějí znovuzrodit.“

Její smích dolehl až k Nuramonovi. Obrátil se a pohled mu padl na Obilee, která stála stranou, jako by chtěla veškeré dění pozorovat z bezpečné vzdálenosti. I ona měla na sobě modrý alvemerský oděv. Přistoupil k ní. „Chtěla ses se mnou rozloučit jenom z dálky?“ zeptal se.

„Je to jen…“ začala tiše. „Je mi líto, co jsem ti tehdy v noci řekla. Měla jsem mlčet. Ten okamžik, který jsi mi věnoval, jsem neměla přijmout.“

„Neříkej to, Obilee. Ten okamžik byl tvůj a nebylo v něm nic špatného.“ Uchopil ji za ruku. „Uchovej si ho v paměti jako něco pěkného. Farodin a já nyní půjdeme. Jednoho dne budeme určitě natolik silní, abychom dokázali Noroelle osvobodit. Nedělej si o nás starosti, stále si říkej, že v Jiném světě žijeme stranou všeho zla a myslíme na tebe i na všechny ostatní. My si zase budeme představovat, že jsi potkala šikovného elfa a zamilovala se do něj. A budeme zvědaví, kolik dětí s ním máš a jestli se podobají matce. Jednou se uvidíme v měsíčním světle. A pak se všechno dozvíme.“ Vřele ji objal.

„Děkuji ti,“ zašeptala.

Společně s Farodinem předstoupil Nuramon před královnu, která s ostatními stála u albské hvězdy. Tam ležela, téměř pohřbena v zemi, plochá, kulatá skalní deska. V ní se sbíhaly albské stezky.

Emerelle byla oděna do zeleného roucha s rudými výšivkami. Přijala oba se slovy: „Moji věrní válečníci, vidím, že jste se už rozloučili. Zde je vaše brána, poslední vstup do Jiného světa.“ Vedle královny se na skalní desce objevilo světelné vlákno, které se rozšířilo do široké stezky, klenoucí se od jednoho konce skály ke druhému. „Budete poslední, kdo odejde z Albenu do Jiného světa. Žijte blaze, moji věrní!“ Postavila se na špičky a oba políbila na čelo.

„Žij také blaze, Emerelle!“ řekl Farodin. „Byla jsi nám dobrou královnou. Ale nelitujeme, že jsme Alben a všechno tady obětovali.“ Ukázal ke korunám stromů. „Vědomí, že Alben zůstává a bude navždy vzkvétat, mě uklidňuje.“

Nuramon poklekl před Emerelle, uchopil její ruku a políbil ji, jak to na dvoře bylo zvykem. „Děkuji královně, že stále dělá to, co po ní vyžaduje osud.“ Narovnal se. „Své staré spolubojovnici bych ale chtěl poděkovat za časy v Ischemonu.“

Farodina slova jeho druha udivila. Jistě, královna byla kdysi v Ischemonu, ale to bylo tak dávno, že se o tom vyprávěly už jen pohádky.

Nuramon mluvil dál. „Děkuji ti za stezku, na kterou jsi mě dovedla a nyní Alben opouští. Žij blaze, Emerelle!“

Oba druhové se již chystali vyrazit k bráně, když se k nim královna naposledy obrátila. „Ještě okamžik počkejte! Nemohu vás nechat odejít jen tak… Ne, aniž bych se vám omluvila!“ Ze záhybů roucha vytáhla něco, co Farodinovi i Nuramonovi vyrazilo dech. Byly to přesýpací hodiny téměř plné písku!

Lesem proběhl šum. Nuramon viděl, že Julivee a Xern nejsou překvapení. „Jsou to ty přesýpací hodiny?“ zeptal se.

„Ano, jsou to ty, s nimiž jsem Noroelle vypověděla. Rozbila jsem je o kámen. Mnoho písku i střepů jsem si vzala zpět do Albenu a vše ukryla hluboko pod svým hradem tam, kde jste to nikdy nemohli najít. Věděla jsem, že přijde den, kdy vám to budu chtít dát. Ale až do této chvíle jsem musela být chladnou královnou, aby se mohlo stát, co se stalo.“ Obrátila se k Farodinovi. „Dej mi písek ze své stříbrné lahvičky!“

Elf vytáhl lahvičku a Emerelle otevřela víko hodin. Farodin lahvičku vyprázdnil a jemný písek se vysypal dolů a hodiny naplnil. Pak lahvičku odsunul a díval se, jak královna upevňuje víko.

Emerelle promluvila. „Chybí ještě mnoho písku. Ale zbytek nebudete potřebovat, abyste bránu otevřeli. To kouzelnou bariéru zlomí. Vy dva a Noroelle budete poslední děti Albů v Jiném světě. Vyhledejte svou stezku osudu. Ale nejednejte pošetile. Protože když zemřete, tak se u nás znovu nenarodíte. Měsíční světlo je ale pro vás dosažitelné i v Jiném světě. Snažte se, abyste ho dosáhli! Hledejte svůj osud!“ Nato podala královna Farodinovi přesýpací hodiny.

Převzal je třesoucíma se rukama. Vyměnil si pohled s Nuramonem, který byl stále ještě jako strnulý. „Děkujeme ti, Emerelle!“ bylo vše, co ze sebe Farodin dokázal vypravit. Vrhl poslední pohled na Gilliath a Orgrima, s nímž už ho nespojovala touha po pomstě. Oba se na něj usmáli, a trolí král mu dokonce mohutnými pažemi zamával.

„Jděte! Cesty do Jiného světa už téměř zmizely. Musíte vyrazit hned, nebo tu navždy zůstat.“

Nuramon položil Farodinovi ruku na rameno. „Pojď!“ Jeho druh na něj pohlédl a s úsměvem přikývnul. Pak bok po boku vykročili do světla. Nuramon si umínil, že se neohlédne, ale když ho světlo obklopilo, nemohl než vrhnout poslední pohled přes rameno. Stáli tam všichni a usmívali se na ně: Emerelle a Julivee, Obilee, Nomja, jejich příbuzní a Wengalf. U Mandredova hrobu stál Xern, který na ně hleděl s důstojností a plný úcty. Nuramon si chtěl všechny tváře podržet v paměti. Světlo za ním pomalu bledlo a s ním mizeli i všichni ti, které měl rád. Zvolna vyhasínala i běloba brány, kterou právě prošel. Jeho oči už Alben nikdy neuvidí.

Měsíční světlo

Vyčkávali odliv. Farodin seděl opřený o kmen stromu, Nuramon na balvanu, na němž královna kdysi rozbila přesýpací hodiny.

Farodin myslel na to, jaké to bylo, když naposledy viděl Noroelle. Byla plná úzkosti, bála se, že by se jim mohlo něco stát. Kdo by si tehdy pomyslel, že to bude ona, komu se přihodí něco zlého?

Nuramon pohlédl až k samým počátkům svého bytí, které poznalo tolik životů. Vzpomněl si, že byl spolubojovník královny, otec Gaomee a přítel Alvericha a Wengalfa. Ale nic nebylo tak důležité jako tento život. Jakkoliv skvělé se zdály dřívější zážitky, nic na něj nezapůsobilo více než poslední léta.

Farodin přejel rukou po přesýpacích hodinách, které ležely vedle něj. „Byli jsme na cestách tak málo let, a přece se mi to zdá jako věčnost,“ řekl tiše.

Nuramon se pousmál. „Čekal jsem na tebe a na Mandreda skoro padesát let. Pro mě to byl mnohem delší čas, než si myslíš.“

„Mandred!“ řekl Farodin a jeho pohled sklouzl do prázdna. „Zdalipak měla královna se svou domněnkou pravdu?“

„Myslím, že Mandredova duše odešla do měsíčního světla tak jako duše některých stromů. Přál bych si, aby tady byl s námi, zde, kde naše cesta končí. Chybí mi… on i jeho nevymáchaná pusa.“ Nuramon nikdy nezapomene, jak Mandred svého syna Alfadase trápil výcvikem se sekerou nebo jak v Iskendrii okupoval vinný sklep, který patřil knihovně.

Nuramon si povzdechl a hleděl do vody. „Mám strach. Kdo nás na druhé straně bude asi čekat?“

„Nevím,“ odvětil Farodin. „Mohu jen doufat, že Noroelle příliš netrpěla a že její podivuhodná bytost přivedla místo na druhé straně brány k rozkvětu.“ Někdy si představoval, jak asi Noroelle na malém střípku Rozbitého světa žije. Určitě už na ně nečeká a se svým osudem se smířila.

Nuramon ukázal na kruh mušlí a pomyslel na to, jak tady oba naposledy stáli. Tenkrát na moci bariéry ztroskotali. Nyní je však už nic nezadrží.

„Je odliv!“ řekl Farodin a zvedl se.

Nuramon přikývl a vstal rovněž.

Šli přes zvrásněný písek k mušlím a tam se nějaký čas zdrželi. Nyní, když už dospěli tak daleko, s vyvoláním kouzla nespěchali. Pro Noroelle uplynulo více než tisíc let. Co proti tomu znamenala chvilka klidu!

Nakonec si elfové vyměnili pohled a dali se do práce. Farodin položil hodiny do kruhu mušlí a pak se zeptal: „Ty, nebo já?“

Místo odpovědi mu Nuramon podal ruku.

Farodin přikývl. Otevřou bránu společně.

Zavřeli oči a oba pak pohlédli na albskou hvězdu. Cesta do Albenu navždy pohasla. Když spřádali kouzlo, cítili, že Emerellina bariéra zmizela. Otvírali brány tak často, že jim nepřišlo nijak zvlášť těžké otevřít i tuto. Ale nebylo to stejné. Právě o tuto bránu jim ve všech uplynulých letech šlo. Konečně neexistovalo nic, co by je dělilo od milované!

Když otevřeli oči, viděli před sebou svítící bránu. A znovu zaváhali.

Nuramon zavrtěl hlavou. „Tak dlouhá a obtížná cesta, a teď najednou má jít o jediný krok, a budeme u cíle?“

Farodin cítil totéž. „Pojďme společně, bok po boku… příteli.“

„Ano… příteli,“ odpověděl Nuramon.

Společně prošli branou a měli pocit, že padají. Pak ale ucítili pod nohama zvrásněné mořské dno. Místo ve vodě stáli v mlze, sahající jim po kotníky. Před nimi se rozkládal zelený ostrov, obklopený mořem, které se v dálce rozplývalo v temnotě. Na ostrově byl les, jehož stromy byly hustě pokryté mechem. Odněkud z korun se ozývalo švitoření ptáků. Nad lesem se vznášelo nazelenalé (zelenkavé) světlo, které se třepotalo jako tenký závoj mezi vrcholky stromů.

Pomalu se blížili k ostrovu. Jejich kroky pleskaly ve vlhké, vodou nasáklé půdě.

Nuramon se zhluboka nadechl. „Ta vůně!“

Farodin ihned věděl, co tím Nuramon míní. Vonělo to tu jako u Noroellina pramene v Albenu. „Ona je tady!“ zašeptal.

Sotva vkročili na písek pláže, zaslechli hlas, zpívající zasněnou, melancholickou píseň. Byl to hlas Noroelle! Jak často sedávali v noci v trávě pod širou oblohou a poslouchali zpěv své nejmilejší! Ten hlas si nemohli s ničím splést!

I když tušili Noroellinu blízkost, nezrychlili, postupovali rozvážně krok za krokem a přitom se rozhlíželi kolem sebe. Slyšeli ptáky, ale žádného zatím neviděli. Z nazelenalého světla nad nimi se táhly mlžné cáry, průsvitné a lehké jako dech, a propůjčovaly lesu auru tajemna. Stromy stály tak těsně u sebe, že se jejich kořeny navzájem proplétaly. Jejich sukovité výběžky vyčnívaly ze země vzhůru.

Blížili se k místu, odkud zazníval zpěv, stále víc a víc. Když konečně dorazili k okraji malé světliny, strnuli. Tam, před nimi, seděla na bílém kameni Noroelle. Byla k nim otočená zády a dívala se na malý rybníček u svých nohou. Tmavé vlasy jí padaly přes ramena. Za tu dobu, co ji Farodin a Nuramon neviděli, značně narostly.

Farodin byl jako očarován. V jeho uších zněl zpěv náhle zcela jinak. Hlas byl sice tentýž, ale ozývaly se melodie, které kdysi tak ráda zpívala Aileen, když si myslela, že je sama. Noroelle zazpívala několik slok a pak si už jen pobrukovala.

Konečně se ocitli před ní. Sám tento okamžik stál za všechnu námahu a strasti. Farodinovi připadalo, jako by mu z ramenou spadla tíha celého života.

Byl to však Nuramon, kdo se odvážil promluvit. Řekl: „Ó hleď jen, vznešené dítě Albů!“

Noroelle strnula. Hlas, který nevykouzlila! Naslouchala, ale nic dalšího se neozvalo. Pak pochopila, že tu někdo je. Zvedla se. A když se otočila, nevěřila vlastním očím. „U všech Albů! Je to sen? Kouzlo mé touhy? Ó, sladká tesknoto! Jaký to dar!“

Farodina a Nuramona to zasáhlo jako blesk. Moci znovu vidět překrásný zjev milované! Nezměnila se. Vypadala stále jako toho dne, kdy se museli před zahájením lovu na kančího muže rozloučit. Měla na sobě bílý šat a na krku řetízek upletený z trávy, na němž visel akvamarín.

„Mýlíš se, Noroelle,“ řekl Farodin jemně. „Jsme to my.“

„Přišli jsme, abychom tě vysvobodili,“ dodal Nuramon.

Noroelle nevěřícně potřásla hlavou. To nebylo možné! Královna jí před lety vysvětlila, že nemá naději. A nyní k ní její nejmilejší přece jen našli cestu? Úzkostlivě se k oběma přiblížila, pak se před nimi zastavila a dlouze na ně hleděla, než se odvážila vztáhnout k nim třesoucí se ruce. Přejela jim dlaněmi přes obličej a neodvažovala se ani vydechnout. Její pohled putoval z jedné tváře na druhou. Nedokázala uvěřit, že se skutečně dotýká obličejů svých milovaných. Pohladila Nuramona po bílém prameni ve vlasech. Změnil se. Farodin ale vypadal stejně jako tehdy.

„Co jste museli všechno vykonat, abyste se sem dostali!“ Odtrhla se od nich a o krok ustoupila. „Jaké hrůzy jste museli nechat za sebou, abyste mě zachránili?“ Rozplakala se.

Nuramon a Farodin ji uchopili za ruce, ale neodvažovali se něco říct. Jen se na ni dívali a bolelo je, když viděli její slzy.

„Odpusťte,“ řekla elfka po chvíli. „Vy jste přišli za mnou a já tu pláču, jako by to bylo nějaké neštěstí.“ Bolestně se usmála. „Ale chápete, že jsem nikdy…“

Nuramon jí jemně položil prst na ústa. „Rozumím ti, Noroelle!“

Políbila mu ruku a poté i Farodinovi. Pak se ulehčeně usmála. „Odveďte mě do Jiného světa, moji nejmilejší! Dokončete to!“ Farodin a Nuramon vzali Noroelle mezi sebe a pomalu kráčeli lesem.

Náhle se Nuramon zastavil.

„Co je s tebou?“ zeptal se Farodin.

Nuramon se podíval Noroelle do očí. „Naše hledání je u konce.“ Pomalu vytáhl Gaomein meč. „Tuto zbraň nosím od noci, kdy jsme vyrazili na elfí lov. Doprovázela mě na celém našem dlouhém putování. Ale nyní máme před sebou novou cestu.“ Zabodl zbraň do země. Pak se vrátil k Farodinovi a Noroelle a šli dál, vstříc albské hvězdě.

Noroellin pohled přelétal mezi oběma milými tam a zpět. Tolik času uplynulo, a přece se jí zdálo, jako by všichni tři ještě včera seděli ve stínu lípu její ho jezera.

Nuramon stále nemohl tomu štěstí uvěřit. Moci se milované po tolika letech dotýkat, slyšet její hlas, vdechovat její vůni! I když vždy pevně věřil, že ten den jednou přijde, bylo mu náhle, jako by to byl jenom sen.

Farodin musel myslet na to, jak rozdílně on a Noroelle ten dlouhý čas prožívali. Pro něj uplynulo několik let, pro Noroelle staletí. Nedivil by se, kdyby se změnila. Ale ke svému překvapení měl pocit, že je stejná jako tehdy, když se s nimi loučila před elfím lovem.

Opustili ostrov a kráčeli mořem mlhy, až dospěli k albské hvězdě. Nuramon a Farodin chtěli bránu znovu otevřít, ale Noroelle je zadržela. „Nechte vyslovit to kouzlo mě.“ Připomenula si, kdy použila kouzlo naposled. Bylo to tehdy, když se synem uprchla do lidského světa.

Oba druhové ustoupili a milovanou pozorovali. Faunův dub jim vyprávěl mnoho o jejím kouzelnickém umění.

Vzhlédla. Slunce zde nesvítilo. Byla odkázaná sama na sebe. Zavřela oči, uviděla v duchu albské stezky a nechala do jejich světelného proudu vtékat vlastní magii. Cítila, jak se magie ze stezek rozšiřuje do okolí. Pak znovu otevřela oči a usmála se.

Farodin i Nuramon byli udiveni, když zpozorovali, jak se vše kolem změnilo. Bylo mnohem jasněji, mlha zmizela a krajina se zvrásnila. V dálce se ze tmy vynořily lesy a hory a zelený ostrov se změnil na ostrov v lidském světě. Obloha ztmavla do tmavomodra. Právě se stmívalo a objevovaly se první hvězdy. Nuramon a Farodin stáli a žasli. Tak mocné bylo kouzlo brány, jež zvládala jejich milovaná!

Noroelle se zhluboka nadechla. „Je to nádherné!“ Uviděla přesýpací hodiny, které stály v kruhu mušlí, zvedla je a zamířila k ostrovu. U kamene se zastavila a ohlédla se na albskou hvězdu. „Zde stála královna, když otevřela bránu a vyhnala mě.“ Rozbila hodiny o kámen. Sklo se roztříštilo a písek se vysypal. „Nyní se kruh uzavírá.“ Ukázala k lesu. „Tam na malé světlině mi Emerelle řekla, že nemám naději. Že ztratím vše, dokonce i měsíční světlo. A řekla to tak laskavě, jako by to ani nebyla ona, kdo nade mnou vyslovil ortel. Pojďme tam!“ Vykročila kupředu. Její milí zvedli vaky, které předtím nechali ležet na kraji lesa, a následovali ji.

Dorazili na světlinku na druhé straně ostrova. Zde Farodin a jeho druhové kdysi tábořili. Nic už neupomínalo na jejich tehdejší přítomnost.

„Sedněme si,“ řekla Noroelle. Uchopila milované za ruce a společně usedli do vysoké trávy. „Vyprávějte mi vše, co jste zažili. Chtěla bych to vědět.“

Nuramon vytáhl z vaku dva světelné kameny, které mu Wengalf poslední noc věnoval, a položil je do trávy. Pohlédl tázavě na Farodina a ten kývl. Pak začal mluvit. „Když jsme prošli branou u Atty Aikhjarta a vstoupili do Jiného světa, zjistil jsem, jak velmi se ta země od našeho domova liší. Vzduch byl zakalený a na první pohled se zdálo, že se jednotlivé věci k sobě nehodí. Našli jsme stopu kančího muže, a když nastala noc, utábořili jsme se v lese. A tam začala hrůza a zkáza…“

Farodin naslouchal Nuramonovu líčení a zcela propadl kouzlu těch slov. Jeho druh byl obdařen hlasem a uměním rozeného vypravěče, které se nedaly s nikým jiným srovnat. Trochu mu to záviděl. Nuramon se nedal odstrašit hrůzou jejich zážitků a události té noci popsal do detailů. V Noroellině obličeji mohl Farodin číst, jak se jí vyprávění dotklo. Pevně svírala v pěsti akvamarín, zavěšený na řetízku spleteném z trávy, který nosila na krku, a lapala po dechu. Vyprávění o Farodinově uzdravení Nuramonovýma léčivýma rukama ji rozrušilo. A Farodin cítil, jak silně jí tluče srdce. Tento příběh z úst svého druha nikdy neslyšel. Když Nuramon mluvil o návratu do Albenu a o tom, jak je Obilee na terase přijala, zeptal se, jak vnímal tento okamžik Farodin. A od té chvíle byl jejich příběh střídáním a doplňováním dvou vyprávění. Noroelle visela na každém slovu, které její milovaní vyslovili. Střídali se tak harmonicky, jako by se v posledních staletích den po dni učili nazpaměť rozsáhlý epos. Když vyprávěli o Mandredových eskapádách, musela se smát, jakkoliv drsné byly a přestože její milí používali slova, která by ze sebe dříve dostávali jen s rozpaky a zajíkavě. Vyprávění se protáhlo pozdě do noci.

Nuramon posléze skončil slovy: „Královna nám řekla, že my tři budeme poslední děti Albů v Jiném světě. Pak jsme prošli branou. Stezka do Albenu se ztratila a vstupem do Rozbitého světa skončilo naše hledání. A toto je příběh Noroelle kouzelnice, Farodina velkého hrdiny, Nuramona se starou duší a Mandreda, lidského syna.“

Dlouho pak mlčeli a hleděli jeden na druhého.

Noroelle si přála, aby ta chvíle trvala věčně. Ještě jednou si nechala v mysli proběhnout všechny příhody, které jí milovaní vylíčili. „Přála bych si, abych mohla Mandredovi poděkovat! Viděla jsem ho jen krátce, ale vaše slova ho učinila i mým druhem. Snad je měsíční světlo otevřeno i pro lidi. A vy dva, moji milovaní, jste vykonali víc, než od vás mohl kdokoliv očekávat. Dala jsem vám kouzelné kameny, aby vás chránily před Devantharem. Nikdy jsem neočekávala, že mě budete hledat a že mě osvobodíte.“ Odhrnula si z obličeje pramen vlasů. „Mám radost i za vás, protože v Albenu už navěky budete pokládáni za hrdiny. Zvlášť se raduji kvůli tobě, Nuramone. Podařilo se ti najít vzpomínky a nyní tedy víš, co jsem vždycky cítila: že je v tobě víc, než se zdá. Během let, která jsem strávila v tomto malém světě, jsem se naučila dívat se do sebe. A také já jsem nyní víc, než se navenek zdám být. Protože v sobě nesu duši zemřelé elfky.“

S tímto Nuramon nepočítal. „I ty se rozpomínáš na minulé životy?“

„Ano. Kdysi jsem se jmenovala Aileen. Jako mnozí jsem zemřela v trolských válkách u Shalyn Falah. Zabil mě Dolgrim, vévoda trolů.“

Farodin se vyhnul Noroelliným pohledům. Jeho nejmilejší si tedy vzpomněla na předchozí život! Pak si jistě musela vzpomenout i na něho!

Noroelle ho pohladila po tváři. „Proč jsi mi neřekl, že v sobě nosím Aileeninu duši?“

„Nechtěl jsem, abys mě milovala jen z povinnosti.“

„Pak jsi mlčel ze správného důvodu. Tehdy jsem ti slíbila lásku navěky. Ale byla jsem Aileen, a jako Noroelle jsem dala nový slib vám oběma. Řekla jsem, že vám sdělím své rozhodnutí, až se vrátíte z elfího lovu. A pak jsem je nechala otevřené, protože jsem si myslela, že vás už nikdy neuvidím. Přála jsem si, abych si mohla zvolit oba. A nyní, když jsme posledními dětmi Albů v tomto světě, by to určitě byla moudrá cesta. Ale ujasnila jsem si, komu patří mé srdce a vím i to, co se stane, když to nebudu skrývat.“

Farodin zneklidněl. Tak dlouho si dělali starosti a strachovali se o Noroelle, že se její rozhodnutí pro ně časem stalo nedůležitým. Ale nyní se vrátili tam, kde byli na začátku elfího lovu. Poslední tajemství bude vyřešeno. A rozhodne se, zda jeho hledání Aileen, z níž se stala Noroelle, ba i celý jeho život, bude mít smysl.

Nuramon se stále nevzpamatoval z překvapení, že Farodin znal Noroelle jako Aileen. Musel pomyslet na jejich spor v Iskendrii, kde Farodinovi vyčetl, že se Noroelle tak dlouhou dobu nedokázal svěřit a otevřít se jí. Nyní už rozuměl tomu, proč se jeho druh takto choval.

„Vidím, jak vás moje slova rozrušila,“ řekla Noroelle. „Oba byste si zasloužili naplnění své lásky. Kdo kdy zašel tak daleko jako vy? Která vyvolená paní minesengrů kdy přijala takovou službu, takové sebeobětování? Ale já nemohu milovat jen z vděčnosti.“ Uchopila Farodinovu ruku. „Ty jsi muž, kterého jsem kdysi milovala, když jsem byla Aileen. Tys byl vše, po čem jsem tehdy toužila. Ale nyní jsem už dlouho Noroelle. A Noroelle je mnohem víc, než kdy byla Aileen. Dívej se na mě jako na elfku, která se během staletí změnila a nezůstala stejná. I ty jsi se změnil od doby, kdy jsme se před elfím lovem rozloučili. Už své city neskrýváš.“ Nyní vzala za ruku Nuramona. „A ty jsi vyrostl a dospěl, jak jsem si vždycky přála. Jako já sama jsi i ty mnohem víc než tehdy. Dokážu pochopit, jak ses asi cítil, když se ti vrátily vzpomínky… Otázka je: jsme si s Farodinem předurčeni? Nebo jsme svůj čas vyčerpali? A byla Aileen milovanou Farodina, a je Noroelle milovanou Nuramona? Znám odpověď. Po všech letech, která uběhla, se ji dozvíte.“

Rozhlédla se kolem sebe. „Zde mi královna vysvětlila, že jeden z vás je můj osud. Řekla mi: Ať si zvolíš kohokoli, odejdeš s ním do měsíčního světla. Ale to se nikdy nestane. Nevím, zda královna už tehdy věděla, jak to skončí. Ale nyní jste zde a to, co se mi zdálo nemožné, se nejspíš stane. Učinila jsem těžkou volbu. Jsi to ty…“

Pohlédla na Farodina a ten nevěděl, zda je to dobré, či špatné. Jsi to ty! Byl on vskutku tím, koho si vyvolila, nebo tím, koho odmítla? Srdce mu začalo prudce bušit.

„Byli jsme si předurčeni od prvního dne,“ řekla Noroelle. „Odejdeme spolu, ruku v ruce, do měsíčního světla.“

Těžký balvan spadl Farodinovi ze srdce. Toto byl okamžik, na který celý život čekal. Vyhrkly mu slzy. Pohlédl na Nuramona a uviděl prázdný a zraněný pohled svého druha.

Noroellina slova ještě doznívala v Nuramonových myšlenkách. Ona odejde s Farodinem do měsíčního světla? A on zde zůstane sám, navždy odloučený od Albenu? Bude polapený v obrovském a cizím světě? Jeho pocity ho přemohly. Zoufalství a strach mu vehnaly slzy do očí.

Noroelle k němu přistoupila a položila mu ruku na rameno. „Je mi to líto, Nuramone,“ řekla tiše.

Připadlo mu nesmírně těžké na ni jenom pohlédnout. Když se mu to konečně podařilo a podíval se do jejích modrých očí, vrátily se mu vzpomínky na dny strávené s ní u jezera. Dvacet let prožil s její přátelskou náklonností a pak společně s Farodinem svou nejmilejší zachránil.

Noroelle mu setřela slzy. „Nejsem tvůj osud, Nuramone. Nejsem tvá cesta do měsíčního světla. Miluji tě tak, jako miluji Farodina. Ale ty nejsi moje předurčení. Bolí mě vědomí, žes celou tu namáhavou a strastiplnou cestu podnikl, jen abys nakonec zůstal sám. Vyprávěl jsi mi o Obilee. A děkuji ti za okamžik, který jsi jí věnoval, a za milá slova, jež jsi pro ni našel. Je jako nůž v mém srdci vědět, jak velice tě miluje a jak tě postrádá. Nyní nás oddělují světy, které se už nikdy nespojí. A to všechno kvůli mně! Nikdy si to neodpustím a také to už nenapravím.“

Nuramon pohladil Noroelle po vlasech. „Právě jsi to udělala. Jenom smět tě ještě jednou vidět stálo za vše, co jsem prožil.“

„Musíš vstoupit na stezku, která je určena jen tobě. Podívej se do svého nitra. Pak uvidíš, že tvým osudem je putovat staletími. My tři nejsme poslední děti Albů v tomto světě, tím posledním máš být ty.“

Políbila ho a pohladila po tváři. Pak zašeptala: „Brzy budu jen vzpomínka, tak jako vše ostatní.“ Znovu ho políbila. „Miluji tě. Nikdy na to nezapomeň, Nuramone!“

Odtrhla se od něj a obrátila se k Farodinovi. „Tys na mě čekal dlouho,“ řekla. „A nyní si vzpomínám na vše, co kdysi bylo.“ Vzhlédla. „Tady! Tady! Konec je blízko! Měsíc svítí jasně! A já cítím, jak nás volá, Farodine. Je čas rozloučit se. Pojď!“ Uchopila ho za ruce a zvedla jej.

Nuramon vstal rovněž. Nyní věděl, jak se asi cítila Obilee. Také jí řekl, že není jeho osudem. A ona ho nechala odejít. Totéž musí nyní udělat i on.

Farodin se s pocity viny postavil před Nuramona. I když byl na konci života, bolelo ho vidět přítele tak zarmouceného a vědět, jak se cítí osamělý. „Přál bych si, aby se to nemuselo stát. Přál bych si, abychom pro sebe měli aspoň století, v němž bychom mohli tuto zem ve třech prozkoumat.“

„Podívej se na Noroelle,“ odvětil mu Nuramon. „A pak mi řekni, že si přeješ něco jiného než to, co stojí před tebou.“

„Máš pravdu. Ale budeš mi chybět.“

Nuramon mu stiskl ruku ve válečnickém pozdravu.

Farodin stisk opětoval. „Žij blaze, Nuramone! Mysli stále na to, co nás spojilo!“

„Nikdy na to nezapomenu,“ řekl Nuramon.

„Jednou se uvidíme v měsíčním světle. Budeme na tebe s Noroelle čekat. A věřím, že Mandred už tam je.“

Nuramon se pousmál. „Musí tam být, vždyť jeho činy udělaly z Fjordlanďanů děti Albů.“

Objali se.

Noroelle a Farodin se políbili a Nuramon si všiml, že se něco změnilo. Poodstoupil a hleděl na přítele a svou nejmilejší. Stále se ještě objímali a líbali. A jak je tak pozoroval, bylo mu jasné, že Noroelle měla pravdu. Farodin byl pro ni správnou volbou. Bylo mu, jako by procitl z dlouhého sladkého snu.

Světlinu prostoupila vůně květin. Nuramon viděl, jak se stříbrná záře rozšířila a zahalila Noroelle i Farodina. Usmívali se na něho a vypadali jako postavy utkané ze světla, jako vyšší bytosti, jako Albové. Pak zmizeli i se vším, co měli na sobě. Prostě vybledli a ztratili se pro tento svět; stejně jako před jeho očima vybledl a ztratil se i Alben. Zůstal jen on.

Byl sám. A přece nemohl plakat. Noroelle mu odejmula žal. Vědomí, že nalezla svůj osud, ho uspokojilo. Že se rozhodla pro Farodina, ho bolelo daleko méně než předtím.

Vzhlédl k obloze, kde zářil měsíc v úplňku. Existovalo vskutku měsíční světlo, v němž žili mrtví tam nahoře?

Stál až do rána a sledoval pohledem zářící kotouč. „Nikdy na měsíční světlo nezapomenu,“ řekl tiše.

Když začalo svítat, vzal si věci, odebral se ke kameni, na němž Noroelle rozbila přesýpací hodiny, a posadil se. Během noci přišel příliv a odplavil střepy i písková zrna. Znovu se blížila doba odlivu.

Nuramon pomyslel na Noroellina slova: Jedna cesta zde končí, a nová začíná. Ano, pro něj začínalo něco nového. Byl poslední elf na tomto světě, poslední dítě Albů. Na druhé straně vod ležela cizí, neznámá země, která čekala, až ji prozkoumá. Ještě se do ní nedostal pach síry. Ani zhoubná víra v Tjureda tam snad nikdy nepronikne. Existovaly tam ale nové cesty a s nimi i další zkušenosti a vzpomínky. Před ním ležela nekonečnost času a prostoru, navždy ale bude vzpomínat i na Noroelle a Farodina, na Obilee a Julivee, na Mandreda a Alvericha, na Emerelle a všechny ostatní. A nikdy, nikdy nezapomene na Alben.

Když se odliv vrátil, vykročil přes písek pláže vstříc pevnině. Díval se na krajinu, jako by ji nikdy neviděl. Tento svět ho nepřestane fascinovat.

Konec knihy 2.

Glosář

albská hvězda – bod, kde se kříží dvě až sedm albských stezek; pomocí albských kamenů je možné na tyto stezky vstoupit

albské stezky – síť magických cest, kterou kdysi vytvořili Albové

albský kámen – magický artefakt. Každý z Alby stvořených národů obdržel takovýto kámen, než Albové opustili jejich svět. Albský kámen zesiluje magickou sílu svého uživatele. V případě, že se dá dohromady více těchto kamenů, může vzniknout magie takové síly, že dokáže přeměnit světy

dailičtina – řeč kentaurů

děti Albů – souhrnný název pro všechny národy, které byly stvořeny Alby (elfové, trolové atd.)

elfové – poslední z národů, které Albové stvořili. Velcí asi jako člověk, jsou štíhlí a mají dlouhé, do špičky vybíhající uši. Mnozí z nich jsou nadáni magickou mocí

faunové – národ s kozlíma nohama, žijící v Albenu

Gallabaal – magií oživená kamenná socha. Slouží jako strážci v knihovně v Iskendrii.

kentauři – kříženci elfů a koní. Z koňského těla vyrůstá horní část elfího trupu. Většina kentaurů žije nomádským životem a jsou domovem ve Větrné zemi. Elfí část trupu kentaura je svalnatá jako u jejich „elfích bratranců“. Také mívají většinou ochlupení a vousy a jejich uši jsou o něco kratší než u elfů

keř dinko – keř, z něhož děti Albů získávají tmavou šťávu, jíž si malují na kůži obrázky. Dinková šťáva, která je do těla přijímána kůží, působí také jako afrodisiakum.

koboldi – souhrnný název pro celou skupinu různých národů nebo kmenů jako třeba Lubinové či Holdové. Koboldi jsou vysocí asi po kolena či boky člověka. Mnoho z nich je nadáno magickou mocí. Většinou platí za vynikající řemeslníky. Ostatní děti Albů využívají rády koboldů jako sluhů nebo otroků.

květinové víly – Alby vytvořený národ, bytosti velikosti prstu, vzhledem podobné elfům, mající motýlí křídla nebo křídla vážky.

liuvar – elfské slovo pro mír. Pomáhá uklidnit Gallabaaly a jiné strážce knihovny v Iskendrii.

luční víly – jiné označení pro květinové víly

skald – fjordlandské označení pro barda

trolové – nejbojovnější národ Albenu. Více než tři metry vysocí, mají šedou kůži, která se barvou podobá kameni. Trolové se štítí doteku s kovem.

Železné vousy – dřevěné sochy, do nichž se zatloukají kusy železa jako obětní dary. Fjordlanďané vystavují Železné vousy na poctu svého boha osudu Luthe. Jsou také nazývány železnými muži.

Poděkování

Jako mnoho fantastických románů začal i příběh této knihy za jedné bouřlivé podzimní noci, a to pozváním k dobrodružné výpravě. Můj přítel James Sullivan měl právě před sebou závěrečnou zkoušku ze středověké epiky a svým telefonátem jsem ho asi uvedl téměř na pokraj nervového zhroucení. Zeptal jsem se ho, zda by neměl čas a chuť zúčastnit se dobrodružství napsat společně se mnou knihu. Otázka, která se mezi četbou příběhů o Lancelotovi a Wolframsovým Parsifalem opravdu špatně poslouchá. Hodinu nato jsme se o tom začali bavit ještě jednou, a to od začátku, a James poznamenal, že skutečný rytíř neodmítne, když mu paní Fantazie nabídne ruku. A tak začala výprava za elfy…

Ve fantastické literatuře se stěží najde bytost, která by autory inspirovala k tak rozdílnému ztvárnění jako elfové. Podle Pána prstenů od J. R. R. Tolkiena jsou to vznešené světelné bytosti, v Zlomeném meči od Paula Andersona bezcitní, chladní tvorové a v Královské dceři z elfí země od lorda Dunsanyho čistě pohádkové bytosti. Takovýchto různých zpodobení existuje ještě mnohem více. I my přiznáváme, že jsme si vytvořili vlastní obraz elfů, na němž se podílí jak staré tradice klasiků fantasy, tak i novější pojetí.

Při žádném hledání nemůže člověk být sám, a tak i nám pomáhalo mnoho přátel a spolupracovníků: Martina Vogl, Angela Kuepper, Natalja Schmidt, Berna Kronsbein a stejně tak Meneke Deprem, Heike Knopp, Elke Kasper, Stefan Knopp a Sven Wichert, ti všichni dovedli dobrodružství tohoto románu k šťastnému konci.

Bernhard Hennen

červenec 2004

Bernhard Hennen

Elfové, kniha 2.

1. vydání

Německý originál Die Elfen

vydaný Wilhelm Heyne Verlag

Překlad Libuše Sedláčková

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 136. publikaci

Ostrava 2009

Tisk Printo, s. r. o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 349 Kč