KNIHA I.

KRÁLOVNA ELFŮ

BERNHARD HENNEN

FANTOM Print

2012

Copyright © 2009 Bernhard Hennen

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-166-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro růži v zimě

Nejnebezpečnější pohled na svět je pohled těch, kteří

na svět nikdy nepohlédli.

Alexander von Humboldt

Prolog

Královna elfů

Jsem nejspíš jediný elf, kterého skoro zabil sněžný zajíc. A jediná omluva, kterou mohu uvést, je ta, že mi bylo třináct a doufal jsem v první pusu… já, Alvias, bývalý hofmistr královny Emerelle.

Sedím vysoko nad střechami Vahan Calydu a ostřím si dýku. Za dvě hodiny začne Slavnost světel. Slavnost, při níž si Alben volí krále. Budu tam. Vrazím vládci dýku do hrudi. Bude to má poslední služba královně.

Ale vraťme se k sněžnému zajíci… Vždycky jsem měl pocit, že věděl, co dělá. Chtěl mě vehnat do náruče smrti! Byla to jedna z těch zimních nocí, kdy se po nebi vine po vlnivých drahách přízračné zelené světlo. Noc plná příslibů a magie. Byl jsem sám s Nailyn. Bylo jí sedmnáct a tím byla ode mě vzdálená celé světy. Věděl jsem, že po ní pokukuje několik mladých lovců. Ale dnes v noci si vyvolila mne a já byl nesmírně šťastný. Jeli jsme po rozlehlé zasněžené pláni v horách Carandamonu. Loveckou společnost jsme nechali daleko za zády. Nailyn mi dodávala odvahu. Přistoupila na každý můj návrh. Chtěla být se mnou sama. Dlouhé, plavé vlasy jí splývaly na vyšívanou loveckou vestu jako zlatavý plášť. Měla na sobě hedvábnou košili tak tenkou, že skrz ni probleskovaly její paže. Jako všichni Normirgové se dokázala jediným slovem moci chránit před ledovým kousáním zimy. Mohla by jít sněhem nahá, aniž by mrzla.

Kalhoty a holínky měla přiléhavé jako druhou kůži. Věděla, jak vzbudit pozornost! Zato já jsem byl ve všem nezkušený. Neuměl jsem se ani pořádně chránit před chladem. Něco jsem dělal špatně, když jsem šeptal slovo moci. Buď mi bylo příliš horko, nebo se mi zima neztenčenou měrou zahryzávala do údů. Jenom s Nailyn jako bych dělal všechno správně. Přehlížela mou nešikovnost. A já, já na ni pořád jenom zíral.

A tak jsem skoro spadl ze sedla, když můj hřebec Hvězdoočko vyplašil sněžného zajíce. Krčil se na břiše v proláklině a do poslední chvíle čekal, než se dal na útěk. Mého hřebce polekal tak, že se postavil na zadní a skoro mě shodil. Nailyn se smála. Pak pronesla ona osudná slova, která měla změnit celý můj život. „Chyť mi toho zajíce. Chci ho držet v náručí. Odměnou ti bude můj polibek!“

Můj hřebec byl rychlejší než zajíc, a aniž bych se chtěl chvástat, byl jsem mnohem šikovnější. Jediné, co uměl líp než my dva, bylo kličkovat. A lépe znal zasněženou pláň. Věděl, co se skrývá pod sněhem. Hnal jsem se za ním hluboko skloněný v sedle. Nikdy jsem se necítil tak skvěle. Dvakrát jsem ho skoro dostal. Už jsem se ho dotýkal špičkami prstů, když tu se pode mnou otevřela propast. Skalní trhlina skrytá pod sněhem. Všechno se odehrálo tak rychle. V jednu chvíli jsem ještě výskal v bujné radosti a pak… pak přišla bolest. Pronikavá. Hvězdoočko ležel vedle mě. Třpyt v jeho očích, který mu dal jméno, pohasínal. Jeho tělo se chvělo. Poslední vzepětí ztýraného trupu. Z jeho hrdla se vydral zvuk, který není možné popsat slovy. Možná proto, že se nedokážu oprostit od viny. I teď, po všech staletích, mi pořád zní v uších, když si na tu noc vzpomenu. Tak byl plný utrpení.

Všude kolem mě se rozkládaly ostré skály. A sníh, který se zřítil s námi. Nemohl jsem se pohnout; všechny údy mě bolely. Levou nohu jsem měl zkroucenou. Odvážil jsem se podívat jen jednou. Pak jsem si nahrnul na nohu sníh, abych se na ni už nemusel dívat… na kost, která trčela z roztržených kalhot, a na všechnu tu krev.

Vysoko nade mnou, opředena zeleným světlem zimní noci, se objevila tvář, kterou jsem tak zbožňoval. Nailyn vypadala bledá. Vidět ji mi dodalo sílu, abych zaplašil slzy. Zachrání mě.

„Alviasi?“

„Žiju,“ vyrazil jsem ze sebe.

„Dojdu pro pomoc!“ Po těch slovech zmizela. Žádná otázka, jestli jsem zraněný. Žádný pokus ke mně slézt a pomoci mi. Slyšel jsem její kroky ve sněhu a už jsem nedokázal dál potlačovat slzy. Bolest v noze byla samozřejmě nesrovnatelně horší, ale na ránu, již Nailyn zasadila mému srdci, jsem dodnes nezapomněl.

Nevím, jak dlouho jsem v trhlině ležel. Pozoroval jsem, jak moje krev barví sníh doruda. Tu a tam jsem na něj hodil nový sníh, ale běloba nezůstala dlouho bez poskvrny. Nezmohl jsem se na žádnou rozumnou myšlenku. Měl jsem opasek. Mohl jsem si nohu podvázat. Místo toho jsem sledoval, jak moje slzy, když dopadly na kámen, pomalu tuhnou v ledové perly.

Melodramaticky, jak to dokáže jen třináctiletý, jsem si maloval vlastní smrt. Kdo všechno mě bude oplakávat. Komu budu chybět… A pak přišla. Ta druhá. Její tvář se objevila nad propastí, jako by se zjevila z nebe. Neslyšel jsem žádný zvuk. Prostě tam najednou byla. Vteřinu na mě hleděla. Pak seskočila ke mně, aniž by se dala zastrašit ostrými skalami.

„Dostanu tě odtud.“ Řekla to tak sebevědomě, jak hovoří jen knížata a králové. Tehdy jsem nevěděl, kdo to je.

Udiveně jsem na ni hleděl, omámený ztrátou krve. Měla na sobě lovecký kostým ze šedé kůže posázený bílou kožešinou a stříbrnými výšivkami. Tmavě plavé vlasy jí ve vlnách spadaly na ramena. Její rty byly tmavě červené jako zralé maliny. Oči světle hnědé a plné soucitu. Měla úzkou tvář a úsměv, po kterém se vám rozbušilo srdce rychleji. Opatrně odhrnula sníh, který jsem si navršil na nohu. Sledoval jsem, jak tu hrůzu obnažuje. Mou roztříštěnou holeň trčící z masa.

„Teď to bude bolet.“

Neudělala nic, aby mi dodala odvahy nebo odvedla mou pozornost. „Bolet“ ani zdaleka nevystihuje pocit, který jsem zakoušel, když tlačila zlomenou kost rozdrásaným masem. Křičel jsem jako nikdy v životě. A snažil jsem se vymanit z jejího sevření. Ale byla neuvěřitelně silná, i když byla drobné postavy a sotva vyšší než já.

V očích se jí třpytily slzy. Když jsem to spatřil, umlkl jsem. Sdílela mou bolest, tolik jsem o umění léčivých kouzel už tehdy věděl. Nohou a všemi údy mi proudilo teplo. Zmocnila se mě závrať.

Když jsem se probral, vytáhla mě už z trhliny. Nikdy jsem se nedozvěděl, jak se jí to podařilo. Posadila mě na svou klisnu a vedla koně za uzdu k horám. A ve mně rostl strach z rodičů. Zůstala u mě až do poslední chvíle. Chválila mou odvahu a mužnost. Ano, to byla její slova! A tak mě podruhé za jediný den zachránila.

Teprve když odešla, zjistil jsem, kdo mě to z ledovcové trhliny vytáhl. Emerelle, královna Albenu.

O sedm let později jsem ji spatřil znovu, na místě, které nemohlo být odlišnější. A přiznávám, že mi celá léta nesešla z mysli a dorazil jsem kvůli ní. Bylo to o Slavnosti světel ve Vahan Calydu, na tom zakletém místě na mangrovním pobřeží Lesního moře, které procitá z věčného spánku jen jednou za osmadvacet let. Vahan Calyd je město, kde všichni touží po tom, aby se předvedli ze své nejhonosnější stránky, protože právě tady knížata Albenu rozhodují o tom, kdo bude příštích osmadvacet let nosit korunu. Všechny velké rody elfů si tu vystavěly palácové věže přeplněné vlysy a sochařskou výzdobou. A ani ostatní národy Albenu za nimi nechtějí zůstat pozadu, ať je jejich vnímání nádhery seberozdílnější. Tak najdeme na mnohých fasádách hedvábné zámotky velké jako jablka, v nichž se skrývají hnízda květinových víl. Lamassu jako každý rok tvrdí, že vytvořili palác z větru, ale kromě nich ho nikdo nedokáže spatřit. Zvenčí spíše skromná, a přece zahalená tajemstvími je Věž sinavých kvítků, kterou vybudovaly nad mořskou jeskyní apsarasy. Naproti tomu Palác tisíce korouhví vzniká při každé slavnosti znovu. Minotauři ho staví z pestrobarevných pásů tkaniny a zarážejí do země stovky stanových tyček zdobených pozlacenými řezbami, na nichž vlají korouhve.

Všechno tady bylo pro mě cizí, pro někoho, kdo pochází ze země, jíž dominuje bělost sněhu. Na oči mi tu každou vteřinu útočily nové, nikdy předtím nespatřené barvy. Všechny smysly byly vytížené! Na slavnosti se shromažďují zástupy lidu Albenu a přinášejí s sebou vůně, sahající od chlebových placek, pečených nad ohněm živeným koňskými koblížky, až po vůni čerstvě uvařených krabů, rýžové kaše, tymiánu, šafránu a červeného pepře. K tomu se přidružuje pach hnijícího manga ze zahrad a dech džungle, jež město obklopuje. A uprostřed toho všeho − Emerelle. Vždycky je to ona, kdo je volen královnou. A nikdy volba neprobíhá bez skrytých bojů. Už tolikrát jsem se mezitím Slavnosti světel zúčastnil. A ani jednou se nestalo, že by následující den uběhl bez nálezu mrtvoly. Mlčenliví svědkové pletich o trůn. Později k mým povinnostem patřilo nechat je pohřbít a utišit všechny otázky.

Ale o tom, co přijde, jsem na své první Slavnosti světel nic netušil. Patřil jsem k hostům v Emerellině paláci. A sledoval jsem, jak si v pavilónu vysoko ve větvích starého stromu s lotosovými květy obléká motýlí oděv. Šaty třpytivých barev z nesčetných živých motýlů, kteří se na vládkyni snesli. Pak se Emerelle nechala dopravit na nosítkách nesených padesáti kentaury do přístavu, kde se uprostřed moře lodních stožárů nacházel skvostný člun, na němž se konala volba krále. Emerelle majestátně stála na nosítkách nad masami, zahrnována jásotem. Házeli na ni květiny a drahé šperky. A zvedali k ní děti, aby je mohla pohladit po hlavičkách, neboť Emerellin dotek přináší štěstí.

Onoho dne jsem se rozhodl, že v budoucnu budu sloužit své zachránkyni. A po letech jsem vystoupal až k hodnosti hofmistra. Byl jsem s ní ve dnech slávy i utrpení. Byl jsem po jejím boku, když v čele rytířů dobyla jeskynní pevnost Mordštejn, cestoval jsem do dalekých měst jako její vyslanec a byl jsem hluboko zapleten do intrik korunovačních slavností.

Někteří ji nazývají královnou tisíce tváří. Uměla být zářící, dobrotivou vládkyní. Byla válečnicí a kouzelnicí. Nejvyšší soudkyní. A byla osamělá. Od chvíle, kdy přijala korunu, si už nezvolila žádného druha. Její život určovala starost o Alben. Obětovala se v boji o budoucnost nás všech. Když stávala v noci sama v trůnním sále, skloněna nad stříbrnou mísou, která jí dokázala ukázat budoucnost, zračil se jí ve tváři děs. Nevím, co tam viděla. Ale bojovala proti tomu každý den své vlády.

Trolové zničili její dílo! Před sedmadvaceti lety a šesti měsíci se vrátili. Byli vypovězeni do světa lidí, ale našli cestu zpátky. Během Slavnosti světel přepadli Vahan Calyd. A začali ničit na světě všechno krásné. Emerelle musela uprchnout, ale bránila se vojům nepřítele. Někdy chráněna jen Ollowainem, mistrem šermířem. Jakmile přišla i o něj, nastal úpadek. Nevím, co přesně mu trolové udělali. Byl u nich toho dne, kdy skončila Emerellina vláda. Vypadalo to, že není při smyslech! Říká se, že zahubili Ollowainův rozum, ale tělo zachovali. Přiměli ho, aby na Shalyn Falahu, Bílém mostě, nastoupil proti Emerelle k souboji. To byl den, kdy jí puklo srdce. Odložila meč a korunu, místo aby bojovala proti muži, jemuž už dlouho potají patřilo její srdce. Tak se stal trol Gilmarak vládcem nad Albenem.

Duše elfa je nesmrtelná, než se nakonec vydá do měsíčního světla. Když se zrodíme znovu, je stará, ale vzpomínka na dřívější život je ztracena. Tak jsme volní.

Když Emerelle zmizela, vzala Ollowaina s sebou. Hledal jsem ji. A vím, že po ní pátrali i úkladní vrazi, protože trolové se jí pořád bojí. Je ztracena. Tuším, že ji nepřátelé objevili přede mnou. Dnes probíhá ve Vahan Calydu Slavnost světel. Její slavnost!

Moje dýka je naostřena. Jsem kníže. Vyvolili mě, abych se zúčastnil královské volby. Mě! Jaký výsměch. Ale budu tam. Jen tak se mohu dostat ke Gilmarakovi dost blízko, abych Emerelle pomstil.

Skoro o dvanáct let dříve

Na obzoru

„Co vidíš na obzoru?“

Královna měla zase ten nepřítomný pohled. Uplynula už věčnost od chvíle, kdy pro ni zemřel, i když pro něj jako by uplynulo jen pár týdnů. Falrach znal úplně jinou Emerelle. Vedle něj stála cizinka. Nesměl ji dokonce ani oslovovat jménem, posledním slovem, které mu v minulém životě splynulo ze rtů. Vydávala se za Nandalee. To bývalo jméno její matky.

„Budoucnost.“ Emerellina odpověď přišla pozdě. Falrach už nepočítal s tím, že ještě něco řekne.

Hleděl přes zasněžené kopce. Panovalo bezvětří a byla taková zima, že by mu kůže přimrzla ke stříbrné hrušce meče, kdyby se jí neopatrně dotkl holou rukou.

Za kopci na obzoru stál na nočním nebi kouř jako mračna blížící se bouře. Svit hvězd, odrážený čerstvě napadaným sněhem zpět k nočnímu nebi, spřádal magické světlo. Oblak kouře narušoval harmonii kouzla. Visel nízko na nebi, hustý a tíživý, a třpytil se rudě oranžovou barvou čerstvě prolité dračí krve. Byl to odraz světla komínů Feylanvieku.

Makarios neklidně zahrabal kopyty. Doprovázeli kentauřího knížete při honu dobytka. Jejich odměnou byli dva staří koně. Falrachovi se nelíbili, ale Emerelle byla ráda, že už nemusí jít pěšky.

„Neměli byste se přibližovat k městu,“ varoval je kentaur. „Život elfa tam nestojí ani za buvolí pšouk.“

„Proč?“ Znala příběhy o Feylanvieku. A Makarios to věděl.

Kentauři nebyli právě proslulí tím, že by dokázali ovládat emoce. Na druhou stranu chovala většina z nich k elfům velký respekt. Na Makariově spánku vystoupila žíla tak, až v ní bylo vidět tepající krev. „Víš o knížeti Shandralovi, urozená paní. A víš, jak strašně trpěli koboldi ve městě jeho krutostí. Elf by tam neměl chodit.“

„Právě proto, že tak trpěli, tam musím jít.“

Kentaur se plácl dlaní do čela. „Tomu nevěřím! Jak ti to mám ještě říct, Nandalee. Provedou s tvým malým elfím zadkem věci, které si nedokážeš představit ani v…“

Falrach se postavil před kentaura. Nemohl připustit, aby tak mluvil s královnou. I když neměl tušení, kdo před ním stojí. „To stačí.“ Pronesl to tiše a očima zachytil kentaurův pohled.

Makariův dolní ret se roztřásl hněvem. V rozježených plavých vousech se mu třpytily krystalky ledu. Dlouho se vzájemně měřili pohledem. Konečně si stepní kníže povzdechl. „Elfové vždycky dělají to, co považují za správné, že ano? Dokonce i teď, po tom všem, co se stalo.“ Jeho hněv vyprchal. Zněl zklamaně. Nejspíš ho po dnešní noci už nikdy neuvidíme, pomyslel si Falrach.

„Mýlíš se, Makarie. Elfové vědí, co je správné.“

Falrach sebou v duchu trhl, když královna promluvila. Kdysi bývala taktnější.

Kentaur zasupěl jako rozzuřený býk. „To jsem viděl. Byl jsem u Mordštejnu, když tvoji lidé nechali pršet z nebe oheň. Vyhráli jste bitvu, ale troly jste neporazili. Jak se to mohlo stát? Jaký byl plán? Můj bratr tehdy padl. Jaký byl plán?“ Poslední slova doslova vykřikl.

„Zeptej se Ollowaina. To on byl toho dne velitelem armády.“

Kentaur zaťal pěsti. „Mistr šermíř byl nejlepší elf, který kdy žil. Nebudeš špinit jeho jméno, ty…“

„Ty jsi znal Ollowaina?“ Tón, jakým se Emerelle zeptala, Falracha zasáhl. V jejím hlase se vznášelo něco víc než všeobecný zájem o váženého přítele.

„Neznal…“ Otázka Makaria zjevně zmátla. „Ale viděl jsem ho, z dálky. Když shromažďoval vojsko před Feylanviekem. Můj lid o něm zpívá mnoho písní.“ Obdařil oba zničujícím pohledem. „A kentauři nepějí o elfech často.“

„A přece jste přišli, když vás královna Emerelle povolala do zbraně.“

Hořce se zasmál. „Samozřejmě! Koneckonců museli trolové cestou k elfí královně nejdřív přes naše území.“ Ramena mu poklesla. Náhle jako by o léta zestárl. „Měli jsme utéct. Moji bratři a přátelé se stali na bojištích travnatého moře potravou pro krkavce. Mohyla mých předků je zneuctěna. Udělali z ní jatka. Po staletí dobře udržovaná těla knížat mého lidu naplnila trolí žaludky. Lutinové, s nimiž nás kentaury vázalo spojenectví staré jako sama step… tihle lutinové nás prodali. Zneužili kouzlo, které chránilo mé předky před hnilobným dechem času, aby naplnili mohyly buvolím masem. Udělali z našich nejposvátnějších míst tajně zásobárny pro tažení trolů a…“ Zaťal v bezmocném hněvu pěsti.

„A přece s troly obchoduješ,“ konstatovala Emerelle neúprosně.

„Co mám dělat?“ vypěnil kentaur. „Moji lidé potřebují sůl. A železo na zbraně, jimiž troly jednoho dne vyženeme.“

„Přijdeš, po tom všem, co jsi ztratil, pokud elfové ještě jednou zatroubí do boje?“

„Aby zahnali troly? Raději dnes než zítra. Ale elfové jsou poraženi. Vaše královna se prostě vzdala. Nechala na holičkách všechny, kdo jí věřili. Bez ní jsou elfové příliš nejednotní. Jsou šílení. Stejně jako ty. Neměla bys chodit do Feylanvieku. S takovými jako ty se tam zachází zle. Neměla bys zbytečně vyzývat osud, Nandalee.“

Kentaur hovořil Falrachovi z duše, ale věděl, že Emerelle je prostě odbude. Chtěla se vystavit nebezpečí, ať už z jakéhokoliv důvodu. Pro boj, v němž kdysi zemřel, existoval dobrý důvod. Ale tohle… komu chtěla co dokázat? Znovu se zahleděla k obzoru. Tam, kde ohně Feylanvieku zaplavovaly okraje mraků barvou dračí krve.

„Naše cesty se tady rozejdou,“ řekl Makarios, kterého už zjevně unavilo rozmlouvat Emerelle její rozhodnutí. „Přeji vám oběma štěstí. Určitě ho budete potřebovat. Pokud se dostanete do potíží, nic ode mě nečekejte. Řeknu, že vás neznám.“

„Já vím, potřebuješ sůl.“

Kentaur se zatvářil, jako by mu vrazili mezi žebra dýku. Podíval se na Emerelle, ale ta ho neuznala za hodna pohledu. „Neměl bys s ní chodit,“ pošeptal Falrachovi. „Je neúprosná. Takové ženy přitahují neštěstí.“

„Nemůžu jinak,“ odvětil Falrach. „Já…“

„Ano, vidím, že to není přísaha, co tě k ní váže. Je to horší. Dávej na sebe pozor. Nejhloupější věci, které my muži děláme, jsou ty, jež děláme z lásky k ženě. Až zestárneš…“ Svraštil čelo. „Ne, ty to nikdy nepochopíš. Protože nikdy nezestárneš, pokud ji budeš následovat. Tahle elfka je tvoje smrt. Pojď se mnou!“

Koňský kopanec

I když byly ulice Feylanvieku tak rušné, že mohli postupovat vpřed jen pomalu, nespatřili jediného elfa. Emerelle se otočila v sedle a zahleděla se ke kovárně nacházející se na kamenném mostě uprostřed řeky. Už o tom místě slyšela. Právě tady Shandral prováděl své kruté výstřelky na dětech Albenu. Měla ho zastavit. Možná by všechno dopadlo jinak.

Velká kovárna byla vypálená, střecha se propadla. Pár sazemi zčernalých kamenů bylo všechno, co zbylo ze zdí. Většina dřevěného soukolí, které pohánělo kovářská kladiva velká jako koňská hlava, jako zázrakem unikla řádění ohně. Také jedno ze tří velkých vodních kol, jež se nořila pod mostními oblouky do vod vedlejšího ramene Miky, zjevně fungovalo.

Vedle jedné z mohutných kovadlin stál trol a podezíravě je pozoroval. Navzdory velké zimě měl na sobě jen bederní roušku. Opíral se o palcát vysoký jako muž a posázený černě se lesknoucími úlomky obsidiánu. Sopečné sklo ze Sněžné marky. I když byli trolové mocnými válečníky, vyhýbali se všem kovům. Veškerá jejich zbroj a zbraně byly zhotoveny toliko ze dřeva, kamene a kůže. Od čela až k lícím se trolovi táhly opuchlé jizvy. Trolové měli podivný estetický vkus. Nešlo o válečná zranění, nýbrž ozdoby. Takto vypadat bojovníka ctilo.

Královna sklouzla pohledem po domech na břehu. Stály tam hrázděné stavby z jílu, vrbového proutí a s trámy bohatě zdobenými řezbami. Na rezavých železných ramenech visely pestrobarevné dřevěné štíty a vychvalovaly zboží řemeslníků, kteří se usadili podél říčního ramene. Pláště z tuleních kožešin, vyřezávaný jantar, stříbrné šperky a tlustostěnné hliněné hrnce všech velikostí, zplna hrdla vychvalované jako tvrdší než trolí lebka. Přitom měl každý dům jinou barvu. Převládaly žluté, červené a tyrkysové tóny. Ale bylo vidět i světle žlutozelenou a ojediněle i bílou jako kost. Všechny měly společné to, že se přes jejich zdi táhly špinavé šmouhy a připravovaly rozpustilé barvy o jejich lesk. Ze šikmých stěn rašily jako geometrické vředy arkýře.

Žádný dům nebyl postaven v jednotném stavebním slohu. Jen zřídka se dala zahlédnout dvě stejně velká okna a také poschodí měla velmi odlišnou výšku. Pod maličkými balkóny se zábradlím z pozlaceného tepaného železa zely vchodové dveře velké jako vrata od stodoly. Všechny štíty se v ostrých úhlech zařezávaly do kouřem potaženého nebe. Díky tomu poskytovaly jen malou oporu sněhu, který v dlouhých zimních měsících padal tak bohatě, že mnohé menší domy měly druhé domovní dveře ve štítě.

Falrach jel s tváří bez výrazu po jejím boku. Od včerejšího večera se už na důvod tohoto výletu neptal. Považoval ho za rozmar, a krajně nebezpečný. Věděla, že tak smýšlí, i když se postavil na její stranu. Jeho láska ho činila bezvýhradně loajálním. Bylo zvláštní mít před očima Ollowaina a hovořit s Falrachem. Mistr šermíř by jí velmi jasně řekl, co si myslí o nápadu jet ve dvou do pravděpodobně nepřátelsky smýšlejícího města. Ale i on by zůstal při každé pošetilosti po jejím boku. V mnoha věcech si byli ti dva velmi podobní, jakkoli měli úplně jiné důvody pro své počínání. Ollowain ji nemiloval. Nedokázal se přenést přes Lyndwyninu smrt. Lyndwyna byla nadaná kouzelnice, ale jako všichni elfí šlechtici z knížecího rodu z Arkádie nedůvěryhodná. Padla během bojů o skalní hrad Phylangan.

Emerelle přitáhla otěže. Její šedák se zastavil. Tolik mrtvých! A přece trolové nakonec získali trůn Albenu. Všechny boje byly zbytečné. Aspoň to tak vypadalo…

Hleděla dolů na zamrzlý kanál. Nákladní čluny uvěznil led. Pestře pomalované loďky s očima, bdícíma vysoko na trupu nad vodou. Barva se na některých místech odlupovala a odhalovala hlubší vrstvy. Modrou, přemalovanou na červenou. Špinavě bílou na lahvově zelenou.

Všechno, co kdysi bývalo Ollowainem, se odlouplo. Duše Falracha, muže, jehož kdysi milovala, se opět objevila. Jaké to pro něj bylo vrátit se? Nejspíš pro něj uběhl jen okamžik od chvíle, kdy žhnoucí dračí dech ukončil jeho život. Pro ni to ovšem byla nesčetná staletí. Kolik vrstev nových barev leželo na Emerelle, již kdysi znával? Existovala k ní cesta zpátky? Probleskovalo ještě něco na povrch jako u starých člunů, které držela řeka v ledovém sevření?

Ztratila trůn. Neměla domov. Potulná rytířka jako tehdy, když Falracha potkala poprvé. Ale to měla poslání. Cíl, kterému by obětovala všechno. Během týdnů, jež uplynuly od chvíle, kdy přišla o trůn, se nechávala prostě jen unášet. Emerelle netušila, jaký nový cíl by měla dát svému životu. Melancholicky se usmála. Aspoň věděla, co nechce. Vrátit se do trůnního sálu hradu Světlo elfů. Ještě někdy nést břímě koruny!

Zahleděla se dolů na led. Na některých místech se ostře zubaté kry nasunuly jedna přes druhou a kupily se jako nevysoké tabulové hory. Jejich běl třísnily saze a všelijaké smetí. Uprostřed, kde byl proud kanálu nejsilnější, působil led jen tence. Probleskovala pod ním tmavá voda.

Královna se kradmo podívala na společníka. Ollowain by nejspíš cítil vůči Lyndwyně po její smrti vinu až do konce svých dnů. Opravdu ji miloval? Nebo to byla jen vina, co ho k Lyndwyně poutalo? Už se to nikdy nedozví.

Emerelle nevěděla, co přesně se s jejím mistrem šermířem po bitvě u Mordštejnu stalo, ale Ollowainova osobnost úplně zmizela. Nejspíš se stal obětí zákeřného kouzla, když byl otrokem lutinů. Byl jako kus pergamenu důkladně oškrábaný jemnou čepelí. Historie jeho života trvajícího staletí se úplně vytratila. Zůstal jen prázdný list.

Tak se mohl Falrach zmocnit Ollowainova těla. Byl dřívějším vtělením duše mistra šermíře, nejspíš nejslavnějším vojevůdcem elfů. Geniálním taktikem, hráčem a miláčkem žen, skutečně okouzlujícím mužem. Její první láskou.

Falrach obětoval v dračí válce život, aby ji zachránil. Stovky let ho oplakávala. Vystopovala každé vtělení jeho duše. Dlouho věřila, že její smutek a bolest nikdy nepominou. Dobře ukryty pod maskou chladné vládkyně ale byly vždycky blízko. Postupem času se však tyto city změnily v planý stereotyp.

Čas, který měnil žulové hory v rovné planiny. Právě on byl pánem všeho. Dokonce i láska a její sobecká bolest se mu podrobily. Nezapomněla na Falracha, ale aniž by si to přála, zamilovala se do Ollowaina. Svého mistra šermíře, nezištného rytíře, který nikdy nepodřizoval ideály kompromisům, jež královně vnucovala komplexní dialektika vládnutí. Když se setkali naposledy, prudce se pohádali. Přivedl ji do bezvýchodné situace. Poslala ho do iskendrijské knihovny, aby pátral po ztraceném vědění. Při tom ho doprovázela lutinka Ganda. Právě ona pak ukradla knihu sepsanou kdysi Melianderem. Chytrým, něžným Melianderem. Další oběť času, pomyslela si Emerelle smutně. Její bratr byl o tolik citlivější než ona. Jednoho dne si sám vzal život, aby ukončil svůj světobol. Melancholie ho připravila o život čítající staletí.

Každý, kdo vstoupil do iskendrijské knihovny, byl poučen o tom, že nejtěžší ze všech zločinů na tomto místě spočívá v krádeži nebo ve zničení textu. Ten je vždy trestán smrtí. Emerelle si byla naprosto jistá, že Ollowain Melianderovu knihu neukradl. Určitě to byla lutinka Ganda. Ale mistr šermíř vzal veškerou vinu na sebe a trval na tom, že je Ganda nevinná.

Jakou hodnotu měla královna, která se stavěla nad zákony? Jakou hodnotu měly zákony, pokud nebyly pro každého stejné?

Nedokázala ukončit řádně vedený život popravou na nádvoří svého hradu. Současně ji rozčilovalo, jak Ollowain zjevně spoléhal na to, že ho jeho postavení a její láska ochrání před trestem. Vyslala ho do bitvy proti trolům a rozkázala, aby se nevracel živý. A on poslechl, jako vždycky. Nejspíš se nikdy nedozví, co se přesně stalo. Ollowain už nebyl. Posel, který měl její rozkaz odvolat, už ho nezastihl. Nikdo už Ollowaina nezastihne, pomyslela si hořce.

„Nandalee.“

Trvalo dva údery srdce, než Emerelle pochopila, že míní ji.

„Myslím, že tihle jsou tady kvůli nám,“ pronesl Falrach tiše.

Královna sledovala jeho pohled. Ulicí se k nim blížili tři trolové a celý houf koboldů s červenými čapkami. Jejich velitel, chlapík ve vysokých holínkách, ukázal jejich směrem šavlí velkou sotva jako nůž na chleba. „Chopte se nepřátel lidu.“

Trolové rozkazu uposlechli, ale koboldi, jen uboze ozbrojeni kopími a vidlemi, zaváhali.

„Teď je správná doba uposlechnout Makariovu radu.“ Falrach potáhl koně za uzdu, aby ho otočil.

„Zůstanu,“ prohlásila Emerelle rozhodně. Chtěla vědět, co se stane. Proto sem přišla. „Neudělali jsme nic špatného.“

„Někdy to nestačí. Pojď!“

Královna pohladila šedáka po krku. Hřebec neklidně hrabal neokovanými kopyty. Trolové mu naháněli strach. Byli už jen několik kroků od nich.

Falrach se natáhl po jejích otěžích. „Nebuď tak zatraceně tvrdohlavá.“

Kousek za nimi někdo natlačil napříč ulicí vůz na seno. Teď měli každou únikovou cestu zatarasenou. Falrach slyšel za sebou skřípění železem pobitých kol vozu na dláždění. Otočil se a zaklel. S elfími koňmi by mohli skočit dolů na špinavý led kanálu. Ale rozježení, malí stepní koně kentaurů by prorazili vrstvu ledu a žalostně by se v kanále utopili. Nebylo už kam zmizet.

Trol popadl královnina hřebce za hřívu. Šedák pronikavě zaržál. Pokusil se postavit na zadní, ale v železném sevření trolího válečníka se mu to nepodařilo. I když Emerelle seděla v sedle, trol ji převyšoval víc než o hlavu. Válečník se na ni podezíravě zahleděl. „Polož ruku na meč, a já tě zabiju,“ vyrazil ze sebe a jako by zcela samozřejmě vycházel z toho, že mu Emerelle rozumí.

Hřebec kopl. Jeho kopyto zasáhlo trola do kolena. Ten zabručel a udeřil šedáka loktem do hlavy. Náhlá rána srazila hřebce k zemi. Emerelle se jediným skokem ocitla pryč ze sedla. Bezpečně přistála na nohou. Skoro sáhla po meči, čistě ze zvyku. I když už dlouho nevytáhla do bitvy, pravidelně se cvičila v šermu.

Její hřebec ztěžka dopadl na dláždění. Z tlamy mu kapala krvavá pěna. Emerelle se přiměla zachovat klid.

„Oba jste zatčeni,“ zvolal skřípavý hlas. Za trolem stál kobold v holínkách. Šavlí ukazoval Emerelle na hruď. Teprve teď si všimla, že kobold nemá pravou ruku.

„Proč nás chceš zatknout?“ zeptala se a snažila se zachovat klid.

„Protože jsi napadla jednoho z trolích strážných.“

„Myslím, že to udělal můj kůň,“ pronesla v jazyce trolů. „Chceš ho uvrhnout do žaláře?“

Velký válečník stáhl zjizvený obličej do úšklebku.

„Děláš si ze mě legraci? Z Dalmaga Pašidrába, správce Feylanvieku a strážce spravedlnosti?“ rozohnil se kobold. Stál teď těsně před ní; sahal jí sotva ke kolenům. „Jako jezdkyně jsi za koně zodpovědná. Tvoje posměšné řeči tě budou ještě mrzet, elfko.“ Kobold ukázal na Falracha. „Toho chlapa vezměte s sebou taky. Je rovněž obžalován.“

„Co udělal? Urazil tě pohledem?“

Kobold si zastrčil šavli za širokou šerpu. Zbylou ruku si zapřel v bok a zjevně se snažil vypadat důstojně.

„Ne, nese hlavní vinu na útoku na trola. Předpokládám, že ho kníže odsoudí k smrti.“

Emerelle to na okamžik připravilo o řeč. „To není žádná spravedlnost,“ vyrazila ze sebe konečně.

„Teď urážíš i naše zákony. Jenom pokračuj, připravíš se slovy o hlavu.“

„Přece vůbec nic neudělal.“

„Právě,“ pronesl kobold s pokývnutím prozrazujícím, že je spokojený sám se sebou. „To je část jeho zločinu. Stejně jako jsi ty měla dávat pozor na koně, měl tvůj muž dávat pozor na tebe, ženská. Měl vědět, jak mizerná jsi jezdkyně. To on ti měl zakázat přijet na koni do Feylanvieku. Představ si, že by se zvíře splašilo a ušlapalo děti hrající si na ulici k smrti.“

„Nejsem jeho žena!“

„Ach!“ Dalmag zakoulel očima. „Takže spolu máte neřestný poměr, aniž byste složili manželský slib.“ Vyrazil štěkavý zvuk. „Elfové! Naprosto nemravní a zpustlí! To samozřejmě nemění nic na tom, že jeho povinností bylo dávat na tebe pozor.“

Emerelle měla co dělat, aby zachovala vážnost. Kobold měl ztělesňovat ve Feylanvieku právo? To snad ne! Musel tady být nějaký trolí kníže. „Jak vyřešíme náš spor? Budu postavena před soud?“

„Samozřejmě! Od chvíle, kdy Shandral uprchl, se tady mnohé změnilo.“ Zvedl pahýl paže. „Tvrdil, že ho můj bratr okradl. Každý člen našeho rodu kvůli tomu přišel o pravou ruku. Dokonce i novorozenci! Vystavil naše ruce ve svém domě. S mnoha jinými. Rozhlédni se po městě a s údivem spatříš, kolik takových jako já žije jen s jednou rukou! Před soudce nepředvedli žádného z nich. Budeš na tom tedy o mnoho líp než my, elfko.“

Byla tady kvůli tomu, aby zažila přesně to, co se s ní teď dělo. Jako královna byla tak pohlcena starostmi o budoucnost Albenu, že zanedbávala přítomnost. Ke krutostem, jako byly Shandralovy činy, nemělo nikdy dojít. To se od nynějška změní. Jako potulná rytířka se postaví proti tyranii, jako to dělávala kdysi. Ve velkém poslání ztroskotala. Teď se mohla vypořádat s úkolem, na který stačila.

„Ráda se podrobím spravedlnosti tvého pána. Jsem hluboce přesvědčena, že jste se poučili z minulosti.“ Slyšela, jak se Falrach za jejími zády prudce nadechl. Ale nic nenamítal.

Dalmag působil zklamaně, že se nesnaží vzpouzet. „Nebudeme to protahovat dlouho,“ prohlásil konečně. „Odvedu tě k vůdci smečky Gharubovi. Vynese rozsudek.“

Emerelle se zadívala dolů na šedáka. Trol zbil jejího hřebce do bezvědomí. Ale zase přijde k sobě. „Co bude s mým koněm?“

„Ano, ten kůň…“ Kobold se poškrábal za levým uchem. „Tohle je jedna z mála dlážděných ulic. A sníh je odklizen, aby tudy mohly projíždět káry. Tvůj kůň narušuje dopravu zboží. A Feylanviek je město obchodu. Protože staneš před soudem a nemůžeš se o tenhle problém postarat, pověřím přítele, aby ho vyřešil.“ Šťouchl trola loktem do nohy. „Poslouchej, Madro. Dostaneš toho zatraceného koně odtud. Je tvůj. Očekávám ale, že bezodkladně zmizí z ulice.“

„Jedno kam?“ zeptal se trol.

„Jedno,“ odvětil Dalmag a obrátil se opět k Emerelle. „Samozřejmě se postaráš o výdaje, které vzniknou tím, že část stráže tohoto města se bude muset postarat o problém, který jsi způsobila.“

„To nic nestojí,“ řekl trol a poklekl vedle koně. Popadl zvíře oběma rukama za hlavu a jediným škubnutím ji otočil. Ozvalo se ostré prasknutí. Nechal klesnout mrtvolu zpátky na dláždění a vytáhl kamenný nůž, který v jeho mohutných prackách působil doslova křehce.

Emerelle odvrátila pohled, ale nemohla zabránit, aby ji do nosu neudeřil pach krve.

Trol přivolal kamarády. Falrachův kůň vystrašeně frkal.

„Uklidni tu svoji herku,“ vyjel na něj kobold, který nezúčastněně přihlížel, jak jeho stráže pokoušejí štěstí jako řezníci. Dlouhým jazykem si přejel po úzkých rtech. Očividně nalezl v krvavé podívané zalíbení. Emerelle si v duchu kladla otázku, jaký asi byl, než přišel o ruku.

Brzy ležely na ulici jen hlava a hromada vnitřností. Kolem nich se shromáždily desítky zvědavců. Při tom, jak vychrtle většina z nich vypadala, si byla Emerelle jistá, že jen čekají na to, jestli trolové něco nechají.

„Měli jsme zachytit krev,“ zamručel jeden z trolích válečníků. „Bylo by z toho pěkné jelítko.“

Kobold se krátce, skřípavě zasmál. „Tak se ode mě nehněte. Možná se brzy naskytne další příležitost udělat si jelito.“ Při těch slovech obdařil Emerelle zlomyslným pohledem. „Věříš v měsíční světlo, elfí děvko? Strašně bys moje stráže zklamala, kdyby ses prostě jen tak vypařila.“

Dítě ulice

Adrien odsunul střešní šindele a snažil se při tom nadělat co nejmíň hluku. Ležel natažený ve sněhu. Vlhkost mu pronikala šaty, ale takřka tomu nevěnoval pozornost. Měl příliš velký hlad. Nebyl tu žádný pes, o to se zajímal nejdřív, když si vybíral dům. Ovšem z domu na druhé straně dvora ho mohl někdo bez problémů zahlédnout, kdyby se náhodou podíval z okna. Nebezpečí však nebylo příliš velké. Všechny okenice byly zavřené, závory zasunuté. Jednak kvůli zimnímu chladu, hlavně ale kvůli přízraku, který dlouhé dny děsil město. Po setmění se odvažoval na ulici jen ten, kdo neměl jinou možnost nebo domov.

Adriena uvítal teplý vzduch prosycený kouřem. A vůně oslích klobásek. V ústech se mu sbíhaly sliny. Posunul se kousek dopředu. Dolů do tmy se zřítila hromádka sněhu a s vydatným plesknutím dopadla na zem.

Adrien zadržel dech. Byl tam dole někdo? Řezník ještě neodešel, to věděl. Stejně jako věděl, že ten mohutný chlap měl vždycky jiné starosti, když ho navštívila květinářka ze senného trhu. Taky by to měl rád tak snadné! Pokaždé, když odcházela, si v košíku nesla uzenku. A nevyměnila ji za svazek slaměnek.

Povzdechl si. Často na ni dělal hezké oči, ale ani jednou se na něj nepodívala. A nemohl jí to zazlívat. Co jí mohl nabídnout, možná kromě hezkých očí? Určitě žádné klobásky, které by si mohla odnést domů. Někdy ji pokradmu sledoval. Proto věděl, že chodí sem. A často právě jí patřily jeho poslední myšlenky, než ho přemohl spánek. Byla tak krásná. A on ani neznal její jméno… Neodvážil se na ně zeptat. Určitě by se jí to doneslo. Měl by si ji vytlouct z hlavy! Teď bylo ale třeba postarat se o to, aby si zase naplnil žaludek. Ze snů se nedá žít!

Adrien opatrně rozšířil mezeru mezi šindeli. Nebyly nijak zvlášť upevněné. Křehké, vypálené tašky pokryté zledovatělým mechem a mokrým, lepkavým sněhem. Když byla díra dost velká na to, aby jí mohl pohodlně prostrčit paži, zašátral ve tmě. Brzy se mu podařilo zachytit jednu z krokví. Jeho prsty klouzaly po dřevě, kluzkém od starých sazí, až nahmatal jeden z kožených řemínků.

Adrien si představoval, co zůstávalo jeho očím skryto. Konstrukce na uzení stojící šikmo pod střechou půdy a ověšené dlouhými řadami klobásek. Před několika měsíci už tady byl. Nikdy si nebral moc. Samozřejmě si nic nenamlouval. Pokud chyběly v jedné řadě dvě klobásky, nezůstalo to utajeno. Ale bylo toho dost málo, a tak řezníkova zlost na zloděje rychle vyprchala.

Chlapec si představoval, jak řezník stojí ve tmě pod ním, jeden z velkých nožů v mohutných rukou. Ten chlap nebyl útlocitný. To bylo vidět na první pohled.

Adrien se proklínal za svou fantazii. Někdy mu byla požehnáním, totiž tehdy, když si představoval, že těch pár odpadků, které se zavřenýma očima zhltl, jsou znamenité lahůdky ze slavností tabule. Mnohem častěji mu ale byl tento dar prokletím. Až příliš dobře si dokázal představit, co by se mohlo při zlodějnách všechno nepodařit. Neustále myslel na veškeré možné nehody a tresty, které mu hrozily.

Špičkami prstů začal klouzat po koženém provázku. Konečně se mu podařilo popadnout konec. Ten se železným háčkem, na kterém visela klobáska. Opatrně ji protáhl dírou ve střeše. Voněla nádherně. Pustil háček umístěný na koženém provázku zpátky dolů. Ještě jednu… je příliš chamtivý? Ne, ještě jednu! Chtěl z Nantour odejít. Byl už ve městě příliš dlouho. Skoro rok. To nemohlo skončit dobře. Musí pryč! Nejlépe do ještě většího města, kde by mohl zmizet v mase nenápadných dětí ulice.

Adrien se natáhl. Znovu zašátral ve tmě. Ještě jednu klobásku. Tam dole v komoře jich visela určitě stovka. Co znamenaly dvě. Nahmatal konstrukci. Ukořistěnou klobásku si předtím zasunul za košili. Tlačila ho do hrudi. Dnes v noci nebude hladovět. Poprvé po mnoha týdnech.

Nahmatal další kožený řemínek. Nehtem prostředníčku si jej přitáhl k sobě. Nekonečně pomalu.

Dírou ve střeše opět propadl sníh a s tlumeným žuchnutím dopadl na podlahu udírny. Adrien v duchu zaklel. Nezaslechl snad v domě kroky? Neměl by tu zůstávat. Přestal lovit druhou klobásku. Opatrně zasunul uvolněné šindele zpátky k sobě. Pokud nebude vidět díra, řezníkovi bude možná trvat trochu déle, než pochopí, co se stalo. To znamenalo o trochu víc času na útěk.

Sklouzl na střechu vikýře a odtamtud seskočil na nižší přístavek. Ještě jeden skok a ocitl se na dvoře. Srdce mu bušilo. Existovaly jen dvě cesty ze dvora. Oblouk brány, který vedl podél řeznictví na ulici k sennému trhu. A úzký průchod mezi tkalcovskými domky na druhé straně. Obloukem brány by přišel řezník.

Adrien pospíchal přikrčený dvorem. Dával si pozor, aby nešlapal do louží. Mokrý sníh ho s mlaskáním chytal za holá chodidla. Sotva vnímal chlad. To přijde později. Ještě v běhu se zakousl do klobásky. Co měl v břiše, mu už nikdo nemohl vzít.

Když dorazil do průchodu mezi tkalcovskými domky, zastavil se. Byl teď řezník ve své udírně? Možná zůstane jeho krádež ještě celou noc neodhalena. Možná květinářka řezníkovi právě šeptá do ucha, jaký je skvělý milenec.

V každém případě by neměl na ulici za tkalcovskými domky vyběhnout. Ten, kdo běžel, budil pozornost. A ulice byly prázdné. Adrien si vzpomněl na historky o přízraku a znovu si ukousl z klobásky. Výborná! Řezník rozuměl svému řemeslu! Co asi všechno míchal do masa?

Adrien vstoupil do průchodu. Páchl močí. Určitě tady ta tkalcovská cháska každé ráno vylévala nočníky. Chlapec zadržel dech a brodil se břečkou. Tuto cestu určitě volil jen ten, komu nezáleželo na botách nebo si nemohl žádné dovolit.

Vkročil do dlouhé, rovné Provaznické ulice. Nikde nebyla živá duše. Několika okenicemi prosvítalo žluté světlo. Ve svitu měsíce zářily na římsách a domovních prazích zbavených sněhu symboly psané křídou. Symboly, které měly zadržet přízrak.

Kde by měl strávit noc? U noclehárny pro chudé by se raději neměl nechat zahlédnout. Vycítili by z jeho dechu, co jedl. A věděli by, že klobáska nebyla dárek.

„Kradené věci člověku svědčí,“ ozval se bezprostředně za jeho zády hlas.

Klobáska mu úlekem vypadla z ruky. Z domovního výklenku tkalcovského domu se vyloupl stín, temně oděná postava s dlouhou poutnickou holí.

Adrien se rychle sklonil pro klobásku a otřel si ji o nohavici. Měl by se dát na útěk? Cizincova tvář byla skryta ve stínu kapuce. Na sobě měl tmavě modré roucho jako potulný kněz. Určitě by mu dokázal utéct!

„Musím dál,“ řekl a chtěl zmizet, ale cizinec ho zastavil holí položenou napříč přes hruď.

„Toto je poslední noc, kdy musíš hladovět, pokud chceš.“

Adrien položil ruku na hůl. Neměl na řečičky potulného kněze náladu. Slova byla příliš laciná. Jako by mohla existovat spravedlnost a plný žaludek pro chlapce jako on! „Pokud je tvůj bůh takový milý chlapík, proč potom musíš za noci, jako je ta dnešní, stát na ulici páchnoucí močí?“

„Protože jsem rybář duší a toto je místo, kde se mohu dnes v noci setkat s tou tvou, Adriene.“

Chlapec kousek couvl. Odkud znal kněz jeho jméno? Adrien si byl jistý, že se s ním ještě nesetkal. „Kdo jsi?“

„Jsem Tjuredův dar pro tebe.“ Odhrnul si kapuci trochu dozadu. V jeho zářivě modrých očích se odráželo měsíční světlo. „Jsem bratr Jules.“

„Co ode mě chceš?“ Adrien o kousek ustoupil. Za uličkou na dvoře slyšel hněvivý výkřik. Řezník!

„To už jsem říkal. Chci tvoji duši. Ale nevezmu si ji. Chci ji jako dárek.“

„Ano, ano.“ Bylo načase zmizet.

„Máš dvě cesty. Jedna začíná tím, že se vydáš ke Stříbrné oprátce. Před stájí sedí starý žebrák. Polož mu klobásku do misky, aniž by sis z ní ukousl byť jen jediný kousek. Pak utíkej k mostu u Koňské brány. Pod prvním mostním obloukem na tebe budou čekat. Tam začíná tvoje cesta k hrdosti a slávě. Každý jiný krok, který uděláš, povede k pranýři pro zloděje. Tam zítra v noci umrzneš v bouři, protože se tvůj strážce opije a zapomene tě odvázat.“ Kněz odtáhl poutnickou hůl. Otočil se na patě a vešel do úzké uličky vedoucí ke dvoru. „Utíkej, chlapče, vydej se za štěstím. Bůh si to přeje!“

Adrien vzal nohy na ramena. Kdo byl ten chlap? Blázen? Chlapec utíkal, aniž by dával pozor na cestu. Bylo mu jedno, že každý, kdo běží, upoutává pozornost. Vůně klobásky ho bodala do nosu. Sliny se mu sbíhaly v ústech. Kousl si teprve dvakrát. Bylo by hloupé vzdávat se jí.

Spravedlnost

Ve velké místnosti, kam je zavedli, bylo dusno. Nejspíš tady ode dne, kdy trolové uchvátili moc, nikdo nevětral. Páchlo to tu potem a starým tukem. Kruh popela uprostřed dlážděné podlahy a saze na drahocenném kazetovém stropě prozrazovaly, že v tomto nádherném sále tu a tam zapalují ohniště.

Falrach věděl o Feylanvieku jen málo. Za jeho života město ještě neexistovalo. Velké koboldí rodiny tady asi vlastnily kupecké paláce s přijímacími salóny pro všechny druhy zákazníků. Od květinových víl až po bláznivé lamassu.

Elf se zadíval k mohutným dveřím, před nimiž stáli dva trolí strážní. Tato část obrovského domu, kam je zavedli, byla zjevně už od počátku určena pro troly. Stavitelé se ale nechtěli spokojit s primitivním uměním očekávaných hostů.

Na hrubě stlučeném trůně seděl trol neobvyklé velikosti. Falrach si byl jistý, že kdyby ten chlap vstal, bude převyšovat přítomné stráže přinejmenším o dvě hlavy. Pod šedou kůží posetou světlými skvrnami se mu napínaly žíly tlusté jako konopná lana. O trůn byl opřený kyj, jehož hlavici dominoval mohutný, skoro kulatý kámen, z něhož trčel jediný kel.

Elf odhadoval, že sám sotva váží víc než tato zbraň, která vypadala jako stvořená k tomu, aby vyrážela brány pevností. Na druhé straně trůnu vedly štafle k dřevěné plošině, kterou zhruba ve výši hlavy trolího knížete spojovaly s dřevěnou stěnou mohutné trámy. Stál tam nízký stojací pultík, na němž ležela rozevřená kniha.

Dalmag Pašidráb vylezl po žebříku nahoru. Chvíli něco u pultíku kutil. Pak zpoza něj vytáhl červeně tygrovanou kočičí kožešinu, z níž ještě visela polovina zvířecí hlavy. Důstojně si nasadil kočičí hlavu, jíž chyběla spodní čelist, na lebku, takže mu kožešina splývala na záda jako plášť.

Trol na trůně celé podívané takřka nevěnoval pozornost. Oběma rukama držel kýtu, která nejspíš musela být mamutí šunkou, tak byla obrovská. S labužnickým mlaskáním žvýkal tuhé maso. Jen krátký pohled, který vrhl na Dalmaga, dával tušit, že se mu divadlo nezamlouvá.

Falrachovi se zdálo, že mezi vůdcem smečky a koboldem cítí napětí. Měl dojem, že se ti dva sice vzájemně potřebují, ale nerespektují. Možná by se z toho dala vyzískat výhoda.

V rozlehlém sále tábořil víc než tucet trolů. Podél stěn si vytvořili lůžka ze slámy a páchnoucích pokrývek. Falrach viděl, jak si podávají kusy krvavého masa. Emerellin kůň?

Koboldi tábořili na opačné straně. Nad železnými mísami na oheň visely rožně s klobáskami. V kotli bublala polévka páchnoucí po zpola shnilé kapustě. Většina koboldů byla obstojně oblečena. Víc než polovina měla dokonce boty. Kopí byla řádně sestavená do formace. Všichni měli na hlavách rudé čapky.

Falrach o nich slyšel ošklivé historky. Tvrdilo se, že vzbouření koboldi původně táhli do války s bílými čapkami a ty pak barvili na bojištích v krvi elfů na červeno.

Trolům byli s Emerelle lhostejní. Dokonce ani vůdce smečky Gharub jim skoro nevěnoval pozornost. U koboldů to bylo jinak. Všichni na ně zírali. Dychtili po obžalobě. Byli jako Dalmag − chtěli vidět elfí krev, i kdyby byla obžaloba sebesměšnější.

Ostré zabušení utišilo tiché mumlání v síni. Dalmag tasil šavli a zabouchal hruškou do pultíku. „Lide Feylanvieku! Jménem ctihodného vůdce smečky Gharuba zahajuji proces proti těmto dvěma elfům, kteří se arogantním chováním provinili proti zákonům našeho města. Nejen že se dopouštěli veřejně nemravnosti, ne, napadli i jednoho trola z mé osobní stráže. Pohleďte na ně a vzpomeňte si na Shandrala, kterého většina z vás ještě chová v paměti. Nevidíte v očích těch dvou jiskřit stejnou zpupnost jako u knížete?“

Falrach hleděl k zemi. Bylo to směšné! Celá obžaloba byla jedna velká fraška! Kdy Emerelle něco podnikne, aby tomu učinila přítrž? Kradmo po ní pokukoval. Vypadala jako zkamenělá. Co se s ní děje? Baží po smrti?

„Koho ti dva napadli?“ zeptal se vůdce smečky. Mluvil s plnými ústy a jeho slovům bylo sotva rozumět.

Trol s nápadnými ozdobnými jizvami ve tváři předstoupil. „To mě nakopl kůň té ženské.“

„A ona při tom ona páchala nemravnosti s tím chlapem?“ zeptal se Gharub se svraštělým čelem. „Jak to zvládli?“

„Prosím, urozený Gharube…“ zasyčel Dalmag. „Nesmíš to brát doslova…“

„Proč ses nechal tou herkou kopnout?“ dotíral trolí kníže, aniž by si kobolda všímal. „Byl jsi ožralý?“

„Je to jenom šrám. Nic…“

„Budu terčem posměchu, pokud si moji válečníci neporadí ani s koňmi,“ láteřil vůdce smečky. „Chceš, aby se mi smáli?“

„Ten kůň je mrtvý,“ pronesl Madra.

„A teď mě chceš ještě poučovat?“ Gharub vstal. Zvedl obrovskou šunku jako válečný kyj. Náhle jeho malá očka zazářila. Širokým obloukem hodil kýtu Madrovi.

Falrach se přikrčil, aby nebyl zasažen.

Dokonce i silný trolí válečník měl co dělat, aby se udržel na nohou, když šunku chytal.

„Zaneseš ji hlídkám u Kamenného lesa. Dárek od vůdce smečky. Zítra ráno tě očekávám zpátky.“

„Je to víc než čtyřicet mil,“ namítl válečník.

„Pak asi bude lepší, když okamžitě vyrazíš a nebudeš už dál žvanit. Doufám, že po tomhle pochodu budeš příště trochu šikovnější, když vedle tebe začne vyhazovat kůň.“

Oba strážní s úšklebkem otevřeli dveře a Madra odešel, aniž by pronesl jediné slovo.

Je ten chlap hloupý, nebo mazaný, ptal se Falrach v duchu sám sebe. Neodvážil se na vůdce smečky pohlédnout zpříma, aby ho nepopudil.

„Velkolepý Gharube,“ pronesl Dalmag vzhledem ke své nepatrné velikosti podivuhodně zvučným hlasem. „Mohli bychom se vrátit k oběma elfům?“

Trol přikývl. „Máš pravdu. Měl bych být oběma vděčný. Upozornili mě na to, že moji strážní začínají být tlustí a líní. Nechat se pokopat koněm…“ Zavrtěl hlavou.

Zavládlo ticho jako v hrobě. Všichni trolové hleděli na velitele. Zdálo se, že se bojí dalších trestů. Naproti tomu koboldi působili rozhněvaně. Zjevně očekávali okázalý proces končící krutým a nespravedlivým odsouzením jejich nepřátel elfů.

„Nejctihodnější, moudrý Gharube,“ pokoušel se Dalmag znovu. „Potkávám elfy celý život. A znám jejich úskočnost jako všichni moji bratři tady.“

Mezi koboldy se ozvalo souhlasné bručení.

„Věř mi, nikdy by pro tebe neudělali nic užitečného. Právě naopak, vysmívají se tobě i tvým strážím. Chtějí troly zesměšnit. Přejí si, aby vypadali jako naivní hlupáci a lid se potají novým vládcům smál. Aby před nimi ztratil veškerý respekt.“

„Nic nám není vzdálenější,“ vzbouřil se Falrach. Proč, k čertu, Emerelle nic neříká? Copak chce, aby oba skončili na šibenici?

„Mlč!“ vyjel na něj kobold.

Vůdce smečky si zamyšleně mnul bradu. „Když se Madra nechá pokopat od koně, je to přece jeho hloupost,“ zamumlal nakonec.

„Ale přesně to přece chtějí, pane. Jsou tady, abyste ty a tvoji lidé vypadali hloupě.“

„Lež!“ vybuchl Falrach. „To všechno je…“

„Mlč!“ vykřikl kobold. „Obžalovaní a prosebníci mluví jen tehdy, když jsou k tomu vyzváni!“

Emerelle položila Falrachovi ruku na paži. „Nech je,“ zašeptala.

„Na co ještě čekáš? Kdysi jsi bývala nedostižná šermířka! Musíme odtud zmizet!“ Rozhlédl se. Dvoukřídlými dveřmi nemohli uniknout. Nedokázali by zvednout těžkou závoru. Jako úniková cesta připadala v úvahu jen vysoká, úzká okna těsně pod střechou. Ale jak se k nim dostat, aniž by je předtím sedmnáct trolů ve slavnostní síni neroztrhalo na kusy?

„Na co čekám?“ Emerellin hlas zněl podivně nepřítomně. „Na poezii vládnutí.“

„Cože?“ Falrach nevěřil vlastním uším. Trolové, a poezie! Copak se zbláznila?

„Vládce musí mít vizi. Musí vidět v duchu něco, co je pro všechny ostatní nepochopitelné. Svůj cíl. To, co má získat jeho vládou podobu.“

„Nemůžeš je měřit podle sebe. Myslím, že Gharubovou jedinou vizí je plné břicho a Dalmag touží po městě, do kterého už nikdy nevkročí žádný elf.“

„Pokud jde o Dalmaga, tak s tebou souhlasím. Ale Gharub… je hloupý, ale čestný. To není pro panovníka nejhorší. Pokud dokáže činit vlastní rozhodnutí, bude z něj možná dobrý vládce města.“

„Obstaral si toho našeptávače Dalmaga, protože je moc líný, aby dělal vlastní rozhodnutí. Dostaň nás odtud, než se z téhle grotesky stane tragédie.“

„Mlčte!“ vyjel na ně najednou Gharub. „Elfové mluví v těchto síních jen tehdy, když je někdo vyzve, aby otevřeli svou špinavou hubu.“

Falrach si pro sebe tiše zaklel. Místo aby poslouchal Emerellinu podivnou filozofii, měl raději věnovat pozornost tomu, co Dalmag našeptává pánovi.

„Nedostává se vám respektu k vůdci smečky Gharubovi,“ deklamoval kobold dobře artikulujícím hlasem. „Vládce Feylanvieku upustí ve velkodušnosti od toho, aby vás potrestal za darebné chování, které je typické pro váš lid. Koneckonců není možné naučit ani hovnivála, aby se nehrabal ve sračkách. Kromě toho…“

„Dost řečnění,“ přerušil ho Gharub. „Pokud byl Madra tak pitomý, že se nechal pokopat koněm, je to jeho věc. To zvíře už je stejně sežrané, pokud jsem slyšel. Tím bylo potrestáno.“ Zatleskal. „Jsme hotovi!“

Falrach sotva věřil vlastním uším. Volní? To bylo to poslední, co by čekal. Copak to Emerelle tušila? Náhle si připadal podivně hloupě. Jak málo znal tento svět. Neměl skoro nic společného s tím, ve kterém kdysi žil.

Mezi koboldy zavládlo ledové mlčení. Nikdo z nich se neodvažoval oponovat trolům, ale nedalo se přehlédnout, co si o tomto rozsudku myslí.

„Je tu ještě jedna věc, pane,“ pronesl Dalmag poníženým tónem.

Vůdce smečky se zamračil. „Co?“

„Byla to hlavně ta elfka, která velkopanským a arogantním vystupováním způsobila, že se soud musel sejít. Jen se na ni podívej, vážený vůdce smečky. Neuznala ještě soud hodný jediného slova a spiklenecky si šeptá se svým milencem. Ano, je tak drzá, že tě okrádá ve chvíli, kdy stojí před tebou. Samozřejmě s obratností, která je tomuto pletichářskému lidu vlastní ve všem, co dělá.“

Falrach neměl slova. Co teď přijde?

Gharub ohmatával amulety, které mu visely na kožené šňůrce na mohutném krku. Při tom tiše počítal. Zavrtěl hlavou. „Co mi krade?“

Dalmag, který patrně svého pána velmi dobře znal, se široce usmál. „No především tu báječnou šunku, kterou jsi držel v ruce, když vstoupila. Rozplynula se ve vzduchu. Samozřejmě bys mohl namítnout, že jsi to byl ty sám, kdo ji hodil Madrovi, ale to ona uvedla do chodu události, které k tomu vedly. Kdyby do tohoto města nikdy nevstoupila, pak bys ještě držel lahodnou šunku v mohutné pěsti, občerstvoval by ses jí a rozmnožoval svou sílu.“

„To je směšné!“ rozohnil se Falrach.

„Mlč!“ vyjel na něj Dalmag.

Vůdce smečky zavřel oči a svraštil čelo. Vypadalo to, jako by pro něj bylo utrpením sledovat koboldovy myšlenkové pochody.

„Nezapomeň, vážený Gharube, že ti dva jsou elfové. Jsou ztělesněnou úskočností. Nic, co dělají, se neděje bez postranních myšlenek. Jistě měli v úmyslu připravit tě o pokrm. Ale to je ten menší zločin. Mnohem závažnější je druhá krádež, kterou spáchali. Okradli tě o to nejcennější, co vládce má. O něco, co nemůžeš nikdy dostat zpět.“

Falrach sledoval, jak se trolí kníže zamyšleně škrábe v rozkroku. Nebo kontroloval, jestli tam něco nechybí?

„To, co ti nemůže už nikdo vrátit a co ti elfka ukradla, není nic menšího než čas! Mohl jsi sedět v tomto nádherném sále, jíst a povídat si s druhy o svých hrdinských bojích. Nebo spočinout na loži s vlastní ženou, jak rád v poledne činíš. Ale tvůj čas ubíhá. Neplodně, bez užitku. Jen vinou elfky Nandalee a jejího milence.“

„S dovolením, vůdce smečky, ale nejsou to koboldovy žvásty, co tě připravuje o čas?“

Konečně se Emerelle chopila iniciativy, pomyslel si Falrach s úlevou. Byla výřečná. Trola uchlácholí.

„A už zase trvá jednání o trochu déle, protože elfka popírá zjevné,“ řekl Dalmag.

Trol si promnul bradu. „Zlodějka času… to je zákeřné. Všimneš si toho teprve ve chvíli, kdy je pozdě, a i když zloděje chytíš, čas nikdy nezískáš zpět. Jaký je trest za krádež času?“

„Navrhoval bych naložit s tím jako se závažnou krádeží, všemocný Gharube. Koneckonců byl okraden vládce Feylanvieku. Za to by měl zloděj přijít o pravou ruku.“

„Ať se tak stane! Usekněte té ženské ruku. A její milenec to bude sledovat.“

Mezi koboldy vypukl nenávistný jásot.

„Tyranie se despotovi vždycky vrátí.“ Emerellina slova byla navzdory křiku slyšet velmi zřetelně, i když nebyla pronesena obzvlášť hlasitě. Emerelle náhle obklopovala aura moci, která způsobila, že před ní i Falrach bezděčně o krok ucouvl.

Gharub působil vyděšeně. Obrátil se na kobolda. „Jaké ruku myje? A o jakém blekotovi to mluví? Myslí snad Madru?“

„Pane, používá magii, aby nám nahnala strach.“

Trolí kníže ztěžka dýchal. Bylo na něm zřetelně vidět, jaké přemáhání ho stojí, aby se opět ovládl. „Chopte se jí a usekněte jí ruku, Dalmagu. Ale ne tady! Odveďte ji pryč!“

Žebrák

Adrien se zahleděl na skrčenou postavu. Stařec se nehýbal. Opíral se zády o stěnu stáje. Nohy měl přitažené k tělu. Vedle něj ležela žebrácká miska. Na hlavě měl klobouk se širokým okrajem. Chlapec nezřetelně rozeznával několik z olova litých amuletů pro štěstí, nasazených na krempě.

Adrien sevřel klobásku. Povolila jen maličko. Byla to tvrdá, dobrá klobáska. Dva dny by nehladověl… „Hej!“ zvolal tiše.

Žebrák nereagoval.

Vítr se skučivě zachytával ve střešních okapech šenku. Na ulici panovalo ticho. Cestou sem nikoho nepotkal. Ani řezník ho nepronásledoval. Je možné, že ho ten podivný pánbíčkář zadržel? Už nikdy nehladovět… Mohl slibu bratra Julese věřit?

Adrien se zadíval na žebráka. Ten by si nevšiml, jestli z klobásky kousek nechybí. Pozoroval ho snad bratr Jules? Už nikdy nehladovět… Chlapec se odhodlaně vydal k žebrákovi. Vyzáblá černá kočka krčící se za sedící postavou na něj zaprskala a pak rychle odběhla.

„Hej…“ Spí ten chlap? Adrien položil klobásku do misky a dřepl si vedle starého muže. Uhánějící mraky se protrhaly. Pod okapem znovu zavyl vítr. Opuštěný dvůr hospody zalilo stříbrné měsíční světlo.

Žebrákovi klesla hlava na prsa, jako by spal. Adrien lehce nadzvedl starci klobouk. Tvář měl vpadlou. Kůže mu visela z lebky v širokých záhybech. Ústa měl otevřená. Zůstaly mu v nich jen tři zčernalé zuby. Oči měl otevřené, bulvy obrácené v sloup. Zíral na Adriena, a přece ho neviděl. Stařec byl mrtvý. V jeho rysech se zračila bezejmenná hrůza.

Adrienovi vytanuly na mysli historky o přízraku. Byl to požírač duší. Už jen jeho pohled dokázal zabíjet. Setkal se s ním žebrák?

Chlapec opatrně couvl od mrtvého. Je snad přízrak pořád tady? Byl bratr Jules ve městě, aby zrůdu polapil? Říkalo se, že kněží mají schopnost pouhým božím slovem zaplašit bytosti, které se nebály meče.

Adrien měl pocit, že ho někdo pozoruje. Přitiskl se zády ke zdi šenku. Uvnitř vládlo ticho. V tuto časnou večerní hodinu! Ve Stříbrné oprátce dokonce ani nesvítilo světlo. Byl teď přízrak uvnitř? Chlapec si představoval, jak vkročil do hospody a všichni hosté zemřeli hrůzou. Díval se snad netvor v tuto chvíli z okna?

Musel za knězem k mostu. Ten ho ochrání, stejně jako ho zbavil řezníka. Adrien se vydal pryč. Jako stín se plížil nočním městem. Jednou se musel vyhnout nočním hlídačům, kteří jen ve dvou vykonávali pochůzku.

Adrienovi byla hrozná zima. Šaty měl promočené od sněhu na střeše udírny. S nocí se vrátil mráz. Špinavá sněhová břečka zmrzla. Před ústy mu stály husté obláčky dechu a chodidla měl ztuhlá zimou. Čím déle kráčel, tím větší pochybnosti se ho zmocňovaly. Proč by mu měl kněz prokazovat laskavost? Kdo by prokazoval laskavost žebravému chlapci bez postranních úmyslů? A odkud kněz věděl, že se zítra v noci přižene sněhová bouře? To řekl určitě jen proto, aby mu nahnal strach. Ale kam jinam by měl jít?

Ulice strmě klesala dolů k řece. Adrien v měsíčním světle zřetelně rozeznával velký kamenný most. Na opačné straně ležela Koňská brána. Na cimbuřím lemované baště hořel v železném koši strážní oheň, který ukazoval pocestným cestu k jižní městské bráně Nantour a přístavištím na řece.

U vody jako by bylo Adrienovi ještě chladněji. Třásly se mu údy, ať se snažil bojovat proti zimě sebevíc. Paže měl přitisknuté pevně k hrudi. Rukama si přejížděl po rukávech vlhké košile. Zatracená zima!

Kamenné schodiště vedoucí dolů ke kotvištím bylo potažené ledem. Adrien se opíral o zeď. Bylo to, jako by kráčel po špalcích. Necítil ani, jak se jeho nohy dotýkají země. Tak zlé to ještě nikdy nebylo.

Rozhlédl se po vyzděném břehu. Pod mostním obloukem kotvil dlouhý říční člun. Po knězi nebylo ani památky. Udělal si z něj legraci? Chlapec neměl daleko k pláči. Byl na konci sil. A v tomto městě pro něj neexistovalo žádné teplé útočiště. Už viděl žebráky, kterým omrzly údy. Věděl, co přijde. Snad bude taková zima, že prostě usne a už se neprobudí. Bylo by to lepší než postupně chřadnout s končetinami napadenými snětí.

Ale k mostnímu oblouku ještě dojde! Už jen ze vzdoru.

Nad břehem, někde ve spletitém pouličním labyrintu města, se ozval monotónní zpěv nočních hlídačů. Chlapec se vlekl k mostnímu pilíři a tiše klel. Člun byl přivázán ke dvěma rezavým železným kruhům zapuštěným do zdi. Byl skoro sedm kroků dlouhý. Při tom, jak vysoko trčel z vody, nejspíš nenesl žádný náklad. Nad zádí se v mělkém oblouku pnula pletená rákosová rohož. Před vstupem visela pokrývka jako ochrana před větrem.

„Bratře Julesi?“ Adrienův hlas byl sotva víc než šepot.

Přikrývka se odhrnula. Čísi ruka mu pokynula. „Pojď, chlapče!“ Hlas byl jen chraptivým skřehotáním. Následoval hlasitý kašel.

Adrien neměl co ztratit. V přístřešku na člunu určitě nebylo o moc tepleji, ale aspoň tam bude chráněn před větrem.

Nákladní člun se jemně pohupoval na vlnách. Nacházel se trochu pod molem. Adrien bude muset skočit. Za normálních okolností by to nebyl problém. Ale se ztuhlýma nohama… Pár prázdných pytlů a košů bylo všechno, co leželo v otevřeném sběrném prostoru.

Adrien sebral odvahu. Při doskoku se mu podlomily nohy. Kolenem tvrdě narazil na jedno ze žeber v trupu. Pokusil se znovu vstát, ale nohy ho neposlouchaly. Necítil žádnou bolest, když si však přejel rukou po koleně, ucítil, jak se mu do nohavic vsakuje horká krev.

Byl žebrák a zloděj, ale měl hrdost. Ten chlap v přístřešku musel vidět, co se stalo. Přikrývka byla pořád kousek poodhrnutá. Ale ani se nehnul. Čekal snad, až bude Adrien žadonit o pomoc? Chlapec už léta nikoho o pomoc neprosil. Ta trocha hrdosti byla jeho jediným majetkem. Tím, co mu nikdo nemohl vzít. Nevzdá se jí, i kdyby kvůli tomu měl bídně pojit.

Člun se lehce zhoupl pryč od zpevněného břehu. Neznámý zjevně uvolnil lano na zádi.

Adrien napnul paže a posunul se kousek k přístřešku, když tu se závěs úplně odhrnul. Ve tmě byl vidět jen mužův obrys. Kráčel skloněný. Jeho tvář skrýval klobouk se širokou krempou. Měl v sobě něco, co v Adrienovi vzbuzovalo strach a úzkost.

Aniž by si ho stařec nějak zvlášť všímal, přešoural se kolem něj a uvolnil i lano na přídi. Tyčí odstrčil člun od mola a navedl ho doprostřed řeky. Projeli pod mostním obloukem a nechali se unášet proudem.

Adrien se sunul píď za pídí k přístřešku. Jeho sténání bylo jediným zvukem rozléhajícím se na palubě. Cítil na šíji lodníkův pohled. Předpokládal, že je muž starý, protože se pohyboval tak těžkopádně.

Když konečně dorazil k přístřešku, zmizela už světla Nantour v noční tmě. Uvnitř stála na nízké trojnožce železná mísa. Ve skomírajícím ohni se mihotalo pár dřevěných uhlíků. Adrien je rozfoukal a natáhl třesoucí se ruce tak daleko dopředu, že se jich skoro dotýkal. Zaklonil se dozadu a zatáhl vlněnou deku na vstupu, aby lépe udržel v přístřešku teplo. Matně červená záře uhlíků nestačila, aby vyhnala zevnitř tmu. Adrien nahmatal ještě trochu dřevěného uhlí a naplaveninového dříví. Pochybovačně se zahleděl ke klenutému stropu ze splétaného rákosí. Raději by neměl riskovat, že z ohně vyrazí plamen. Přiložit víc než pár uhlíků by bylo lehkomyslné.

Náhle si uvědomil, že malý nákladní člun už nepluje. Po palubě se šouraly unavené kroky. Vlněná pokrývka se odhrnula a lodník si sedl vedle něj. Přístřešek byl nepříjemně stísněný. Stařec se chlapce lehce dotkl. Navzdory kouři cítil Adrien pach starého potu.

„Bratr Jules mě…“

„Já vím,“ přerušil ho stařec. Pak uchopil Adriena za chodidla. Jeho prsty byly ledové a tvrdé jako staré kořeny. Začal chlapci oběma rukama nohy masírovat. Ten nejdřív skoro nic necítil. Ale když krev začala znovu kolovat, uvědomil si, kolik síly v rukou vězí. Každá kůstka v chodidle ho bolela, tak pevně se mu prsty zarývaly do masa.

„Jsi trochu choulostivý, co?“

Adrien neřekl nic, ačkoliv mu v očích stály slzy, když stařec konečně přestal.

„Kam mě to vezeš?“ vyrazil ze sebe konečně.

„Po proudu.“

„Kdo…“

Stařec vstal. „Přivázal jsem člun ke kořenům starého dubu. Musím zpátky dopředu. Máme před sebou pořádný kus cesty,“ zabrumlal chraptivým hlasem. „V pytli vedle sebe najdeš pár jablek. A svoji klobásku. Najez se a pak se vyspi.“ Když se stařec na okamžik předklonil, aby ukázal na pytel, ozářila matná záře uhlíků jeho tvář. A Adrien v tu chvíli pochopil, co mu od začátku připadalo tak nepříjemně povědomé. Na stuze klobouku se matnou šedí třpytily olověné amulety. Shlížel na něj vrásčitý, skoro bezmasý obličej. Obličej žebráka, který seděl u stáje Stříbrné oprátky. Obličej mrtvého!

Královnina vůle

„Zatraceně, děvče! Můj teplý pšouk má víc rozumu, než vězí tobě v té tvrdohlavé palici. Nemůžeš to udělat! Jsi královna!“

„Pokud tomu tak je, bude se možná tvůj teplý pšouk na trůnu vyjímat líp.“

Neustoupí, to Lambi věděl. Stejně dobře mohl domlouvat balvanu. Potřeboval najít slabé místo. Nějaký bod, kde by ji mohl zasáhnout. Stála ve dveřích malé chatrče, již obývala. Byla to podivná královna. Znal rolníky, kteří vedli lepší život než ona. Pokusil se kolem ní nakouknout dovnitř. V prohlubni uprostřed jediné místnosti ležela žhavá polena. Viděl na podlaze třísky a desku s náročnou řezbou. Pracovala na kolébce. Věděl to. Jak dlouho se udrží na trůnu žena, která vyrábí kolébky? Co by si pomysleli ostatní jarlové, kdyby to věděli? Zvěsti o muži, který s ní údajně žil, byly už tak dost zlé.

„Můj vnuk…“ začal a pokoušel se o smířlivý tón.

„Proč si myslíš, že to bude kluk? Ta trolí šamanka tvrdila, že to bude holka. Copak jsi na to už zapomněl?“

Vskutku na to zapomněl. Co trolové vědí? Ale nebude se teď s ní hádat. Ovládne se! „To dítě. Nemůžeš jednoduše jít ve svém stavu na sever. Ne teď.“

„Právě teď,“ trvala na svém. „Jezera a řeky zamrzly. Budeme postupovat vpřed mnohem rychleji.“

„Přesně tak. A vaše stopy ve sněhu nebude moct přehlédnout ani zpola slepý trol. Zatraceně, nevyváděj jako tvrdohlavé děcko. Jsi královna! Copak v tobě nevězí jiskřička rozumu?“

Kadlin se na něj usmála způsobem, který ho přiměl obávat se nejhoršího. „Zastoupíš mě, Lambi. Kdybych se nevrátila, budeš mít příležitost dělat všechno lépe než já. Mně by to jen vyhovovalo. Nikdy jsem trůn nechtěla.“

S jejím otcem to bylo stejné. Starý Fjordlanďan si vzpomněl na korunovační slavnost během trolí zimy. Prohlásili Alfadase králem v ubohé stodole. Ale byl dost mužem na to, aby se tomu postavil tváří v tvář. Lambi si měřil Kadlin pohledem. Nebylo na ní ještě vidět, že nosí pod srdcem dítě. Nebylo na ní vidět ani to, že je královna. V oděvu s holínkami, koženými kalhotami a kazajce podšité beránčím rounem vypadala jako lovkyně. Jenomže ty vlastně neexistovaly. Ve Fjordlandu ženy věděly, kde je jejich místo. Jen tahle ne, jejich zatracená, tvrdohlavá královna. Tahle mužatka, která popletla jeho synovi hlavu. Björn byl mrtev, padl v bojích u Noční bašty. A on teď musel zvládat ženskou, která porodí jeho vnuka. A bude to kluk! Ať si Kadlin říká, co chce. Viděl to na ní. Stejně paličatá jako ona byla i Svenja, než porodila Björna. Kadlinina zatvrzelost byla jasným znamením toho, že bude mít chlapce!

Buď jak buď, pokud nepronikl k jejímu rozumu, možná uspěje tím, že probudí k životu smysl pro zodpovědnost. „Ta trolí ženština ti slíbila mír. Byl to dar za to, že ses vydala k mrtvým…“ Zajíkl se. Jen z pouhé vzpomínky na to mu naskakovala husí kůži. O její statečnosti se nedalo v nejmenším pochybovat. Jen by bylo hezké, kdyby kromě odvahy měla i trochu rozumu. „Kníže Noční bašty pouze čeká na to, až mu poskytneš důvod zahájit válku. Ten chlap chce pomstu.“

Kadlin poprvé od chvíle, kdy zaklepal na její dveře, sklopila zrak. To bylo dobré znamení.

„My jsme ty lodě nespálili. Nijak jsme se nepodíleli na…“

„Je to trol. Takto neuvažuje. Byli jsme u toho, když se to stalo. Nezabránili jsme tomu. Dej mu důvod, a uhasí svůj žhnoucí hněv v proudech naší krve.“

„Nevpadnu do jeho země s armádou. Než nás nějaký trol zahlédne, budeme pryč.“

„Nás?“

„Budu mít společníka.“ Pronesla to tónem, který jasně naznačoval, že nemá očekávat odpovědi na případné další otázky.

Až dosud to byly pouze zvěsti. Zasáhlo ho to víc, než čekal. Bývala milenkou jeho syna. Přivede na svět jeho vnuka, a teď měla v chatrči jiného muže. Trochu se předklonil. Nikoho nebylo vidět. Ale větší část příbytku zůstávala jeho zrakům skryta.

„Musím žadonit na kolenou, abys přišla k rozumu?“ Opravdu chtěl pokleknout, ale chytla ho za ramena. Byla silná.

„Nech toho, Lambi! Moje rozhodnutí je pevné. Dojdu si pro něj. Musí k tomu dojít před koncem zimy, jinak…“ Selhal jí hlas.

„Je mrtvý,“ vylétlo z něj. „U Lutha, jaký to má smysl? Komu to pomůže, když ho budeme mít tady?“

„Je to otázka cti!“

„Nebuď směšná! I když vyvádíš jako pitomá kráva, vím, že nejsi tak hloupá, abys to myslela vážně. Je to blbá výmluva! Čest… nesmysl. Jako by to pro tebe někdy něco znamenalo! Prozraď mi aspoň pravý důvod. A nechoď na mě s tak pitomou průpovídkou!“

Její maska sebeovládání se zhroutila. Rty se jí chvěly. Na okamžik měl pocit, že propukne v pláč. Pak se zase ovládla. „Sežerou ho, jestli ho najdou.“

Přikývl. To byla pravda, udělali by to. „Ale jeho hrob je dobře ukrytý. Neobjeví ho.“

„Můžeš mi to odpřísáhnout?“

„U všech bohů, ano! Přísahám ti, že ho odtamtud nikdy…“

Popadla ho za pravici, kterou zvedl, aby dodal přísaze na důrazu. „Nedělej to! Neprovokuj bohy! Tohle nemůže nikdo vědět. Od té doby, co vím, k čemu došlo… Sotva jsem ho znala. Možná proto je pro mě ta představa tak nesnesitelná. Něco mu dlužím. Musím to udělat.“

Chápal to až příliš. On ho znal dobře. Tak dobře, jak to jen bylo možné. Postrádal ho. „Pomůžu ti.“ Nemyslel to vážně. Musel jen získat trochu času. Bylo třeba přivést ji k rozumu.

„To je dobře. Pomoc se mi může hodit.“ Vešla zpátky do domu. A bylo jasné, že není zván, aby ji následoval. „Zítra si ještě jednou promluvíme. V poledne.“

Přikývl. „Ano, to zní dobře.“ Jenže on mluvit nebude. Slova sama nebudou stačit na to, aby přivedla tohle tvrdohlavé děvče, které bylo jejich královnou, k rozumu.

Kovárna

Falrach se přikrčil před trolovou rukou, skoro klopýtl o kobolda, který se ho pokusil zadržet, a vykroutil soupeři kopí z rukou. Zbraň byla sice pro boj s trolem směšně malá, ale pořád lepší než holé pěsti.

Elf se ohnal po stehně dalšího útočníka, pootočil se, vrazil udivenému koboldovi koleno do brady a učinil výpad proti trolovi, jenž před hrotem jeho malého kopí dokonce couvl a připravil tak o rovnováhu kamaráda stojícího za ním.

Falrach býval jako šermíř sotva lepší než průměrný. Toto cizí tělo neposlouchalo jeho vůli. Pohybovalo se v tisíckrát nacvičeném smrtonosném tanci. Chyběl mu dar magie. Ten, který Ollowain obdržel při narození. Byl rozený válečník. Nekonečnými cvičeními a pomocí železné disciplíny vytvořil tělo, jemuž jako by byl důvěrně známý každý způsob zabíjení.

To cizí tělo teď bylo ve svém živlu a Falrach se při tom, co se dělo, cítil jako pozorovatel. Máchl koboldím kopím v širokém oblouku. Za ním cvakla spoušť samostřílu. Náraz mu skoro vyrazil zbraň z ruky. Ocelový hrot vychýlil šíp kuše z dráhy. Střela zasáhla kobolda a přibila ho k táflované stěně síně.

„Vzdej se!“

Trolové a koboldi ho stále obklopovali. Ale udržovali si uctivý odstup. Nikdo jako by neměl zvláštní chuť zaútočit jako první. Jeden z trolích válečníků držel Emerelle. Jeho mohutná šedivá ruka svírala bledý královnin krk. Tlusté prsty se jí zarývaly do masa. „Zemře, jestli se nevzdáš,“ pronesl Dalmag, který se zpola skrýval za nohou jednoho z trolů.

Koboldova slova byla Falrachovi lhostejná. Bylo by pošetilé od něj očekávat něco jiného než lži. Jediné, na čem záleželo, bylo to, co četl v Emerellině pohledu. Přála si, aby boj ukončil. Proč?

Upustil kopí. Skoro okamžitě dostal úder do zad. Podvolil se mu. Nechal se srazit silou rány k zemi, místo aby kladl odpor. Záda mu znecitlivěla. Pokusil se zvednout, ale čísi noha ho přitiskla k podlaze. Žebra mu zapraskala. Jeho hruď byla neúprosně tištěna ke kamenným dlaždicím. Trol ho rozšlápne jako obtížný hmyz.

Pokusil se otočit hlavu na stranu, aby viděl na Emerelle.

Tlak na jeho zádech zesílil. Už nemohl dýchat. Vzduch mu uvízl v hrdle a nechtěl proudit dolů do plic.

„Nech ho naživu!“ nařídil Dalmag. „Ať vidí, co se s ní stane. Ráno ho pak bude čekat trest za vraždu mého kamaráda.“

Bolest mu zahalovala všechny smysly. Slyšel koboldův hlas jakoby z velké dálky, i když Dalmag nestál dál než několik kroků od něj.

Tlak na jeho záda povolil, ale pořád nemohl dýchat. Popadli ho. Zvedli. Trol ho sevřel pod paží jako podsvinče nesené na porážku. Zrak mu selhával. Viděl, jak ho táhnou k vratům slavnostní síně. Pak byli venku. Vlevo se nacházel zamrzlý kanál.

Falrach zamrkal. Kousek vzpomínky na to, jak kupecký palác opustili, chyběl.

Těsně pod ním se najednou objevila koboldí tvář. Natahoval se k němu dlouhý, špičatý nos nad širokými ústy skoro bez rtů. Žluté oči si ho pronikavě měřily. Kde se tady ten prcek tak najednou vzal?

„Elf má v obličeji hodně zvláštní barvu. Vypadá, jako by…“

Najednou ležel Falrach zády ve sněhu. Zase mu chyběl kousek vzpomínek. Cítil se podivně lehký. V plicích ho pálil dohasínající oheň. Nad ním se objevila Emerellina tvář.

Něco říkala, ale už neslyšel. Celý svět se ponořil do děsivého ticha. Těsně vedle něj stál Dalmag a uštědřil mu pohrdavý kopanec. Falrach necítil bolest.

Emerelliny rty se dotkly jeho úst. Do hrdla mu proudil chladivý dech. Měl pocit, jako by bylo něco hluboko v něm proráženo. Její dech uhasil požár v jeho plicích. Vzepjal se.

Rukou ho jemně zatlačila zpátky. Slyšel teď její hlas. Šeptala slova moci. Z její ruky vycházelo příjemné teplo.

„To stačí,“ řekl Dalmag. „Buď vstane, nebo chcípne ve sněhu. Zítra ho stejně popravíme.“

Falrach zase dokázal dýchat vlastními silami. Jakýsi trol popadl Emerelle a odtáhl ji pryč. Další se rozkročený postavil nad něj. S plesknutím udeřil kyjem do levé dlaně. Vyčkávavě na něj shlížel. „Jsi statečný, malý válečníku. Bude mi ctí sežrat tvoje srdce.“

Falrach se ještě jednou zhluboka nadechl. Studený zimní vzduch jako by byl prosycený tisíci pachy. Stokou, ve které ležel. Výkaly, hnijící zeleninou. Byl tu nezaměnitelný pach kapustové polévky. Vařeného masa. Cítil žluklý tuk, který si trol vetřel do kůže. Potem zčernalou kůži řemenů, omotaných kolem držadla kyje. Těžkou, lehce kovovou vůni čerstvě prolité krve, již přinášel lehký vánek kanálem z jatek na severu Feylanvieku. Mokré konopí a plátno lanoví i plachet mnoha nákladních člunů, které uvěznil led. Štiplavý kouř rašelinou živených ohňů z domů. Všechny pachy mu vyprávěly tisíce příběhů o životě města.

Trol nad ním zvedl kyj.

„Moje srdce ti ještě nepatří,“ vyrazil ze sebe Falrach slabě. Přitiskl dlaně na mokré dláždění a začal se zvedat. S námahou se postavil na nohy. Motala se mu hlava.

Trol nenechal zbraň klesnout. Nerozhodně pokukoval po Dalmagovi.

„Nech ho. Jestli může chodit, měl by kovárnu vidět.“

Falrach byl na okamžik v pokušení se na trola vrhnout. Ale hrdost mu tento projev slabosti zakázala. Jeho strážný ho nespouštěl z očí. Tušil snad trol, o čem právě přemýšlel? Elf si protáhl záda. Odměnou mu byla bodavá bolest.

„Jdeme!“ Dalmag odspěchal do čela průvodu.

Falracha obklopil houf koboldů. Šermovali mu pod nosem kopími. „Pojď, elfíku. Upadni, a my tě trochu polechtáme.“

„Nechte ho!“ Trol je kyjem odstrkoval stranou.

Se šeptem pronášenými kletbami uhnuli. Jeden se pokusil píchnout Falracha do stehna. Elfova ruka se snesla dolů jako sokol. Bolest a vyčerpání byly pryč. Popadl násadu zbraně a jediným trhnutím ji vykroutil koboldovi z ruky.

„Nezačínej zase,“ vyhrožoval trol.

Falrach sklopil hrot zbraně k zemi a opřel se o ni. „Jenom berla,“ pronesl chlácholivě.

Jeho strážce něco zavrčel, nepokusil se mu ale kopí vzít.

Pochodovali podél kanálu, dokud před sebou nespatřili vypálenou kovárnu. Bledé zimní slunce stálo nízko na obloze. Na západě se rýsovaly černé mraky. Ve vzduchu byl cítit sníh.

Falrach stále znovu a znovu hleděl dolů na kanál. On i Emerelle by dokázali po tenkém ledě běžet. Ti obratnější mezi koboldy nejspíš taky. Ale trola by led neunesl. Pokud by utíkali, měli by tak učinit přes kanál. Přesila nepřátel by tam nepředstavovala hrozbu. Šance, že tímto způsobem uniknou, nebyly malé. Uvědomovala si to Emerelle? Podvolila se proto tak ochotně rozsudku? Plánovala už dávno, kudy by mohli prchnout na svobodu? Měl jí důvěřovat!

Na břehu kanálu se shromažďovalo stále víc a víc koboldů. Poslové museli dopravit zprávu o rozsudku do města. Falrach ohromeně zjistil, kolik z nich je zmrzačených.

Jen několik koboldů si povídalo. Většina prostě tiše postávala. Bylo těžké z jejich tváří uhádnout, co si myslí. Působili uzavřeně. Zahořkle!

Provedli je mezi zuhelnatělými trámy. Shandralova kovárna ležela uprostřed mostu. Větší část stěn se zřítila. Diváci na břehu mohli bez problémů sledovat, co se děje.

Dva trolové nesli mezi dlouhými tyčemi ke kovárně železný koš se žhavým uhlím. V něm vězel meč. Falrachovi se zastavilo srdce. Poznal jílec. Ohýbanou bronzovou záštitu. Skoro trojúhelníkovou hrušku. Byla to jeho zbraň.

Elf se zadíval k opačnému břehu. Zástup koboldů se stále zvětšoval. Mlčenlivá, temná masa. Moře pohledů. I když Falrach nic zlého neudělal, cítil se provinile. Poslední rozhovory mezi koboldy utichly. Ve večerních červáncích, které vrhaly dlouhý stín na kanál, se tu a tam proháněly vločky. Jediným zvukem bylo tiché vrzání ledu. Pak se ozvalo zabušení kladiv. Ostrý příkaz.

Kladiva se znovu snesla dolů. Pak potřetí. Vzápětí se ozval zvuk připomínající chraptivý povzdech. Následovalo spěšné volání. Led praskal.

Dalmag jako by na to čekal. Pokynul trolovi, stojícímu v severní části kovárny. V těch místech oheň všechno nezničil. Trol stiskl těžkou, ohněm zčernalou páku. Pod mostem něco zarachotilo. Náhle se ozval zvuk padající vody.

Dřevěné soukolí se dalo do pohybu. Zařinčel těžký řetěz.

Dva trolové popadli Emerelle a vedli ji k řadě tří velkých kovadlin. Nad prostřední se tyčila hlava kladiva větší než koňská lebka.

Trolové Emerelle přinutili pokleknout.

„Polož pravou ruku na kovadlinu!“ nařídil Dalmag.

Královna elfů působila naprosto klidně. Na okamžik se zahleděla na velitele koboldů. Pak se zadívala ke břehu. Mezitím se tam shromáždily stovky koboldů. Dřepěli dokonce na střechách, aby mohli podívanou sledovat.

„To je to, co chcete? Má být bezpráví opláceno bezprávím? Musí znovu téct krev, abyste utišili žízeň po pomstě?“

Ve vlasech padlé královny se jako diadém třpytily sněhové vločky.

Falrach pevněji sevřel kopí, které vytrhl koboldovi. Nebude přihlížet, jak Emerelle ponižují.

Na jeho ramena dopadly silné ruce.

Elf se vzepjal, ale ze železného sevření se nebylo možné vymanit. Jen na okamžik zapomněl kvůli tomu, co se odehrávalo, na všechno ostatní. Pouze na vteřinu byl nepozorný!

„Spusťte kladivo!“ rozkázal Dalmag.

Soukolím projelo další zapraskání. Čepy z dubového dřeva do sebe zapadly. Obrovitá hlava kladiva se zvedla k večernímu nebi.

Falrach hleděl jako uhranutý na drobnou ruku ležící na černé kovadlině. Prsty byly roztažené.

Kladivo dopadlo.

Úder těžce zaduněl nad kanálem.

Falrach pevně zavřel oči. Když je zase otevřel, zvedala se hlava kladiva znovu k nebi. Z černého kovu se oddělila jediná kapka krve a padala dolů. Sklouzla Emerelle po tváři a zanechala na její mramorově bledé kůži tenkou rudou čáru. Královna hleděla k nebi. Oči měla doširoka rozevřené. Ze rtů jí nesplynul jediný sten bolesti.

„Musíš jí utnout ruku,“ řekl Dalmag. Jeho tón byl věcný, ale podbarvený škodolibostí. „Její ruka se už nikdy neuzdraví. Pokud nebude čistě oddělena, rána se zanítí. Pak během týdne zemře.“

Falrach se přiměl pohlédnout na kovadlinu. Kobold měl pravdu. Žádná magie Albenu by nedokázala něco podobného vyléčit. Zalapal po dechu.

„Pokud to neuděláš ty, neudělá to nikdo. Mohli bychom to prostě ovinout hadrem. Mimochodem, právě takhle zítra zemřeš. Dobře si prohlédni její ruku. Totéž uděláme s tvými pažemi a nohama.“ Dalmag pokynul trolovi, který Falracha držel. „Pusť ho. Už jsi někdy cítil zanícenou ránu? Jinak vy elfové nepáchnete nikdy. Myslíš, že i sněť u vás doprovází libá vůně?“

Trol ho opravdu pustil. Falrach zhluboka dýchal. Pohled pevně upíral k meči. Na tváři ho hladily jemné sněhové vločky. Slunce zmizelo za strmými střechami města. Žár uhlí zaléval vypálenou kovárnu mihotavým, rudým světlem a po žebroví zuhelnatělých stropních trámů tančily přízračné stíny.

„Ať tě to ani nenapadne,“ pronesl Dalmag za jeho zády. „Mám v troskách pár kušiníků. Tvůj výstup v síni byl velmi působivý. Myslíš, že to dokážeš i ve chvíli, kdy na tebe vystřelí sedm střelců současně?“

Svedl by to Ollowain? Falrach věděl naprosto jistě, že on ne. A neodvažoval se znovu svěřovat tomu, co Ollowain udělal z tohoto těla. Ne, když byl při smyslech! V soudní síni ho přemohl hněv. Teď si bylo třeba zachovat chladnou hlavu.

Přistoupil k železnému koši. Když pomalu vytáhl meč z řeřavého uhlí, rozletěly se k nočnímu nebi jiskry. Jílec zbraně byl tak horký, že se dal sotva udržet.

Zaujal místo vedle sesazené královny. S jakými nadějemi odcestoval s Emerelle do Sněžné marky! Věřil, že by láska, kterou před staletími ukončila jeho smrt, mohla jednoduše znovu procitnout k životu. To se nestalo, a teď stál před královnou, aby jí uťal ruku.

Na rozžhavené čepeli zasyčely sněhové vločky.

Emerelle k němu zvedla zrak. Sotva znatelně přikývla.

Falrach ztěžka vydechl. Přiměl se pohlédnout na to, co zbylo z ruky, která ho kdysi laskala. Dlaň a prsty zmizely.

Nocí se mihl rudě žhnoucí oblouk. Maso a kosti takřka nekladly čepeli odpor.

„Zvedni meč,“ vyrazila ze sebe Emerelle s námahou.

Udiveně poslechl.

Královna vstala. Pohlédla mu pevně do očí. Ze strašné rány tryskala tmavá krev. Emerelle zvedla pahýl k meči a přitiskla ho na rozžhavenou ocel.

Její ústa se otevřela k němému výkřiku. Pak mu klesla do náruče. Meč mu vyklouzl z ruky. Se zasyčením dopadl do sněhu.

„Gratuluji, elfe. Jsi příkladem dobrého kata,“ řekl Dalmag. „Jsem vážně zvědavý, jak statečně se budeš držet, až zítra staneš na opačné straně. Tvoje milenka vůbec nekřičela. Je stejně chladná, když se milujete?“

Falrach zalovil chodidlem po meči, ležícím před ním.

Dalmag okamžitě couvl. „Nezapomněl jsi na kušiníky, statečný elfí rytíři? Nejspíš by vás zasáhli oba.“

Falrach se plný bezmocného hněvu podvolil. Odpor byl marný. Kobold měl pravdu. Každý vzdor by jen rychleji zpečetil její osud.

„Ten chlap je na můj vkus zase moc čilý,“ pronesl Dalmag mrzutě a pokynul dvěma trolům, kteří přinesli železný koš. „Trochu ho zbijte. Ale ne tak, aby s ním zítra nebyla legrace. Ať se ještě zmítá, jakmile ho budeme pokládat na kovadlinu.“

Ta druhá

Probudil se, protože mu bylo horko. Omámeně zamžoural. Obklopovala ho tma. Zářil v ní matný, červený třpyt… Vzpomínka byla jako pád do ledové vody. Emerelle. Měl její jméno na jazyku, ale přesto mu nechtělo splynout ze rtů. Něco nebylo v pořádku!

Jeho oči si na temnotu rychle zvykly. Sníh venku odrážel měsíční světlo a vrhal oknem žaláře dovnitř bledé, přízračné světlo. Železné mříže se černě rýsovaly proti nočnímu nebi. Ruce ho pálily ze zoufalých pokusů jednu z tyčí mříže uvolnit. Kolik ještě zbývá do rána? Na kolik nádechů se odměřuje jejich život?

Zamřížovaným otvorem tekla voda. Tenký pramínek. Vedle jeho kolena se vytvořila na hliněné podlaze žaláře louže.

Znovu si uvědomil nepřirozené horko. Šaty se mu lepily potem na tělo. Uprostřed zimy! Ve městě, kde mohl v tuto roční dobu panovat takový chlad, že ptáci umrzali v letu.

Dokázal Emerelle zahlédnout pouze koutkem oka. Byla vzhůru a krčila se u zdi cely. Mlčky se pohupovala. Levačkou si svírala pahýl paže těsně nad uťatou rukou.

Strašlivou ránu obklopovalo mihotavé, rudé světlo. Vypadalo jako mlha z těch nejjemnějších kapiček krve. Přes královniny rty nepřešel jediný sten bolesti.

Měl by vstát. Ale něco ho zadržovalo… Ollowainovo tělo bylo výsměchem. Nikdy předtím nebyl vydán napospas horku a chladu. Jediné slovo moci stačilo, aby takové příkoří zaplašilo.

Falrach se cítil špinavý potem. Lpěl na něm lehce kyselý pach. Ale se ztrátou přišlo i něco nového. Ollowain měl jiné dary. Falrachovi byly dosud cizí, příliš odlišné od jeho předchozího života. Musel se postavit Ollowainově minulosti, aby ji propátral.

Teď si uvědomoval pouze jednu z těch zvláštních schopností, cítil ji právě teď. Vnitřní napětí, jež mu zostřovalo všechny smysly. Ollowain měl přímo zvířecí instinkt pro nebezpečí. Smysl, který kultivovaný elfí národ Normirgů dávno ztratil.

Vnímal ho právě v tuto chvíli. Byla to Emerelle. Neměl by se na ni dívat. I když tušil, že právě to ona chce. S pahýlem se něco dělo. Zasténala.

Už kdysi ji obestíraly různé pověsti. Tehdy je odbýval jako zlovolné pomluvy. Ale teď… Bylo to načervenalým světlem? Bolestí, kterou trpěla? Její tvář působila cize… Na zdech žaláře se mihotaly stíny. Tvary, jež se nedaly vysvětlit pouhou hrou podivného světla.

Nad střechami města se prohnal náhlý poryv větru. Dřevěné šindele zarachotily. Někde ve tmě bouchla okenice. A vítr přinášel hlas. Chraptivý. Cizí. Zvuky, které by elfí jazyk nedokázal vyloudit ani s pomocí magie.

Falrach měl tísnivý pocit, že už nejsou s Emerelle v maličkém žaláři sami.

Bylo to neuchopitelné. Moc, kterou vnímal každičkým vlákénkem těla, a která se přesto vzpírala všem jeho zkušenostem. Byl to albský kámen? Byli snad ještě tady? Mohla je Emerelle přivolat?

Kouzlo přerušil výkřik.

Rázem se ocitl na nohou a po Emerellině boku. Byl zrozen k tomu, aby ji chránil. Vždycky tomu tak bylo.

Královna se svíjela. Prsty zarývala hluboko do světlého masa paže. Ze spáleného pahýlu se vysouvala kost.

Emerelle se třásla bolestí po celém těle. Kousala se do rtů. Po bradě jí stékal tenký pramínek krve. Upřeně hleděla na strašné zranění.

Falrachovi se zastavilo srdce. Z pahýlu vyrůstaly kosti. Obklopovala je spleť šlach. A pak z rány vyrazily žíly. Pohybovaly se jako křehká ramena mořských sasanek pohupujících se v přílivu a odlivu a sunuly se po kosti.

Červené světlo ztmavlo. Zhutnělo. Z ničeho se formovaly svaly. Z rudého masa vylézaly nehty.

Falrach se lehce skláněl nad Emerelle. Zaštiťoval ji tělem. Stejně jako to udělal v posledním okamžiku předchozího života. Velmi zřetelně viděl každý detail. Je možné, že se během tisíciletí od jeho první smrti magie tak pronikavě proměnila? Žádná moc, již znával, by nedokázala obnovit tak úplně zničenou končetinu. Ten, kdo ovládal dar léčit, dokázal plašit nemoci a uzavírat nejděsivější rány, ale tohle… To bylo něco úplně jiného než magie, již kdysi znal. Bylo to nepřirozené. Nikoliv v souzvuku s magií světa.

Emerellina ruka beze zbytku dorostla. Protáhla si prsty a sevřela je v pěst. Pokožku měla hladkou a bez poskvrnky. Nijak se nelišila od pokožky paže.

Červené světlo zmizelo. Mřížemi žaláře pronikal chlad zimní noci a zaháněl dusné horko.

Emerelle k němu zvedla zrak. Její slzy zanechaly na lících stříbřitě se lesknoucí stopy. Zvedla dorostlou ruku a přejela mu po rtech, jako by mu chtěla naznačit, aby mlčel. Konečky prstů měla teplé.

Falrach ucukl. Zmocnilo se ho mrazení a zakouslo se do jeho nitra hlouběji než dech zimy. Ta ruka… Čistě zvnějšku se nijak nelišila od té, která mu ještě včera ráno po probuzení odhrnula vlasy z tváře. A současně se lišila ve všem. Bude ještě někdy toužit po jejím doteku?

Pokud se ucuknutí Emerelle dotklo, nedala to najevo. Vstala. Jak drobně a křehce působila!

Lehké gesto levačkou a zašeptané slovo vyrazily dveře žaláře z pantů. S ohlušujícím rámusem dopadly na protilehlou stěnu.

Nad nimi zazněly polekané výkřiky. Klenutý strop nad jejich hlavami rozechvěl dusot těžkých trolích nohou.

U schodů vedoucích nahoru plála pochodeň. Její světlo vykreslovalo v královnině tváři tvrdé stíny.

Trol, který seděl ve výklenku zdi, vstal. Jeho mohutné tělo zaplnilo chodbu a pohltilo světlo. Působil omámeně. Ospale.

Falrachova ruka bezděčně sjela k boku. Žádný meč tam nebyl. Byli neozbrojení.

Trol se ušklíbl. V pravici držel válečný kyj, jímž pomalu pohupoval sem a tam. Chodba vedoucí ke schodišti byla příliš úzká, než aby dokázali před zbrani uhnout. Byli mu vydáni napospas! Ani meč by tady nic nepořídil.

Emerelle zachovala naprostý klid.

„Postav se za mě!“ zašeptal Falrach. Nevěděl, jak by měl trola zastavit. Dokázal by to Ollowain?

Emerelle vydala krátký zvuk. Ostrý. Pronikavý. Při tom učinila pohyb, jako by si chtěla z rukou setřást vodu. Následovalo zabzučení. Široké rukávy jejího pláště vyrazily vpřed jako chapadla chobotnice. Látka se omotala trolovi kolem podsaditého krku. Byl stažen k zemi. Navzdory dusotu a volání na poplach bylo zřetelně slyšel prasknutí, se kterým mu povolil vaz.

„Ten, kdo vládne pomocí hrůzy, je nakonec hrůzou sám pohlcen.“

Více než její slova vyděsil Falracha tón, jakým je pronesla. A tušil, že při tom, co teď přijde, budou děsy kovárny působit jen jako hloupý vtip.

V královnině domě

„Tak dělej!“ zasyčel Lambi na muže se sekyrou.

Narvgar svíral těžkou zbraň a nehýbal se. U Lutha! Copak už existují jenom zbabělci? Byl s Narvgarem kdysi v Albenu a bojoval proti trolům. Ale dnes v noci jako by starého reka opustila veškerá odvaha.

„To je královnin dům,“ pronesl Narvgar nesměle.

Lambi mu zbraň vzal. Úmyslně vybral pro tento podnik jen muže ze své domácnosti. Královniny stráže odtáhly. Nikdo je nezadrží. Byl tu pouze Answin, velitel stráží. Velice dobře chápal, že není jiné cesty. Dělali to pro Kadlinino dobro!

Lambi se rozmáchl sekyrou a udeřil jí do dřevěných dveří. Rána se nesla nocí jako úder hromu. Kadlin teď už nejspíš seděla vzpřímeně na slamníku.

Čepel sekyry znovu narazila do dveří. Dřevem se táhla prasklina. Lambi si představoval, jak Kadlin vyskakuje a sahá po meči. Pohledem stranou se ujistil, že jsou štítonoši připraveni. Bude bojovat jako stříbrná lvice zahnaná do kouta. Ale nesmí se jí nic stát!

Sekyra se opět snesla dolů. Na dveřích se objevila široká trhlina. Ještě tři rány a otvor byl dost velký. Lambi upustil sekyru, tasil meč, prostrčil čepel dovnitř a zespodu zatlačil do závory, která dřevěné dveře uzavírala.

Nikdo se mu nepokusil vyrazit zbraň z ruky. To bylo divné! Sám by nečinně nepřihlížel, jak mu někdo odjišťuje dveře. Něco tady nebylo v pořádku! Kousek ucouvl. Kadlin určitě nebyla vystrašena jenom proto, že jí někdo v noci sekyrou mlátil do dveří. To se k ní nehodilo.

Lambi si představil, jak královna čeká s napjatým lukem na opačné straně ohniště, kdo jako první překročí práh.

„Štít!“ Narvgar k němu přistoupil a podal mu velký kruhový štít. Lambi několik vteřin přemýšlel. Měl by si s ní promluvit? Ne, to bylo beznadějné. Neodpustila by mu, co právě udělal. Ne teď… Za pár dní možná, jakmile by pochopila, že to, jak ji zadržel tady ve Firnstaynu, bylo jen pro její dobro.

Starý hrdina se přikrčil za štít. Pak rozkopl dveře zbavené závory a vpadl do malé chatrče těsně následován svými muži. Do štítu se mu nezabořil žádný šíp. Nezasvištěl meč. Nikdo se nepohnul. Lambi nechal těžký dubový štít klesnout. Co se to tady, u Firna, děje? „Světlo!“

Narvgar rozfoukal zbytky řeřavých uhlíků v ohništi. Slabá záře jako by tmu jen zdůraznila. Válečník přiložil třísky.

Lambi se netrpělivě rozhlédl. Vedle sudu s máslem stála malá kolébka. Královna dokončila práci. Z toho pohledu ho píchlo u srdce. Myslel na vnuka, s nímž už teď byla na cestě do země trolů.

„Answine!“

Statný válečník prošel dveřmi. Byl tak vysoký, že se musel sklonit. „Kde je?“

„To bych rád věděl od tebe! Copak tvoji muži královnin dům nestrážili? Jak je možné, že je pryč? Co dělala ta tvoje banda ospalých štěňat?“

„Těmito dveřmi nikdo neprošel,“ pronesl obrovitý válečník. „Já sám…“

„Řeč jako sračka!“ Lambi byl bez sebe hněvem. Přece mu slíbila, že si s ním v poledne promluví. A on se spolehl na to, že se pokusí utéct až krátce před svítáním. Měl to vědět!

V ohništi zaplápolaly malé modré plamínky. Narvgar je přiživil suchým chrastím. Konečně zavládlo víc světla.

Lambi se rozhlédl po chatrči. Ubohé! Jediným předmětem jakés takés hodnoty byl měděný kotlík visící na železném háku nad ohništěm. Královnino lože sestávalo z prostého slamníku a staré šedé vlněné přikrývky. Místo pro dva je tady stěží, pomyslel si s úlevou. Možná na těch fámách přece jen nic není.

Klekl si vedle slamníku. Kdyby měl ještě nos, nejspíš by pokrývku očichal jako pes. Toto bylo poprvé, kdy mu zmrzačení zabránilo, aby se zesměšnil.

Přejel prsty po světlém dřevě kolébky. Kadlin vyřezala do nohou postele obrázek táhnoucích sobů.

„Tady, vévodo!“ Answin na něj mával. Vysoký válečník odtáhl Kadlininu truhlici na šaty stranou. Za ní byla do stěny z hlíny a spletených větví vyřezána díra. Právě dost velká na to, aby se jí člověk mohl po břiše protáhnout.

„Nech osedlat koně,“ pronesl Lambi klidně. „Potřebujeme i pochodně. Odešla na sever.“ Velké naděje, že ji ještě najdou, ovšem nechoval. Byla zkušenou lovkyní. Věděla, jak zůstat neodhalena. Snad byla dost mazaná na to, aby troly přelstila. Ti byli národem lovců.

Kamenný les

Adrien pozoroval starce. Ten stál vpředu ve člunu a pomalými, jistými pohyby popoháněl loď bidlem mezi skalami. Jen tu a tam se chlapec zadíval na krajinu. Kdyby tam na přídi stál jiný lodník, určitě by se sotva dokázal do sytosti vynadívat na hory sahající až k nebi, po jejichž příkrých úbočích se táhly tmavé cedrové háje. Koruny byly zasněžené, ale na březích ještě nezískala zima vládu. Husté hnědé rákosí skrývalo celá hejna ptáků, jaké Adrien ještě nikdy neviděl. Malé modré zpěvavé opeřence, kteří nechávali v tuto ranní hodinu rozeznít nad řekou nepříjemné, naříkavé volání. Divoké kachny se zelenočerveným peřím, které v hustých hejnech naprosto nečekaně vyrážely z mrtvého rákosí. Velké bílé ptáky na tenkých nohou a s pyšnou ozdobou hlavy, kteří se důstojně klátili mělkou vodou.

Ale Adrien si dovolil na všechny zázraky podívat jen letmo, protože cestoval se smrtí a měl strach, že kdyby starce spustil z očí, brzy by už sám nepatřil mezi živé.

Od chvíle, kdy ho lodník vyhledal v přístřešku na zádi, nevyměnili si už jediné slovo. Bylo tomu skoro dva dny. Adrien musel mezitím zápolit s tím, aby se mu nezavřely oči. Stařec jako by neznal únavu. Samozřejmě že ne! Nebyl k tomu důvod.

Během první noci Adrien ještě doufal, že přízrak za prvního ranního světla zmizí. Tak tomu bylo ve všech příbězích, které o bytostech noci slyšel. Ale lodník zůstal. Udržoval nákladní člun na trase. Neomylně. Mlčky. Jen zřídka se ohlédl přes rameno na Adriena. Jeho modré oči jako by byly bezvěké. Nezamrkal ani jedinkrát.

Chlapec si musel zívnout. Protáhl se a pak se přiměl, aby seděl naprosto rovně. Pomalu si začínal uvědomovat, že v souboji podlehne.

„Kam mě vezeš?“ Hrdlo měl dlouhým mlčením zdrsnělé. Slova působila cize a obtížně.

„Ke Kamennému lesu.“ Lodník se ani neohlédl.

„Tam máš hrobku?“

Lodník strčil bidlo hluboko do vody a vedl loď kolem skály. Řeka tady proudila rychleji. Hlas vody se změnil z tichého šepotu v uštvaný nářek. Jako by se snažila rozlehlé horské krajině uniknout. Skály obklopovala bílá pěna.

„Vezeš mě do své hrobky?“

„Půjdeš nahoru ke Kamennému lesu sám.“

Adrienovi chvíli trvalo, než slova pochopil. Bude vysazen na břeh! Tady uprostřed divočiny. V oblasti se špatnou pověstí, kam se neodvažovali ani loupežníci. Kamenný les… Kam až jeho paměť sahala, slýchával o zmizelém městě v horách různé historky. Říkalo se, že tam leží ukryty nezměrné poklady. Král Cabezan kdysi vytáhl s vojskem do hor, aby odtamtud dopravil sloupy pro své paláce. Ale dokonce ani pod ochranou vojáků se neodvážil do hor moc hluboko. Vrátil se pouze se čtyřmi ubohými sloupy. Jeho muži ale přinesli do měst Fargonu stovky příběhů. Příběhů o děsivých hlasech v horách. O světlech tančících kolem nejvyšších sloupů. O skleněném údolí a strašidlech.

„Nemůžu tam jít,“ pronesl tiše. „Nikdo tam nechodí.“

„V tom případě tě utopím,“ odvětil lodník tak nezúčastněně, jako když člověk zabije obtížnou mouchu. A Adrien ani v nejmenším nepochyboval, že to myslel vážně.

Světlo elfů

Skanga do sebe nasála jeho auru. Byly to nepřerušované barvy strachu.

„Není zraněný,“ pošeptala jí do ucha Birga.

Stará šamanka si povzdechla. To viděla taky. Jakkoli byla slepá. Slepá vůči všemu, co se dralo do oka, aby zahalilo pravdu. Oč jasnější byly magické aury! „Kolik?“

„Napočítali jsme sedmnáct hlav. Sedmnáct, které ještě…“

Skanga z něj četla ostych a hrůzu. Neznala Madru, ale aby patřil k tělesným strážcům vůdce smečky, musel v mnoha bojích prokázat odvahu.

„Přinesl jsi jednu z těch hlav mé paní?“

Barvy Madrovy aury se promísily. Rozvířily se ve špinavou zeleň.

„To já tady kladu otázky,“ zasyčela Skanga rozzlobeně. Ten chlap byl už tak dost rozrušený. „Jak je tomu dlouho?“

„Tři dny. Jeden lutin mě…“

Zvedla hlavu a mrtvý pohled jejích očí způsobil, že zmlkl. Bylo jí jasné, že ho přivedl lutin. Museli jste vstoupit do sítě zlatých stezek, pokud jste se chtěli za pouhé tři dny dostat z Feylanvieku až na hrad Světlo elfů.

„Jak zemřeli?“

„Každý jinak. Většina… Mnozí byli roztrháni, jako by je napadla velká šelma. Ale bylo to… jiné. Strašnější.“

Skanga se pokusila představit si městský palác. Ty mrtvé… Pohled, který vyděsil trola. Koho ta hloupá štěňata polapila, aby ho trýznila? Jací dva elfové měli takovou moc? Našla snad Noroelle způsob, jak uniknout z vyhnanství? Dvorní kouzelnice porodila bastarda a byla vypovězena. Zešílela snad v ústraní? A válečník po jejím boku, elf s dlouhými plavými vlasy, byl to Farodin? Kdo jiný by dokázal za pár okamžiků zmasakrovat vůdce smečky a jeho tělesnou stráž?

Skanga vstala. V kloubech jí zapraštělo. Koleny a zády jí projela dobře známá bolest. Měla by se trochu projít. Pomáhalo to při přemýšlení.

„Pojď sem, Madro!“ opřela se o válečníkovu paži. „Takže Gharub odsoudil elfku za to, že ho okradla o čas.“

„Ano.“

Šamanka cítila válečníkův strach. Byl si jistý, že ho potrestá, jakmile s ním skončí. „To obvinění si vymyslel kobold, že ano?“

„Ano.“

„A ten byl také zabit?“

„Ano.“

Skanga se měla co držet. Upovídanost jí byla protivná, ale Madra to s málomluvností přeháněl. Přemítala, zda by se neměla vydat do Feylanvieku, aby si udělala lepší obrázek. I kdyby koboldi všechno vyčistili, krvavé a hrůzné události musely zanechat v auře paláce stopu. Alespoň na krátkou dobu. „Co se stalo s mrtvými?“

„Snědl jsem polovinu Gharubových jater a kousek srdce. Byl to velký válečník…“

Skanga štípla Madru do paže, aby ho znovu umlčela. Věděla až příliš dobře, co se děje s hrdiny. „A ostatní? Hodili jste je do řeky? Ve Feylanvieku je přece řeka, ne?“

„Byli spáleni.“

Samozřejmě. Trolí válečník, který si sám sebe aspoň trochu považoval, by si raději usekl ruku, než aby snědl játra bojovníka, který v poslání selhal. Pocta být sněden náležela pouze hrdinům.

Skanga se zamyšleně šourala vpřed, aniž by dávala pozor na cestu. Král Gilmarak neseděl na trůnu Albenu dost dlouho na to, aby se tam mohl cítit bezpečně. A byl příliš mladý, než aby mohl být dobrým vládcem. Snažila se ho vést, ale nemohla být dnem i nocí po jeho boku. Bohužel naslouchal až příliš často jiným rádcům, hlavně tomu zatracenému lutinovi Elijovi Glopsovi. Gharub teď tedy zažil na vlastní kůži, jak to končí, když se příliš svěřujete zaslepeným koboldům. Své pozdě získané zkušenosti už nebude moci nikomu předat.

Skanga si zamyšleně pohrávala s albským kamenem, který jí visel zpola ukrytý mezi ostatními amulety na krku. Myslela na starou učitelku Mahtu Naht. Mahta ji s potěšením trýznila. Ale byla chytrá. Cesta k moci je dlouhá a obtížná, ale je to procházka ve srovnání s cestou, která tě čeká, pokud si chceš jednou získanou moc udržet. Proto si dobře rozmysli, po jak velké moci toužíš.

Tato slova Skanze od vítězství nad Emerelle často prolétala hlavou. Hrad Světlo elfů byl obklopený stovkami stanů. Vypadalo to, jako by byla hrdá pevnost elfů obležena. A také tomu skoro tak bylo. Sešly se tu skutečné zástupy prosebníků a pochlebovačů. Někteří čekali na audienci u Gilmaraka týdny.

Většina z nich věřila, že dokáže mladého krále přelstít, protože byl ještě skoro dítě a k tomu jen hloupý trol. Lutin Elija Glops Gilmarakovi při nekonečném řečnění v trůnním sále často dobře poradil. Ale ten zatracený lutin byl příliš chytrý, než aby se mu dalo opravdu věřit. Skanga nenáviděla, že tady musí být. Představovala si vítězství nad elfy jinak.

Pokud měla být upřímná, skoro si nelámala hlavu s tím, co se stane, až bude Emerelle svržena z trůnu. Veškeré její myšlenky kroužily kolem boje proti královně a armádám jejích spojenců. Na to, co přijde, byla naprosto nepřipravená! Už jen ten hrad! Trvalo roky, než byly jeskynní pevnosti Sněžné marky, obsazené předtím elfy, obyvatelné. S tímto hradem se to nejspíš nepodaří nikdy.

Stará trolí šamanka se zaposlouchala do zurčení vody. Bylo slyšet skoro po celém hradě. Nacházely se tu desítky fontán. A pak ten trůnní sál… žádného hola, který byl aspoň trochu při smyslech, by nikdy nenapadlo najít si jeskyni, kde po všech stěnách stékala voda, a která navíc neměla strop! Bylo nepochopitelné, co se elfům odehrávalo v hlavě! Chovali se, jako by jejich prapředci byli bobři.

A potom stříbrná mísa u trůnu. Říkalo se, že Emerelle do ní celé dny zírala. Hrad byl sám o sobě bláznivý. Ale svěřovat se této věci, to bylo naprosté šílenství! Cítila zlovolnou auru mísy v celém sále. Byla prosycena temnou magií. Ba co hůř. Bylo v ní něco živého. Nějaký zlý duch. Skanga nic podobného nikdy necítila. Copak jste museli být slepí, abyste tak jasně poznali, s čím máte co do činění? S nikým o tom nemluvila. Ani s Birgou. Její prostoduchá žačka považovala mísu za neškodnou. Vyprávěla, že z parku přilétají ptáci, aby se v míse koupali.

Šalba! Mísa neškodnost jen předstírala. Nejlepší by bylo hodit ji do jícnu vulkánu ve Sněžné marce. To byl jediný způsob, jak zacházet s výtvory temné, neproniknutelné magie! Jen jedinkrát udělala chybu a do stříbrné mísy pohlédla. To, že je slepá, ji neochránilo. Prokletá mísa jí naprosto zřetelně vyjevila, jak zemře. Skanga netušila, kdy ji osud dostihne. Ale věděla, že zemře pomalou, bolestivou a nedůstojnou smrtí. Nakonec bude žadonit o to, aby už nemusela zůstávat naživu.

Hleděla do mísy kratičký okamžik, ale měla pocit, jako by zažívala události mnoha dní vteřinu po vteřině. To, co spatřila, ji pronásledovalo ve snech. Nebyla ustrašená… ale jediný pohled do stříbrné mísy jí změnil život. Teprve teď pochopila, jak milosrdné je nevědět nic o vlastní smrti. Od nynějška bude nad jejím životem ležet stín.

„Skango?“ Birga ji zatahala za oděv. Ta malá děvka moc dobře věděla, že Skanga nemá ráda, když se jí dotýká.

„Co je?“

„Madra je pořád tady. Má odejít? Zdá se, že jsi ponořena hluboko v myšlenkách. Chceš být sama?“

Ta předstíraná pokora. Nenáviděla ji! „Dovolila jsem vám odejít?“

„Ne. Jen jsem si myslela…“

„Dovolila jsem ti myslet?“ vybafla Skanga. „Uděláš jen to, co ti řeknu. To je to jediné, co od tebe očekávám.“

Birga už nic neřekla. Až na šumění vody panovalo ticho. Skanga se zadívala na Madru. Cosi na jeho auře bylo jedinečného. Něco jí chybělo… ale nedokázala přesněji určit, co to je.

Z trůnního sálu vyšla skupina štěbetajících koboldů. Když si jí ti malí budižkničemové všimli, zmlkli. Spěšnými, cupitavými krůčky proklouzli kolem ní.

Skanga sevřela albský kámen. Jeho magie mírnila bolest v její dnou zmrzačené ruce. Musí si uspořádat myšlenky! Feylanviek! Kdo byli ti dva elfové? Byl skutek jen aktem pomsty na tyranském koboldovi a hloupém trolovi? Nebo to byl začátek něčeho většího? Chystali elfové vzpouru? To, že se Emerelle jednoduše vzdala, většinu knížat překvapilo. Dosud k povstání nedošlo. Ale té zatracené elfí čeládce se nedá věřit. Měla by si sama udělat obrázek o tom, co se ve Feylanvieku stalo. Kromě toho to byla dobrá záminka proč opustit prokletý elfí hrad.

„Byly všechny mrtvoly trolů odstraněny?“

„Ano, Skango.“

„Byli tam i mrtví koboldi, že ano? O těch jsi mi nic neříkal.“

„Jsou to přece jenom koboldi. Žádní válečníci…“

„Kolik jich bylo?“ dotírala na něj. V jeho auře se zřetelně zračilo napětí. Přepadly ho pochybnosti. Měl strach, že udělal něco špatně.

„Nevím.“

„Uklidili koboldi?“

Odkašlal si. „Nebyl jsem tam tak dlouho. Byla by to spousta práce. A ještě není rozhodnuto, kdo budou noví velitelé.“

Tak přece jenom něco, pomyslela si Skanga. Historie onoho večera byla psána krví. Pokud ji ještě nikdo nesetřel, mohla by podle ní poznat, co se přesně stalo. Možná by taky dokázala zjistit, kdo byli ti dva elfové. Chovala jisté podezření. Současně z hloubi srdce doufala, že se mýlí. Sedmnáct mrtvých trolů. A jen dva elfové! Jediný válečník, od kterého by se něčeho takového nadála, byl mrtvý. Aspoň to tvrdil Elija Glops. Pokud však pletichářský malý lutin lhal, měla by důvod zakroutit mu krkem. Už jen to stálo za cestu do Feylanvieku.

Cesta pro blázny

Falrach si dýchl na složené ruce. Pokud bude chlad dál trvat, zabije ho. Ne, to nebyla tak úplně pravda… Chlad a jeho pýcha. Stačilo by slovo a Emerelle by ho ochránila před krutým mrazem kouzlem. Kráčela několik kroků před ním. Ale její postava byla v husté vánici sotva víc než pouhý obrys.

Falrach si znovu foukl na ruce. Jak Ollowain dokázal přežít v tomto těle tak dlouho? Elfové z národa Normirgů se už jako děti učili slova moci, která zaplašovala zimu. Mohli lovit na ledových plachetnicích po rozlehlých pláních Carandamonu jen v lehkých hedvábných oděvech, aniž by se jim palčivý mráz zařezával do údů. Jenom Ollowain ne… Narodil se dočista bez magie. To bylo mezi elfy velmi vzácné. Takovou poskvrnou býval potrestán jediný elf za století. Falrach zaklel. A zrovna v takovém těle muselo znovu procitnout k životu jeho vědomí.

Sklouzl pohledem po tmavých skvrnách na rukávech bohatě podšitého kabátu. Naštěstí zůstávaly skoro beze zbytku skryté pod přimrzlým sněhem. Ollowain měl jiný dar… Vzpomínka na jejich návštěvu soudní síně nechtěla vyprchat, ať se snažil zaplašit výjevy ze své mysli sebevíc. Mohutný dvouručák, který objevil mezi zbraněmi vystavenými ve vstupní hale koboldího paláce, ho ztěžka tlačil do zad. Připadalo mu, jako by si ho zbraň sama vyvolila v okamžiku, kdy ji spatřil. Při pohledu na veliký meč s obloukovitou čepelí jím projely starší, hlubší vzpomínky na uplynulé tisíciletí. Vzpomínky na obrovitá křídla, ohnivý dech a mrazivý strach. Podobné zbraně byly kdysi vykovány pro nejstatečnější ze statečných, kteří se odvážili postavit drakovi. Také on kdysi vlastnil podobný meč. Ale ten jeho nebyl tak těžký… Všechno se zhoršuje, pomyslel si. Pojednou se musel usmát. Choval se jako mrzutý starý kobold. Měl by být víc jako dřív. Toto nebyl svět, z něhož ho vytrhla smrt. Nebylo v jeho moci změnit to. Měl by čelit nebezpečenstvím osudu se vzdorným úsměvem! Jestli se změní, nebo ne, byla jeho volba.

Ztěžka vydechl. Před očima mu vytanuly obrazy boje. Něco takového už nikdy neudělá!

Emerelle zůstala stát a on byl tak hluboce zamyšlen, že do ní skoro vrazil. Udiveně se rozhlédl. Daleko jeho pohled nedosáhl. Nedokázal objevit důvod, proč se zastavila. Byli jižně od Feylanvieku, kde se k obzoru jako jemné vlnky táhly ploché pahorky. Neviděl žádné orientační body. Všechny kopce vypadaly stejně. Zvlášť když ležely pohřbeny pod sněhem.

Emerelle poklekla a nakreslila do běloby spletitou čáru. „Stojíme na jednoduché albské hvězdě. Kříží se tady jen čtyři stezky. To musí stačit.“

Falracha se zmocnil chlad vycházející hluboko z jeho nitra. „Jen čtyři albské stezky,“ pronesl unaveně. Bylo mu jasné, že po tom, co se ve Feylanvieku stalo, musí uprchnout. Ale proč tady? Uprostřed města byla albská hvězda. Bezpečná hvězda!

Emerelle k němu vzhlédla a čekala na jeho otázku. Byla tak krásná. Tak neuvěřitelně krásná. Staletí na ní dokázala zanechat stopy právě tak málo jako řezavý vítr a vánice. Když byla tak dlouho vystavena živlům mramorová socha, její rysy měkly. Vítr a čas obrousily ostré hrany. V Emerellině případě se stal pravý opak. Její rysy vypadaly výrazněji. Tvrději. A přece nezmizelo nic z toho, co ho kdysi tak přitahovalo. Ještě pořád se dokázal ztratit v hlubinách jejích světle hnědých očí. Působily nevinně. Jejich barva připomínala srst kolouška. Padlá královna byla útlá, ba křehká. Vlasy nosila volně rozpuštěné. Spadaly jí ve vlnách na bílý plášť, který jí halil ramena. Kdo ji viděl z dálky, mohl se v ní zmýlit… Když jste jí ale stanuli tváří v tvář, cítili jste sílu, před kterou kdysi couvali dokonce i draci. Byla nezlomená. I když přišla o korunu.

„Proč jdeme touto cestou?“

„Protože by nás po ní následovali jen blázni.“

Přiměl se k úsměvu, i když mu nebylo do zpěvu. „Jsme lepší než blázni, pokud se pokoušíme projít touto albskou hvězdou?“

Také na jejích rtech zahrál prchavý úsměv. Ovšem oči zůstaly tvrdé. „Budeme to vědět, až se po té cestě pustíme. Za chvíli…“

Bylo to s ní k uzoufání! Chovala se stejně jako ve Feylanvieku! Copak jí bylo úplně jedno, co se s nimi stane? Musela vyzývat osud? Bylo to to jediné, co jí život mohl ještě nabídnout? Pustit se po albské hvězdě nižšího řádu bylo zbytečně riskantní. Maličká chyba je mohla při cestě zlatou sítí dopravit víc než stovky mil odtud. A navíc hrozilo nebezpečí, že se dostanou daleko do budoucnosti. Rok, desetiletí, století… Často chvíli trvalo, než jste zjistili, jak velká se stala škoda. Albské hvězdy, kde se křížilo sedm stezek, byly bezpečné. Čím méně cest existovalo, tím větší riziko bylo, že se ztratíte. Každá chyba se jevila nezvratná. Časové skoky vedly vždycky jen do budoucnosti. Nebylo už cesty zpět.

„Důvěřuj mi.“ Emerelle ho vzala za ruku. „Odvedu nás do bezpečí. Ne do nebezpečí.“

„A Feylanviek? Proč?“

„Potřebovala jsem vědět, jestli to opravdu udělají.“

Falrach se zadíval na ruku, která ho držela. Ruku, která znovu narostla, i když to odporovalo zákonům magie. Žádné kouzlo nedokázalo vytvořit ztracenou končetinu. Ne z masa a krve.

„Štítíš se mě?“ Emerelle odtáhla ruku.

„Tak strašně ses změnila…“ Ne, nebyl to odpor, co cítil. Naháněla mu strach. A současně jí propadl. „Ta jatka… dříve bys…“

„Potřebovala jsem s naprostou jistotou vědět, že trest vykonají.“ Sklopila pohled. „Měla jsem Shandrala potrestat. To, že jsem to neudělala, je neomluvitelné. Zasloužila jsem si to…“

„Ale proč ty vraždy? Kdybys zabila jenom Dalmaga. Nebo toho trolího knížete. Ale všechny!“

„Byli u toho, když vyslovili nespravedlivý rozsudek. A nikdo proti němu neprotestoval. Tím nad sebou zlomili hůl. Ale to nebylo pro jejich smrt rozhodující. Mezi koboldy zemřelo sedm takových, kteří ani nebyli přítomni, když se o nás jednalo. Měli smůlu. Byli ve špatnou dobu na špatném místě.“ Říkala to všechno bez jediné stopy lítosti, ale také hněvu.

„Nejsme přece o nic lepší než Dalmag a Gharub, když…“

„O to nejde, Falrachu. Rozhodli se, že učiní hrůzu nástrojem své vlády. Musela na ně dopadnout zpět.“

„Ale přece úplně stačilo potrestat Dalmaga a Gharuba. Proč i všechny ostatní?“

„Protože takhle je to lepší příběh.“

Nechápavě se na ni podíval. „Příběh?“

„Ano. Sedmnáct mrtvých trolů a dvaačtyřicet koboldů. O tom se bude mluvit i v nejvzdálenějším koutě Albenu. A právě proto se to muselo stát. Všichni utlačovaní budou moci zase doufat, protože teď vědí, že se hrůzovláda může obrátit proti tyranům. Co myslíš, kolik existuje měst, v nichž vládnou koboldi a trolové? Sto? Dvě stě? Ani já ti to nemůžu říct. A myslíš, že Shandral byl jediný svého druhu? Existuje půltucet dalších bezohledných ničemů. Co myslíš, kolik koboldů si musí vyrovnat účty se starými elfími knížaty? Někteří respektují zákon. Další vládnou jako Dalmag a Gharub. Ty přiměje příběh o masakru ve Feylanvieku přemýšlet. Kdybych zabila jen Dalmaga a Gharuba, všichni ostatní tyrani by se domnívali, že ti dva byli lehkomyslní. Ba co hůř, příběh by se ani nerozšířil. Tak ale despotové vědí, že nejsou v bezpečí ani mezi svými tělesnými strážci. Jejich jedinou ochranou je být spravedlivými vládci. To, co se stalo před třemi dny, v budoucnu zachrání stovky životů.“

Falrach nedokázal logiku slov popřít. Byl hráč. Chladný kalkul mu přinesl nesčetná vítězství. Vždycky byl také dobrý počtář. U hracího stolku! Skutečné životy ještě nikdy nezapočítával. „Takže takto uvažují královny,“ pronesl konečně.

„Kdysi jsi míval romantickou žílu. Copak jsi ji úplně ztratil, Falrachu? Potulní rytíři takto uvažují. Bojují proti zlu všude, kde na něj narazí.“

„A těch sedm koboldů, kteří ani nebyli u toho, když jsme byli odsouzeni? Jaký zločin spáchali ti?“

Emerelle rozzlobeně zavrtěla hlavou. „Jsi moc puntičkářský.“

„A ty už nejsi potulná rytířka, kterou jsem kdysi znával. Dříve by ses snažila rozlišovat lépe.“

Podívala se na něj způsobem, jenž v něm nechal vyklíčit myšlenku, jakou hodnotu asi má jeho život, když jí bude odporovat.

„Právě jsi promluvil jako Ollowain,“ řekla po dlouhém mlčení. „Myslím, že ani ty už nejsi Falrach, kterého jsem znala. Ten by logiku hrůzy chápal.“

„Něčemu rozumět a něco schvalovat jsou dvě rozdílné věci.“

„Puntičkářství! Víš, že mám pravdu!“

To, co věděl, bylo, že by nemělo smysl s ní o tom dál diskutovat. Možná byla paličatost zapotřebí, abyste mohli vládnout. Dar být neomylně přesvědčený o sobě a správnosti vlastních rozhodnutí. „Jsme blázni, když volíme tuto cestu?“ Ukázal na znamení na zemi, které už začínal snášející se sníh pomalu zakrývat.

„Vypadám jako blázen?“

Její slova doprovázel úsměv, pro který by ji Falrach následoval až do dračí sluje. On blázen byl, o tom nebylo pochyb. Zamilovaný blázen, který běhal za snem, jenž zemřel před více než tisícem let.

„To, co se ve Feylanvieku stalo, se velmi brzy projeví i na Světle elfů. Trolové vyšlou nejlepší válečníky, stopaře a šamany, aby dopadli Gharubovy vrahy. Mrtví koboldi jim jsou lhostejní. Ale vražda vůdce smečky jako Gharub zpochybní jejich vládu, pokud zůstane nepomstěna. Vynaloží velké úsilí, aby nás našli.“

Falrach nedokázal sdílet nadšení, s nímž Emerelle hovořila. Velmi rád by se obešel bez toho mít v patách smečku lovců hlav.

„Budou mít potíže sledovat naši stopu ve vysokém sněhu,“ pokračovala Emerelle. „A vyjdou z toho, že jsme uprchli přes jednu ze dvou velkých albských hvězd. Buď tu ve Feylanvieku, nebo tu, která leží poblíž města. A kdyby se nám přece jen dostali na stopu a dorazili až sem, budou jejich šamani váhat nás po této cestě následovat. Jak jsi říkal, jen blázni procházejí jednoduchou albskou hvězdou.“

„Proč nejsme blázny my, když se tudy vydáváme?“

Emerelle vylovila z oděvu malý nenápadný přívěšek. Šedivý kámen s nerovným povrchem. Byly do něj vyryté tenké čáry. Falrach měl dojem, že je v něm polapena rudá záře. Někdy jako by jím probleskovala. Albský kámen! Každá velká rasa dostala od Albů takový darem, než opustili tento svět. I když se takřka neodlišoval od kamínku na okraji cesty, skrýval v sobě obrovskou magickou sílu. Říkalo se, že kdyby zasvěcená osoba jako Emerelle vlastnila víc takových kamenů, mohla by spřádat kouzla, která by změnila Alben.

Falrach teď pochopil, jak si dokázala nechat dorůst ruku. Pomocí kamene by nejspíš byla schopna zničit celý Feylanviek.

„Když budeme procházet touto albskou hvězdou, nebude nám hrozit žádné nebezpečí.“ Emerelle položila levou ruku dlaní do sněhu. Pravou sevřela albský kámen. Její rty formovaly pradávná velitelská slova. Ze sněhu vyrazil pramínek modrého světla. Kolébal se dopředu a dozadu jako had. Následoval smaragdově zelený pramen. Tančily kolem sebe. Vzápětí se objevil červený a žlutý světelný had. Vyklenuli se vzhůru do oblouku, jímž by dokázal projet jezdec, aniž by musel sklonit hlavu. Když byla světelná brána úplná, pohled na krajinu za ní zmizel. Místo toho bylo vidět zářivou zlatou stezku vedoucí temnotou.

„Pojď!“ Emerelle k němu natáhla ruku. Byla to levá. Ne ta nová, která dorostla silou albského kamene.

Falrach ji uchopil. Byla příjemně teplá. Srdce měl plné pochybností, přesto ji následoval. Kam ho to vede?

Urazili teprve několik kroků, když se před nimi na stezce otevřela nová brána. Falracha udeřilo do očí pronikavě jasné světlo.

Vysazený na břeh

Adrien sebou leknutím trhl a potřeboval chvíli, než si vzpomněl, kde je. Vzbudil ho naříkavý zvuk. Usnul v přístřešku nákladního člunu. A člun se už nehýbal.

Rychle odhrnul vlněnou pokrývku. Nad řekou se vznášela mlha. Loďka byla uvázána u kamenitého pásu břehu. Nad vodou se opět rozeznělo dlouhé, naříkavé volání. Bylo to volání ledňáčka. Lodník byl včera na mrtvého hodně výřečný. Vyprávěl o zvířatech žijících u řeky a Kamenném lese. Jenže Adrien mu pořád nevěřil. Během celé cesty neviděl starce spát, jíst ani pít. A žebrák před stodolou Stříbrné oprátky byl mrtvý. O tom nebylo pochyb.

Adrien nevěděl, co za tvor lodník je. Jen jedno mohl prohlásit s jistotou − živý člověk ne. Na druhou stranu musel připustit, že mu lodník prozatím neublížil. Právě naopak. Poskytl mu jídlo a teplé útočiště, a jak se zdálo, nejspíš se postaral i o to, aby Adrienovi neomrzla chodidla.

Stařec stál na přídi jako socha. Nehybně hleděl do mlhy honící se nad vodou.

Adrien se ho neodvážil vyrušit. Byl si jistý, že lodník slyšel, jak se pokrývka odsunula. Kdyby chtěl stařec něco říct, už by tak učinil.

Adrien se protáhl. Záda ho bolela. Proč neměl lodník v přístřešku slamník? Vlastně to bylo jasné. Když člověk nikdy nespí, takové vymoženosti nepotřebuje.

Chlapec rozfoukal uhlíky v míse a začal se přehrabovat v pytli s jablky. Bylo by fajn jíst i něco jiného. Jablka byla jediným proviantem na palubě. A červi v nich. Ví čert, odkud jablka byla nebo jak dlouho už v pytli ležela. Každopádně si nikdo nedal tu námahu, aby je potřel včelím voskem a prodloužil tak jejich trvanlivost. Nebo aspoň vybral shnilá. Zbývala tři, která se dala bez velkého odporu sníst.

Adrien je naskládal do řady vedle mísy s uhlíky. Všechna na sobě měla hnědé skvrny, ale aspoň na nich nebyla plíseň.

Jedno z prken zaskřípalo. Chlapec zvedl oči a do hloubi duše se vyděsil. Lodník stál skoro bezprostředně před ním. Jak dokázal nehlučně projít člunem? „Tvoje cesta tady končí.“

Adrien kousek ucouvl, až za zády ucítil rákosovou rohož přístřešku a nebylo už pro něj úniku. Kdyby měl aspoň nůž! Zvedl pěsti. Bude se bránit, i když je to beznadějné.

Lodník ukázal skrz mlhu k blízké hoře. „Jdi tímto směrem, a až narazíš na široké schodiště, vydej se po něm, jak to jen půjde. Zavede tě k bratru Julesovi. Cesta je dlouhá a bude lepší, když se k němu dostaneš před setměním.“ Stařec ustoupil a poklekl uprostřed člunu. Začal něco kutit s okovanou bednou, která stála pod veslařskou lavicí. Musel otevřít tři zámky, aby mohl zvednout víko.

Adrien ho pozoroval. Být vysazený tady uprostřed divočiny nebylo daleko od rozsudku smrti. Znovu si vzpomněl na historky o Kamenném lese. Jak může uspět tam, kde selhal král s celou armádou?

Stařec vytáhl z bedny pár nových holínek a hodil mu je. „Ty ti opatřil Jules. Měl by sis omotat chodidla hadry, jinak je budeš mít plná krvavých puchýřů dřív, než se dostaneš do půli cesty. Vezmi si tu košili vzadu a roztrhej ji.“

Adrien jednu holínku zvedl. Uctivě přejel prsty po lakované kůži. Boty byly nové. Nebyl na nich jediný šrám. Ještě byl cítit klih, který švec použil. Adrien nikdy neměl nic tak cenného jako tyto holínky.

Aniž by naslouchal starcově radě, vyhrnul si špinavé nohavice, aby neumazal vnitřní výstelku, a vklouzl do bot. Byly trochu moc široké. Když si však omotá chodidla hadry, padnou mu jako ulité. Pomalu se začínal cítit jako hrdina z pohádky. Všechno bylo úplně jiné než život, který doposud znal. Představoval si, že se každým okamžikem probudí v uličce města Nantour, v ruce konec klobásky. A všechno bude jen sen.

„Tohle budeš potřebovat.“ Lodník vytáhl z role plachtoviny na přídi krátký oštěp se širokou čepelí. „Oštěp na kance. Pomáhá nejen proti divokým prasatům.“ Lodník se poprvé od chvíle, kdy se poznali, usmál. A Adriena se zmocnily pochybnosti, jestli se u Stříbrné oprátky přece jenom nemýlil. Nepodíval se příliš zběžně?

„Děkuji,“ řekl rozpačitě. Pak si sedl do člunu a zase si holínky zul. Vzal košili. Jak mu stařec radil, natrhal ji na pruhy. Opatrně si jimi omotal chodidla.

Lodník ho při tom mlčky pozoroval. Když Adrien skončil, vtiskl mu podivný společník do ruky oštěp. Zbraň byla těžká a přední část se převažovala. Adrien míval kdysi nůž. Ale něco takového… co ho čeká v horách?

Hrot oštěpu byl pečlivě promazaný. Na oceli nebyla vidět sebemenší stopa rzi, na násadě ani zrnko prachu. Chlapec se zahleděl do mlhy, která ležela v širokých pruzích nad břehem. Nákladní člun a lodník mu najednou připadali důvěrně známí.

„Co je tam v horách?“

Lodník jen pokrčil rameny. „Kdo ví?“ Sáhl pod plášť a podal Adrienovi nakousnutou klobásku. „Dostaneš hlad…“ Znovu se usmál. „Neměj strach, neukousl jsem si.“

Adrien se najednou zastyděl za způsob, jakým se choval. „Děkuji,“ zamumlal v rozpacích.

Stařec mu poklepal na rameno. „A teď jdi!“ Jeho hlas zněl zase tvrdě a skřípavě.

Adrien vylezl ze člunu a brodil se mělkou vodou ke břehu. Holínky byly vynikající. K nohám mu nepronikla jediná krůpěj vody.

Stařec vytáhl lano a navedl loďku bidlem doprostřed řeky. Brzy se změnil v pouhý obrys v mlze. „Dávej pozor na lvy, chlapče! A střez se vlků!“

Adrien si zasunul klobásku za provaz, jímž si přidržoval rozedrané kalhoty. Díky tomu mohl uchopit oštěp oběma rukama. Nedůvěřivě se rozhlédl. Pořád byl sám. Opatrně, vyhýbaje se každému zbytečnému hluku, se kradl přes pás břehu.

Hranici vody vyznačovalo náplavové dříví vybledlé jako kost. Tam začínalo houští. Adrien rozhrnul oštěpem větve. Nebylo tu možné pohybovat se nehlučně. Pokud zde něco číhalo na kořist, slyšelo ho to.

Proklouzl kolem šedé skály veliké jako dům. Po kameni se táhly vybledlé stopy sazí. Adrien se zahleděl na zem. Kdysi tady bylo ohniště. Rozeznal kamenný kruh táboráku zpola skrytý pod trnitými šlahouny. Mezi oblázky ležely kousky dřevěného uhlí. Jenom o několik kroků dál našel ohniště. Pak ještě jedno. Brzy jich objevil víc než tucet. V prohlubni skály objevil jediný železný kroužek z kroužkové košile. Na kovu se rozbujela jako červený strup rez a zbarvila prohlubeň, v níž ležel, doruda.

Adrien kroužek zvedl a promnul ho mezi prsty. Kov byl pod rzí skoro černý. Čas ho nahlodal. Položil ho zpátky. Jak dlouho tam asi ležel? Pět let? Deset? Půl století? Takže tady kdysi tábořil houf ozbrojenců. Byl to Cabezan s armádou? V příbězích, které Adrien znal, nebyla řeč o tom, jak se král dostal do hor. Zakotvil tady s flotilou říčních lodí? Bylo toto místo, odkud úprkem zmizel?

Adrien se zajíkl. Musí se ovládnout! Už zase to začínalo. Měl prostě příliš bujnou představivost. Ať se stalo cokoliv, byla to celá věčnost. Vojáci tady nejspíš tábořili v době, kdy se on ještě ani nenarodil. Teď už tu nebezpečí nehrozí, namlouval si.

Stísněně postupoval houštím. Brzy se nad křovinami začaly tyčit první stromy, břízy a tu a tam i topoly. Pak následovaly duby a buky. Holými korunami se proháněl lehký vítr. Mlha se zvedla a táhla v roztřepených pásech mezi tmavými kmeny pryč. Vzduch voněl tlejícím listím a mokrou kůrou.

Adrien strnul. Slyšel cosi cizího! Nastražil uši. Větve kolem něj tiše ševelily. Šumění větru v korunách znělo konejšivě. Zmýlil se? Váhavě šel dál. Koberec listí pohlcoval zvuk jeho kroků. Už zase! Tiché zařinčení někde vlevo před ním.

Co by měl dělat? Nevšímat si toho a jít dál? Bylo moudré nechat si za zády něco neznámého? Kdyby byl ve městě a snažil se vypátrat dům vhodný ke krádeži, podobné riziko by nepodstoupil.

Adrien zadržel dech a zaposlouchal se. Zvuk přicházel s větrem. Opatrně se kradl od stromu ke stromu. Jeho pozornost upoutalo něco světlého trčícího ze zvadlého listí. Poklekl. Kost. Vypadala jako žebro. Stopy zubů svědčily o mrchožroutovi. Určitě pošlé zvíře! Lesy byly plné zvěře. Musely v nich být i kosti.

A kde je zbytek mršiny? ozval se tichý hlas hluboko v jeho nitru. Hlas, který nechtěl poslouchat! Nějací mrchožrouti mršinu roztrhali. Proto se všude povalují kosti.

To žebro je velké, šeptal pochybovač v něm. Divoká prasata jsou taky velká! Odhodil kost. Co by tady tak asi mohlo být!

Měl pocit, jako by se ochladilo. Vítr polevil. Mlha zase zhoustla. Už si nebyl jistý, zda jde stále směrem, který mu lodník ukázal. To mu tak ještě scházelo! Ztratit se v lese, kde jsou vlci a lvi.

„Jenom tak pokračuj, a to tvoje žebra budou co nevidět práchnivět v listí.“ Slyšet vlastní hlas mu dodalo trochu odvahy. Nebude se už dál poflakovat, místo toho najde schodiště, o němž mluvil lodník.

Tiše si pobrukoval písničku. Jenom aby se necítil tak sám. Nemohlo ho být slyšet daleko. Jemný vánek úplně utichl. Mlha se lenivě převalovala mezi stromy. V listí ležel široký, půlkulatý kámen. Jenom se nedívat pozorněji. Tušil, že to není kámen…

Jednoduše jdi dál. Stromy ustoupily. Terén pozvolna stoupal. Z listí trčely ostré balvany. Po některých se jako hadi vinuly kořeny tlusté jako paže. Stromy, které tady rostly, jako by v blízkosti nestrpěly žádnou jinou zeleň. Kmeny měly tak silné, že by je nedokázali nataženými pažemi obejmout ani tři muži. Větvoví sahalo daleko k nebi. Aspoň si to Adrien myslel, protože mlha zahalila koruny, takže viděl sotva víc než kmen a nejspodnější větve.

Něco mu pod nohou s ostrým zapraskáním povolilo. Určitě jenom větev. Nedívej se tam! Prostě jdi dál.

Adrien si vytáhl z opasku klobásku. Plné břicho bylo vždycky dobrým prostředkem proti strachu. Když se pořádně najedl, jeho mysl zlenivěla. A kdyby ho měli dostat vlci nebo lvi, ať nedostanou i klobásku. Ušklíbl se. Samozřejmě to byl nesmysl. Ale byl to přesně ten druh nesmyslu, který mu dělal dobře.

Dlouhými kroky pochodoval vzhůru do kopce, překračoval balvany a balancoval na tlustých kořenech. Už se nestaral o to, jestli ho někdo uslyší. Les nebyl jeho svět. Skoro celý život strávil ve městech. Tady venku v horách by se nedokázal ukrýt.

Do cesty se mu postavil kolmý zával. Nebyl vysoký. Vpravo a vlevo od něj se ztrácel v mlze. Mohl by se mu pokusit vyhnout. Nebo by mohl vyšplhat. Po skále se táhly černé kořeny. Nebylo by těžké dostat se vzhůru. Hodil oštěp nahoru. Jeho ruce rychle našly oporu. Jedno povytažení, a bude nahoře. Sáhl přes okraj, ale úchyt nenašel. S klením sklouzl dolů. Pak se zachytil něčeho pevného. Vytáhl se nahoru − a hleděl na nohu s dlouhými bílými drápy.

Stopy ve sněhu

Kadlin ležela ve sněhu. Bílý plášť jejího společníka je oba zahaloval. Čerstvě napadaný sníh zahladil obrysy. Splynuli pod nakloněnou borovicí se sněhem. Do jejích údů pronikal chlad. Úzkou skulinou pozorovala tři troly. Objevili její stopu? Nebo tady byli náhodou?

Kadlin trápila křeč v pravém stehně. Ale zachovala naprostou nehybnost. Trolové hovořili hlučným, vrčivým jazykem. Kadlin nerozuměla ani slovu. Byli rozčilení?

Dva z nich měli kyje, třetí několik jednoduchých oštěpů s hroty kalenými v ohni. Kolem beder si ovinuli kožešiny, jinak byli nazí. Jejich šedivá kůže se třpytila v pozdně odpoledním slunci. Potřeli se olejem. Proč nemrzli? Byli stvořeni pro zimu! Kadlin si vzpomněla na pohádku, kterou jí kdysi vyprávěl Kalf. V ní se tvrdilo, že bohové stvořili troly ze skalní horniny. A také tak vypadali. Šedá kůže připomínala žulu. A jejich končetiny byly těžké a silné.

Vzpomněla si na Lambiho slova. Vpadnou trolové do Fjordlandu, pokud bude odhalena? Může se její cesta stát příčinou nové války? Bylo to, co dělala, pošetilé?

Trolové putovali k severu. Po chvíli zmizeli za hřebenem kopce. Kadlin začaly cvakat zuby. Leželi ve sněhu příliš dlouho. Voda z tajícího sněhu jí pronikla na tělo švy kabátce. Chtěla vstát a protáhnout si zmrzlé údy, ale její společník ji pevným stiskem zadržel.

„Počkej,“ pošeptal jí do ucha. Jeho hlas měl jedinečný přízvuk. Jeho rodným jazykem byla elfština a propůjčovala každému fjordlandskému slovu, které mu přešlo přes rty, příjemně melodický podtón.

„Zmrznu,“ zasyčela.

„Nezmrzneš. To bys mi prostě usnula v náručí, místo abys tady mektala.“

Stiskla rty. Mektat! To jí ještě nikdo neřekl. Mektat! Možná se trochu zlobila. Zdálo se, že zdědila horkou krev svého dědečka. Stejně jako jeho zrzavé vlasy. Ale mektat? Bylo zatraceně chladno! Zdržela se odpovědi. Mlčky leželi ve sněhu a přihlíželi, jak se slunce pomalu kloní k horám.

Konečně odhrnul plášť. Byl zmrzlý na kost. Její nevlastní bratr se s mrštným půvabem zvedl. Člověk by řekl, že ležel v teplé posteli. Zato ona se musela zapřít rukama. Všechny údy ji bolely. Křeč se znovu ozvala. Sevřela pěsti. Nechtěla dát na sobě nic znát. Melvyn byl starší než ona jen o pár let. Nebylo to na něm vidět. Jeho tvář byla úzká, jemně řezaná, a přesto v sobě měla něco divokého a neohroženého. Neposlušné plavé vlasy si na šíji svázal koženým řemínkem. Podle uší byl člověk. Byly zaoblené, a ne dlouhé a špičaté jako u elfů nebo koboldů. Ovšem jeho oči prozrazovaly, že jsou všechno, jen ne lidské. Vyznačovaly se chladnou modří. Duhovku obklopoval úzký černý okraj. Byly to oči vlka. Stejně jako u jeho matky Silwyny, Maurawani, která Kadlin a její sestru tak často navštěvovala v horách. Tehdy v zlatých časech, kdy Asla a Kalf ještě žili a ona je oba považovala za rodiče.

„Můžeš dál?“

Melvynův hlas zněl trochu ustaraně, a to Kadlin usmířilo. Její divoký bratr! Jeho oděv byl skoro stejně nedostatečný jako oblečení trolů. Místo kalhot nosil dlouhou bederní zástěrku z červené látky, která vypadala, jako by ji ještě nikdo nevypral. Jedinou úlitbou zimnímu mrazu byly špinavé, obnošené holínky. Jeho zjev završovala ušmudlaná kožená lovecká košile. Dobře že k ní přišel v noci. Už jen jeho zjev by se ve Firnstaynu postaral o nekonečné řeči. Na druhou stranu v sobě měl něco, z čeho roztávala ženská srdce. Drzý úsměv, děsivé vlčí oči. A k tomu ten pach. Přinesl do její chatrče vůni zimního lesa. Také trochu voněl po ptácích.

Na první pohled vypadal Melvyn až na lovecký nůž na opasku neozbrojen. Ale Kadlin věděla, co se skrývá pod loveckou košilí. V místech, kde jeho předloktí působila tak nepřirozeně tlustě. Měl v sobě něco zvířecího. I kdyby neměl vlčí oči, připomínal by šelmu.

„Tobě nebývá zima?“

Už to tady bylo zase, ten drzý úsměv. „Ale ano, když je opravdu zima jako v mé vlasti. Tohle je pro mě vlažný jarní den.“

Zatracený chvástal, pomyslela si. Nebylo možné, aby mu chlad vůbec nevadil. Nebo ho snad chránilo nějaké kouzlo?

Popadla luk a oklepala si ze šatů sníh. Musela se hýbat, pak jí bude zase teplo! Večer bude potřebovat oheň, aby si usušila šaty. Jinak ji zima zabije. Ale do západu slunce to ještě vydrží.

„Vydejme se tam!“ ukázal směrem, odkud přišli trolové.

Povzdechla si. „V tom případě se zase budeme vracet! Proč?“

Místo odpovědi se prostě vydal na cestu. Záviděla mu zdánlivě lehký krok. Ani jedinkrát se nepropadl do sněhu. Ona naproti tomu za sebou zanechávala navzdory veškeré opatrnosti zřetelnou stopu.

Někdy odspěchal kousek dozadu a zametl ji. I v tom si počínal mistrovsky! Vedle něj si tady venku v divočině připadala jako bezbranné děvče. Přitom byla také ostřílenou lovkyní. Ale prostě nebyla elfka!

Slunce zmizelo, poslední večerní červánky však stačily, aby jim víc než zřetelně prozradily, odkud trolové přišli. Asi sto kroků od nich ležel na rozlehlé zasněžené planině mrtvý sob. Byli příliš vysoko v horách. Sem sobi neputovali. Ne v zimě!

Melvyn sledoval stopy trolů a ona šla za ním. Kolem mršiny byl sníh rudý čerstvě prolitou krví. Něco tady nebylo v pořádku. Kadlin se zmocnil neurčitý pocit.

Konečně se připojila k Melvynovi. Sobí mršina byla vyvržena. Většina vnitřností chyběla. Z boků byly vyrvány kusy masa. Byl to mohutný samec. Žádné staré a churavé zvíře, které se obvykle stávalo kořistí.

Co tady nahoře pohledával? Kadlin si prohlížela stopy trolů. Vyšlapali do sněhu hlubokou brázdu.

„Vidíš to?“ zeptal se Melvyn tiše.

Sevřelo se jí hrdlo. Nezmohla se na slovo. Jen na přikývnutí. Nebyla tu žádná sobí stopa. Jako by se zvíře objevilo zčistajasna.

Její nevlastní bratr vzhlédl k tmavému nebi. Ve větru tančily sněhové vločky.

Kadlin se snažila číst v trolích stopách. Mrtvého soba se nedotkli.

„Nahnal jim strach,“ řekl Melvyn.

Mně to taky nahání strach, pomyslela si Kadlin. Ale mlčela. Rovněž se zahleděla k nebi. Ležela odpověď tam? Něco se v ní pohnulo. Polekaně si sáhla na břicho. Cítila dotek. Kopnutí? Bylo to poprvé… Tak dlouho na to čekala. Naslouchala svému nitru a bojovala s obavami. A právě teď se pohnulo.

„Všechno v pořádku?“

Přikývla. Nic o tom Melvynovi neřekla. Byla posedlá myšlenkou dopravit Alfadase domů. Svého otce, o kterého ji osud předčasně připravil. Musí to dokázat. Odhodlaně se zadívala k severu. „Pojďme!“ Nechtěla vědět, jak sob zemřel. Nechtěla přemýšlet o tom, kdo kromě trolů by mohl tady v horách číhat. Držela si ruku na břiše a prodírala se sněhem, aniž by se jedinkrát ohlédla na mršinu.

Stopař

Skanga ohmatala malou hrudku, kterou našla na podlaze. Byl to prst ruky nebo nohy? V každém případě patřil koboldovi. Přičichla si k němu a napadlo ji, že příliš dlouho nejedla. Vnímala strach, poslední silný cit, který bývalým majitelem končetiny projel. Strach ostatně prosycoval celou síň. Vsákl s krví do dřevěných prken podlahy. Jaký masakr! Mrtvoly už byly bohužel odneseny, ale krev nikdo nesmyl. Cítila ji všemi smysly, i když ji nemohla vidět. Soudní síň byla místem hrůzy. Nebyl to jen děs zavražděných. Auru sálu navěky změnila hrůza těch, kteří sem přišli později a spatřili jatka. Každý, kdo se tady v budoucnu ocitne, bude vnímat tíseň, i když nebude mít o nešťastné historii této místnosti ponětí. Možná by bylo nejrozumnější dům spálit.

„Krev stříkala dokonce až na strop,“ pošeptala jí Birga do ucha.

Z hlasu její žačky zazníval respekt. Ráda vyslýchala zajatce a počínala si při tom všechno, jen ne útlocitně. Zvlášť když jejími oběťmi byli elfové. Udělat na ni dojem nebylo snadné.

„Kolik jich bylo?“ Skanga zaklonila hlavu. Stopy krve na stropě nebyly dost výrazné. Nedokázala je smysly zaregistrovat.

„Jenom dva,“ odpověděl Madra, přeživší. Vlastně měl tady mezi mrtvými ležet i on. To, že ho Gharub vyslal se slabomyslným úkolem na strážní stanoviště před městem, mu zachránilo život.

„Jak jsi na to přišel?“ osopila se na něj Birga. „Něco takového by nedokázal ani Ollowain.“

„Otisky holínek v krvi. Zřetelně se odlišují od stop trolů i koboldů. Ti dva měli různě velké nohy. Žena se pohybovala s obratností tanečnice. Její společník byl nemotornější…“

Skanga slyšela vrzat dřevěná prkna. Madra přecházel sem a tam a ani darebná Birga se ho neodvažovala vyrušovat. Konečně zůstal stát. „Válečník váhal jen zpočátku. Pak za ženou v ničem nezaostal.“

„Podle čeho soudíš, že to byli válečník a žena?“ zeptala se Birga.

„Jenom se dohaduju. Oba zajatí elfové se násilím osvobodili ze žaláře. Elf a elfka. Ta žena se jmenovala Nandalee. Válečník své jméno myslím neuvedl. Otisky holínek k nim sedí. Ta žena byla malá a drobná. A také jeden z vrahů měl velmi úzké holínky.“

Skanga nahmatala albský kámen, který nosila ukrytý mezi amulety. Uklidňovalo ji cítit jeho hladký povrch. V této místnosti se nekouzlilo. Elfové nepotřebovali magii, aby zvítězili.

„Popiš mi tu ženu, Madro.“

Trolí válečník byl dobrý pozorovatel. Dokázal si dokonce vzpomenout i na elfčinu vůni. Skanze bylo brzy jasné, koho hloupý kobold na ulici u kanálu zadržel. Šamanka ovšem nechápala, proč Emerelle sehrála tuto podivnou hru. Proč si nechala rozdrtit ruku? Mohla určitě zabít všechny stráže, kdykoliv se jí zachtělo. Byl to začátek nové války o trůn Albenu? Když Emerelle opouštěla Světlo elfů, vypadala, jako by se jí ulevilo. Změnila tak rychle názor? Nebo to tady byl jen rozmar elfí královny? Skanga se potýkala s elfy už tak dlouho. Ale pokaždé, když se domnívala, že konečně chápe, co se v jejich malých křehkých hlavách odehrává, znovu ji překvapili. Byli zdaleka nejkrutějším národem Albenu, jakkoli tento sklon projevovali jen zřídka tak otevřeně jako v této místnosti.

Tiché odkašlání vytrhlo šamanku z úvah. „Sestro Skango? Kdybys mi mohla věnovat trochu drahocenné pozornosti, rád bych tě upozornil na něco, co se dotýká zájmů tvého lidu, jak věřím.“

Skanga se otočila. Nikodemus Glops míval ve zvyku stát za ní tak těsně, že její pšouk by ho jistě dokázal připravit o dech. Lutin byl patolízal a pochlebovač. Nemohla ho vystát. Ale věděla, že ho bude ještě potřebovat. Už jen jeho vyumělkovaný způsob projevu ji provokoval. K čemu je řeč, když ji používáte k tomu, abyste zastřeli, co chcete sdělit? A ten nešvar koboldů kolem Eliji Glopse oslovovat každého bratře nebo sestro… Jak se mohl kobold, sahající jí sotva zpola ke kolenům, opovažovat nazývat ji sestrou? Rudé čapky se naprosto zbláznily. Vyprávěly každému, že všechny děti Albenu jsou si rovny. Čirý nesmysl!

„Co chceš?“

„Jistě je velmi důležité číst ve stopách na podlaze… Je to umění, ve kterém jsem bohužel nezkušený jako dítě, ale myslel jsem si, že by možná mohlo pomoci poukázat na to, že na stěně je krví cosi napsáno. Není to moc krasopisně vyvedené… Nejspíš byla k psaní použita uťatá paže či cosi podobného. Mezi všemi stříkanci krve se to dá snadno přehlédnout…“

Skanze neušlo, že si z ní lutin dělá legraci. Byl jediný v místnosti, kdo uměl číst. A velmi dobře si to uvědomoval, i když se snažil skrýt posměch za pochlebovačnými slovy. „Co tam stojí?“

„Kdo vládne mečem, mečem také padne. V elfštině to zní trochu poetičtěji než v překladu.“

Skanga se na něj pořádně zadívala. V jeho auře chyběla barva strachu. Byl tak sebejistý, nebo hloupý, když se domníval, že ji může beztrestně provokovat? Lutinové se odlišovali od zbylých koboldích národů. Byli to ustaviční poutníci. Nikdo je neměl rád dlouho u sebe. Dokonce i ostatní koboldi je považovali za lháře a zloděje. Skanga ho stejně jako všechny ostatní živé tvory vnímala jako rozmazaný stín obklopený aurou z jemně pulzujícího světla. Podle barev aury mohla uhádnout jeho pocity. Pokud šlo o ostatní, byla si jistější než všichni vidoucí. Z aury se daly jasně vyčíst dokonce i nejjemnější změny rozpoložení.

Čím déle Nikodema pozorovala, tím zřetelnější byla v jeho auře modř. Přece jen tedy nebyl imunní vůči strachu!

„Co myslíš, že nám ti elfové chtějí říct?“

V rozlehlé místnosti nastalo hrobové ticho. Ve vzduchu těžce visel zatuchlý pach krve prolité před celými dny. Bylo chladno. Modř dál nabývala v lutinově auře na síle. Skanga cítila, jak se Nikodemus potí.

„Elija říká, že se staří vládci nikdy nesmíří s tím, že je lid vyhnal z paláců. Všechno, co se zatím stalo, byl jenom mírný vánek. Musíme vyvolat bouři, která je smete navěky. Bouři, jež po sobě zanechá lid svorných bratří…“

„Dost! Nechci vědět, co si tvůj bratr myslí. Máš vlastní názor?“

„Myslím, že je to čin kontrarevolucionářů. Chtějí otřást naší vládou, než se upevní. Chtějí dát najevo, že jsou ještě tady, i když teď na elfích trůnech sedí trolové a koboldi. Musíme plamen uhasit, než se změní v požár, který už nedokážeme zvládnout.“

Šamanka měla pořád pocit, že z Nikodemových úst slyší hlas jeho bratra Eliji. Ale když Nikodemus opakoval zmatenou směs vět ze zjitřených projevů svého bratra, bylo to, jako byste se dívali na holou kostru. Veškeré maso chybělo. Neměl nepříjemný talent, který Eliju dovedl až do stínu za trůnem.

Skanga se zadumaně poškrábala na nose. Naslouchat mu bylo jako hledět na věštbu z kostí. Bylo třeba najít v tom zmatku vzor. Pravdu skrývající se za frázemi. Skanga nevěřila, že Emerelle chce zpátky trůn. Ne tak rychle. Toužila elfka vyvolat neklid?

„Kam myslíš, že elfové utekli?“

Její přátelský tón způsobil, že modř strachu v Nikodemově auře vybledla. Jako většina lutinů se rád poslouchal. „Je to elfka. Je mazaná. Bude vědět, že od ní čekáme, že neudělá to, co je nabíledni. A protože to ví, bude se cítit naprosto bezpečně, když to přece jen udělá. Nabíledni by bylo použít trochu odlehlejší albskou hvězdu. A protože je i arogantní a kromě toho…“

Skanga si odkašlala. Poslouchat lutina déle než několik vteřin jí způsobovalo bolest hlavy. „Takže ty věříš, že víš, kam utekla?“

„Ne, ne. To netvrdím. Nevím, kam má namířeno, ale myslím, že vím, kudy se pustí. Moc hezky…“

„V tom případě se vydáš s Madrou na cestu a budete oba elfy hledat. Když je najdete, budete je nenápadně pozorovat.“

„Jak mám s víc než tři kroky vysokým trolem nenápadně pozorovat dva elfy?“

„Považuj to za výzvu,“ opáčila Skanga zlomyslně. „A ještě něco. Neměl bys Madru dráždit. Působí velmi klidně, ale slyšela jsem, že kdysi vykloubil všechny končetiny černému medvědovi, protože počůral maliník, z něhož Madra rád mlsal.“

Lutinovou aurou se rozlila hněď barvy bahna. Zjevně chtěl považovat Skanžina slova za vtip! Změřil si Madru. A přepadly ho pochybnosti.

„Je moudré ho posílat?“ pošeptala jí do ucha Birga. „Myslím, že jeho bratr neocení, když se mu něco stane. A Elija má na koboldy velký vliv.“

„Přenechej myšlení mamutům, ti mají větší hlavu!“ Chtěla, aby se mu něco stalo! Pokud by se Nikodemovi podařilo Emerelle vyslídit, určitě by se nechoval nenápadně. Jestli se elfka nechá strhnout k tomu, aby mu něco provedla, znepřátelí si Eliju Glopse. Elija byl pomstychtivý, Emerelle by našel. A na rozdíl od bratra by představoval skutečnou hrozbu!

Skanga ohmatávala amulety. Chvíli jí trvalo, než našla kost lamassu s vyrytými pírky. Vtiskla ji Madrovi do ruky. „Jakmile vystopujete elfy a budeš mít pocit, že dojde k dalšímu masakru jako tady ve Feylanvieku, odhoď kost. Najde si ke mně cestu a ukáže mi, jak se k vám dostat.“

Madra uchopil kost konečky prstů. Magie mu byla očividně nepříjemná. Současně jeho aura zaplála jasnou žlutí. Byl lovec a byl si jistý, že na úkol bude stačit. Skanga chvíli přemýšlela, jestli by mu nebylo lepší říct, koho loví. Ale to by ho jen znejistilo. Rozmáchlým gestem ukázala na dřevěnou podlahu potřísněnou krví. „Když ty dva elfy najdete, jenom je pozorujte. Nepokoušejte se je chytit. Oba víte, čeho jsou schopní.“

Spálená země

Po pronikavém světle následoval žár, který Falrachovi v první chvíli vyrazil dech. Mžouravě se rozhlédl. Koutkem oka spatřil, jak se hroutí oblouk z pulzujícího světla, jímž do neznámé země vstoupili. Před nimi se rozkládala lehce se svažující rovina. Byla to bezútěšná, sluncem spálená země. Mezi načervenalými oblázky se tyčilo několik balvanů. Ve velkých rozestupech se plání táhly hluboké brázdy vyschlých vodních toků. Jedinou vegetaci tvořily zakrslé, malé keře, na nichž se takřka nedařilo listí, a hnědá, sluncem spálená tráva, rašící tu a tam mezi kamením.

Vzduch se chvěl žárem. Kousek v dálce jako by přetékal přes skály jako roztavené sklo.

Falrach ze sebe shodil plášť a pak podšitou hnědou vestu. Nenáviděl chlad Větrné země, ale tohle nebylo o nic lepší. Na čele mu stál pot. Zase jednou se cítil jako uvězněný v Ollowainově těle, vystavený napospas silám přírody jako dítě.

„Kde to jsme?“

Emerelle působila melancholicky. Hleděla přes pláň k obzoru a on měl dojem, jako by viděla něco, co jeho očím zůstávalo skryto. „Kdysi, když ještě vládli draci, se tato země jmenovala Bainne Tyr. Země mléka. Byla to nádherná zelená pláň. Žili tu elfové a pegasové.“

Falrach si přejel rukou po zpoceném čele. „Proč jsme tady? Mohli jsme jít kamkoliv… proč to musela být zrovna poušť?“

„Nachází se tu jen velmi málo albských hvězd. Jsou od sebe vzdáleny stovky mil. Sem žádní poutníci nezabloudí. Nejsou tady města, žádní elfové ani trolové. Nikdo nás tu nevyslídí. Budeme tu mít klid. Toto místo je pro nás lepší než Sněžná marka nebo Srdce říše. Když budeme chtít, zůstaneme tu jenom my, Falrachu. Je načase, abychom začali znovu.“ Její slova doprovázel slibný úsměv.

Slyšel, že někteří nazývali Emerelle královnou tisíce tváří. Opravdu směl doufat, že její láska k němu přece jen úplně nepohasla? Dokázala by zapomenout na celou jednu éru a nechat Ollowaina za sebou? Pomalu se otáčel kolem osy a pátral po místě, kde by unikli žáru. Daleko na západě se na obzoru modře rýsovala silueta hor.

Do očí ho udeřila pestrobarevná skvrna. Skalní blok, možná třicet kroků od nich a pomalovaný barvami. Bok skály zdobila zvětralá běl a zářivá červeň. Uprostřed bezútěšné krajiny s jejími zaprášenými hnědými a rudými tóny působily čerstvější barvy svůdně. Falrach se vydal ke skále. Za sebou slyšel Emerelliny kroky.

Na kámen byly namalovány podivné symboly. Kružnice s kříži, oblé runové znaky, jaké ještě nikdy neviděl. Mezi nimi byly znázorněny bílé a červené postavy, které tančily, pracovaly na poli nebo táhly na lov draků.

Falrach ztěžka vydechl. Draci! Jedno bylo jisté. Tato kresba nebyla stará mnoho set let. A nebylo tomu dávno, co tady někdo byl, protože na úpatí skály ležely proutěné misky s kukuřičnými klasy spolu s půltuctem bledě oranžových kalebas. Měl dojem, jako by na kůži zase cítil vše stravující oheň, který ho připravil o život. Draci! Copak toto prokletí pořád nebylo zlomeno?

Emerelle k němu přistoupila. Jemně ho vzala za ruku. „To jsou koboldi. Loví v horách ještěry. Jinak tady moc zvěře není.“

Uhádla mu myšlenky z výrazu tváře? „Velké ještěry…“ Pronesl to pomalu a protáhle. Draci by se dali nazývat i velkými ještěry!

„Máme hledat nějaké jiné místo?“

Falrach se napřímil. Nádhera, teď ho ještě k tomu považuje za zbabělce! „Jak tě napadlo, že bych měl strach z hrstky ještěrů?“ Jeho hlas měl znít lehce a bezstarostně. Naprosto při tom selhal.

„Jsi můj rytíř, Falrachu. Myslím, že tvé duši je určeno, aby mě zachraňovala. Dokázal jsi to nejednou. Je to tvůj osud. O tvé statečnosti se nedá pochybovat. Stejně jako o lásce!“ Stiskla mu ruku trochu pevněji.

Teď by ho měla políbit. Nebo on ji… ale nemohl, už ne. Už nebyli párek milenců. Ale třeba by se jím zase mohli stát. Chtěla začít znovu. Přejel pohledem po pustině. Nic by je tady nerušilo.

Poklekl před ní. „Dovol mi být tvým rytířem, jako jím byl Ollowain.“

„Ollowain je mrtvý,“ pronesla vážně. „Ty jsi Falrach, můj vojevůdce v beznadějném boji a rytíř, který z lásky ke mně obětoval život. Dovol, ať tuto lásku znovu najdeme a zapomeneme na všechno minulé.“ Sklonila se a plaše ho políbila na čelo. Jako mladá dívka, která se poprvé setkala s láskou.

Zavřel oči. Tíživé horko a pustá zem byly zapomenuty.

Okamžik uplynul příliš rychle. Emerelle poklekla. Už si ho vůbec nevšímala. Odsunula stranou dvě misky s kukuřičnými klasy. Mezi nimi leželo zpola pohřbené mezi kamínky něco bílého. Kost, pomyslel si Falrach, než to vytáhla. V ruce držela jako dýka dlouhý, dovnitř lehce zahnutý špičák. Dračí zub!

„Koboldi cítí magii tohoto místa,“ řekla Emerelle. „Ten zub nic neznamená! Je už velmi starý.“

Mluvila příliš chvatně. Znovu se zahleděl na obrázky ještěrů. Komu byly obětiny určeny? Nezdálo se, že by tady ležely moc dlouho.

Řinčení ve větru

Úlek trval jen okamžik. Mohutná noha s bílými drápy patřila soše. Lev, dohadoval se Adrien. Ne že by takové zvíře už někdy viděl. Ale znal sochy lvů. Jakkoli ne takové. Zaklonil hlavu. Ve hřívě bujel mech. Po bílém kameni, z něhož byl lev vytesán, se táhly špinavé šmouhy. Tlama bestie byla doširoka rozevřená. Uvnitř si postavil nějaký pták hnízdo. Většina špičáků mramorové šelmy byla ulomená. Také hřbet lva byl poškozený. Vypadalo to, jako by tam někdo něco urazil a jizvy v kameni jen nahrubo zahladil.

Adrien se sklonil pro oštěp. Jaké plýtvání umístit tak nádhernou sochu doprostřed lesa. Vyjímala by se dobře na senném trhu v Nantour. Určitě by přišla spousta poutníků, aby si prohlédla největšího lva Fargonu.

Zaťukal násadou oštěpu do tlapy s drápy. „Měj se, dědku. Nebudu tě při stráži dál zdržovat.“

Za lvem byla lesní půda pozoruhodně rovná, snad s výjimkou kořenů. Adrien se zarazil. Na kořenech nebylo něco v pořádku! Víc dole se táhly křížem krážem přes sebe. Tady ale vypadaly uspořádaně. A také měly jinou barvu. Byly světlejší. Stříbřitě šedé, poseté trsy mechu. Všechny jako by mířily k jakémusi místu dál v mlze.

Sevřel oštěp pevněji. Zase to zařinčení. Docela blízko. Zvuk mu připadal povědomý. Už ho slyšel ve městě. Co to tam bylo?

Lehký závan větru roztančil mlhu ve spirálách nad kořeny. Konečně zvítězila jeho zvědavost. A pak ho to napadlo. Tak řinčí řetězy. Řetězy vývěsních štítů ve městě. Nebo na katovském lešení na rybím trhu, kam se zavěšovala velká železná klec s děsivými trny na mřížích dna. Trny, jež znemožňovaly posadit se nebo jen položit nohu na tyče. Ten, kdo skončil v kleci, se snažil držet mřížoví nad hlavou nebo bočních tyčí. Někteří odsouzení to vydrželi dost dlouho.

Kdo asi přinesl řetězy do lesa? Možná patřily ke kladkostroji sestrojenému Cabezanovými vojáky? Možná byl tam vpředu v mlze další kamenný lev? Takový, který ještě neměl ulomené zuby a jehož chtěl mít král ve svém paláci.

Adrien si všiml, že pod tlustými kořeny je vyhrabána spousta malých děr. Myši! Ulevilo se mu, že na takovém podivném místě může být tolik hlodavců jako v sýpce. Byly obezřetní. Kdyby tady číhalo nebezpečí, nebyly by tu myší díry.

Po tváři ho pohladil vítr. Teď se řinčení ozvalo nad ním. Zaklonil hlavu. V mlze bylo obtížné odhadovat vzdálenosti. Na zemi mohl vidět na osm až deset kroků. Byl opar nad ním hustší? Jeho pohled se v něm ztratil.

Teď to zaslechl znovu. Tiché řinčení.

Adrien se cítil podveden. Co tam nahoře, k čertu, je? Kousek vpředu rozeznal na uzlu kořenu zabarvení. Matné stříbro povrchu hyzdila střapatá, oranžově hnědá skvrna. Rez! Chlapec se znovu zahleděl vzhůru. Byly tam někde nad ním větve? Proč by někdo zavěšoval řetěz tak vysoko? Kladkostroj to asi nebyl. Pátravě se rozhlédl. Ne, nebylo tu nic, co by se dalo zvedat. Jen lesní půda a kořeny.

Lehký závan větru způsobil, že se kolem něj roztančily přízračné cáry mlhy. Nad hlavou se mu rozeznělo mnohohlasé řinčení, jako by se mu cizí hlasy v bílé nicotě snažily sdělit něco naléhavého. Jakýsi tlumený zvuk přiměl Adriena, aby se polekaně otočil. Ani ne tři kroky za jeho zády spadlo něco na lesní půdu. Jakási neforemná, hnědozelená hromádka.

Nohy se mu chtěly rozběhnout, slepě pádit do mlhy, ale hrůza a zvědavost ho držely ve své moci. Opatrně se přiblížil k hroudě. Byla to rozšklebená holínka pokrytá mechem a světle zeleným lišejníkem. Jak mohla z nebe spadnout holínka?

Zvedl botu a okamžitě ji zase upustil. Vězely v ní stářím zažloutlé kosti!

Adrien zděšeně couvl. Kde se to ocitl? Byly to všechno nějaké elfí čáry? Zabloudil v mlze do jejich světa? Znal spoustu příběhů o elfech a v bezpečí městských zdí je vždycky odbýval jako pošetilé ženské žvásty. Ale tady venku, když byl naprosto osamocený v pustině, se mu jevily v jiném světle. Nevyprávěla se snad historka o tom, jak připoutali světce ke stromu, mučili ho a nakonec upálili?

Vítr zase zesílil a roztrhal mlžný závoj. Před Adrienem se tyčil velký strom. Kmen byl mohutný jako věž. Všechny kořeny směřovaly k němu. Strom ovládal mýtinu. V jeho stínu nerostla žádná jiná zeleň.

Čas dal stromu očividně zabrat. Jeho stříbřitě šedá kůra byla zjizvená. V místech, kde se ulomily větve a do dřeva se zažrala hniloba, zely hluboké díry obklopené vyboulenými okraji kůry. V dutinách se třpytily kosti. Dřevěnými kolíky byly ke kmeni přibity kostry. Adrien odhadoval, že stromu museli přinést nejspíš víc než tucet obětí. A jediným uklidňujícím na tom výjevu byl fakt, že už byly všechny očividně velmi dlouho mrtvé.

Chlapec teď nad sebou dokázal v mlze rozeznat i větve. Tlusté jako kmeny nejstarších stromů, které viděl dole u břehu. Ve vánku se nehlučně pohybovaly šedozelené listy s bílou spodní stranou. Strom byl němý. Vítr nedokázal z listů vyloudit žádné zaševelení. Jen těžké, rezavé železné řetězy, které z některých větví visely, tiše řinčely. Byly na nich zavěšeny další mrtvoly. A štíty s bílou býčí hlavou na červeném pozadí. Byly tam i jiné erby, ale štíty s býčí hlavou zdaleka převažovaly a byl to také jediný znak, který Adrien znal. Takové štíty nosili vojáci krále Cabezana. Takže příběh o snaze ukrást sloupy pro jeho palác byl pravdivý! Co jiného by vojáci v takové divočině pohledávali?

Chlapec strom zeširoka obešel. Vzpomněl si na lodníkova slova. Musí si pospíšit, pokud chce najít bratra Julese ještě před setměním.

Řinčení řetězů ho doprovázelo. Měl pocit, jako by ho strom pozoroval. Bylo to příšernou výzdobou? Bylo to velikostí? Strom mu naháněl hrůzu. Každým okamžikem počítal s tím, že se vyboulené jícny rozevřou a vyplivnou mrtvé vojáky, aby se ho chopili a odvlekli k sobě. Nebo že se z mlhy vynoří elf, aby ho nalákal do zakletého, cizorodého světa.

Náhle mu půda pod nohama připadala pevnější. Adrien se neopovážil sklopit zrak. Jeho schopnost představovat si nejděsivější věci mu už tak namlouvala neslýchaná vysvětlení.

Chlapec věděl, že ho děsivý strom bude dlouho pronásledovat ve snech. Nepotřeboval další hrůzné výjevy!

Navzdory všem předsevzetím, že se nepodívá k nohám, si nemohl nevšimnout, že do míst, kam jde, nemíří žádné kořeny. Odbočily pryč, našly si jinou cestu, jako by je děsilo cosi, co se skrývalo pod vrstvou listí.

Co strom vyděsilo?

Adrien kráčel trochu rychleji. Půda byla stále pevnější. Možná je to jen skála, pomyslel si, ale v tomto začarovaném lese tomu nedokázal uvěřit. Půda pod nohama byla příliš rovná.

Řinčivý hlas stromu šeptal v mlze nad jeho hlavou. Chtěl mu sdělit tajemství? Varovat ho?

To je šílené! Dal se do běhu. V mlze se rýsovaly bledé obrysy. Dva sedící lvi velcí jako říční brána v Nantour. Jednomu chyběla půlka hlavy a velký kus levého ramene. Druhý byl nedotčený. Shlíželi na něj třema očima stejně, jako by on shlížel na myš. Mezi nimi vedla široká cesta mířící nahoru do hor. Ze zad vyrůstala lvům velká, k tělu přitažená křídla. Takový nesmysl! Kdo kdy slyšel o okřídlených lvech? Zamyšleně si podivná pohádková zvířata prohlížel.

Co to lodník říkal? Dávej pozor na lvy. Vyznačovali cestu, kterou se měl vydat? V každém případě mu připadali důvěryhodnější než strom. Lvi byli hrdí a ušlechtilí! A žerou lidi, přihlásil se bez vyzvání o slovo vnitřní hlas, který vždycky předpokládal jen to nejhorší.

„Strom za mnou taky,“ zabručel Adrien tiše, pak se vydal po cestě. Skládala se z velkých bílých kamenných desek. Silnice do hor působila stejně staře jako hory samy. Povětrnostní vlivy na ní zanechaly stopy. Některé desky byly prasklé nebo lehce posunuté. Ve skulinách bujel mech.

Brzy dorazil ke schodišti opírajícímu se o příkrý, červenohnědý skalní bok. Schody byly víc než deset kroků široké. Mohla by tady pochodovat armáda. Rameno na rameno, paže na paži.

Něco na schodech nebylo v pořádku. Čím výš stoupal, tím víc si to uvědomoval. Byly trochu moc vysoké, než aby se po nich dalo pohodlně kráčet. Bylo to jako v dětství, kdy ještě schody představovaly výzvu.

Čím víc ho bolely nohy, tím jasněji se mu do mysli vkrádala jistá myšlenka. Ty schody nebyly stvořeny pro lidi.

Elfové jsou hloupí

Nikodemus neměl svého společníka rád. Narazil už na rohaté ještěry, s nimiž se dalo popovídat líp než s tímhle trolem. Obr dusal za ním vysokým sněhem, mrzutý a mlčenlivý. Byli na cestě už celé dny. Nikodemus byl hrdý, že se stal vyvoleným slavné trolí šamanky. Právě jemu svěřila dopadení dvou nejhanebnějších vrahů, jaké kdy Alben viděl. Nepřátel lidu, kteří nemohli být horší. Krutých utlačovatelů, kteří zmasakrovali celou soudní síň. Všichni svědci jednání, při němž byli elfové povoláni k zodpovědnosti za podlé zločiny, nalezli smrt.

Lutin se ohlédl přes rameno na trola. Madra byl prý počátku procesu přítomen, ale holt asi spolkl vlastní jazyk. Nikodemus by moc rád věděl, z čeho byli elfové obžalovaní. Jaké hrůzy byly tak velké, že všichni svědci jednání museli zemřít, aby pravda o zločinech těch dvou nevyšla na světlo.

Než opustili Feylanviek, napsal Nikodemus bratrovi Elijovi dopis, ve kterém ho informoval o událostech. I když byl trůn Albenu získán, bitva o srdce lidu ještě nebyla rozhodnuta. Masakr ve Feylanvieku mohl otevřít oči mnoha dosud nerozhodným. Až příliš jasně odhaloval pravou tvář elfů. Elija bude vědět, jak jeho zprávu správně využít!

I když Nikodemus choval k šamance velký respekt, raději jí dopis nesvěřil. V některých věcech byli trolové prostě barbaři! Dokonce ani jejich velitelé neuměli číst a psát. Kdyby nebyl přítomen v soudní síni, nejspíš by si nikdo nevšiml výhružky napsané na zdi. Od takových spojenců by se bohužel dalo nadít toho, že by si dopisem utřeli zadek. Ale taková prostě byla dialektika revoluce. Bojovníci ducha by nikdy nezvítězili bez bojovníků pěstí. A v celém Albenu nebyly větší pěsti než trolí.

Nikodemus cítil přes sněhovou pokrývku pulzující sílu albské stezky. A vnímal také moc blízké hvězdy. Kdykoliv se k nějaké albské hvězdě přiblížil, ocas ho začínal svrbět a všechny chlupy na něm se mu stavěly do pozoru. Nedělalo to zrovna mužný dojem, ale v trolově přítomnosti mu to bylo jedno.

Skanga poslala pro lovce lidí, stopaře a další lutiny, aby vyslídili stopu obou uprchlíků. Ale jeho vypustila z řetězu jako prvního. I když byl palec na noze tělesného strážce Madry větší než jeho vlastní pěst, on, Nikodemus Glops, všem ukáže. Byl hrdina, to věděl od počátku. Bohužel mu bitvy ve Větrné zemi poskytly jen málo příležitostí, aby to dokázal. Teď však nadešla jeho chvíle!

Scházeli z mírného kopce. Byl zářivý, slunečný den. Světlo se oslnivě lámalo na čerstvém sněhu. Nebe nad nimi se klenulo v neposkvrněné modři. Jenom v dálce se loudalo pár bílých obláčků.

Na úpatí kopce se nacházela albská hvězda. Nikodemus zřetelně cítil sílu místa, i když to byla jen menší hvězda. Křížily se tady čtyři stezky. Nikdo si nedal tu práci, aby místo vyznačil. Ten, kdo cestoval do blízkosti Feylanvieku, využíval obě větší hvězdy.

„Tudy naši dva vrahové uprchli,“ pronesl Nikodemus přesvědčeně.

Trol se na něj podíval. Co si asi myslel? Jeho výraz zůstal nehybný. Trolové!

„Tvůj ocas vypadá divně. Jsi nemocný?“

Nejraději by vyskočil z kůže! „Co je ti do mého ohonu! Řekl jsem, že elfové utekli tudy!“ Zadusal nohou ve sněhu na místě, kde se křížily čtyři albské stezky, i když tam trol bez sebemenšího smyslu pro magii nemohl nic vidět. „Tady je to!“

„Proč?“

„Protože je to nelogické, Madro!“

Trol se zakabonil. Při tom vycenil zuby, což byl velmi zneklidňující pohled. „Cože?“

„Je to hloupé, Madro. Nelogické znamená totéž co hloupé.“

„Myslíš, že elfové jsou hloupí.“ Trolův hlas zněl, jako by o sebe drhly velké balvany.

„Ne, jsou velmi mazaní. Chápej, počítají s tím, že budeme předpokládat, že zvolí tuto cestu. Takže by se přece jen měli vydat po jedné z velkých hvězd. A protože jsou přesvědčeni, že dojdeme právě k tomuto závěru, půjdou nakonec tudy.“

Madra neřekl nic, ale z jeho pohledu se dalo jasně vyčíst, co si myslí. „Můžeš běžet zpátky za Skangou, jestli mi nevěříš. Vím, jak elfové uvažují. Studoval jsem je roky. Znám je!“ Nikodemus poklekl do sněhu. Bylo příjemné cítit chlad. Měl příliš horkou krev. Musí se ovládnout. Až sáhne po moci albských stezek, nesmí se dopustit chyby. Ne teď! Zadržel dech a pak ho nechal velmi pomalu zase uniknout. Potom se otevřel síle magie. I když měl zavřené oči, dokázal stezky Albů vidět. Hluboko ve své hlavě.

Sebevědomě a plný hrdosti pronášel slova moci, která ho naučil mistr Gromjan. I když to stařec nikdy neřekl, Nikodemus věděl, že na něj byl Gromjan velmi pyšný. Byl jeho nejlepším žákem. Samozřejmě po Elijovi…

Ze sněhu vyrostl oblouk světla. Lutin se napřímil a otřepal si ze šatů sníh. Madra na něj mrzutě zíral. Nebo snad měl strach? Přinejmenším už necenil zuby, a to bylo velmi uklidňující.

„Pojď,“ vyzval ho Nikodemus a postavil se těsně před kouzelnou bránu.

Trol se nepohnul.

„Šli tudy! Čím déle budeme otálet, tím větší budou mít náskok. Jen nerad bych musel Skanze vyprávět, že jsi váhal. Víš, že jí nic nezamlčíš.“

To raději neměl říkat. Madra zase vycenil zuby.

„Podle čeho vidíš, že tady byli?“

Jak to vysvětlit? Byl to pocit. A těm mohl většinou důvěřovat. Další pocit ho ovšem varoval, aby to trolovi neříkal tak otevřeně. „Ta stezka vypadá použitá. Copak to nevidíš?“

Trol si prohlížel stezku z hřejivého, zlatavého světla. „Tam nic není.“

„Nic nevidíš, protože ti stezky magie nejsou známy. Vždyť jsi ani neviděl žádnou bránu, než jsem ji otevřel.“

Zase to děsivé svraštění čela spojené s ničím nerušeným pohledem na příliš mnoho ostrých zubů. „Jestli mi lžeš, kobolde, urvu ti pravou paži a postarám se, abys na to zranění nezemřel.“

Madrovo chování nepřipouštělo sebemenší pochybnosti o tom, že to nejsou jen prázdná slova. Samozřejmě se nedalo poznat, jestli na stezku někdo vstoupil. Ale Nikodemus cítil, že brána byla přednedávnem otevřena. A také ucítí, kde albskou stezku opustili… pokud se rozhodne pro správnou. Koneckonců se tady křížily čtyři cesty. To znamenalo, že existovalo osm směrů, jimiž se mohli oba elfové vydat.

Nikodemus přemýšlel o trolových slovech. Proč mu Skanga dala s sebou na cestu mlčenlivého trhače paží? Byl tím nejlepším, co z trolí líhně vzešlo? Zatracený mizera. Možná se na albských stezkách ztratí. Stačil jediný krok bokem z cesty. Ten, kdo se zřítil do nicoty, byl nenávratně ztracený. Lutin věděl, co tam číhá.

Váhavě vkročil na albskou stezku. Za sebou slyšel vrzání sněhu. Takže ho trol následoval. Jenže to ho neuklidnilo. Musel vzít rozum do hrsti. Malá chyba, a až se vrátí na Světlo elfů, setká se s pravnuky. Zatracený trol! Jak má najít správnou cestu, když pořád myslí na to, jaké by to asi bylo nechat si utrhnout paži!

Nesprávná cesta

Hodinu za hodinou vedlo široké schodiště Adriena výš do hor. Nohy ho bolely. V lýtkách jako by mu hořel oheň. A přece se nezastavil. V šíji mu seděl strach. Nechtěl být s příchodem noci v žádném případě sám. Ale na Kamenný les prozatím nenarazil. A do setmění už nebylo daleko!

Šaty mu cloumal ledový vítr. Mlha se dávno rozplynula. Když se ohlédl, dokázal někdy dole pod sebou zahlédnout řeku. Táhla se horskou krajinou jako stříbrná stuha. Adrienovi teď připadalo hloupé, že se řeky kdysi bál.

Odvrátil se a zdolával další schody. Už dávno dojedl klobásku a dopil poslední zbytky vody. Ale hlad ani žízeň ho netrýznily. Nejdříve ze všeho přišlo vyčerpání. Měl pocit, že už nezvládne ani deset schodů. Cestou si našel klacek, o který se ztěžka opíral. Ale ani to už nepomáhalo. Šel shrbeně jako starý muž.

Někdy, když se s těžkým oddechováním zastavil, si v duchu kladl otázku, jestli Kamenný les vůbec existuje. Nebo se vydal nesprávnou cestou? Od chvíle, kdy prošel mezi lvy, se už neobjevila odbočka. Ale možná se vydal na cestu ve špatném místě. Dávej pozor na lvy! Mohlo to znamenat, že tudy nemá v žádném případě jít?

Stezka vedla Adriena kolem skalního výběžku; náhle stál před propastí. Půl hodiny už schodiště sledovalo úbočí strmého svahu. Na některých místech dalo padající kamení schodům pěkně zabrat. Na stupních ležely kameny velké jako stoh sena. Jeden úsek byl úplně zasypán lavinou, ale Adrienovi se podařilo suť přelézt. Tady s sebou lavina prostě strhla schody do propasti. Podél strmého svahu se v zející díře řítil do propasti malý potok. Ve večerním světle se rudě třpytila zmrzlá odstříknutá voda.

Za průrvou mizelo schodiště v nějaké jeskyni. Nacházel se cíl tam?

Adrien si roztřeseně omotal paže kolem trupu. Tady nahoře foukal ledový vítr. Bylo příliš pozdě pomýšlet na sestup zpátky. Stín hor se s každou vteřinou posunoval o viditelný kousek k propasti. Musí teď jednat. Nebylo už cesty zpátky. Déle váhat znamenalo jen to, že bude muset šplhat ve tmě, a pokud se obrátí, zmrzne. Pokud chtěl dál, bude tu muset nechat oštěp. A co když budou na druhé straně přece jen lvi? Takoví ti bez křídel… S těžkým srdcem opřel zbraň o skálu.

Hornina nebyla úplně hladká. Malé výběžky, trhliny a štěrbiny poskytovaly oporu. Ale přinejmenším na dvou místech byly rozestupy mezi úchopy tak velké, že by si tuto cestu dobrovolně nezvolil nikdo, kdo byl při smyslech.

Adrien opatrně vlezl na stěnu. Jako zloděj měl zkušenosti se šplháním po domovních zdech. Ruce měl plné mozolů, prsty silné a šlachovité. Mohl by to dokázat. Přitiskl se těsně ke skalní stěně. Chtěl ulpívat na kameni jako šnek. Pomalu překonávat každou překážku. Jeden kejklíř mu kdysi ukázal, jak se šnek plazí přes ostří meče, aniž by se zranil. Od té doby se Adrien díval na zvířata jinýma očima.

Skála byla studená. Kámen vpíjel jeho teplo. Prsty mu rychle znecitlivěly. Aspoň tak necítil bolest, když se řízl. Vrážel prsty do štěrbin jako klíny. Zničím si nové boty, pomyslel si rozhněvaně. Po lezení bude kůže poškrábaná. Možná prasknou i švy. Když měl pro jednou štěstí, netrvalo to ani den a všechno bylo zase pryč. Jako by ho někdo proklel!

Špičkami prstů nahmatal led. Povytáhl se přes malý skalní výčnělek, který trčel ze stěny sotva na dva palce. Kdyby nebylo ledu, poskytoval by dobrý úchop. Adrien zaklel. Šátral po stěně. Jedna skulina byla potažena ledem. Konečně našel trhlinu, do které mohl strčit špičky tří prstů natolik hluboko, že se odvážil sundat pravou nohu z bezpečného místa a zašátrat jí po skále. Narazil na římsu a dostal se kousek dál.

Se soumrakem zesílil vítr. Narážel do stěny. Adrienovi vystříkl do tváře oblak vody. Zatracený vodopád! Bude muset skrz. Voda neměla velkou sílu; do hlubin se řítil sotva víc než na paži silný proud. Ale bude ledový. Až jím proleze, rychle musí najít teplý úkryt!

Proč ho Jules nechával chodit po takové cestě? Bylo knězi jedno, jestli se k němu dostane živý?

Vítr mu znovu vehnal do tváře spršku vody. Potřeboval čím dál delší dobu, aby našel aspoň nejistou oporu. Ano, byl prokletý! Ale nepoddá se. Čím horší to bylo, tím větší hněv se ho zmocňoval. Zahříval ho. A propůjčoval mu novou sílu.

Ještě jeden úchop. Teď mu voda stříkala přímo do obličeje. Skála byla beze zbytku potažena ledem. Adrien se držel výčnělku trčícího ze zdi. Odvážně se zhoupl o kousek dál. Voda po něm stékala. Byla tak ledová, až mu vyrážela dech. S otevřenou pusou visel na kolmé stěně neschopen dostat do plic vzduch. Neschopen vykřičet hněv, i když měl dojem, že pukne.

Rozedrané šaty na něm zplihle visely. Ale nohy měl ještě suché. Aspoň to, pomyslel si cynicky. A najednou se musel rozesmát. Všechno to byl vtip. Mrtvý lodník! Kam jinam ho asi tak mohl poslat než do záhuby! Jak si někdy mohl myslet, že na něj tady čeká Jules. Nesmysl! V této pustině byly jen kameny a smrt!

Možná se nechal snadno nachytat, ale zabít se jednoduše nedá! Vzdorovitě lezl dál. Teď rychleji. Prsty spěšně šátraly po zledovatělé stěně. A vždycky nalezly oporu. Přimknul se k vyvýšenině z ledu. Stín hor teď vylezl po příkré stěně až k jeho bokům. Tma mě pohltí, pomyslel si stísněně, zatímco chodidlem pátral po římse. Měl šplhat s holýma nohama. Našel by tak snadněji oporu. A šetřil by drahocenné holínky!

Přenesl váhu. Natáhl nohu ještě kousek dál. Bylo to jako zakleté. Nic! Možná bude muset zpátky. Zase k vodě. Natáhl se trochu víc.

Ostré zapraskání ho vyděsilo až do morku kostí. Ledová vyboulenina se odtrhla od stěny. Ruka mu sjela po zmrzlém kameni. Pevně se tiskl ke stěně a klouzal dolů. V panice se pokoušel něčeho zachytit. Bradou udeřil do úzké římsy. Náraz mu zvrátil hlavu dozadu. Smekal se dál. Teď už omámeně. Odevzdaně… najednou našly jeho nohy oporu. Výstupek, velký jako podnožka. Jeho levačka vystřelila do trhliny. Prsty se zkřivily, tělo zapružilo. Opět měl vše ve své moci. Sklouzl pět nebo šest kroků. Stín ho pohltil. Jenom malý kousek opodál byla do skály zaražena železná skoba. Pak další. Zamrkal. Někdo tady připravil cestu.

Sklouzl pohledem po skále zpátky. Také tam byly rezavé úchyty. A hluboká prohlubeň v příkré stěně chránila před vodou, která se kolem ní hnala jako závoj. Měl hledat déle!

Roztřesený zimou zdolal poslední kousek cesty po příkrém skalisku. Když se ocitl na pevných schodech, dal se do běhu. Potřeboval se zase zahřát! Pohltila ho tma tunelu. Stezka pozvolna stoupala vzhůru. Už tu nebyly schody. Přesto Adrien postupoval vpřed obezřetně. Cesta se zdála být nekonečná, až se na konci tunelu objevil bledě červený světelný bod.

Chlapec netrpělivě zrychlil. Bod se zvětšoval. Brzy spatřil nebe zalité posledními červánky. Byl překvapený, že se ještě úplně nesetmělo.

Když vyšel ze tmy, rozprostřelo se před ním údolí otevírající se k západu. Bylo zasněžené. Jako kamenný les se tu tyčily stovky sloupů. A ještě víc jich leželo povaleno mezi troskami a hromadami suti, přes které zima přehodila bílý plášť. Jaké město tady kdysi stálo? Město paláců? K čemu potřebovali tolik sloupů? A proč tady nic nerostlo? Než cesta vyústila do tunelu, přimykaly se ke skále aspoň tu a tam stromy a keře. Ale tady nebylo nic. Jen sníh a trosky.

„Takže jsi to dokázal, Adriene.“

Chlapec sebou trhl a vyděšeně ustoupil kousek zpátky do tunelu.

Pod něčími kroky zavrzal štěrk. U vchodu se objevila postava v modrém kněžském rouchu. „Z celého srdce mě těší, že tě vidím. Můžeš na sebe být pyšný. Zvládl jsi obtížnou cestu. Teď už zbývá udělat pouze jedno…“

Adrien poznal hlas bratra Julese. Kněz mu uprostřed divočiny připadal ještě vyšší a větší respekt vzbuzující než ve městě. Nikdy nepotkal sluhu božího, jako byl on. Vyzařovala z něj skutečná moc.

Chlapec se opřel o skalní stěnu. Cítil se k smrti vyčerpaný. „Co mám ještě udělat?“

„Chci, aby ses stal mým žákem. I když si nejsem úplně jistý, zda jsi toho hoden. Mám pro tebe velký dar. Znám tvou minulost i budoucnost. Tvé skutečné jméno je Michel. Michel Sarti! Tvůj otec byl významný muž, přinejmenším na konci života. V mládí udělal pár věcí… ale to teď nepotřebuješ vědět. Důležité je jen to, že tě očekává výjimečné dědictví. Jednoho dne se staneš zámožným mužem. Pokud budeš dobrým žákem.“

Všechno to bylo pro Adriena příliš rychlé a nečekané. Měl pocit, jako by ho kopl splašený drožkářský kůň. Naprosto omámený vyčerpáním a překvapivými odhaleními nedokázal jasně uvažovat. Jeho matka byla děvka. Bylo naprosto nemožné zjistit, kdo byl otec. Naprosto nemožné! Nikdy předtím to jméno neslyšel. Michel Sarti. Ale to nebude říkat. Přináleželo mu dědictví… A pokud se kněz domníval, že mu musí být předáno, byl by pěkně hloupý, kdyby si všechno pokazil a vyrukoval s pravdou o svém původu!

„Jsem překvapený, ctihodný…“

Bratr Jules ho krátkým mávnutím ruky umlčel. „Než tě přijmu za žáka, musíš obstát v poslední zkoušce. I když tvůj otec zemřel jako hrdina, byl po většinu života přece jen mizerný smilník. Jsem přesvědčený, že když budu hledat dál, najdu snadno ještě dva nebo tři jeho potomky. Jenže už mě unavuje slídit po starých děvkách a lehkomyslných šenkýřkách, abych zjistil, která s ním mohla mít dítě. Tak se prosím snaž. A teď pojď se mnou.“ Bez dalšího slova se otočil.

Adrien byl příliš udivený, než aby něco namítal. Jaké dědictví na něj asi čeká? Jak významný byl asi majetek jeho otce? Byl to snad šlechtic? Představoval si, že by mu mohl patřit pořádný dům a stáj plná koní. Skutečná postel a stůl, na kterém bude každý den teplé jídlo. A hezké šaty. Co by asi řeklo děvče ze senného trhu, kdyby se před ní objevil na nádherném oři? Už by se pak nemusel stydět zeptat se jí na jméno.

Pevným krokem následoval kněze. Po straně tunelu vedla nahoru do kopce úzká vyšlapaná stezka. Bujelo tady nízké křoví. Za šaty ho chytaly šlahouny ostružiníků a maliníků s dlouhými ostny. Vypadalo to, jako by se ho příroda snažila zadržet. Odepřít mu to, co mu bezuzdný otec zanechal jako pozdní dědictví. Pokud se Jules nezmýlil a nenašel v jeho osobě toho nesprávného.

Kněz se zastavil pod cedrem ohnutým větrem. O jeho kmen byla opřena lopata a krumpáč. „Vykopeš mi tady u stromu jámu, chlapče. Má být dva kroky dlouhá a asi krok široká. A musí být aspoň tak hluboká, že v ní zmizíš až po boky.“

Adrien sevřel rty. Bylo příliš jasné, co to má znamenat. Teď si ve sněhu za cedrem všiml dvou plochých pahorků. Asi nebyl první, kdo byl vyzván, aby vyhloubil jámu. Ještě před okamžikem by nejraději výskal radostí, protože se jeho osud tak překvapivě obrátil k lepšímu, a teď už opět hrozilo, že se všechno rozpadne v prach. Zahleděl se do údolí. Ve světle soumraku splývaly sloupy s tmou. Tam dole nebylo jediné místo, kde by nalezl teplé útočiště. A zpátky už taky nemohl. Byl Julesovi vydán na milost a nemilost.

Kněz si odhrnul širokou kapuci roucha. Měl výraznou tvář. Vrásky kolem jeho očí a úst naznačovaly, že se rád směje. Havraní vlasy měl ostříhané nakrátko. Na spáncích se mu uhnízdily první šediny. Určitě viděl víc než třicet lét. Nebo snad padesát? Ne. Ústa nebyla vpadlá. Zdálo se, že má většinu zubů. Padesát mu v žádném případě nemohlo být!

Obzvlášť nápadné byly jeho oči. Byly živě, příjemně hnědé.

„Zvládneš tu práci?“

„Jsem unavený, pane. Cesta byla těžká…“

„Je to poslední zkouška. Pak budeš mým žákem.“ Pronesl to tak srdečně, že se mu nedalo nic zazlívat. Adrien měl pocit, že stojí tváří v tvář starému dobrému příteli. Takovému, u kterého si člověk může být jistý, že pro něj chce jen to nejlepší. A taky s městem měl Jules pravdu. V noci po jeho útěku na nákladním člunu se přihnala strašlivá bouře. Kdyby ho městští strážní chytili a zapomněli venku na pranýři, jak Jules předpovídal, byl by už mrtvý.

Kněz něco věděl. Něco, co mu teď nechtěl sdělit. Ale bude pro jeho vlastní dobro, když Julese poslechne a bez odmlouvání se pustí do kopání hrobu, jakkoli je tak unavený, že by usnul vestoje.

„Dokážeš to,“ povzbuzoval ho Jules. „Jsi silný. To vidím. Jsi ze stejného těsta jako tvůj otec. Kdysi byl v jedné bitvě sedmkrát zraněn. Bojoval proti zákeřným elfům. Ale tam, kde by jiní, slabší, zemřeli, on prostě stál a bil se dál.“ Kněz ukázal ještě kousek nahoru do svahu. „Vidíš nahoře ten černý keř? Za ním leží naše chatrč. Je v ní hřejivý oheň a posilující polévka s tučným masem. To všechno na tebe čeká. Pospěš si, příteli.“ Jules mu ještě jednou poklepal povzbudivě na rameno. Pak se vydal směrem, kterým právě ukazoval.

Když se vzdálil, Adrienovo vyčerpání se rázem vrátilo. Jak sáhl po lopatě, ruce se mu třásly. Prsty měl plné strupů. Unaveně zarazil list nástroje do sněhu. Se skřípáním se snažil probojovat svrchní zledovatělou vrstvou. Ale půda pod sněhem byla zmrzlá na kámen.

Chlapec se zoufale zahleděl k obzoru. Červeň vystřídalo bleděmodré světlo, vzhůru k nebi čím dál tmavší. Měsíc už vyšel. Na obloze se skoro nerýsovaly mráčky. V noci bude strašná zima.

Procitnutí

Falrach zřetelně cítil, že je někdo pozoruje. Ten pocit byl tak silný, že ho vnímal skoro jako jemný dotyk. To pro něj bylo nové. Emerelle mu ležela v náručí. Cítil její pravidelný dech. Proč si ničeho nevšimla?

Pootevřel oči trochu víc. Jejich táborový oheň dávno vyhasl. Nejdřív se domníval, že ho probudila zima. Žár dne už byl jen vzdálenou vzpomínkou. Ochladilo se tak, že si společně zalezli pod jeho plášť.

Emerelle se odmítla chránit kouzlem a spolu s ním trpěla zimou. Možná to taky byla jen záminka, aby mohla ležet vedle něj pod pláštěm. Poprvé od chvíle, kdy nabyl vědomí v zajetí tohoto cizího těla, se cítil šťastný. Až do okamžiku, kdy se probudil.

Za vyhaslým ohněm se něco pohybovalo. Předtím s sebou vzali kukuřičné klasy z obětních misek. Během posledních dní byly jejich jediným proviantem. Zbytky večeře ležely v písku zhruba v místech, kde se stín pohyboval.

Během všech tří dnů, kdy putovali vstříc horám na obzoru, neměli pocit, že by je někdo pronásledoval. Kdo se to teď asi kradl kolem tábora? Koutkem oka zahlédl Falrach druhou postavu. Kobold?

Dvouručák byl opřený mimo dosah o skálu. Falrach se proklínal, že se uložil ke spánku tak daleko od zbraně. Velký meč bylo to poslední, na co myslel, když Emerelle prohlásila, že chce spát spolu s ním pod jeho pláštěm.

Postava u ohryzaných kukuřičných klasů vzhlédla. Její tvář byla bílá. Ne… byla to lebka mrtvého!

Jsou to jen pomalované tváře. Hlas se mu ozýval v mysli. Věděl, že Pěvci větru umí povolat zvířata a dostat se jim do myšlenek. Že to neplatí jen pro zvířata, pro něj byla novinka. To tedy znamenalo…

Žádný strach, nestarám se o to, co si o mně myslíš.

Právě to teď ale děláš, odpověděl mu v myšlenkách. Kromě toho měl jeden z koboldů v ruce oštěp, který na rozdíl od namalovaných lebek vypadal pravý.

Ve vyhaslém ohništi vzplál pronikavý plamen, který zahalil tábořiště do jasného světla. Ozvaly se vyděšené výkřiky. Falrach spatřil malé postavy, jak horem pádem prchají do bezpečí tmy. Bylo jich přinejmenším dvacet! A on si všiml jen dvou.

Emerelle vstala. Vydala se k okraji kruhu světla, který do noci vykroužil táborový oheň. Pro něco se sklonila. Pak se opět zahleděla do tmy. Vycházela z ní děsivá síla. Pronikala teď koboldům do myslí? Falrach cítil, že čaruje. Vzduch kolem jako by se změnil. Bylo v něm něco nového. Něco, co svrbělo na kůži, jako by po ní pochodovaly armády mravenců.

Přemožený neklidem vstal a přistoupil k Emerelle. Teď spatřil, co drží v rukou. Svazek malých šípů svázaný dohromady rostlinným vláknem. Hroty byly z černého kamene. Vypadaly lepkavě. Lpěl na nich prach.

„Hattah,“ řekla Emerelle, jako by to vysvětlovalo vše.

Falrach zvedl šípy k nosu. Ulpíval na nich lehce sladký zápach, po kterém zůstával na jazyku zmrtvující pocit.

„Hattah je jed získávaný z dužiny kaktusů. Když ho správně připravený vdechneš, máš pocit, že s tebou mluví duchové tvých předků. Jakmile se ti dostane do krve, ochromí ti plíce a udusíš se.“

„V tom případě bychom asi neměli stát před ohněm jako jasně viditelné cíle.“

„Jsme mimo nebezpečí, prozatím. Ještě pořád utíkají. Ale vrátí se. Několik mil odtud leží malá vesnice. Zítra ji navštívíme.“

„Nemůžeme prostě odejít?“

„Nemám ve zvyku utíkat. Chci žít v klidu. Možná tady, možná jinde. To se nám podaří jen tehdy, když se jim postavíme. Nechci v budoucnu pořád přemýšlet, jestli mi na záda nemíří otráveným šípem nějaký kobold.“

„Proč by nás měli pustit do vesnice?“

„Ze stejného důvodu, proč na nás ještě nevystřelili, i když nás už hodiny pozorují. Mají z nás strach, ale taky jsou zvědaví. Považují nás za obry, které zrodilo nebe.“

„Obry,“ zabručel.

Domníval se, že mu spala v náručí. Cítil se dobře, protože ji chránil. Ale přesný opak byl pravdou. To ona dávala pozor na něj. Kdysi býval hráč, který skoro nikdy neprohrával. To byl jeho dar. Dokázal předvídat, co protihráči podniknou, jen když toho o nich věděl dost. A bylo úplně jedno, jestli jim čelil u hracího stolku nebo jako vojevůdce na bojišti. Byl hrdý na své schopnosti. Kdysi býval slavný, užitečný. Teď byl jen přítěž na cestě bez cíle.

„Ještě nikdy neviděli elfy,“ řekla Emerelle. „Zatím se nedohodli, jestli nás mají zabít, sníst nebo požádat o pomoc.“

„Nádhera. Neměli bychom prostě odejít? Co v téhle divočině pohledáváme? Dopřej mi pár týdnů u hracího stolku a budu ti moci darovat palác.“

„A myslíš, že bychom tak nevzbudili pozornost?“ usmála se. „Chci klid. A chci, abys stál po mém boku. Co bych z toho měla, kdybys trávil dny u hracího stolku a já seděla sama v paláci? Věř mi, to není život, po kterém toužím. Byla jsem po staletí zajatkyní svého paláce. Kromě toho existuje jeden velmi závažný důvod, proč se vydat do jejich vesnice. Když se obrátíme k odchodu, bude jim to připadat jako útěk. Tady platí jiné zákony, Falrachu. Pokud uvěří, že prcháme, nebudeme obry z nebe. Budeme už jen kořistí.“

Podaná ruka

Jenom pár prázdných misek. Nikodemus cítil, že v nich kdysi leželo něco k jídlu. Možná před několika dny. Měl ukrutný hlad a mizernou náladu. A strach! Bloudili po albských stezkách hodiny. Ztratil všechny stopy. Nakonec se prostě vydal po jedné z cest. Jedné z osmi možných. A u menší albské hvězdy otevřel bránu proto, že cítil, že tudy před nepříliš dlouhou dobou opustil zlatou síť i někdo jiný. Kdo by se vydával hvězdami nižšího řádu? Mnoho takových šílenců nebylo. Možná našel oba elfy? Nebo také smrt. Madra byl zuřivější tím víc, čím déle pátrali. Jen strach trolovi zabránil, aby Nikodemovi ublížil. Madra věděl, že by bez jeho pomoci z albských stezek nikdy neunikl. Teď byli tady, v té zatracené pustině před pomalovanou skálou.

Jakýsi zvuk přiměl Nikodema, aby se prudce otočil. Za ním stál Madra. Trol byl sám velký jako skála. A taky měl hlad. Kobold slyšel, jak mu kručí v žaludku. Zvuk, který nezůstával příliš pozadu za hřměním bouře. Nikodemus věděl, že udělal hloupost.

Trol na něj zachmuřeně shlížel. Snad aspoň ztratí vědomí, až mu ten bastard utrhne ruku. Nechtěl přihlížet, jak mu ji žere.

Madra před ním poklekl a natáhl k němu pravačku. Byla příliš tma, než aby viděl v trolově tváři nějaké hnutí. Ale nejspíš by nedokázal nic odhalit ani za jasného slunečního svitu. Trolové nebyli proslulí tím, že by byli vřelá stvoření.

„Podej mi ruku!“ Hlas jako z propasti.

Nikodemus pomyslel na útěk. Ale trolovi by neunikl. Možná byl mrštnější, ale určitě ne rychlejší ani vytrvalejší. Madra by ho dostal. Útěk by jeho osud jen trochu pozdržel. Kdysi se naučil proměnit v káně. Ale už si nepamatoval ono slovo moci. Byl na tyto věci příliš roztržitý… Zvedl k Madrovi zrak. Stejně by to nemělo smysl. Proměna trvala několik vteřin. Kdyby trol viděl, jak se Nikodemus kroutí a narůstá mu peří, určitě by nečekal, až mu uletí.

„Tvoji ruku!“

Nikodemus zaťal pysky. Postaví se tomu jako muž. Trol tvrdil, že se postará, aby nezemřel. Ale Nikodemus si nedokázal představit, že by ty mohutné pracky dokázaly ošetřit těžké zranění. V každém případě ne bytostem, které byly menší než rohatý ještěr.

Ruka se mu třásla jen trochu, když ji trolovi podával. Madra ji uchopil. Pak mu na rameno pravé paže položil levačku. Madrova ruka byla dost velká, aby koboldovi rozmačkala hrudník, kdyby trol chtěl.

Nikodemus zavřel oči. Nechtěl to vidět.

„Dobrá práce, lišáku. Našel jsem stopu obou elfů tam vpředu. Přišli sem. Jsi velký kouzelník. Myslel jsem si, že máš jenom velkou hubu. Promiň.“

Nikodemus cítil, jak se mu podlamují kolena. Musel si sednout. To snad byl sen. Nevěřícně si osahával pravou paži. Ještě ji měl. Ale trolové se neomlouvají. Nikdo mu to nikdy neuvěří!

„Pojď, lišáku, půjdeme si pro ně.“

Nikodemus chtěl vstát, ale nohy se mu okamžitě zase podlomily. Dlouhá cesta zlatou sítí a strach ho připravily o všechny síly. „Už nemůžu. Jdi napřed. Najdu tě.“

Madra zaklonil hlavu. Vypadal jako vlk, který chce výt na měsíc. Místo toho hlučně nasál nosem vzduch. „Ne, lišáku. Páchne to tady moc cize. Zůstaneme spolu. Chyť se mě za uši!“ Trol ho popadl a vysadil si ho na ramena, než ze sebe Nikodemus dokázal vyloudit byť jen jediné slovo.

Trolova šíje působila jako skála ohlazená vodou. Kolem krku měl omotaných pár kožených šňůrek, na nichž visely amulety. Madrova hlava byla holá.

„Uši!“ připomněl mu společník.

Nikodemus váhal. Jeho uši byly velmi citlivé. Ale když se dal Madra do pohybu, neměl jinou možnost. Chytil se. Trolovy uši byly drsné a chrupavčité jako kuří nohy. Dalo se jich dobře držet.

Madra se dal do lehkého klusu. Běžel skloněný. Lutinovi bylo záhadou, co trol mezi kamínky vidí. Jakou stopu sleduje. Sám tam nespatřil nic. Ale Madra se jedinkrát nezarazil. Jako by si byl svou věcí naprosto jistý.

Noc byla příjemně chladná. Ve tmě se nedalo rozeznat, kde jsou. Ale trol měl pravdu. Páchlo to tady cize. Suchem a prachem. Větrná země byla dozajista daleko.

Kdyby ho teď jenom mohl vidět Elija! Lutin, který jede na trolovi. To se ještě nikdy nestalo. Všichni ho budou mít za chvastouna, až o tom bude vyprávět. Ledaže by přinesli hlavy obou vrahů Skanze. Pak by byla jeho sláva zpečetěna na věky věků. Jakmile si udělají přestávku, zapíše si všechno do deníku. Zaznamená to!

Nikodemus se sebevědomě usmál. Mohli by to dokázat. Kdo jezdí na trolovi, skolí i dva elfy.

Strážce předků

Kobold měl každé oko jiné. Jedno bylo žluté a druhé modré jako zimní obloha nad Sněžnou markou. Falracha to zneklidňovalo. A nijak to nezlepšovala skutečnost, že kobold je naprosto zjevně považoval za zneklidňující také. Byl ozbrojený ubohým oštěpem, k němuž byl přivázán kamenný hrot. Falrachovi by to bylo k smíchu, kdyby kámen nebyl potřený stejnou hmotou jako včera v noci šípy.

Kobold sahal Falrachovi sotva ke kolenům a výhružně zvednutým oštěpem mu mířil přímo do rozkroku.

Usmívat se, ozval se mu v hlavě Emerellin hlas. Dokázala působit nadmíru přívětivě. Ale na ni taky žádný otrávený oštěp nemířil.

„Proč jste sem přišli, obři?“ Maličký mužík mluvil hodně nezvyklým dialektem. Úplně jiným než koboldi, s nimiž se Falrach dosud setkal. Rozuměl mu lépe!

„Jsme elfové, žádní obři,“ odvětil přátelsky.

„Na elfy jste příliš velcí. Nelži mi! Je očividné, kdo jste.“

Na skalách kolem dokola postával minimálně tucet koboldů. Někteří na ně mířili luky. Celé mu to připomínalo Feylanviek. Mohla za to Emerelle, nebo prostě měli jenom smůlu?

Falrach zvedl konejšivě ruce. „Opravdu nemáme žádné zlé úmysly…“

„Snědli jste tribut pro troly. To se jim vůbec nebude zamlouvat!“

Podíval se na Emerelle. Také ona působila překvapeně. Tady žádní trolové nebyli! Ale určitě nebude odmlouvat koboldovi, který mu míří oštěpem přímo mezi nohy. „Omlouvám se. Jak můžeme…“

„Mohli bychom trolům vysvětlit, že v budoucnu nebudete žádný tribut platit, protože se teď váš lid přátelí se dvěma obry,“ vmísila se do hovoru Emerelle.

Kobold trochu sklonil oštěp. Měl hlubokými vráskami posetou tvář, na níž byla nanesena popraskaná bílá barva. Díky ní působil jeho obličej jako umrlčí lebka. Také trup byl pomalovaný jako kostra. Ovšem s anatomií si kobold hlavu moc nelámal. Na hruď měl namalovány lopatky. Také žebra a páteř vypadaly jakoby zachycené ze zpětného pohledu. Jen lebka seděla. Oči byly velkými temnými jeskyněmi. Pomazal si víčka sazemi, aby tento dojem ještě posílil. K tomuto obrazu vůbec neladil nos. Trčel mu z tváře jako supí zoban. A bílá barva na něm nedokázala dojem zmírnit.

Kolem beder si kobold ovinul špinavě červený hadr. Na tenkém koženém řemínku mu visely dvě malé kalebasy. Byl bosý.

Oči různých barev se zahleděly na Falracha. „Takže se chcete vzdát?“

„Už jsi někdy slyšel o obrech, kteří se vzdali koboldům?“ Emerellin hlas zněl ještě pořád přívětivě. „Možná bys nás měl prostě zavést ke starším a my s nimi budeme jednat.“

„Mám vás zavést do své vesnice? Za to by mě starší vyhnali do pouště. Co když žerete koboldy? Já…“

„Vypadám, jako bych vzal někoho jako ty do úst?“ Oštěp se okamžitě zase pozvedl a znovu mu zamířil na rozkrok. Kobold zjevně neměl smysl pro humor.

„On to tak nemyslí…“ uklidňovala ho Emerelle. „Což neznamená, že žere koboldy. Jen tě nechtěl urazit. Jak se vlastně jmenuješ?“

„Oblon, Strážce předků, Hlas mrtvých, Poutník po zakázaných místech.“

„Hrdé jméno,“ pronesla Emerelle uznale.

Oblon se usmál, díky čemuž se trhliny v barvě na jeho tváři ještě prohloubily.

„Když ti dáme své zbraně, zavedeš nás ke starším? Mezi přáteli koneckonců nejsou zbraně zapotřebí. Myslím, že se bude příběh o Oblonovi, průvodci obrů, brzy vyprávět mezi všemi kmeny.“

Navzdory barvě bylo zřetelně vidět, jaký svádí sám se sebou boj. Nakonec přikývl. „Odložte zbraně a já vás pozvu jako hosty do naší vesnice.“ Znovu sklonil oštěp a pokynul válečníkům mezi skalami. Váhavě k nim sestoupili.

Falrach si sundal ze zad velký meč. Koboldi užasle hleděli na zbraň. Byla víc než dvakrát delší než nejvyšší z nich.

„Tomu říkám zabiják trolů,“ zašeptal jeden. Také ostatní zbraně si prohlíželi s největším respektem.

„Budou za nás bojovat, pokud si to budou starší přát,“ prohlásil Oblon tónem, který se Falrachovi nezamlouval. Znělo to, jako by jim koboldí stařešinové, kteří kmeni vládli, prokazovali laskavost, když je pošlou proti nějaké hordě do bitvy.

„Chopte se těch zbraní!“

Bylo zapotřebí tří koboldů, aby zvedli jeho meč. Oni a ostatní nosiči zbraní běželi napřed a brzy zmizeli v nepřehledné krajině.

„Ohlásí váš příchod,“ vysvětlil Oblon. „Nebylo by dobré, kdybych se najednou objevil se dvěma obry uprostřed vesnice.“

„Je to daleko?“ zeptala se Emerelle.

Oblon ukázal k horám. „Skoro den pochodu. Dorazíme před setměním. Pojďte.“ Kobold nasadil rázné tempo. Navzdory parnému vedru nedělal přestávky.

Falrach se brzy cítil naprosto vyčerpaný. Ústa měl suchá, rty rozpraskané jako dubovou kůru. Kolem poledne se přestal potit. Měl pocit, že to není dobré znamení. Trápily ho závratě. Stále častěji se musel opírat o horké skály a krátce odpočívat. Bolesti hlavy ho trýznily skoro stejně jako Oblonovy pobavené pohledy. Kobold se za celou dobu jedinkrát nenapil z láhve s vodou.

Emerelle se mu mlčky snažila pomoci, ale byl příliš hrdý, než aby se o ni opřel. Tu a tam mu tvář pohladil osvěžující vánek a bolesti hlavy zmírnily libé vůně. Věděl, že je to její dílo. Dokázala by nechat z jedné ze skal vytrysknout chladivý pramen? Měla takovou moc. Ale bylo mu taky jasné, proč to neudělá. Oblon se neměl dozvědět, že jeho obryně umí navíc i čarovat. Takže je na mně, abych trpěl a přitom dělal dobrý dojem, pomyslel si hořce a současně se pokusil o úsměv. Nechtěl koboldovi dopřát pocit nadřazenosti.

V pozdním odpoledni je Oblon zavedl do koryta potoka, který si vyhloubil cestu hluboko ve vyprahlé půdě. Byl vyschlý jako všechno v této pustině. Jen poněkud hustěji se vyskytující trsy hnědé trávy naznačovaly, že tudy tu a tam přece jen teče voda.

Koryto v širokých zákrutech pomalu stoupalo vzhůru; nakonec je cesta dovedla do skalní soutěsky, která byla tak úzká, že se Falrach mohl na obou stranách dotknout stěn, aniž by musel úplně natáhnout ruce.

Skála byla vodou vyhlazená jako zrcadlo. Příkré stěny se tyčily do výšky víc než deseti kroků. Bylo nemožné po nich vylézt. Na dno soutěsky takřka nezabloudil paprsek světla, i když se na nebi nad nimi ještě neobjevila ani stopa večerních červánků.

V šeru bylo obtížné najít cestu mezi kamením na dně soutěsky. Navzdory všem nedostatkům, jimiž se Ollowainovo tělo vyznačovalo, přece jen mělo vynikající smysl pro rovnováhu. Falrach předpokládal, že to souvisí se šermem. Ani jedinkrát na obtížném terénu neklopýtl.

Dokonce i Oblon teď zpomalil. Jakkoli znal cestu, měl zjevně problémy najít na zrádném podkladu pevnou oporu. Z koboldů, kteří je doprovázeli, už zůstal jen on. I ti, kteří netáhli ukořistěné zbraně a provázeli je během dne, zůstali daleko za nimi.

Panovala napjatá nálada. Soutěska zesilovala každý zvuk. Jeho těžké oddechování i vrzání kamínků pod nohama.

„Co to je vlastně za troly, s nimiž máte spory?“ zeptala se Emerelle náhle. Její hlas se mnohonásobně odrážel od skal. „Jak vypadají?“

„Jsou velcí. Jejich kůže je šedá. Jsou krutí,“ vyrazil ze sebe Oblon s námahou, aniž by se zastavil. „Žádají od všech kmenů daň. Proč se ptáš? Ve tvé vlasti nejsou trolové, obryně? Všichni přece vědí, kdo jsou trolové. Jsou metlou Albenu.“

Falrachovi připadal popis opravdu případný. Ale byl příliš unavený, než aby ještě něco řekl.

Náhle se Oblon zarazil. Skoro v tom samém okamžiku se nad nimi rozezněly rohy. Falrach zvedl zrak. Vysoko nad jejich hlavami byly na okraji soutěsky navršeny do volných hromad kameny. Bylo snadné poznat, jakému účelu slouží. Teď byli opravdu vydáni koboldům na milost a nemilost. V úzké průrvě nebylo místo, které by jim poskytlo ochranu před padajícím kamením. Jak mohli být tak hloupí a považovat koboldy za obyčejné divochy!

„Mohli byste tady chvíli počkat?“ usmál se Oblon.

Přes okraj skály se sneslo lano. Omotal si ho kolem paže a s trhnutím byl vytažen nahoru. „Svalte kameny!“ Jeho rozkaz se rozléhal soutěskou. Pak se na ně zřítilo nebe.

Otec

Jules hleděl na svého syna. Adrien ležel svinutý do klubíčka na slamníku těsně u ohně. Spal už přes třicet hodin. Jeho horečka polevila, aniž by se snažil chlapci pomoci.

Jules si nebyl jistý, zda je hoch obzvlášť hloupý, nebo mimořádně hrdý. Kopal… celou noc a také následující den až dlouho k poledni. Jules ho pozoroval. Viděl, kolikrát mladík klopýtl, když vyhazoval z jámy lopatu plnou zmrzlé země. Také mu nezůstalo utajeno, v jakém stavu jsou Adrienovy ruce.

S rukama něco udělal, když chlapec upadl do hlubokého spánku. Ještě je potřeboval. Měl s hochem velké plány. A kdyby se ukázalo, že jeho syn je hrdý, a ne hloupý, už si svou cestu najde. Ne jako ti dva další. Jules si zlostně odfrkl. Tak strašně ho zklamali! U prvního byl překvapený, jak rychle zemřel. Pro něj vykopal hrob ještě osobně. Chyba, které se znovu nedopustí! Adrienovo místo posledního odpočinku bylo připraveno.

Možná by to měli zařadit do řehole, pokud se jeho plán nakonec zdaří. Jaký vliv by to asi mělo na mladé učedníky, kdyby si museli na počátku výcviku vykopat hrob? Učinilo by je to necitlivějšími vůči hrůze smrti? Vcítit se do lidí pro něj bylo těžké. Byli tak nestálí… Přesně takovými měli být. Tvory, kteří se zalíbením mění svět. Měli být naplněni myšlenkami a schopností přeměňovat je ve skutečnost. Ale protože takoví i byli, bylo obtížné s nimi spřádat dlouhodobé plány. Plány přesahující staletí.

Jules neměl Michela Sartiho nijak zvlášť rád. Byl to smilník a opilec se sklonem ke krutosti. Ale někdy míval neobvyklé nápady. Jako nebroušené diamanty. Byl to jeho nápad vytvořit bojový řád. Kněží, cvičící se v zacházení se zbraněmi. To bylo nové! Rytíři zcela se podrobující disciplíně církevního řádu.

Jules o tom dlouho přemýšlel. Ta myšlenka stála za pár pokusů. S výjimkou několika málo činů nevedl Michel Sarti právě vzorný život. Jeho jméno bylo všeobecně známé. Jako velitel žoldnéřů dosáhl pozoruhodných úspěchů. A skutečně se později změnil a nalezl cestu k Tjuredovi. Jen to však Julesovi nestačilo. Muselo tu být víc! Zahleděl se dolů na spícího chlapce. Mohl snad Adrien toto nabídnout? Osvědčí se? Ten mladík byl jeho syn. A nadaný způsobem, který si nedokázal vůbec představit. Pravděpodobně nebude tak mimořádný jako Guillaume. Možná by ale mohl Guillauma pomstít.

Jules vzal dřevěné polínko a přihodil ho do ohně. Měl by Adrienovi věnovat trochu větší péči. Když ho nezlomí, mohl by se stát cenným nástrojem.

Kněz se zadíval ke dveřím, které míval neustále zamčené. Měl by se opovážit? Ne, bude lepší, když bude tady, pokud by se Adrien probudil nebo se mu znovu vrátila horečka.

Jules se v prostém dřevěném křesle opřel a zavřel oči. Naslouchal větru, kterého sloupy dole v údolí ponoukaly k zádumčivým písním. Myslel na město, jež tam kdysi stávalo. Na sedm králů. Už uplynulo tolik času.

Kněz se napomenul. Bylo zbytečné plýtvat myšlenkami na minulost. To, co se stalo, se už nedalo změnit. Počítala se jen budoucnost. Soustředil se na hrací stolky stojící ve skrytu. Konec bojů o Emerellin trůn ho překvapil. Tuto hru prohrál. Způsob, jakým k tomu došlo, trochu vyvažoval jeho hněv. Už se velmi často nestávalo, aby ho elfové zaskočili.

Od chvíle, kdy trolové vtáhli do Světla elfů, připravil dva nové falrachové stolky. V obou byl Adrien zastoupený jako hrací figura. Jakým tahem by měl hry zahájit?

Králův hrob

Kadlin zděšeně hleděla dolů k ostrovu, který se dal v údolním jezeře pod nimi jasně rozeznat. Neměl tam být. Nechala si místo přesně popsat. Ostrov měl zmizet ve vodách. Když se poražení Fjordlanďané museli po bitvě u Noční bašty stáhnout a obávali se, že by je trolové mohli dopadnout, ponechali královu mrtvolu na místě. Zvolili tento ostrov dole v údolí. Nemohlo být pochyb! Kadlin rozeznávala i vchod do jeskyně, která se stala královým hrobem.

Ulric, Halgarda, Lambi a ostatní pochovali krále v jeskyni. A pak zahradili vodu jezera, aby se ostrov mohl ponořit do stoupajících vln. Králův hrob tak měl zůstat skrytý, než se na ně usměje Norgrimm, bůh bitev a válečníků, a oni se vítězně navrátí do země trolů.

Podívala se na Melvyna. Její nevlastní bratr ztratil sebejistý úsměv. Neklidně se rozhlížel. To on jí domlouval, že je možné Alfadase dopravit domů. V její chatrči znělo všechno velmi jednoduše.

Všechny stromy na ostrově byly potažené tlustým ledovým krunýřem. Nebylo pochyb o tom, že ostrov byl opravdu ponořený ve vodách jezera.

„Pojďme dolů!“

Popadl ji za paži. „Ne. Přišli jsme pozdě. Nemá to smysl. A mám pocit, že nejsme sami.“

„Jaký smysl celá cesta měla, když se ani nepodíváme, jestli tam dole ještě je! Já půjdu.“

„Opravdu si myslíš, že vypustili vodu a odklidili kameny před hrobem jenom proto, aby ho tam pak nechali?“

„Dozvíme se to jen tak, že se vydáme dolů!“

„Prosím…“

Bylo to poprvé, co ji o něco prosil. Pootočila se k němu.

„Prosím, Kadlin. Přece víš, jak uctívají mrtvé hrdiny. Opravdu to chceš vidět? Uchovej si jej ve vzpomínkách, jak jsi ho znala.“ Zajíkl se. „Nechoď dolů!“

Kadlin se mu vytrhla. „Neurazila jsem tu dlouhou cestu, abych na konci pořád ještě nevěděla…“

„Je mrtvý! Co chceš vědět?“

Ztěžka dýchala. Melvyn měl pravdu. To se nedalo popřít. Už jen být tady bylo šílené. Prohlížela si ostrov. Malé jezero, údolí… všechno bylo opuštěné. Nedalo se přehlédnout, že trolové otevřeli hrob už před nějakou dobou.

Kadlin se vymanila z bratrova sevření. „Chci se s ním jenom rozloučit. Nebude to trvat dlouho.“

Melvyn se ji už nepokoušel zastavit. Namáhavě se prodírala krok za krokem vysokým sněhem. Včera ani dnes nesněžilo. Pokud by to byla past, šlo by vidět stopy. Otisky trolů ve sněhu se prostě nedaly přehlédnout.

Obezřetně vkročila na led malého jezera. Byl zmrzlý na kámen. Najednou se jí zmocnila nejistota. Zahleděla se nahoru na svah. Melvyn zmizel. Mizera! Asi jí chce nahnat strach! Ale už není malá holka.

Odhodlaněji kráčela dál. Obešla skupinu plochých, zasněžených příbřežních skal. Pak před sebou spatřila vchod do jeskyně. Visel z něj špalír rampouchů. Musela se hluboko sklonit, aby pod ním proklouzla.

Světlo lámající se na nich čarovalo na tmavých stěnách jeskyně jasně bílé skvrny. Chlad tady uvnitř jí doslova vyrazil dech. Přikryla si rty šálou. Pokožka její tváře se napjala. Brněla.

Venku skučel nad ostrovními skalisky vítr a zpíval v korunách zmrzlých stromů. Rampouchy na vstupu do jeskyně se zachvěly. Světelné skvrny se roztančily. Jedna vyloupla ze tmy tvář. Grimasu staženou děsem. Tělo mrtvého bylo podivně zkroucené.

Kadlin strnula. Tančící světla teď odhalovala všechny mrtvé. Vzpomněla si na Lambiho vyprávění. Nebyl tu pohřbený jen Alfadas. Místo svého posledního odpočinku zde našlo i asi dvacet dalších válečníků.

Mladá královna ztěžka dýchala. Některé muže poznávala, i když jim mrazem zčernaly tváře. Mrtví jí připomněli, proč přišla. Nešlo jen o jejího otce. Šlo o její vinu. Po bitvě u Noční bašty, poté co Björn a Kalf padli, zbaběle uprchla. Místo aby se spolu s ostatními vydala horami zpátky do Firnstaynu, plavila se se stavitelem Gundaherem do Albenu. Tehdy nemohla tušit, jaké hrůzy ostatní čekají. Zdálo se, že troly porazili. To byla pravda! Ale ani ta nebyla schopna zaplašit její pocity viny. Byla povinována vydat se na tuto cestu kvůli mrtvým, kteří bojovali za jejího otce a bratra Ulrika. Sama! Proto s sebou nemohla vzít Lambiho ani nikoho jiného! Oni už tuto pouť urazili!

Myšlenky na to v ní kypěly celou zimu. A když dorazil Melvyn, společně se rozhodli, že se vydají do hor. Melvyn svého otce Alfadase nikdy nepoznal. Jejich osud byl velmi podobný. Ani ona po zimě elfů nikdy znovu nespatřila skutečný domov. Pro ni byl otcem Kalf, rybář a lovec, s nímž její matka Asla vedla osamělý a šťastný život ukryta hluboko v horách.

Kadlin věděla, že strávila první roky života v domě vévody a jarla Alfadase. Vzpomínala si na velkého černého psa. Ale nikoli na otce.

Tanec světel se trochu uklidnil. Kadlin opatrně postupovala hlouběji do jeskyně. Překračovala těla mrtvých. Někteří vypadali, jako by jen spali. Další si stáli tiskli ruce na tělo, jako by jejich bolesti nechtěly pominout ani po smrti. Zmrzli na bitevním poli, jak padli. A nikdo už nedokázal narovnat jejich údy do stavu vhodného k pohřbení.

Kadlin se přikrčila pod skalním výčnělkem sahajícím hluboko dolů ze stropu jeskyně. Znovu zaskučel bouřlivý vítr. Blýskavé světelné body přejely po zvětralém kameni. Něco se zalesklo. Světlo se na oceli zlomilo. Mladá královna vyděšeně couvla a udeřila se hlavou do skalního výčnělku. Před ní stál strážný. Vzpřímeně za kamenným blokem působícím jako oltář. Rukama svíral kopí. Pohled pevně upíral ke vchodu do jeskyně.

Kadlin klesla na kolena. Aniž by spustila strážného z očí, ohmatala si týl. Dlouhými vlasy jí prosakovala krev. Točila se jí hlava. Válečník byl mrtvý. Věděla to. A přesto působil děsivě. Znala ho. Byl to Eirik, válečník z bratrovy družiny. Byl svárlivý a ztěžoval Ulricovi život. Eirik byl přesvědčený, že je Ulric duch. Člověk, jenž povstal z hrobu. Tím se postaral o spoustu nepokojů. A teď sám vypadal jako přízrak. Osamělý strážce, který vstal z mrtvých a jehož duše nenalezla cestu do Zlatých síní.

Kadlin vstala a ze všech sil se snažila ignorovat pronikavý pohled mrtvého. Eirik musel zmrznout opřený o kopí. Proč zůstal v jeskyni s mrtvými? Lambi o tom nic neříkal.

Královna obešla balvan. Rukama zamyšleně přejížděla po hladkém kameni. Cítila na šíji vlhký, hřejivý dotek. Krev. Musela se udeřit do hlavy silněji, než se domnívala. Znovu si osahala vlasy. Byly celé slepené. Když odtáhla ruku, byla rudá zpola sraženou krví. Bylo jí trochu špatně. Oběma dlaněmi se opřela o skalní desku. V tu chvíli si uvědomila, že by tady vlastně měla ležet mrtvola jejího otce. Královo tělo. Toto bylo nejvznešenější místo jeskyně. A Eirik tady stál na stráži. Jenže balvan byl prázdný!

Kadlin se v hlavě divoce honily myšlenky. Odnesli ho snad elfové? Ostatní mrtvoly byly nedotčené. Trolové by určitě uspořádali s mrtvými slavnostní hostinu, kdyby sem pronikli. Velký hrob ale vypadal neporušený, s výjimkou toho, že její otec tu už nebyl.

Je možné, že přežil? Ne, to bylo vyloučeno. Mnozí potvrdili jeho smrt. A kdyby zde byli elfové, Melvyn by o tom určitě věděl!

„Lidská dcero!“ Hlas zaduněl jeskyní jako fanfára. Slova zformuloval hrubý jazyk. Jazyk, který byl jen málo obeznámen s řečí Fjordlanďanů.

Kadlin se rozbušilo srdce rychleji. Věděla, že z jeskyně neexistuje jiná cesta ven. Musí se soupeři postavit. Odhodlaně sebrala veškerou odvahu. Narovnala záda a vzdorně vystrčila bradu. Pak se vydala zpátky ke vchodu.

Před jeskyní stálo v širokém půlkruhu osm trolů.

Jeden z nich hlučně nasál nosem vzduch. „Tvůj pach je mi povědomý, lidská dcero.“ Trol, který hovořil, měl tmavě šedou kůži se světlými skvrnami. Opíral se o těžký válečný kyj s velkou kamennou hlavicí. Na kůži mu ulpěly zbytky zledovatělého sněhu. Kadlin se letmo zahleděla k zasněženým skalám, kterých si všimla cestou k jeskyni. Zmizely. Jak byla hloupá! Trolové je oklamali stejným způsobem, jakým s Melvynem před několika dny oklamali oni jejich zvědy.

„Pýcha, lidská dcero, je první krok do záhuby. Jsi odsouzena k smrti. Věděla jsi, že sem nemáš chodit.“ Trolovy oči měly barvu jantaru. Usmál se. Nebo vycenil zuby jako šelma? Vypadal děsivě. A byl o víc než krok vyšší než ona. Když zvedl válečný kyj, napnuly se mu na paži provazce svalů silné jako kotevní lana.

„Máš kuráž, lidská dcero. Když budeš dobře bojovat a dobře zemřeš, neodvedu válečníky do tvé vesnice. Moji muži se domnívají, že jste vy, lidské děti, před námi ztratily respekt. Chtějí vpadnout do Fjordlandu a vypálit pár vesnic a měst. Když mě zklameš, dovolím jim to.“

Kadlin zavřela oči a ztěžka vydechla. Všechno dopadlo, jak Lambi předpovídal. Neměla sem chodit! Z rány v jejím týle pulsovala tlumená bolest. Poklekla.

Trol se na ni udiveně podíval. Zvedl kyj stejným způsobem, jakým by kat pozvedl na popravišti meč.

Kadlin sáhla do sněhu. Vetřela si ho hrst do vlasů. Chlad jí dělal dobře. Tepání v ráně trochu polevilo.

„Můžeš bojovat?“

Přikývla. V jejím břiše se něco pohnulo. Zřetelně cítila kopnutí. V krku se jí udělal knedlík. Zavraždí své dítě! A proč? Kvůli mrtvému!

Kadlin vstala. Ještě pořád se jí podlamovala kolena. Napjala svaly a snažila se vzpomenout si na všechny věci, které ji kdysi naučila Silwyna. Silwyna, elfka, která tak často přicházela do skrytého údolí, v němž Kadlin trávila dětství.

Královna mlčky tasila meč a pozvedla ho na pozdrav.

Trol zavrčel něco, čemu nerozuměla. Pak zeširoka zakroužil obrovským kyjem nad hlavou a zaútočil. Podceňoval ji!

Vyrazila vpřed a podběhla pod mohutnou zbraní. Ani ona neměla místo, aby se rozmáchla. Snažila se obra bodnout do podbřišku, ale ten reagoval překvapivě mrštným úkrokem stranou, takže její čepel máchla do prázdna.

Kadlin tušila, co přijde, a vrhla se na břicho do sněhu.

Ani o vteřinu dřív, než měla! Obrovitý kyj zasvištěl ve zpětném úderu a minul ji jen o šířku prstu.

Královna se překulila na bok a vyskočila na nohy.

Trol znovu vycenil zuby do úsměvu. „To nebylo špatné, lidská dcero. Pokud se ti podaří prolít trochu mé krve, než zemřeš, zachráníš své lidi před válečnou výpravou.“

Kadlin byla stále omámená. Před očima jí tančily mžitky. Horečně přemýšlela, jak tak mocného soupeře porazit. Prolít trochu krve jí nestačilo! Chtěla ho zabít. Její bratr Ulric zabil trola, když byl ještě dítě. Její otec během bitev zimy elfů také usmrtil několik trolů. Chtěla v rodinné tradici pokračovat. Její čepel měla udělit té smradlavé hoře masa vlastní lekci z pýchy!

Trol tentokrát držel kyj níž. Pomalu jím máchal sem a tam. Zbraň se sytým syčením prořezávala vzduch. Pomalu se k ní blížil. Byl jako lavina. Přírodní živel. I bez kyje by ji mohl rozdrtit holýma rukama.

Kadlin vydechla, jak ji to kdysi naučila Silwyna, když byly na lovu vlků. A s dechem z ní současně vyprchal strach.

Předstírala bodnutí mířící na trolovo pravé stehno a kývající se soupeřova zbraň vypadla z rytmu. Kadlin změnila směr útoku, obtočila se kolem obra a snažila se ho zasáhnout. Ocel se zařinčením narazila na velmi tvrdé dřevo. Jak se tomu bastardovi podařilo zareagovat tak rychle? Proti komu bojovala?

Třemi kroky vzad rychle zvětšila odstup od kyje. Trol na ni nedotíral. Z jeho pohledu vyzařovalo strach nahánějící přesvědčení o vlastním vítězství.

„Jak se jmenuješ? Když svádím souboj, ráda znám jméno toho, koho posílám k jeho předkům.“

„To není tvůj první souboj? Tak to ses naučila málo.“

„Bude to stačit, abych ti rozbila tu tvoji šelmí tlamu!“

Její soupeř se hlasitě rozesmál a kumpáni se přidali. Ostatní trolové kolem nich mezitím vytvořili široký kruh. Útěk byl nemožný!

„Dosáhneš mi nataženou paží s mečem sotva k bradě, lidská dcero. Obávám se, že pro tebe bude těžké splnit hrozbu.“ Znovu se zasmál. „A jmenuji se Orgrim, dítě. Prozrazuji ti své jméno, abys ho mohla říci předkům, až se s nimi setkáš ve Zlatých síních.“

Orgrim! Často o vévodovi Noční bašty slyšela. Kadlin byla překvapená, jak dobře se trol vyzná. Věděl, v co věřila! Ona naproti tomu neměla sebemenší tušení, na jakou cestu se po smrti vydá on.

Vévoda vyrazil bojový pokřik, který jí projel údy. Současně se rozběhl vpřed, jako by ji chtěl prostě převálcovat. Vrhla se štičím skokem stranou. Změnil směr útoku, a zatímco se snažila vyškrábat na nohy, zasadil jí kopanec.

Její reakce byla příliš pomalá! Sice ji nezasáhl přímo do hrudníku, ale přece jen ji trefil do ramene. Ztratila půdu pod nohama a proletěla několik kroků vzduchem. Sníh utlumil náraz. Ústa měla plná krve. Prokousla si spodní ret. Vrávoravě vstala. Levé rameno měla necitlivé. Ruka s mečem se jí třásla. S rozkročenýma nohama se postavila trolovi do cesty, když tu jí zády projela žhavá bolest a ona opět klesla k zemi.

Namáhavé věštění

Skanga seděla u ohniště v jednom z velkých koboldích paláců ve Feylanvieku. Na její rozkaz byla odstraněna podlaha z růžového dřeva, aby tu mohla být vyhloubena jáma pro oheň. Dům ležel poblíž kanálu a nebyl podsklepený.

Natáhla si ruce k ohni a vychutnávala si teplo. Toužila po své jeskyni v horách Sněžné marky. A věděla, že se musí vrátit na Světlo elfů. Nesměla mladého krále Gilmaraka nechávat příliš dlouho napospas pochlebníkům a našeptávačům ode dvora. Uškodili by mu.

Skanga zvedla váček se starými kostmi, který ležel vedle ní. Sbírala je polovinu života. Všechny byly jedinečné. Žebro lidského krále Horsy, kost prstu z dřívějšího vtělení vévody Orgrima, spár draka, který se právě vylíhl z vejce, když ho dostihl jeho osud, kost bytosti, která byla kdysi dávno vyplavena na břeh Velrybí zátoky a pro niž neměl nikdo jméno. Polovina holenní kosti elfky Aileen, která bývala milenkou hrdiny Farodina a byla zabita trolím vévodou Dolgrimem. Lebka zajíce, jenž byl tak neuvěřitelně chutný, že na něj bude vzpomínat do konce svých dní.

V každé z kostí v tom špinavém, starém koženém váčku se skrývala magie. Taková, kterou ještě zesilovaly runy. Pro toho, kdo tyto kosti vrhl a uměl správně vyložit znamení, se pozvedal závoj budoucnosti. Je to moje vlastní magie, pomyslela si Skanga. Byla silná. A ona jí důvěřovala, na rozdíl od stříbrné mísy v trůnním sále Světla elfů, již tak často žádala o radu Emerelle.

Šamanka zatřásla váčkem s kostmi a zaposlouchala se do tlumeného chřestění. Dokázala podle zvuků rozeznat, kdy nadešla chvíle je vysypat.

Birga seděla vedle ní. Nedůvěřivě přihlížela. Skanga cítila závist a zlobu své žačky, i když ji neviděla. Chtěla váček. Chtěla moc, která se v něm skrývala. Skanga jí ještě neřekla, že si každá šamanka musí kosti nasbírat sama. Přivlastnit si cizí váček nebylo k ničemu. Dokonce ani Emerelle by neuspěla, kdyby se pokusila ukrást moc Skanžina váčku.

Emerelle… elfka přišla o trůn, a přece stále nepanoval mír. Skanga byla pevně rozhodnuta ji za masakr v soudní síni potrestat. Tentokrát byla elfka ztracena. Kdy toho falešného hada konečně zajme, aby mu zlomila vaz? Skanga se této myšlence beze zbytku oddala. Kdy?

Kosti s chrastěním dopadly na udusanou zem vedle ohniště. Vycházel z nich matný, medový svit. Runy zářily světlejším, skoro bílým jasem. Samozřejmě ho dokázaly spatřit jen oči slepce. Vidoucí byli naproti tomu slepí ke spletitým magickým vzorům rozprostírajícím se mezi kostmi.

Skanga poznala na první pohled, že kosti neslibují nic dobrého. Dala si načas prozkoumat hlubiny věštby. Dlouho si prohlížela vzory, jež se vytvořily z kostí ležících jedna přes druhou. Několikrát změnila místo, aby se zadívala na věštbu z jiného úhlu. Zaječí lebka ležela špatně. Místo, kde se páteř napojovala na lebku, na ni zíralo jako temné oko. To bylo špatné znamení!

Magie kostí zářila jasným světlem. Promlouvaly s velkou silou. Druhý hod nebyl zapotřebí. Když k sobě nechá Emerelle dopravit násilím, zemře.

Skanga se nebála smrti. Za dlouhých zimních dnů, kdy se jí chlad zahnízdil v kostech jako pod okapy, z nichž visely ledové zuby, bylo v pomyšlení na smrt něco lákavého. Ale nemohla odejít. Ne teď. Její lid ji potřeboval, i mladý král. Všechno, co získali, za co zaplatili takovým množstvím krve, by bylo ztraceno, kdyby nestála za trůnem a nebděla.

Emerelle se jí posmívala. Nic jiného vraždy neznamenaly. Stále si osobovala rozhodovat o tom, co je právo, a co bezpráví. Přišla o trůn, ale nepřestala být královnou. Jak ráda by šamanka dostala tu namyšlenou, krvežíznivou elfku do rukou. Byli tak blízko. Skanga to zřetelně cítila. Nevěděla, kteří její lovci královnu vyslídili… ale věděla, že by jí stačilo natáhnout ruku, a měla by ji.

Skanga ještě jednou změnila místo a důkladně si prohlédla vzor z kosti. Ať se na věštbu dívala jakkoliv, říkala stále totéž. Ona, Skanga, zemře, když před sebe nechá Emerelle předvést. Jak k tomu dojde, to se nedalo rozeznat. Vzpomněla si, co jí ukázala stříbrná mísa v trůnním sále. Hodilo se to k sobě? Lhala jedna z věšteb?

Osud byl nespravedlivý! Skanga myslela na poradní síň. Na to, co tam Emerelle a Ollowain spáchali. A přece byl její lid považován za krutý a elfové za citlivé umělce. Bylo marné chtít na tom něco změnit.

Šamanka si masírovala čelo. Těsně nad kořenem nosu. Potřebovala uvažovat jasně. Bez hněvu! Emerelle jí hodila rukavici. A ona ji zvedne. Gharub byl krutý tyran obklopený špatnými rádci. To ho stálo život. Něco takového se znovu nestane. Sestaví zákoník. Jednoduchý a jasný! Mělo by ho tvořit jen deset stran. Tresty budou tvrdé. Krvavé, kde to bude přiměřené. A všichni si budou před ním rovni, přesně jak to požadují Elija a jeho Rudé čapky.

Deset stran, které bude muset znát každý trol, jenž bude chtít vládnout. Deset stran se může naučit každý. Skanga věděla, že současné zákony vyplňují celé místnosti s knihami. Tomu měl být konec. Bylo to zbytečné. Staré právo bylo jako zácpa. Obohacovalo žvanily a všechno zatemňovalo.

„Co říká věštba?“ zeptala se Birga, která to už nedokázala vydržet.

„Že se máme ještě dnes v noci vrátit na Světlo elfů. Postarej se, aby byli zpět povoláni všichni lovci, které jsme vyslali za vrahy!“

„Ale přece je nemůžeme nechat běžet!“

„Myslíš, že ti přináleží říkat mi, co můžu a nemůžu?“

„Ne, paní… ale prosím, řekni mi, co ti prozradily kosti? Co je potřeba tak rychle udělat?“

„Musíme vymyslet dobré projímadlo. Budeme kálet na tisíce knih!“

Skanga si vychutnávala pohled na pestrou hru barev v Biržině auře. Jejími nejsilnějšími pocity byly zmatek a hněv, kromě toho také nádech pokorného obdivu a pýchy. Byla zvláštní. Užitečná, ne bez nadání. Jen bez trpělivosti. To se jí stane osudným, pokud se nenaučí zkrotit sebe samu. Dobrá samaria musela umět čekat. A také hledět na svět z různých úhlů. Skanga snila o tom, že nechá Emerelle zajmout. Na Světle elfů sice královně slíbila, že ji nechá jít, ale už tehdy si byla jista, že jí Emerelle poskytne záminku, aby slovo porušila.

Skanga si v duchu představila, jak by padlá královna, zakutá do želez, dřepěla vedle trůnu. Zbavena veškerého lesku. Seděla by tam do příští Slavnosti světel. Její potravou by byly zbytky po trolech, denním chlebem výsměch. Rány a kopance. Ano, zlomila by Emerelle, docela určitě! A nakonec by ji během Slavnosti světel dopravili do Vahan Calydu, aby ji před očima všech knížat Albenu popravili. Ne mečem… Byla by to špinavá, nijak okázalá smrt. Nechala by ji pomalu uškrtit provazem.

Všechny sny o pozdější pomstě teď vzaly zasvé! Nesměla se tedy s Emerelle setkat… To ani nebylo nutné, aby způsobila její smrt. Nejdřív se musí vrátit všichni lovci. Emerelle nesměla pojmout podezření. Vyšle jediného vraha. Ale kdo by se s ní mohl měřit, s nejmocnější kouzelnicí Albenu? A kdo by měl odvahu usilovat jí o život?

Ollowainův odkaz

Úzký pás nebe se zaplnil padajícími kameny. Čas jako by se v tu chvíli zpomalil. Falrach velmi zřetelně viděl, jak se kameny při pádu otáčejí. Tančící balvany. Brzká smrt. Prach a písek, které je obklopovaly jako jemný závoj a padaly spolu s nimi.

„Nahoru!“ Jediné slovo prodchnuté sotva ovládaným hněvem. Emerelle se odrazila od skály. Hnala se vstříc padajícím kamenům. A jeho tělo ji napodobovalo. Falrach se cítil jako ve snu. Ollowainovy vzpomínky vyhasly. Jeho život vyhasl… ale existovala i jiná forma paměti. Jeho svaly, šlachy, nervy nezapomněly na všechny nekonečné hodiny cvičení. Patřily Ollowainovi. V nich ještě žil. A činily to, čeho nebyl on ve zděšeném údivu schopen.

Vyskočil s elegancí trénovaného šermíře. Dotkl se skály špičkami nohou. Odrazily ho, vynesly tělo výš. Úzké hrdlo soutěsky ho zachránilo. Skákal od stěny ke stěně vždy o půl kroku výš. Dech beroucím tempem. Současně se jeho tělo ohýbalo dozadu, na stranu. Pryč od padajícího kamení. Výš a výš. Vstříc nebesům.

Emerelle byla vždycky kousek před ním. Pohybovala se se stejnou obratností jako on. Byla jako kdysi. Onou bojovnicí, která vyzvala draky. Která k němu přišla a nechtěla slyšet ani slovo o pravděpodobnosti.

Jak pravděpodobné bylo uniknout ze soutěsky, kterou pod sebou pohřbívaly padající balvany? Emerelle se nezajímala o matematiku. Jednala. A její činy zesměšňovaly všechny výpočty. Jako teď.

Naposledy se odrazil od skály. Pak se zastavil na jejím okraji. Těsně vedle Emerelle. Koboldi před nimi zděšeně ucouvli. Někteří se vrhli k zemi, a žadoníce o milost sepnuli ruce nad hlavou.

Jen Oblon zůstal stát.

„Takže starší rozhodli, že nás zabijí,“ pronesla Emerelle, když hřmot padajícího kamení utichl.

„Starší ne. Oni nerozhodují. To já, Oblon, Strážce předků, Hlas mrtvých, Poutník po zakázaných místech, vedu svůj lid. To já jsem učinil toto rozhodnutí. Jen mně náleží trest. Jsem připraven.“

„Proč? Co jsme tobě a tvému lidu udělali?“

„Vydali jste nás napospas trolům a hladu. Byli tam. A nedostali svou daň. Budou teď žádat kukuřici o váze deseti trolů. Neměli jsme dobrou úrodu. Když daň zaplatíme, budeme hladovět. Ne všichni staří a děti se dožijí další úrody. Chtěl jsem vaše maso jako náhradu za ztracenou kukuřici. Přísahal jsem, že budu chránit svůj lid. Teď mě suďte.“

„Tvoje maso by sotva stačilo, aby přeneslo tvůj lid přes měsíce hladu,“ odvětila Emerelle klidně. „Jaký smysl by tedy měla tvoje smrt?“

Poprvé od chvíle, kdy Oblona potkali, ztratil řeč. Zíral na ně. Ústa lehce pootevřená.

„Co ve mně vidíš?“ zeptala se Emerelle vyzývavě a vydala se pomalu ke koboldovi. „Zásobu masa pro období sucha? Ducha zrozeného ze vzduchu? Svou vražedkyni? Co jsem?“

Oblon před ní necouvl. Falracha se zmocnil respekt k odvaze malého mužíka. V Albenu bylo jen málo takových, kteří se před Emerelliným hněvem nekrčili.

„Je na mně, co jsi.“ Oblon se teď už nedokázal podívat Emerelle do očí.

„Vybírej!“

O bláznech a hrdinech

Kadlin byla ve strmém oblouku vynesena k nebi. Křičela hrůzou, zatímco se jí pevná půda pod nohama čím dál víc vzdalovala. Pomalu se jí podařilo potlačit paniku. Byla to půda, kterou měla každým okamžikem napojit svou krví.

Popadl ji obrovský dravec a odnášel ji pryč. A nezacházel s ní právě ohleduplně. Jeho spáry jí projely tlustě podšitým koženým oděvem do ramene a hrudi. Ne hluboko. Ale dost na to, aby si nějakou dobu uchovala nepříjemnou vzpomínku na toto setkání. Vzpomněla si na soba, kterého viděli ve sněhu. Teď pochopila, proč jím nevedla zvířecí stopa. Skončí stejně? Jako zkrvavená mrtvola?

Pták zatočil doleva a vydal se k horskému hřebeni. Mezi skalami objevila Melvyna. Jejího bratra pohled na ptáka ani v nejmenším nezneklidnil.

Když orel nečekaně rozevřel spáry, přistála Kadlin nešetrně ve sněhu. Melvyn se okamžitě ocitl vedle ní. „Jsi zraněná?“

„Počítá se i zraněná pýcha?“

Mrkl na ni. „Těžký případ. Uzdraví se buď rychle, nebo vůbec.“

Zahleděla se dolů k ostrovu uprostřed zamrzlého jezera. Trolové teď byli přinejmenším míli od nich. Nechystali se je pronásledovat. Ještě ne.

Orel vykroužil na nebi ještě jedno kolečko, pak zamířil k východu. Kadlin pomalu začínala chápat. „Byl celou tu dobu v naší blízkosti, že jo?“

Melvyn ji obdařil nestydatým úšklebkem. „Vždycky je dobré mít v záloze nějaké to překvapení.“

Kadlin byla vzteklá. Měl jí to říct! V posledních dnech pořád hloubala nad tím, jak se mohl mrtvý sob dostat na sníh a jaká nová hrůza se asi zatoulala do hor její vlasti.

„Taky mám pro tebe překvapení. Půjdu zase dolů ke trolům!“

Úsměv zmizel. „To nemyslíš vážně. Rozsekají tě na kusy a pak tě nechají napospas mrchožroutům, protože masa šílence se nedotknou.“

„Je dobré vědět, že aspoň toho zůstanu ušetřena!“

Popadl ji. „Vzpamatuj se! Pomysli na své dítě! Nesmíš…“

Byla při smyslech. Opatrně si položila pravici na břicho. Dítě se chovalo naprosto klidně, jako by se stočilo do klubíčka, aby v ní bylo co nejmenší. Když odpověděla, byl její hlas drsný a chraplavý. „Jsem při smyslech. Konečně zase! Neměla jsem sem s tebou chodit. A teď udělám, co je mou první povinností v roli královny. Budu chránit svůj lid!“

Melvyn ji pustil. „V tom případě půjdeme spolu.“

Rozzlobeně zavrtěla hlavou. „To je hloupé. Nech mě jít samotnou!“

„Byl bych zatraceně špatný velký brácha, kdybych nečinně přihlížel, jak se moje malá sestřička bije s několika chlapy, kteří jsou skoro dvakrát větší než ona.“

„Nic mi nedlužíš. Známe se sotva pár dní!“

„Vždyť se dolů do údolí sama nedostaneš.“ Jeho tón se změnil. Ještě nikdy za těch několik dní, kdy se znali, nezněl tak vážně. „Mrakonor tě pěkně zřídil. Máš rozbitou hlavu. Jsi těhotná. A vypadáš, jako bys měla co nevidět vyzvracet do sněhu snídani. Nenechám tě přece jít samotnou. Kromě toho by mi Mrakonor pomohl, kdybych se dostal do nebezpečí. Tebe by ale určitě znovu nezachránil.“

„Takže vytáhneme ve třech proti osmi trolům. To zní, jako by se měla dnes večer konat hostina s obrovitým kuřetem jako prvním chodem.“

Melvyn se zahleděl k velkému orlovi. Seděl nehybně na skalním bloku, na který se snesl. „Neměla bys tak o něm mluvit. Je citlivý. Víš, mezi svými je knížetem!“

„On rozumí mé řeči?“

„Ne, ale tvým myšlenkám.“

Kadlin se teď otočila k orlovi. Černé oči dravce ji probodávaly pohledem. Uražený orel, trol, který s ní chce svést souboj. Musel to být šílený sen. To nemohla být skutečnost!

Při každém nádechu ji bolely rány od orlích drápů. V hlavě jí dunělo jako v tympánu. Ne, to nebyl sen. Byla to Luthova hra. Tkadlec osudu měl rád, když se lidé zmítali v jeho nitích.

Melvyn se do ní zavěsil. Mlčky sestupovali ze svahu. Nikdy se necítila bratrovi blíž. Nemluvil do větru. Bojoval by za ni. To nechtěla. Současně si připadala chráněná. Tak se necítila od okamžiku, kdy zemřeli Kalf a Björn. Zavražděni troly. Také její bratr Ulric padl v boji proti trolům. Zdálo se, že se z toho stává rodinná tradice.

Orgrim čekal s družinou před pohřební jeskyní. Vévoda Noční bašty měl ruce zkřížené na prsou. Před ním ležel ve sněhu její meč.

„Platí ještě naše dohoda?“ zeptala se pevným hlasem.

„Neposlouchejte ji,“ vmísil se do hovoru Melvyn. „Jsem její starší bratr a myslím, že tento spor by si měli mezi sebou vyřídit muži.“

Jeden z trolů řekl něco dřív, než mohla Kadlin skočit bratrovi do řeči.

„Takže ty jsi Stříbrný dráp.“ Vévoda si zkoumavě změřil jejího bratra. „Jsi daleko od svého revíru. Moji bratři ve Sněžné marce o tobě vyprávějí spoustu příběhů.“

„Nech moji malou sestru jít. Budeme bojovat a třeba se brzy bude vyprávět nový, slavný příběh o tobě, vévodo.“

Zdálo se, že je kníže trolů nakloněn jeho nabídku přijmout.

„Bez svého meče neodejdu,“ řekla Kadlin.

Melvyn se rozesmál. „Dobře, sestřičko! Jak rozkazuješ, královno!“ Sklonil se, aby její čepel zvedl.

Kadlin tasila dýku. Na vteřinu se její pohled setkal s pohledem trolího knížete a ona měla dojem, že čte v jeho očích souhlas. Už o Orgrimovi slyšela. Mnozí ho považovali za čestného muže. Stavitel Gundaher ukradl z komnat knížete knihu básní. A vypadalo to, že je sepsal Orgrim sám. Byl jiný než ostatní trolové. Nic by Melvynovi neudělal. Viděla to v jeho žlutých očích!

Ze všech sil udeřila Melvyna hruškou dýky do šíje. Její bratr se bez hlesu zhroutil. Vzala mu z ruky meč. „Nikdo za mě bojovat nebude!“

Orgrim vypadal pobaveně. „Lidské děti…“

„Platí ještě naše dohoda?“

Přikývl.

„A jeho… jeho nechte jít. Přemluvila jsem ho, aby sem šel. Je to jen moje vina.“

Vévoda se rozesmál. „Mám pocit, že by tvrdil přesně totéž, kdyby ještě stál na nohou.“

„Necháš ho odejít!“ naléhala Kadlin.

„Nejsi moje královna.“ Zahleděl se dolů na jejího bratra. „Stříbrný dráp je neobvyklý kus masa. Ještě jsem nic podobného nejedl. Zpola člověk, zpola elf. Každá chuť sama o sobě je mi dobře známá. Ale tato směs…“ Olízl si těžkým, tmavým jazykem rty. „Nasolíme jeho maso, aby vydrželo. Je vhodný pro slavnostní hostinu.“

„Slíbil jsi mi to!“

Znovu se zasmál. „Kdy?“

„Svýma očima.“

„Obávám se, že ses zmýlila.“

S rozhněvaným výkřikem se na něj vyřítila. Její čepel ho minula jen o vlásek. Ten zatracený páchnoucí mizera byl jako úhoř. Prudce se otočila, naznačila útok, změnila směr úderu.

Náhle zasvištěla pěst. Kadlin se přikrčila. Orgrimovo koleno vyrazilo vpřed. Ne vložil do rány skoro žádnou sílu, a přesto ji srazil po zádech do sněhu. Položil jí nohu na hruď a zvedl kyj.

„Tentokrát tě žádný orel nezachrání!“ Těžká zbraň zasvištěla dolů.

Kadlin pevně zavřela oči.

Kamenná hlavice kyje dopadla s tlumeným žuchnutím do udusaného sněhu vedle ní. Polkla. Pomalu zase otevřela oči. „Tímto tě prohlašuji za mrtvou, lidská dcero. Očekávám od tebe, že se budeš v budoucnu jako mrtvá chovat. Už nikdy nevkročíš do mé země. A nepozvedneš zbraň proti trolovi. Když mi to odpřísáhneš, nechám tebe a tvého bratra jít. Pokud ale přísahu porušíš, pak vpadnu se svým vojskem do Fjordlandu, a ani všichni tvoji bohové nás nedokážou zadržet. Vypleníme a vypálíme tvou vlast od Firnstaynu až po Gonthabu. Pochopilas to, lidská dcero?“

„Ano,“ vyrazila ze sebe zaraženě.

„Přísaháš, že budeš od nynějška jako mrtvá?“

„Přísahám,“ vydechla.

Zvedl kyj a o krok poodstoupil.

„Proč?“ zeptala se nesměle.

„Elfové zaživa upálili moje ženy a štěňata. Ale mně říkají barbar, divoké zvíře. Nosíš v sobě štěně, královno. Vím to od Skangy. Nemohlo si vybrat matku. Kvůli němu tě nechám jít. Nás troly by nikdy nenapadlo nechat vytáhnout do boje těhotnou ženu. Ale my jsme jenom páchnoucí barbaři.“ Plivl vedle sebe do sněhu. „Naučila ses něco, lidská dcero?“

„Ano.“

„Nauč to své štěně, až ho vrhneš. Vrať se k trůnu a vyprávěj to dalším lidským dětem. Severně od jezera, které určila Skanga za hranici, žijí krvežízniví divoši. Tebe a tvého bratra nechám jít, abyste byli mými posly. Tentokrát jsem byl milosrdný. Podruhé se to nestane. A teď jdi!“

Ukrytá vesnice

„Pro mě jsi žena, která osvobodí můj lid od trolů.“

Na okraji skaliska zavládlo ticho. Poslední dunění padajících kamenů odeznělo. Ve vzduchu se vznášel prach, ucpával nos a usazoval se s hořkou pachutí v ústech.

„Nebyla jsem si jistá, jestli jsi tak hloupý, nebo statečný,“ řekla Emerelle tiše. „Teď už to vím.“ Zdrženlivě se usmála. „Zaveď nás do své vesnice. Mám žízeň. A neopovažuj se nás ubytovat ve vašich spížích.“

Falrachovi se ulevilo. Jeho tělo na Ollowaina opět zapomnělo. S královniným úsměvem z něj vyprchalo všechno napětí a současně i síly. Posadil se na skalní výběžek. Zřetelně cítil přes kalhoty rozpálený kámen.

Několik koboldů se odvážilo vzhlédnout. Vypadalo to, jako by míru pořád nevěřili. Bylo to tím, že se báli Emerelle, nebo že až příliš dobře znali svého šamana?

Oblon zatleskal. „Vstávejte, zbabělá bando! Co si o nás oba obři pomyslí? Prozatím se nejvíc báli trolů, ale vy jste mnohem působivější. Doufám, že dokážete odpustit. Opravdu to s vámi nemělo co dělat! Šlo prostě jenom o… o jídlo!“

Falrach se snažil zachytit Emerellin pohled. Královna se pořád usmívala. Co by teď dal za její myšlenky!

Oblon se vydal na cestu. Vedl je po klikaté stezce skalnatou krajinou. Trvalo sotva půl hodiny, než dorazili do údolí, jímž protékal potok hluboký sotva ke kotníkům.

Falrach musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby se nevrhl tváří do vody. Jazyk mu vězel v ústech jako kus sušeného masa. Měl pocit, že je nateklý. Rty měl popraskané.

Pokoušel se nedívat na vodu. Snažil se nevnímat její tiché zurčení. Kdy se někdo objeví, aby mu nabídl pití? Zatracená koboldí cháska!

Poblíž potoka rostlo pár zelených trsů trávy. Na několika sklizených kukuřičných polích už trčely jen ubohé stonky. Pole byla opuštěná.

Na pahorku obklopeném nízkým trnitým valem se tyčilo několik půlkulatých chatrčí z hlíny. Trochu připomínaly vejce ležící těsně vedle sebe ve snůšce. Mezi chatrčemi stoupal k nebi tenký proužek kouře. Ale ani tam nebylo po nikom stopy.

Dorazili ke kaktusům se zjizvenou zelenou slupkou. Zdálo se, že je pravidelně obřezávají. Získávali snad tady jed na šípy? Z kaktusů vycházela těžká nasládlá vůně.

Už jen k pahorku, pomyslel si Falrach. Pevně upřel pohled k chatrčím.

Za jejich zády se ozvalo stoupající a zase klesající volání rohu. Přesto nešlo vidět nikoho kromě eskorty koboldů, kterou přivedli od soutěsky.

Několik průvodců spěchalo napřed a otevřelo v houští průchod. Val byl skoro krok široký a sahal Falrachovi k hrudi. Na tenkých větvích bujely trny dlouhé jako koboldí prsty.

Opět se rozezvučel roh. Oblon se rozběhl do osady. „Jsou to přátelé! Vylezte ven. Budou za nás bojovat!“

To nebudeme, ozval se Emerellin hlas hluboko v něm. Mám boje plné zuby. Pár dní si tady odpočineme. Pak půjdeme dál.

„Pohleďte, naši zachránci. Albové nás konečně vyslyšeli. Poslali nám obry!“

Z chatrče vystrčil hlavu malý chlapec s holou hlavou. Vykulenýma očima pohlédl na Falracha a okamžitě s vyděšeným zavřísknutím zase zmizel.

Pak se rozhrnul závěs z kamenných perel na vchodu a ven vyšla koboldka. S rukama založenýma v bok mu chtěla očividně zabránit ve vstupu. Rozhodnost, s jakým na něj hleděla, nepřipouštěla pochyby.

Byla tak hubená, že její hlava připomínala kůží potaženou lebku umrlce. Od dolního rtu až k bradě se jí táhl vzor z tmavých skvrn. Prameny vlasů měla vyčesané nahoru a slepené suchou, matně červenou pastou.

Falrach už dlouho neviděl nikoho, kdo by byl tak vychrtlý jako tato žena. Veškerá chuť k jídlu ho přešla. Tady se jen napije. Jídlo by žádné přijmout nemohl.

Takřka láska

Emerelle se natáhla v chladné vodě. Kousek nad vesnicí objevila místo, kde koryto potoka vyhloubilo do tvrdé žuly hlubokou proláklinu. Potok tvořil ostrý záhyb; tisícileté obrušování pískem vymlelo do skály záliv, který s trochou dobré vůle připomínal koupací vědro.

Byla tady už víc než hodinu a vychutnávala si pocit tekoucí vody. Konečně se cítila svobodná! Kdyby jen nebylo starostí s Ollowainem. Tady ve Spálené zemi kolovaly fámy o jakési věštbě. Nic přesnějšího nevěděla, a dosud byla příliš hrdá, než aby se zeptala Oblona. Věřila prohnanému šamanovi pořád stejně málo jako předtím, ale byla si naprosto jistá, že si s ním poradí, ať se pokusí o cokoliv.

Jako královna se příliš málo starala o odlehlé oblasti Albenu. Nebyli tady žádní zvědové ani důvěrníci, kteří by tu a tam přicházeli k ní na Světlo elfů a podávali jí zprávy. Byli zvědové to správné slovo? Neměla by upřímněji říct špiclové? Byla tyrankou, nebo starostlivou vládkyní, když chtěla vědět pokud možno o všem, co se v Albenu děje?

Oddechla si. Tyto věci se jí už netýkaly. Události jako ty ve Feylanvieku se už nesmí opakovat! Už není královna. Smí si dovolit myslet jen sama na sebe!

Bylo zvláštní tu a tam zachytit Ollowainův roztoužený pohled. Samozřejmě to nebyl Ollowain, kterého kdysi milovala. A ani Falrach už nebyl ten, koho milovala. Ještě stále se ve změněném světě nezorientoval. Podaří se mu to někdy? Od jeho smrti uplynulo víc než čtyřicet století. Města, která znával, se proměnila v prach. Národy, jež se kdysi těšily velké moci a významu, už v Albenu nežily. Jako třeba děti temných Albů nebo elfové z Valemasu. Řeky a pobřeží změnily tok a tvar. A jak se od mladé dívky, kterou Falrach kdysi miloval, vzdálila ona sama, nedokázala vůbec odhadnout.

Přinejmenším zvnějšku jako by se změnila jen málo. Falrachovi pořád připadala žádoucí. Líbilo se jí, jak se na ni dívá. Ollowain… i když už spolu cestovali týdny, pořád se o něm nezmínili. Bylo nemorální nechat se milovat a myslet na Ollowaina? Na koho jiného by taky měla myslet, vždyť přece bude hledět do jeho tváře, až budou spolu.

Bylo to tím, že konečně nalezla pokoj? Cítila hlubokou touhu po tom mít po boku konečně zase muže. Kdy naposledy s někým strávila noc? Už si nedokázala vzpomenout.

Pohladila si hladká stehna. Projel jí blažený záchvěv. Jaké to bylo být laskána mužskýma rukama? Zavřela oči. Teplý vítr si pohrával s jejími vlasy. Falrach býval dobrým milencem. Když ho poznala, měl už mnoho žen. A taky hroznou pověst. Zasněně se usmála. Pověst, jíž beze zbytku dostál. Bylo by hezké, kdyby tady teď byl. Byla v pokušení… Tiše zamumlala slovo moci. Potěšilo ji na jazyku. Všechny její smysly. Nesmí to dělat. Je to nemorální. Ale když mu to neprozradí, nikdy se to nedozví. Od chvíle, kdy byli v malé koboldí vesnici, používala kouzlo denně. Jejich hostitelé věřili, že jim trolové přinášejí štěstí. Ti paličatí hlupáci trvali pořád na tom, že oba musí být trolové. A sice obzvlášť velcí trolové. Přímo obři mezi troly!

Když Emerelle viděla, jak je kmen chudý a vyhladovělý, použila kouzlo poprvé. V duchu se toulala zemí. Pátrala po životě. Mnoho mil daleko, neboť nechtěla přilákat lovnou zvěř žijící poblíž osady. Slídila po tvorech, které by tak rychle nechytili. Po červenohřebenáčích, velkých ještěrkách, které žily v ústraní odlehlých horských oblastí. Dorůstaly do dvou kroků délky a jejich maso chutnalo jedinečně. Vábila i ostnoocasáče, stepní zajíce a sviště. Všechny tyto bytosti přiměla její vůle přijít do údolí. Vydávaly se na pouť, aniž by tušily, že je cesta nevyhnutelně zavede na oštěpy koboldů.

Kmen každý večer slavil. Oblon něco tušil. Byl opravdu chytrý. Nic neříkal, nechával zázrak, aby se prostě dál.

Emerelle věděla, že Falrach opustil místo mezi skalami. Ten před zraky chráněný prostor, kde cvičil. Dřív to nedělal. Cvičení se zbraní v dokonalé harmonii meče a těla. Byl to Ollowainův odkaz. Emerelle si nic nenamlouvala. Prozkoumala Falrachovu mysl. Z Ollowaina nic nezbylo. Žádné vzpomínky. Ani pozůstatek osobnosti. Dohadovala se, že je to tělo mistra šermíře, které požaduje provádění bojových cvičení. Bylo na to zvyklé. Ollowain cvičil po staletí skoro každý den. Tyto pohyby byly pro Ollowainovo tělo stejně samozřejmé jako dýchání. Dosud se tomu Falrach bránil. Ale od události v soutěsce se tělu podrobil. Chtěl zjistit, jaké schopnosti v něm vězí.

Emerelle přemítala, zda by se v noci sama neměla vydat na lov. Ne ostnoocasáčů ani červenohřebenáčů. Nýbrž nebezpečné zvěře. Ale ještě nebyl důvod ke spěchu.

Zaslechla tiché kroky. Pohyboval se obratně. Zvuk skoro překrylo tiché šumění větru. Nevěděl, že je Emerelle tady. Kdyby se přikradl, neslyšela by ho.

Napřímila se v kamenném žlabu. „Ráda tě vidím, Falrachu.“ Ollowain by teď určitě zahanbeně uhnul očima. Falrachovi nebylo nepříjemné vidět ji nahou.

„Nevěděl jsem…“ začal váhavě.

„Je tady místo pro oba. Voda je báječná.“ Usmála se. Kdysi, před celou věčností, pro ni bylo snadné chovat se svůdně. Teď se cítila nejistá.

Usmál se. Byl to ten starý Falrachův úsměv. Pak si beze slova odložil šaty. Viděla, jak je zpocený. Dobře, že se setkali tady. Neměla ráda muže, kteří páchli.

Vstoupil do vody a nedalo se přehlédnout, že po ní touží. „Ollowain by přede mnou utekl,“ pronesla s výmluvným úsměvem.

„Já nejsem Ollowain,“ opáčil sebejistě.

Pohladila ho po hrudi. Jeho tělo bylo štíhlé a vytrénované. Silné. Jiné než Falrachovo. To bývalo mnohem měkčí.

Uchopil ji za ruku. Políbil jí konečky prstů a zase ji pustil. Zachvěla se pod dotekem jeho rtů a jemu to neuniklo. Předklonil se a políbil ji na krk. Vydechla. Ten pocit… tak dlouho ho v sobě pohřbívala.

Teď vzala za ruku ona jeho. Jazykem mu přejela po dlani. Kůže tam byla tvrdá a mozolnatá. Byla to ruka šermíře.

Falrach ji volnou paží objal kolem boků a přitáhl si ji těsně k sobě. Zřetelně cítila, jak moc po ní touží. Ale dával si na čas. Jeho ruce ji rozmazlovaly. Jazyk nacházel stále nové způsoby, jak ji rozechvívat, až nesténala slastí. Zavolala ho… ne, měla by být upřímná. Její kouzlo ho sem přimělo přijít, aniž by to tušil. Ale teď se mu Emerelle beze zbytku oddá. Byla jeho. Úplně. Bude to trvat dlouho. Kdysi se milovali celá odpoledne.

Zaklonila hlavu daleko dozadu. Laskal její ňadra.

Nad nimi se klenulo ocelově modré, bezmračné nebe. Vznášel se na něm osamělý sokol a mával křídly.

Falrachova ruka sklouzla k jejímu ohanbí. Chtěla ho. Tak dlouho toužila po Ollowainovi. A když prostě přestane přemýšlet, oddá se mu… V čem bude rozdíl? Bylo to Ollowainovo tělo, které ji milovalo. Hleděla do Ollowainových očí. A v příštích hodinách toho určitě moc nenamluví.

Lovec

Madra viděl, jak sokol přistává poblíž jeho skrýše. Trol se stáhl hluboko do stínu přečnívající skalní stěny. Jasné světlo jihu se mu nezamlouvalo. Žádnému trolovi se nezamlouvalo. Slyšel, že se mezi lidskými dětmi vyprávějí pohádky, v nichž se tvrdí, že se trolové promění v kámen, když na ně dopadne světlo poledního slunce. To byl samozřejmě naprostý nesmysl.

Sokol vyrazil velmi nezvířecí zasténání. Jeho hlava nabyla na objemu. Zobák se změnil v tlamu plnou zubů ostrých jako jehly. Hnědé peří získalo rudý nádech a změnilo se v hustý kožich. Proměna působila krajně nechutně. Současně bylo fascinující ji sledovat. Nejspíš to dost bolí, pomyslel si v duchu. Jeho druh rád naříkal. Stěžoval si na každou maličkost. Na kručící žaludek, žízeň, horko nebo kamínek v botě. Ale tuto proměnu prováděl už potřetí od chvíle, kdy se elfové usadili ve vesnici. Bylo velmi praktické mít okřídleného špeha. Mohli si tak dovolit setrvat v úkrytu vzdáleném tři míle od koboldí vesnice. Koboldi bez ustání vysílali lovce. Bylo by lehkomyslné přibližovat se k osadě víc.

Nikodemus s povzdechem vkročil do stínu skály. Proměna byla dokončena. Na lutinovi už lpěl jen lehký pach dravce.

„Špatné zprávy!“

Už to zase začíná, to naříkání, pomyslel si Madra rozzlobeně. Z lutina by byla určitě dobrá hostina. Ale musí se ovládnout. Bez něj by se nikdy nevrátil domů. Jen lutin dokázal otevřít brány ke zlatým stezkám.

„Víš, kdo ti dva jsou?“

Madra mávl rukou. „Prostě dva elfové. Koho zajímají jejich jména?“

„Tahle tě budou zajímat. Dnes jsem se k nim přiblížil tak, že jsem poprvé zřetelně spatřil tváře.“

„A oni si tě nevšimli?“ Madra byl v těchto věcech podezíravý. I jeho by zarazilo, kdyby nad ním delší dobu kroužil sokol. A elfové byli lstivější než trolové. „Slíbil jsi, že k nim nepoletíš moc blízko.“

„Ti dva leželi v rybníce a rozdávali si to! Měli v hlavě jiné věci než po mně koukat. A víš, kdo to je? Emerelle a její mistr šermíř Ollowain!“

„Jak si můžeš být tak jistý? Jeden elf vypadá jako druhý?“

„Ganda, milenka mého bratra, o něj týdny pečovala. Bylo to po bitvě u Mordštejnu. Vídal jsem ho skoro každý den. Znám ho. A ta elfka, to je Emerelle. Na to vsadím ohon. Tu už jsem taky jednou viděl. Když se chystala na Shalyn Falahu k souboji. Jsou to ti dva!“

Madra zašátral po amuletu, který mu Skanga dala. Teď nejspíš nadešla chvíle použít ho. Zlobil se na šamanku. Určitě věděla, koho pronásledují! Proč jim to neřekla? Nevěřila mu, že by sledoval stopu? Považovala ho za zbabělce, protože nezemřel s ostatními v té zatracené koboldí síni ve Feylanvieku?

„Hoď amulet!“ naléhal na něj Nikodemus. „Skanga se to musí dozvědět.“

„Má tvůj lid rád hrdiny?“ Madra myslel na to, že nikdy nezíská ženu. Rodilo se jich příliš málo. Byly drahocenné. Vůdce smečky, hrdiny a vévody, ty si ženy volily. Prostý válečník nebo lovec neměl šanci, že by někdy s nějakou sdílel lože. Ale osud se na něj usmál. Poprvé měl Madra pocit, že je předurčený k něčemu většímu. Možná právě to byl důvod, proč si ho Skanga vybrala?

„Proč tady meleš o hrdinech? Co máš v plánu? Musíš Skangu zavolat! Okamžitě!“

„Ne.“

Lutin na něj nechápavě zíral. Bylo to velikostí koboldů, že jim chyběla veškerá odvaha?

„Zbláznil ses? Nechceš přece…“ Malý mužík zvedl odmítavě ruce. „Copak jsi zapomněl na soudní síň ve Feylanvieku? Kolik trolů ti dva zabili? A kolik koboldů?“ Odfrkl si. „A ty považuješ za dobrý nápad postavit se Emerelle a Ollowainovi v boji sám? Ti dva by dokázali rozsekat na kusy malou armádu. Zapomněls, co jsme viděli v soutěsce? Všechny ty balvany! Ti dva měli být mrtví! Ale dokázali to.“

„Máš pravdu, ale…“

Lutin okázale zvedl ruce. „Děkuji. Děkuji! Takže ti za lebeční kostí přece jen vězí mozek větší než vlašský ořech. Závan moudrosti!“

Madru znovu napadlo lutina sežrat. Jakmile dorazí Skanga, už lutina nebude potřebovat, aby se mohl vrátit domů. Ale nechtěl šamanku volat.

„Uděláme to úplně jinak než Gharub. Ten nevěděl, s kým má tu čest. V našem případě je to jinak. Můžeme ty dva zabít. Ovšem potřebujeme odvahu!“

Lutin vypadal, že se v příštím okamžiku počůrá. Madra zatoužil, aby měl vedle sebe skutečného válečníka. Pak si vzpomněl na proměnu. Ten prcek něco vydrží. Bylo to jen třeba vzít za správný konec.

„Chceš být slavnější než bratr?“

Lutin nastražil uši.

Škorpión

Skanga pátrala v koboldově auře po barvě strachu. Ale nezdálo se, že by se jí malý válečník bál. Mezi jeho lidmi se o něm hodně mluvilo. Říkali mu velitel Škorpión. Vůdce první osvobozovací fronty. Koboldí nesmysl! Proč by si měl člověk ztěžovat život tisíci květnatými jmény?

„Takže ty jsi Madrog,“ pronesla po chvíli.

„Přesně tak.“

Aspoň zbytečně nemluví. U koboldů zvláštní jev. Skanga byla přesvědčená, že čím menší tvor je, tím je pro něj obtížnější mlčet. Koboldi byli metla. Světlem elfů se neustále rozléhalo jejich ustavičné žvanění. Toužila po Feylanvieku. Tam sice nepanovalo větší ticho, ale aspoň tam bylo chladněji. Tady už všude rostly květiny! Měla dojem, že je na to brzy. Příliš mnoho květin a slunečního svitu. Kdo to potřeboval?

Birga stála za jejími zády. Působila napjatě. Bála se, že kobold udělá něco špatně. To ona ho doporučila.

„Koho už jsi zabil, Škorpióne?“

Barva jeho aury se změnila. Objevil se v ní nádech hněvu.

„K mé práci patří nechlubit se činy. Stejně tak málo vyprávím o tom, kdo mě pověřuje úkoly. Pokud to mají být tvé otázky, nedostane se ti odpovědí.“

„Máš zákeřné vrahy určitě i tady na hradě.“ Skanga neočekávala odpověď. Chtěla vidět, zda se koboldova aura změní. Světlo kolem jeho hlavy se proměnilo v bahenní hněď. V barvu pochyb. Samozřejmě nic neřekl.

„Chci, abys věděl, že mě nikdo nemůže obalamutit. Tobě nebezpečí nehrozí. Zatím… Tvým řemeslem je smrt. A existuje někdo, koho bych chtěla vidět mrtvého. Emerelle!“

„Tak to bys měla raději zkusit s elfy. Pokud vím, došlo proti krá… proti Emerelle na poslední korunovační slavnosti ve Vahan Calydu ke spiknutí.“

„Myslela jsem si, že elfy nenávidíš, Madrogu. Byl to přece elf, kdo nechal zavraždit tvou velkou lásku, ne? Proč váháš?“

„Nedostal bych se k Emerelle dost blízko. Obávám se, že by to nedokázal nikdo. Jakou šanci zabít mamuta by měla blecha? Bez ohledu na to, jak je rozhněvaná a odhodlaná.“

„Už jsi přece zavraždil elfího knížete s celým jeho rodem. Nemáš ctižádost?“

„Ctižádostiví úkladní vrazi umírají mladí. Mám úspěch, protože znám své meze.“

Kobold ji překvapil. Čekala jiného muže. „Nemáš strach z mého hněvu?“

„Myslím, že se mýlíš, ctihodná šamanko. Nemám strach ze smrti. Takže se tě nebojím. Nebojím se ani Emerelle. Ale neujmu se úkolu, u kterého můžu jen ztroskotat.“

Nic nepředstíral. V jeho auře stále nebyl ani náznak modři. Opravdu neměl strach. Ten malý chlapík ji udivoval. Někoho jako on už dlouho nepotkala. „Vážím si upřímnosti.“

Slyšela, jak Birga za jejími zády zrychleně dýchá. Její žačka se bála, že bude potrestána. „Možná pro mě máš radu, Madrogu? Jak je možné Emerelle zabít?“

„Nu, paní. Říká se, že máš prostředky, jak povolat Shi-Handan. Když vyšleš dva nebo tři za Emerelle, bude bezpochyby v nebezpečí.“

Teď Birga za ní zadržela dech. Věděl kobold, co říká? Chtěl ji popudit? Přesně to už jednou udělala, a neuspěla. Chtěl jí tímto způsobem názorně ukázat, jak beznadějné je chtít zavraždit Emerelle?

„Cenná rada… protože neuzavřeme obchod, můžeš jít.“

Kobold se ani neuklonil. Prostě se jen otočil a opustil sál. Nedostatek respektu byl prvním krokem k povstání. To nemohla strpět. Možná koboldy brzy napadne, že by se mohli vzbouřit proti jejímu lidu.

„Birgo! Vezmi si pár stráží! Zajměte toho chlapa! A až ho budete mít, strčte ho do bedny se železnými pásy a ponořte ji do jezera za hradem.“

„Ano, paní.“

Její žačka spěchala ke dveřím, v nichž kobold zmizel. Skanga za ní žárlivě hleděla. Co by dala za to mít zase takové mladé nohy! Madrog jí neřekl nic, co by už ji nenapadlo. Nebyl prostě tak skvělý jako jeho pověst. Skanga si zamyšleně pohrávala s amulety na hrudi. Shi-Handan byli přízrační vlci. Skrz naskrz zkažená stvoření. Nedostižní lovci. Mahta Naht, její učitelka, ji kdysi naučila, jak je vytvořit. Bylo k tomu zapotřebí Yingize. A silnou duši. Po tom všem, co se stalo, by nebylo moudré Yingize volat.

Možná by se přece jen měla opovážit nahlédnout do stříbrné mísy. Vyložit věštbu z kostí šlo stěží. Dopustila se chyby? Ale ne. Emerelle musí zemřít, jen tak bude Gilmarakova vláda jistá. Jen tak dojde její lid konečně pokoje!

„Paní.“

Skanga zvedla oči. Biržina aura zářila světle modře. „Ano?“

„Zmizel.“

„Co bylo tak těžkého na tom zmocnit se jediného kobolda?“

„Paní, prosím,“ koktala Birga. „Doběhl nás…“

„Tebe, Birgo! Mně by určitě neunikl. Tebe doběhl!“

„Paní… měl na sobě hnědý plášť a nápadnou černou čapku. Na rozdíl od všech ostatních koboldů. Ale teď je hrad najednou plný koboldů v hnědých pláštích a černých čapkách. Pár jsme jich chytili. Nikdy se s Madrogem nesetkali. Nějací cizinci jim zaplatili za to, aby si vzali takové šaty. Dokonce jim je darovali.“

Skanga zaklela. Současně pocítila respekt. Ten malý ničema! Musel tušit, že ho nenechá odejít živého. Teď se ukázalo, že je opravdu tak skvělý jako jeho pověst. Bude jí mít pokus o vraždu za zlé? Neměla jinou možnost. Nemohla si dovolit, aby se rozkřiklo, že posílá za Emerelle nájemné vrahy. Ostatní by se domnívali, že má z elfky strach. Možná by se o tom bývalá královna dokonce dozvěděla. Kdo mohl tušit, kolik špiclů má na hradě?

„Najdi mi dvacet statných trolích válečníků, Birgo! Měli by dělat trochu dobrý dojem! Za dvě hodiny vás budu očekávat v trůnním sále.“

Ta malá děvka byla dost chytrá, aby ji nerozzlobila otázkami. Vydají se na cestu. Nakonec byl rozhovor s koboldem přece jen k něčemu. Jeho rada nebyla nepravdivá. Věděla teď, kde najde někoho, kdo si Emerelle z celého srdce hnusil. A měla by poslat pro Orgrima. Potřebovala kohosi, kdo by zadusil každou rebelii hned v zárodku. Feylanviek byl možná teprve začátek. Bude lepší být připraven.

Příběh stínu

„Dnes je poslední den, kdy ses povaloval, chlapče!“ Bratr Jules byl jen obrysem ve dveřích chatrče, kde oba bydleli. Chatrč nebylo úplně správné slovo. Kdysi to bývalo něco většího. Ale teď už stál jen roh zdi s dveřmi, jež Jules nechával stále zamčené. Obě zbývající stěny byly zhotovené z hrubých prken. Jules si ani nedal práci, aby vycpal štěrbiny mezi deskami mechem. Adrien už slyšel, že se někteří kněží domnívají, jak jsou svému bohu obzvlášť milí, když žijí v chudobě a o věci jako skuliny v prkenné stěně se nestarají. Považoval to za nesmysl, ale dá si pozor, aby to Julesovi neřekl.

„Pojď. Ukážu ti údolí a řeknu ti, jaké povinnosti tě čekají.“

Adrien neměl tušení, jaké byliny kněz dával do lektvarů, které mu podával. Byly hořké jako žluč. Ale pomohly. Když sem přišel, byl vyčerpaný k smrti. Teď se cítil odpočatý a plný sil. Postaví se čelem ke všem úkolům, jež pro něj kněz připravil. Tak těžké zase nemohou být.

Adrien odhrnul pokrývku a protáhl se. Pak vyšel do ranního světla. Do tváře ho udeřil chladný vzduch. Jaro ještě do tohoto údolí nenalezlo cestu. Zahleděl se dolů na zpustošené město. Na Kamenný les.

„Byly doby,“ vyprávěl Jules, „kdy byli lidé mnohem mocnější než dnes. A existovalo mnoho bohů, ne jeden. A tito bohové, kteří lidi vytvořili, na ně byli tak hrdí, že mezi nimi putovali.“

Adrien hleděl na mistra vykulenýma očima. Podobný příběh ještě nikdy neslyšel. A nikdy by nečekal, že ho uslyší od Tjuredova kněze. Existovali jiní bohové? A prý byli tady! Ta představa ho zaujala. Stál na půdě, kde kdysi stávali bohové! Ne, to byla určitě pohádka.

„Bílý Selinunt, tak se město kdysi jmenovalo. Bylo celé postavené z mramoru. Jen na střechách byly červené šindele, které v jarním slunci jasně zářily. Město zaplňovalo údolí. Bylo proslavené krásou široko daleko. Shromažďovali se tady moudří a ušlechtilí lidé. V té době existovalo sedm království. Ne takových, jaká znáš ty. Byla velká. Každé zahrnovalo sto a více měst jako Nantour. A když armády království pochodovaly, země se chvěla pod kroky okovaných holínek jejich vojáků.“

Jules sestupoval po úzké stezce. Pohled upíral do dálky. Vypadal nepřítomně, byl úplně pohroužený do příběhu.

„Žili tady nejlepší řemeslníci. Město bylo nádherné. A skrývalo tajemství. Existovalo ještě jedno, skryté město. Protože voda ze zdejších pramenů byla hořká, vybudovali stavitelé Selinuntu velké nádrže. Rozlehlé síně zasazené hluboko do skály. Paláce a chrámy, které nad nimi byly postaveny, byly neseny sloupy a oblouky nádrží, což přinášelo dvojí užitek, neboť tak se daly shromažďovat velké zásoby vody. Současně chránil tento způsob stavby i nádherné monumenty města, protože tady v horách se často třese země. Domy vybudované tímto způsobem mnohem lépe odolávají zuřivému chvění země.“

Adrien si prohlížel údolí. Nedokázal si představit bývalou nádheru, již Jules, zdálo se, viděl před očima. Jemu připadal Kamenný les nezvykle bezútěšný. Sloupy uprostřed pustiny. Ostrůvky sněhu se střídaly s velkými kalužemi. A nic tady nerostlo. Možná bylo právě to nejtísnivější. Nic podobného nikdy neviděl.

„Jednou, když je bohové povolali, se v Selinuntu shromáždilo všech sedm králů. Měli se tady sejít, aby se poradili o velké válce. Takové, která měla zavést krále a jejich armády do jiného světa. Také nepřítel vyslal urozené, velkou družinu. Byli to oni, kdo prosil o vyjednávání.“

„Kdo byl ten nepřítel?“

„Elfové, chlapče. Kdo jiný? Vždycky byli nepřítelem. Oni a další tvorové. Stvoření Albů nepomýšlejí na nic jiného než jak škodit tomuto světu. Kdykoliv lidé povstanou k velikosti, jsou napadeni. Jako Guillaume. Měl jsi ho zažít. Lidé mu viseli na rtech. Dokázal dělat zázraky. Ale byl zavražděn.“

Adrien o tom slyšel. Vyprávěly se o něm různé příběhy. Někteří říkali, že zázračný léčitel chtěl povstat proti králi a byl zabit, když Cabezan vyslal býčí hlavy, aby ho zajaly. Další zase tvrdili, že král vyslal osobní strážce, aby Guillauma chránili. Všichni byly zavražděni elfy, kteří připoutali Guillaumovu mrtvolu k dubu uprostřed města a pak ji spálili.

Mezitím sešli po svahu, na němž si Jules postavil chatrč, dolů. Adrien krátce ťukl špičkou holínky na jednu kaluž. Okamžitě se vytvořila síť světlých trhlin. Dá si pozor, aby nešlapal v drahocenných holínkách do louží.

Kněz se postavil před jeden ze sloupů. Rukou přejel po hladkém kameni. „Pojď sem, chlapče!“

Adrien poslechl. Přeskočil dvě kaluže, pod nohama mu zamlaskal sníh. Byl těžký a mokrý. Dlouho už se neudrží. Zima brzy Kamenný les opustí.

„Podívej se na sloup.“ Jules poodstoupil stranou.

Adrien pohladil kámen. Byl opravdu velmi hladký a…

„Co vidíš?“

„Tohle vypadá jako slzy.“ Udiveně ohmatával malé perly lpící na sloupech. „A tam to vypadá, jako by někdo polil kámen medovou polevou. Jako koláč.“

Jules se spokojeně usmál. „Dobrý postřeh! Proč myslíš, že sloup tak vypadá?“

Pokrčil rameny. „Možná měl kameník rozkaz, aby ho tak vyrobil.“

„To je přece nesmysl,“ vyjel na něj kněz. „Komu by se takové sloupy líbily!“

Adrien byl překvapený, jak prudce kněz zareagoval. Nedokázal pochopit, co řekl špatně.

Jules před ním mlčky dusal sněhem. Neobcházel kaluže a bez oklik se probojovával posledními sněhovými závějemi. Adrien si dělal starosti. Jeho mistr měl určitě mokré nohy. A síly, které vybudil jeho hněv, mohou být brzy vyčerpány. Učitel byl starý. Musí na sebe dávat větší pozor!

„Mrzí mě, pokud jsem tě rozzlobil. Jsem jenom kluk z ulice. Nejsem chytrý. Vím, jak ukrást jablko nebo klobásku. O sloupech a o tom, jak mají vypadat, nevím nic.“

Kněz zpomalil, mlčel však.

Adrien nevěděl, co by měl dělat. S mužem jako on se ještě nikdy nesetkal. Našel u Julese místo ke spánku a dobré jídlo. Něco mu dlužil.

Konečně se kněz zastavil. Ocitli se mezitím daleko v údolí. Vlevo se tyčila řada sloupů, z nichž každý musel měřit přes dvacet kroků. Všechny směrem dolů nabíraly na tloušťce. Stékaly po nich kamenné slzy i nepravidelné vlny.

„Vypadají trochu jako svíčky,“ zamumlal si Adrien pro sebe. Udělal to, aby bojoval s tichem. Mlčenlivý pochod mu dával čím dál víc zabrat.

Jules se prudce zarazil. „Cos to řekl?“

Chlapec ztěžka polkl. Přál si, aby mohl vidět knězovu tvář. Jeho hlas zněl tvrdě a odmítavě. „Svíčky… napadlo mě, že vypadají jako svíčky…“

Jules se zasmál. Byl to zvuk plný bolesti a hořkosti. „Ano, svíčky. To není vůbec špatné. Vůbec špatné!“ Odhrnul nohou sníh. „Pojď sem! Podívej se na to! Co si o tom myslíš?“

Adrien předstoupil před mistra se smíšenými pocity. Na jednu stranu byl rád, že s ním Jules zase mluví. Na druhou se bál, že ho další špatnou odpovědí ještě víc rozhněvá. Terén, který kněz zbavil sněhu, byl nezvykle rovný.

Chlapec poklekl. Ohmatával zem. Byla velmi hladká a skoro černá. Adrienovi připomínala led na zamrzlém bahništi pro prasata. Ale dá si pozor, aby to knězi neřekl. Jules jako by se cítil s Kamenným lesem úzce spjatý. Toto srovnání by ho určitě rozzuřilo. „Velmi rovné,“ pronesl opatrně. Tím nemohl nic zkazit. Prohlížel si podivný podklad. Něco takového v životě neviděl.

Adrien vzhlédl v naději, že ho Jules povinnosti zbaví. Ale kněz vypadal jako z kamene stejně jako všechno tady v okolí. V jeho tváři se nic nehnulo.

„Velmi tvrdé?“ Chlapec zaťukal na zem. Pak si vzpomněl na džbány s medem, které jednou viděl. Byly černohnědé, zapečetěné pestrobarevným plátnem a voskem. Vypálená hlína nádob působila velmi tvrdě. Obchodník přišel z dalekého jihu, z městského státu Marcilla, který patřil ke království. „Vypadá jako jeden z pořádně vypálených hrnců z Marcilly.“

„Pořádně vypálené hrnce?“ Jules vypadal zmateně. Najednou se usmál. „Svíčky a pořádně vypálené hrnce. To jsou skoro poetické metafory.“

Adrien neměl tušení, o čem mistr mluví, ale usmál se. Usmívat se bylo vždycky dobré, když člověk nevěděl, co se děje!

Kněz se k němu sklonil a pořádně ho štípl do ucha. Bolest skoro vehnala Adrienovi do očí slzy. „Dobře, kluku. Dřímá v tobě básník, i když se mi zdá, že o tom nemáš ponětí. Ovšem spíš bych ten podklad srovnal se sklem. To je přesnější.“

„Skleněná zem? To zní jako z pohádky. Copak takové dláždění rychle nepraskne?“

Jules dupl holínkou. „Prasknout? Tenhle podklad vzdoruje přírodním živlům už víc než čtyřicet staletí. Sotva v něm najdeš trhlinu. Jenom navátou zem a ptačí výkaly. V nich se město pomalu utápí. Na některých místech už to sahá do výšky víc než tří kroků. Ale černé sklo nepraská.“ Kněz teď vypadal velmi staře. Kolem očí se mu objevila síť jemných vrásek. „Černé sklo, řekl by básník… Není to pravda, jako povětšinou, když promluví básníci. Stojíš na roztavené žule, chlapče. Otcové města Selinuntu milovali krásu nade vše, ale nebyli úplně nepraktičtí. Toto místo mělo existovat navždy. Proto byly ulice dlážděné broušenou žulou. Mramorové schody, po nichž jsi přišel, byly vyhrazené výlučně králům, knížatům a kněžím. A vyslancům. Kupci, rolníci a další prostý lid sem přicházel jinudy. Po pevných ulicích. Bez schodů, aby jimi mohly projíždět káry.“ Podal Adrienovi ruku. „Pojď, chlapče. Musím ti ještě něco ukázat. Víš, co to je ironie?“

„Je to, když člověk něco řekne s úsměvem, ve skutečnosti mu chce ale puknout srdce?“

„Něco podobného.“ Aniž by to Jules dál rozebíral, vedl ho vzhůru po jednom z horských svahů. Konečně dorazili ke čtverci tvořenému sloupy, který se nacházel v obzvlášť špatném stavu. Většina sloupů se zřítila. Stála už jen severní řada. Kněz se zastavil před sloupem, na němž se rýsoval stín.

Čím déle si Adrien obrys prohlížel, tím mu připadal děsivější. Jako by patřil štíhlému muži.

„Podle legendy to byl muž, který přinesl Selinuntu záhubu. Hlava poselstva, kvůli němuž sem přišlo sedm králů. Elf! Chtěl zastavit zkázu, protože prohlédl, že byl podveden. Ale bylo už pozdě. Jeho křik zůstal nevyslyšen. Ti, na které volal, měli srdce z kamene.“

„Kdo to byl? Kdo má takovou moc? Kouzelník?“

„Ne, Adriene. Byli to staří vládcové Albenu. Rudí sluneční draci z Ischemonu. Stačilo jim méně než půl hodiny, aby Selinunt zničili. Jejich plameny padaly z nebe a proměňovaly vše živé v prach. Žár byl tak velký, že dokonce i kameny začaly plakat. Ulice se změnily ve sklo. Zlaté ozdoby na střechách a sochách se roztavily a hnaly se jako dešťová voda do stok a do nádrží. Když draci odletěli, zbyly jen sloupy a jemný červený prach, ve který se proměnily střešní tašky. Za tisíciletí, jež mezitím uplynula, odnesl vítr prach pryč. Sloupy zůstaly a daly údolí jméno. Kamenný les.“

„Vyprávíš to, jako bys byl u toho.“

Jules se na něj melancholicky podíval. „Kdybych byl u toho, tak bych už tady nebyl. Říkal jsem přece: Nikdo útok draků nepřežil.“

„A všech sedm králů zemřelo?“

Teď se kněz ušklíbl. „Ne, ani jediný! Nebyli hloupí. Když přijde elf a chce jednat, je vždycky na místě nedůvěra. Poslali dvojníky. Vůdce elfů si toho nakonec všiml. Ale to už bylo pozdě na to, aby draky zastavili. A tak Selinunt v ohni a kouři zanikl. A králové nikdy nedostali dar, který jim určili bohové.“

Adrien se rozhlédl. Dar bohů! „Co to bylo?“

„Vypadám, jako by mi to bohové prozradili?“

Chlapec měl neurčitý pocit, že by bylo lepší neodpovídat. „Proč nebylo město nikdy znovu vystavěno?“

„Údolí je považováno za prokleté. Sedm králů vytáhlo do války, aby pomstili mrtvé ze Selinuntu. Na výstavbu města nebyl čas. A když válka konečně skončila, přeživší se tohoto místa báli. Tvrdí se, že v horské samotě bdí démoni.“

„Je strom, ten dole na začátku dlouhého mramorového schodiště, jedním z nich? Vězí v něm démon?“

„Ne ten strom je démon, chlapče. To jsem byl já.“

Cena zimy

„Ta samička přijde o mládě.“

Melvyn se snažil před Mrakonorovými myšlenkami obrnit. Černohřbetý orel byl v uvažování vždycky velmi přímý.

„Máš štěstí, když neztratíš i ji. Je to tvoje sestra z hnízda, že ano?“

„Nevlastní sestra! A já nikoho neztratím.“

Mrakonor mu pomohl najít útočiště na noc. Objevil díru ve skále. Jeskyní se nedala nazvat. Ale byla chráněna před větrem. Melvyn sem sestru přinesl. Neodvažoval se ji znovu svěřit orlím drápům. Byla příliš slabá. Kadlin by už nezvládla další zranění.

„Můžeš pro nás zabít nějakou zvěř? Potřebuje něco teplého k jídlu.“

Mrakonor naklonil hlavu na stranu způsobem, jakým to dokážou jen orli. „Dávej si pozor na srdce, příteli! Nevaž ho na lidi. Zlomí ti ho.“

„Boj jen tak nevzdávám. To přece víš.“

„To je důvod, proč jsme přátelé, Melvyne. Vydám se na lov.“ Mrakonor rozepjal křídla a odrazil se od skály. S nataženými letkami klouzal těsně nad zasněženým svahem, dokud mohutnými údery pomalu nenabral výšku.

Melvyn za ním hleděl jen krátce. Provinile se otočil ke Kadlin. Byla v bezvědomí. Zvládla to právě tak přes úbočí, aby ji trolové dole u ostrova už nemohli vidět. Pak se zhroutila.

Vlastně ji měl nechat ležet. Tou hloupostí, že ho srazila, ho takřka vydala napospas rožňům trolů. To bylo proti všem zásadám rozumu. Požíračům mrtvol se nedá věřit. Ale fakt, že ještě žil, dával Kadlin za pravdu. Její rozhodnutí bylo správné. Tenhle Orgrim byl očividně jiný než ostatní mrchožrouti jeho lidu. Kadlin to tušila. Nebo v to doufala? Nemělo smysl o tom přemýšlet.

Melvyn poklekl do díry ve skále a holýma rukama z ní vymetl sníh. Pak zabalil Kadlin do své kožené košile. Rty měla úplně promodralé. Tvář jí zářila nezdravě červenou barvou. Potřebovala pomoc. A to rychle!

Elf spěchal dolů po svahu ke skupině stromů. Tam hrabal ve sněhu a pátral po suchých cedrových jehlicích a tenkých větvičkách.

S bušícím srdcem pospíchal zpátky k úkrytu. Neměl začínat s těmi hloupými řečmi o jejich otci! Jistě, také přemýšlela o tom, jak by mohla dostat Alfadasovu mrtvolu domů. Ale on přilil olej do ohně, aniž by uvážil, co to znamená. Byla jen člověk. Nebyla tak nepoddajná a vytrvalá jako on. Nedokázala běhat po sněhu, a přitom za sebou zanechávat tak málo stop jako závan větru. Potřebovala více spánku. A nebyla tak obratná bojovnice jako on, i když byla statečná a houževnatá. Byl její starší bratr. Měl to všechno vědět!

Rozdělat oheň trvalo několik okamžiků. Plameny se zakously do chrastí až příliš rychle. Znovu seběhl dolů a pátral po silnějších větvích. Když se vrátil, zjistil, že se Kadlin zhroutila na bok. Velmi opatrně ji uchopil za ramena a napřímil. Šaty už neměla teplé. Byly prosycené potem a krví. Místo aby ji chránily, kradly z jejího těla teplo. Musí ji vysvléct!

Oděv měla ztuhlý. Šněrování na kabátci se už nedalo rozvázat. Opatrně přeřezal kožené řemínky loveckým nožem. Úzké skalní stěny jejich úkrytu odrážely teplo ohně. Kouř špatně unikal a škrábal v hrdle. Melvyn si přál, aby měl pokrývku, do níž by mohl sestru zabalit. Nebo aspoň suchý mech, aby jí nemusel chystat lože na holém kameni.

Elf si zděšeně všiml, že se jí na některých prstech těsně pod nehty vytvořily otoky. Opatrně je masíroval a snažil se jí vrátit do údů teplo. Všechno mu to bylo cizí. Maurawanové, které znal, netrpěli omrzlinami. Nebyl si jistý, co má dělat.

Zoufale se rozběhl ještě jednou po svahu k lesíku, aby přinesl víc palivového dříví. Když se vrátil, seděl na skále nad jejich skrýší Mrakonor. Ve sněhu ležel mrtvý kozorožec. Byl ještě teplý!

Melvyn vtáhl samce za mohutné rohy do úkrytu. Jeho krev ještě nebyla sražená. Lehce řízl zvíře do krku. Na světlou srst se vyřinula tmavá krev. Přitiskl ránu Kadlin k ústům. Polkla, aniž by se probudila. Potřebovala všechno, co jí mohlo dodat sílu. Upečené maso by nedokázala požvýkat. A trvalo by příliš dlouho, než by kozorožce vyvrhl a opekl pár kusů masa nad ohněm. To můžu udělat později.

Krev jí stékala po hrdle a mezi ňadry. Ze rtů jí nesplynul jediný zvuk. Odsunul zvíře stranou a přidržel jí ruku těsně před ústy, ale dech necítil. Zděšeně poslouchal její srdce. Bilo jen slabě a nepravidelně. Srdce dítěte v ní neslyšel tlouct vůbec. Položil ruku na její nahé břicho. Nic se v něm nehýbalo.

Obrnil se proti orlovým myšlenkám. Jeho druh považoval všechno snažení za zbytečné. Radil mu, aby nechal sestru odejít. „Zmiz!“ vykřikl Melvyn v náhlém hněvu. Nevzdá se! Nesmí to tak skončit! Tak ne! Vzepře se smrti. Vyrve jí její oběť. Jakže se to jmenoval ten jejich bůh osudu? Luth! Vyrazí mu z ruky čepel, kterou roztíná nitky života lidí. Ona musí žít!

Mrakonor odletěl. Cítil, že přítel k němu nechová zášť. Ptáka udivovalo tolik promrhaného citu. Kvůli marnému boji.

Melvyn zase začal třít Kadlin ruce a nohy. Ale zdálo se, že to nepomáhá. Její krev proudila stále pomaleji. Nic ji nedokázalo probudit z hlubokého bezvědomí. Pomalu proklouzne ze života do smrti. Bezbolestně.

Kdyby ji jen dokázal ochránit svým kouzlem! On žádný chlad nevnímal. Magie ho před ním chránila stejně jako před žárem. Ale nedokázal jí pomoci. Nebyl žádný zkušený kouzelník. Jen lovec a válečník.

Možná by na ni mohl přenést teplo svého těla. Bylo to to poslední, co mu zbývalo. Rychle ze sebe shodil šaty. Posadil se na skalnatou zem, z níž oheň vyhnal nejhorší zimu. Pak si přitáhl sestru na klín. Měla být celá obklopena jeho teplem. Opřel si ji zády o hruď, ruce jí položil na břicho.

Melvyn začal tiše pobrukovat. Melodii, již vymyslel za dlouhých nocí, kdy ho Silwyna nechávala na Albí hoře samotného. Tehdy tak bojoval proti strachu. Teď kouzlo ze dnů dětství zesláblo.

Rukama hladil Kadlin břicho. Melodie skončila. Začal se modlit, i když nevěřil v bohy. Ale tohle byl jiný svět. Udělá všechno, aby ji zachránil. Všechno!

O úkladných vrazích a rytířích

Adrien na kněze nevěřícně hleděl. „To ty jsi zabil muže na stromě?“ Čekal, že se Jules usměje. Nebo že mrkne. Čekal na znamení, které by mu prozradilo, že to byl vtip. Ale nic nepřišlo.

„Kněží něco takového nedělají.“ Sotva mu ta slova přešla přes rty, v duchu se proklel. Jak to Jules přijme? Urazí se?

V knězově tváři se nepohnul ani sval. Jeho zářivě modré oči odolávaly Adrienovu pohledu. Pak Jules pomalu přikývl. „Ano, to je pravda. Kněží by neměli prolévat krev. A přece potřebuje Tjuredova církev i válečníky. Potřebuje je na svou ochranu. Tvůj otec byl prvním rytířem božím. Ty ho budeš následovat. Pokud v sobě nosíš jeho dědictví a budeš se cvičit v disciplíně a nezištnosti, staneš se velkým rytířem, Micheli Sarti.“

To jméno bylo Adrienovi stále naprosto cizí. Nepřipadalo mu správné být tak oslovován. Stejně tak nesprávná se mu zdála představa, že by se stal rytířem. Byl kluk z ulice a zloděj. Syn děvky. S takovým původem se člověk rytířem nestával!

„Jak jsi mohl sám porazit tolik vojáků?“ Měl by ty myšlenky pohřbít hluboko v sobě. Život u Julese byl dobrý. Měl jídlo i místo na spaní. Adrien nebyl zvyklý mít jistotu, co se bude dít další den. Nevzdá se toho.

„Nebojoval jsem proti všem naráz. Trvalo tři dny, než jsem je zabil.“

„Tři dny…“ Opakoval to jako idiot. „Tři dny! Jak…“

„Nenech se zmást mou kutnou! O čem vlastně kus látky vypovídá? Že jsem mírumilovný člověk?“ Zeširoka se usmál. „To docela určitě nejsem. Ovládat umění klamu je v boji stejně důležité jako silná a trénovaná paže. Vždycky je výhodné vypadat neškodnější, než jsi. Nejstrašnější nepřítel je ten, kterého člověk doopravdy nikdy nespatří.“ Zaťukal si ukazováčkem na čelo. „Tady uvnitř sídlí naši démoni. Ne ve stromech, Adriene. První Cabezanovy býčí hlavy jsem zabil snadno. Viděly ve mně jen bezbranného kněze a bezelstně ke mně přistupovaly. Zemřely dřív, než mohly pochopit, jak moc se mýlily. Pověsil jsem jejich mrtvoly na velký strom. Spolu s řetězy, které si přinesly na kladkostroje. Když bylo sedm z nich mrtvých, vkradl se do srdcí přeživších strach. Už ztratili sebejistotu. Jakmile jich zemřelo víc než třicet, svíral je strach tak mocný, že sebou trhali už při pouhém volání potáplice. Kdokoliv mě spatřil, zemřel. A přeživší netušili, jak vypadá nebezpečí, které na ně číhá. Měli strach ze stromu, na který jsem mrtvé věšel. Báli se mlhy, jež ráno stoupala od říčního břehu. Večer třetího dne byl jejich strach z neviditelného nepřítele větší než obava z tyrana Cabezana. Opustili ležení, nalodili se se všemi dělníky a už se nikdy nevrátili.“

Adrien měl jisté pochyby, zda mohl jediný muž v tak krátké době zabít tolik soupeřů. Chtěl na něj Jules udělat dojem? Nebo ho zastrašit? K tomu by nebyl tento příběh nutný.

„Co jsem udělal špatně, když jsem bojoval proti Cabezanovým mužům?“

Chlapce otázka zaskočila. Chtěl ho Jules zkoušet? Zoufale pátral po odpovědi, kterou by napáchal co nejmíň škody. „Zdá se mi, že Tjuredova církev neměla z bojů žádný užitek,“ pronesl nakonec opatrně.

Kněz přikývl. „To je pravda. Pamatuj si, že si vážím otevřenosti. I kdybychom měli mít někdy rozdílný názor. Nechci z tebe vychovat ustrašence. Chovej se jako rytíř. Začni s tím hned teď. Řekni mi, co si myslíš!“

„To, co jsi udělal, nebylo rytířské. Tvůj příběh je příběh úkladného vraha a…“ Odměnou za jeho upřímnost mu byl hlasitý políček.

„To máš za to, že jsi mě nazval úkladným vrahem. Zapamatuj si, že jsem tvůj mistr. Nenechám se od tebe urážet! Stačilo říct, že moje skutky nebyly rytířské. V těch slovech už bylo obsaženo jako náznak to, co jsi pak vyslovil. Otevřené urážky nejsou chytré! Ale ano, nebylo to rytířské. Máš pravdu. To je důvod, proč jsi tady. Až bude tvůj výcvik u konce, bude z tebe šermíř, s jakým se nebude moci měřit žádný jiný muž ve Fargonu. Ale nebudeš se ukrývat v mlze. Předstoupíš před rouhače jako rytíř a vyzveš jejich vůdce k souboji.“

„To nepovažuji za obzvlášť chytré. Co když nebudou uvažovat rytířsky? Co když na mě budou střílet kušemi? K čemu mi pak budou všechny roky tréninku?“

Jules se dal do bouřlivého smíchu. „To je ten problém s rytířskými hrdiny, většinou nezestárnou. Ale žádný strach, chlapče, připravím tě. Fargon je království, v němž rytířství nemá velkou hodnotu. Ty to změníš. Přijde den, kdy o tobě budou mluvit všichni. Muži temného srdce se tě budou bát. A děvčata se budou červenat, když o tobě padne zmínka.“

Představil si, jak o něm uslyší květinářka, aniž by tušila, kým kdysi býval. „A ty si myslíš, že bych to mohl dokázat?“

„S vlohami, které ti dal otec, ti leží celý svět u nohou. Jediné, co potřebuješ, jsou odvaha a houževnatost. A na tom budeme pracovat. Budu tě budit každé ráno před východem slunce. Začneš svůj den během, až tě nohy neunesou. Pak budeš kopat, aby sis posílil paže. Teprve potom přijde na řadu bojový trénink. Po práci s lopatou a krumpáčem ti bude připadat meč velmi lehký. Nějakou dobu.“ Jules se na něj zeširoka usmál. „A až nedokážeš samým vyčerpáním pohnout jediným údem, budu tříbit tvou mysl. Musíš se naučit číst a psát. Musíš umět počítat a být zběhlý v učení Tjuredovy církve. Budeš víc než voják. Staneš se rytířem, jakého svět nepoznal. Řádovým rytířem. Služebníkem Tjuredovým a lidí. Učencem, knězem a válečníkem.“

Pánská jízda

Seděl na kameni, ještě teplém po žhavém dni, a hleděl do propasti u svých nohou. Stíny noci nechaly vyblednout její hloubku v pouhou vzpomínku. Světlo hvězd nestačilo, aby se dala vytušit byť jen polovina cesty ke dnu.

Falrach kopl do kamínku, který s rachotem zmizel v hlubině, a myslel na propast dlouhou více než čtyřicet staletí, která zela mezi ním a Emerelle. A na Ollowaina. Uprostřed bouřlivých milostných hrátek zašeptala jeho jméno. Jak by jí to mohl mít za zlé? Koneckonců hleděla do Ollowainovy tváře, když se milovali. Veškerý jeho oheň v tu chvíli pohasl. Snažil se nedat na sobě nic znát. Vůbec nic neřekl. Možná mu Emerelle četla myšlenky a zjistila, co se stalo?

Falrach se díval dolů do tmy. Jeho duše žila v těle, které mu nepatřilo. Nesměl…

„Hej, chlape. Tohle není dobré místo, abys tady fňukal. Z téhle skály jsem svrhl tchyni, když se mě pokusila otrávit.“

„Cože?“

Za jeho zády stál Oblon. Šklebil se na něj a namalovaná lebka díky tomu působila obzvlášť odpudivě. „To byl jenom vtip. Co tady děláš? Měl jsi přece dobrý den.“

„Jak jsi na to přišel?“

Koboldův úšklebek se ještě rozšířil. „No, skály mají podivnou vlastnost. Někdy pohlcují každý zvuk, a někdy nesou i tichý šepot na míle daleko.“

Falrach polkl. To mu ještě chybělo − polovina vesnice jej a Emerelle poslouchala.

„Vidím, že ti něco přeletělo přes nos. Měl bys raději jít se mnou. Uděláme si hezkou pánskou jízdu. Uvidíš, že ti pak bude líp.“

Falrach neměl chuť zjišťovat, co si kobold představuje pod pánskou jízdou. „Jak jsi přišel na to, že jsem milý?“ zeptal se příkře.

„To je dost jasné. Po politováníhodném incidentu v soutěsce jsi měl důvod a příležitost, abys mi srazil hlavu.“ Aby dodal slovům na důrazu, přejel si hranou ruky přes krk, jako by si chtěl podříznout hrdlo. „Nemám sice moc zkušeností s obry zrozenými v nebi, ale všechno nasvědčuje tomu, že jsi milý chlapík. Já na tvém místě bych si tak rytířsky nepočínal.“

Přísně vzato, už teď byla jeho pozornost odvedena. A večer s koboldem mohl být sotva horší než sedět v melancholické náladě u propasti.

„Proč jsi tady?“

Oblon ukázal přes okraj skaliska. „Byl jsem se třemi lovci tam dole. Přes hodinu jsme tě pozorovali a sázeli se, co uděláš. Prohrál jsem náhrdelník své ženy, když jsem se vsadil, že skočíš a nebudeš umět lítat. Ale po nějaké době nás všechny čekání omrzelo. Skočil bys?“

Falrach se na kobolda pronikavě zahleděl, což na Oblona zjevně neudělalo sebemenší dojem. „Obávám se, že toto tajemství si s sebou odnesu do hrobu.“

Šaman vážně přikývl. „Ano, takové věci by měly zůstat v rodině. Jak to vypadá, obře? Chceš tady zůstat? Nepřipadá mi to chytré!“

Co můžu ztratit? pomyslel si Falrach. „Dobrá, pojďme.“

Oblon ho vedl po krkolomně příkré stezce skalami. Zvolil cestu, která směřovala od vesnice. Falrachovi bylo jedno, kam ho malý šaman vede. Myslel zase na Emerelle a proklínal se za to.

Konečně překročili strmý kopec a zadívali se dolů do rozlehlé prolákliny, jíž dominovaly podivné bílé balvany. Elf zamrkal. Světlo bylo příliš slabé, než aby mohl zřetelně rozeznat, co se před ním rozkládá. Skály to v žádném případě nebyly! Tajil se mu dech.

„Působivé, že ano?“

„Ano…“ Víc ze sebe nedokázal v první chvíli vypravit.

Kobold začal sestupovat do prolákliny. „Pojď, však nekouše.“ Jeho slova doprovázel tichý smích.

Falrachovi se začaly třást ruce. Nedokázal to potlačit. Styděl se za to. Měl zase před očima hrůzu posledního okamžiku svého života. Strach. Bolest. A jistotu, že existuje pouze jeden způsob, jak osud odvrátit.

„Tak jdeš?“

Váhavě scházel dolů. Zpola v písku a kamení pohřbená kostra byla víc než padesát kroků dlouhá. Jen samotná lebka byla mohutná. Ležela tam velká jako dům. Oblon prošel jedním z očních důlků dovnitř.

Falrach si založil ruce na prsou. Mohl tak ukrýt třesoucí se ruce. Ústa měl vyprahlá jako troud. Hleděl na zuby delší než meče a tak tvrdé, že by dokázaly odolat i vše stravujícímu ohni.

Oblon prostrčil hlavu očním důlkem. „Myslíš, že se tudy prosmýkneš?“

„Který to byl?“

„Cože? O čem to mluvíš?“

„Ten sluneční drak. Který z nich to byl?“

„Oni měli jména? Ty jsi snad nějaké znal?“

Falrach přistoupil těsně k dračí lebce. Nechápavě zíral na to, že jsou kolem důlků namalovány na kost runy. Byly tady drobné otisky rukou. Zjevně koboldí. A trochu to tu páchlo močí. Před ním ležel jeden z pánů světa. Byli takřka jako bohové. A teď v jeho lebce přebýval kobold a očividně chodil někam mezi žebra čůrat.

„Znal jsi ho?“

Falrach ohmatal lebku. „Možná. Možná to byl on, kdo mě kdysi zabil. Neexistovalo jich mnoho.“

„Není ti snad dobře? Stojíš přede mnou. A nejsi žádný duch. V těch se vyznám! Co má znamenat to, že tě ten drak zabil?“

„Jak dlouho už tady leží?“

„Ty máš teda otázky, obře. Jak to mám vědět? Ten tu ležel už předtím, než sem přišel můj lid.“

„Co děláš v jeho lebce?“

„Co asi? Vyptávám se své věštby z kostí. Je to místo plné magie. Můžu tady obzvlášť dobře přivolávat duchy. A všichni, kdo mě sem přicházejí navštívit, pociťují respekt.“ Oblon se široce zašklebil. „Dokonce i ty máš před ním úctu. To vidím jasně. Dokáže nahnat strach, co?“

Falrach přikývl. Pak poodstoupil kousek dozadu. „Nechci tady zůstat!“

„Vždyť jsi ani nenahlédl dovnitř. To by sis neměl nechat ujít. Nebudeš hned tak zase dřepět v dračí lebce a…“

Elf odmítavě mávl rukou. „Jdu.“

„Ale no tak. Čeho se bojíš? Říkám ti…“

Falrach ho už neposlouchal. Jak ho jen mohlo napadnout, že se chce vážně bavit s koboldem? S koboldem, který ho chtěl před několika dny zabít!

„Hej, velký muži!“

Uslyšel za sebou spěšné kroky. Pak se k němu Oblon připojil. Šaman si pověsil kolem krku kalebasu a v ruce nesl primitivně vyrobený džbán. „Prostě na to zapomeňme. Nemáš rád mrtvé draky. Pochopil jsem. Najděme si jiné příjemné místečko.“

„Proč za mnou běžíš?“

„Pročpak asi? Najednou žijí v mé vesnici dva obři. Po prvním nedorozumění si začneme docela dobře rozumět. A znenadání mají moji lovci při lovu štěstí jako ještě nikdy. Neměj mě za hlupáka jenom proto, že je moje hlava mnohem menší než tvoje. Je mi jasné, že tvoje milenka používá nějaký druh loveckého kouzla, abychom měli všichni dost jídla. To je pro moji vesnici dobré. A dokud jste tady, nikdo nemá strach, že by na nás zaútočili trolové. Pak se milujete. A ty najednou sedíš se zasmušilou tváří u propasti a dumáš.“

Falrach si pohrdavě odfrkl. „Ještě před několika dny jsi mě chtěl sníst. Snad si vážně nemyslíš, že ti spolknu, že si teď o mě děláš starosti.“

„Taky si je nedělám. Dělám si starosti o svoji vesnici. Jsi zmatený. A navíc jsi obr, který vlastní meč tak velký a těžký, že je třeba několika koboldů, aby ho unesli. Co se stane, když si zchladíš žal a hněv na nás? Kdo by tě dokázal zastavit? Proto jsem tu, abych si s tebou promluvil. Myslím, že nejsi špatný chlap, na obra.“

Falrach zakroutil hlavou. Pak se tiše rozesmál. Začínal mít toho malého drzého chlapíka rád. Ale mohl mu důvěřovat? „Jsi nejmazanější a nejstatečnější kobold, jakého jsem kdy potkal.“

„Vezmu to jako kompliment.“ Oblon k němu zvedl oči a zeširoka se zašklebil. Pak ukázal kousek dopředu ke břehu malého potoka, který protékal poblíž vesnice. „Tohle je dobré místo k rozmluvě. Nikdo nás tam nebude rušit.“

Mělký potůček, který koboldi nabubřele nazývali řekou, se stříbřitě leskl ve světle hvězd. V tichém šumění vody bylo něco uklidňujícího. Falrach si musel přiznat, že je to lepší místo ke strávení noci než okraj skály. Usadili se u skaliska. Oblon vytáhl z kalebasy dřevěnou zátku. „Kukuřičná kořalka! Když jí vypiješ dost, dobře se spí bez ohledu na to, jaké starosti tě tíží.“ Přiložil si neforemnou kalebasu ke rtům a vypil doušek. Pak si zhluboka povzdechl. „To vypálí hrdlo i hlavu!“ Podal mu láhev.

Falrach ji přijal a pochybovačně si k nápoji přičichl. Ale co mohl ztratit? Také on si dopřál hlt. Ta věc pálila jako žhavé uhlí. I když skoro nic nevypil, měl pocit, že sotva dokáže dýchat.

„Dobrá, ne?“

Falrach si nebyl jistý, jestli udrží koboldí mok v žaludku. Místo odpovědi jen přikývl, ale Oblonovi to zjevně naprosto stačilo. Kobold se ještě jednou napil, pak si založil ruce za hlavou a zahleděl se na noční nebe.

„Ženy jsou to nejnádhernější, co se nám může stát. Jsou solí života.“

Elf si vzpomněl na vyhublou bytost, která čekala v Oblonově domě. Pravděpodobně nebyla stará. Ale život plný strádání na okraji pouště už na ní zanechal nesmazatelné stopy.

„Když si dám trochu kukuřičné kořalky a pak se s ní pomiluju, spím hluboce a pokojně jako novorozenec s plným břichem. Na pár hodin pak můžu zapomenout na všechny starosti. Firandi je velmi vášnivá žena. V naší chatrči se jí neodvažuju odmlouvat.“ Dopřál si ještě hlt kořalky a podal mu láhev.

Falrach si ji vzal. Druhý doušek už nepálil tak strašně jako první. Kladl si v duchu otázku, zda snad také najde zapomnění. I kdyby jen na pár hodin.

„Co tě vlastně trápí, obře? Myslím, ta ženská… tvoje družka. Je příliš velká. A mám dojem, že rozhoduje nejen ve vaší chatrči. Na tom musíš něco změnit! Nechat ženským moc volnosti přináší jen bolení hlavy! Když ale vidím, jak se na ni díváš… myslím, že jsi do ní hluboce a upřímně zamilovaný.“ Zašklebil se. „Vášnivě jste se milovali. A tak dlouho, jak se to dělá jen tehdy, když je láska ještě čerstvá. Jenže pak sedíš večer u propasti a vypadáš, jako by ses chtěl vrhnout dolů. Co vlastně ještě chceš od života? Co je to s tebou? Dneska byl jeden z dobrých dní! Jsi snad slepý, že sis toho nevšiml?“

„Ona se se mnou oddávala…“ Láska by tomu nikdy neřekl. Ale co se dalo říct koboldovi? Poetický opis by nejspíš nedokázal ocenit a pravděpodobně by mu ani nerozuměl.

„Vím, co chceš říct. No tak mluv dál!“

Falrach si odkašlal. Byl už snad lehce opilý? Za normálních okolností by o tom nikdy nehovořil. „Oslovila mě jménem jiného.“

„No a?“

„Copak to nechápeš? Myslí na jiného, zatímco se…“

„Myslím, že tady má problém spíš ten druhý. Má ráda jeho, ale nevadí jí užívat si s tebou. Měl by sis míň lámat hlavu a víc sklízet bohaté plody, které ti předložil osud.“

„Tak jednoduché to všechno není,“ protestoval Falrach.

„Myslím, že je! Je to většími hlavami vás obrů, že uvažujete tak spletitě? Co říkáš na to, kdybys toho druhého zabil, až ho příště potkáš? Ale dávej dobrý pozor, aby si toho tvoje ženská nevšimla. Říkám ti, ženy dokážou být v takových věcech dost nemilosrdné!“

„Ty už jsi snad někdy…“

Oblon se místo odpovědi jen široce ušklíbl. Pak vytáhl z hrnce, který vyzvedl v dračí lebce, něco scvrklého a tmavého a začal to žvýkat. Při tom vyluzoval zvuky, jako by mezi zuby drtil kosti malého zvířete.

„V mém případě to nepomůže. Muž, o němž hovoří, je už mrtvý.“

Oblon zvedl tázavě ruce. „Pak tvému problému nerozumím.“

„Je to… když se na mě dívá, vidí mrtvého.“

„Ne, ne.“ Drze mávl rukou. Neměl tušení! „To si něco namlouváš, obře!“

„Vážně je to tak! Jsem uvězněný v těle mrtvého. Já…“

Oblon přestal žvýkat a zkoumavě se na něj zahleděl. „Tomu vtipu nerozumím,“ zamumlal nakonec s plnou pusou.

„To není vtip! Poslouchej!“ Falrach mu vyprávěl celý příběh a šaman ho jedinkrát nepřerušil.

Když konečně skončil, Oblon se na něj dlouho tázavě díval a nervózně si při tom mnul špičku nosu. „Takže ty jsi duch,“ pronesl nakonec.

„Ne!“ bránil se Falrach rozhořčeně.

„Jak to? Jsi mrtvý, přece jsi to právě říkal. Takže jsi duch. Nesnaž se to popřít. Ta věc je naprosto jasná!“

„Nechápeš…“

„Ale ano, chápu. Duchové jsou můj denní chleba. Jsem šaman!“

„Žádní duchové neexistují!“

Oblon se začal hromově smát. „A to mi říká duch,“ vyprskl při tom. „Obře, ty máš vážně smysl pro humor.“

Falrachovi to stačilo. Chtěl odejít, ale kobold ho popadl za paži. „No tak, zůstaň. Nechtěl jsem tě urazit. Dej si taky trochu tohohle! Ke kukuřičné pálence neexistuje nic lepšího.“

„Co je to?“

„Sušená kaktusová dužina. Je dobrá, pokud máš dost zubů.“

Falrach váhavě sáhl do hrnce. Vytáhl z něj scvrklý proužek nedefinovatelné barvy. Přičichl si k němu. Kaktusová dužina vydávala velmi lehkou, kořeněnou vůni. Podíval se na Oblona. Zdálo se, že koboldům neškodí. Vážil přinejmenším desetkrát víc než malý chlapík. Kousek té věci ho snad neporazí.

„Takže nejsi duch,“ ustoupil Oblon.

Falrach přikývl a vsunul si svraštělou věc do úst. Nechutnala nepříjemně. Kousl do ní. Ústy se mu rozlil hřejivý, blažený pocit a vystoupal mu do hlavy. Vzápětí získal dojem, že má jazyk a zuby potažené měkkým povlakem. Velmi podivné!

Oblon mu podal kalebasu. Elf si dal ještě doušek. Kořalka povlak odplavila. Cítil se teď velmi uvolněně.

„Ollowain a já jsme jedna a tatáž duše.“ Bylo mu trochu zatěžko mluvit. Jeho jazyk se zadrhával o slova delší než jedinou slabiku. Zadumaně se usmál. Velmi legrační, jak teď mluví.

„Měl by sis dát ještě trochu kaktusu.“

Falrach měl problém dostat ruku úzkým hrdlem hrnce. Ještě před chvílí to přece bylo velmi snadné. Skoro to vypadalo, jako by mu natekla ruka. Zachichotal se. To byl samozřejmě nesmysl! Oblon byl nakonec tak milý, že mu kousek dal.

„Co je s tím druhým? Tím, kterému patří toto tělo?“

Elf se pokusil pokrčit rameny, ale tak úplně se mu to nepodařilo. Vlastní tělo mu připadalo těžké. „Ten je pryč. Nikdo neví proč. Dočista zmizel. Jako mrtvý.“

„Osvobodím tě,“ pronesl kobold velmi odhodlaně. „Tak jako dnes ti už nikdy nebude!“

Falrachovi klesla hlava na prsa. „To by bylo fajn,“ zabreptal. Druhý kousek kaktusu účinkoval jinak. Cítil se najednou velmi těžký, jako by na něm spočívaly velké balvany. Nedokázal pohnout údy. Ani jazyk ho už nechtěl poslouchat. Vyrážel jen neartikulované blábolení. Ale nepřipadalo mu to znepokojivé. Spíše zábavné.

Kobold s namalovanou lebkou se sklonil těsně k němu. „Musím na chvíli pryč. Nemusíš si dělat starosti, obře. Všechno bude dobré!“

Nebylo snad něco v pořádku? Kobold zmizel. Jeho slova docílila pravého opaku. Falrach chtěl vstát, ale nemohl. A začal si dělat starosti.

Netrvalo dlouho a Oblon se vrátil. A nebyl sám! Zdálo se, že ho doprovází půlka vesnice. Falrach chtěl vyskočit na nohy, ale bylo to, jako by byl k vyprahlé půdě připoután železnými řetězy. Na čele mu vyrazil studený pot. Smysly měl zase úplně jasné.

„Všechno je v nejlepším pořádku!“ řekl Oblon a pohladil ho při tom po tváři, jako by byl Falrach malé dítě.

Koboldi se kolem něj rozestavili. Proč na něj tak divně civí? A jak mohl být tak hloupý a svěřit se Oblonovi!

„Zvedněte ho!“ nařídil šaman. Uchopily ho tucty drobných rukou. Udeřil se hlavou o skálu, o kterou se opíral.

„Dávejte na něj větší pozor,“ řekl Oblon příkře. „To tělo mu vůbec nepatří. Ten ubohý chlapík, kterého právě nesete, je posedlý. Ale my mu pomůžeme!“

Falrach nevěřil vlastním uším. Co s ním zamýšlejí?

S mnoha tichými nadávkami ho nesli k vesnici. Každých pár kroků ho museli položit. Konečně ho pronesli trnitým valem. Bylo to jako zlý sen! A nemohl se probudit.

Měl dojem, že rozeznává vchod Oblonovy chatrče. Pronesli ho kolem něj. Až k druhému otvoru v ubohé hromadě hlíny, v níž žila šamanova rodina. Korálkové šňůry a špinavé pruhy látky se ve dveřích jemně pohybovaly, i když panovalo bezvětří. Z chatrče vycházel světle šedý kouř. Natahoval se po něm jakoby dlouhými, přízračnými prsty.

„Obr se nevejde do dveří,“ řekl někdo.

„Tak je musíme rozšířit,“ odvětil Oblon rozhodně.

Falrach dokázal okolostojícím z tváří vyčíst, že to mnozí zjevně nepovažují za dobrý nápad. Přesto našel šaman několik pomocníků. Začali do suché hlíny bušit kamennými motykami. Stěna chatrče se pod mohutnými údery drobila. Objevilo se mřížoví ze suchých větví, kterému se dostávali na kobylku domácími noži.

Několik okolostojících koboldů zkřížilo prsty a udělalo ochranná znamení. Co měl Oblon v úmyslu? Falrach se zoufale pokusil vzepnout, ale vlastní tělo se mu stalo vězením.

„Nerozbořte mi dům!“ zvolala Firandi rozhněvaně.

Šaman zvedl konejšivě ruce. „Myslím, že to stačí. Přestaňte! Honem, zaneste ho dovnitř! Tolik, kolik se ho tam vejde. Nohy můžou klidně zůstat venku!“

Znovu se Falracha chopili. Táhli ho do chatrče. „Nešlapejte nikomu na nohy! A neulomte mi prsty ani nosy!“ láteřil šaman. „Opatrně, zatraceně!“

Falrachovi skapával na tvář pot koboldů. Oblonovi pomocníci působili zneklidněně. Když byl šaman spokojený, velmi spěšně chatrč opustili.

Byla tma. Ve vzduchu se vznášel zvláštní, zatuchlý pach.

Oblon byl za jeho hlavou, takže na něj nemohl vidět. Nedokázal ani pohnout očima. Prostě jen hleděl před sebe. Slyšel, že kobold za ním ze všech sil fouká. Zaplálo tmavě červené světlo. Naproti dřepěly u stěny chatrče postavy. Nehybně. Ve dvou řadách. Komůrka byla velmi těsná. Byly od něj sotva víc než na délku chodidla.

Co to Oblon říkal? Neulomte mi prsty ani nosy! Bylo to něco…

Šaman vyšel zpoza jeho hlavy. V obou rukou držel hrnec, v němž něco žhnulo. Linul se z toho jemný, světlý kouř. Rudé světlo ho ozařovalo zespodu, takže umrlčí grimasa působila děsivě.

Oblon si mu klekl na hruď, ale Falrach necítil jeho váhu. Musel na něj zírat. Neměl jinou možnost! Chtěl ten malý mizera, aby spolu s ním sledoval každou epizodu posledního dějství?

Šaman vdechl šedivý kouř a vyfoukl ho do všech světových stran. Při tom se uctivě ukláněl a mumlal cosi o duších. Takový nesmysl! Každý elf věděl, že duchové neexistují. To byly koboldí výmysly. Nic než čirá pitomost!

Falrachovy oči si zvykly na tmu. A když mu Oblon konečně slezl z hrudi, poznal, kdo dřepí u stěny. Hleděl do tmavého, vráskami posetého koboldího obličeje. Obličeje jako starý kus obuvnické usně. Zbrázděného. Ošlehaného a flekatého. Tváře bez nosu a s tmavými důlky v místech, kde měly být oči.

Chatrč byla plná mrtvol! Museli to být předci, o nichž koboldi pořád významně mluvili. Jako kdyby doopravdy neodešli. A tady byli. Jen v jiné místnosti. Pod jednou střechou se živými. Jaké šílenství!

„Slyšíte mě?“ Oblonův hlas teď zněl jinak. To je kouřem, namlouval si Falrach, i když cítil, jak kouzlo, které kobold používá, získává na síle. Údy měl ochromené. Ztratil schopnost jimi volně pohybovat. Ale nebyly bez citu. Cítil na kůži šimrání. Vnímal, jak mu vstávají chlupy na šíji. A pak tu byl ten pach. Pach, jaký se ve vzduchu vznáší za dusných letních dní, kdy každým vláknem těla cítíte bouřku, která vzápětí přijde.

„Slyšíte mě?“ zašeptal Oblon znovu hlubokým a drsným hlasem. „Přijďte, předkové! Odveďte si ho! Pomozte posedlému.“

Proč nemůžou koboldi nikdy naslouchat? pomyslel si Falrach zoufale. Nebyl přece posedlý. To byla duše, která patřila do tohoto těla. Nebylo tady co vyhánět! Byl přece jen jiným vědomím. Kéž by toho zatraceného kobolda tehdy nad soutěskou zabil, když k tomu měl příležitost!

„Pojďte! Odneste si ho!“

Falrachovo zorné pole se rozšířilo. Konečně se mu začal do údů vracet život. Dokázal trochu pootočit hlavu a hleděl teď do umrlčí tváře koboldí ženy, které vtiskli do prázdných očních důlků tyrkysy, takže hleděla na Falracha kamenně káravým pohledem. Svraštila snad čelo?

Elf tiše zachroptěl. Chtěl zavolat Emerelle. Kde jen je?

Oblon se nad ním sklonil. „Chceš utéct? To je špatné.“ Hluboký hlas zněl konejšivě, ba přátelsky. „Mám tě rád, elfe. Proto tě zbavím utrpení. Budeš brzy zase tím, kým jsi měl být.“

Falrach chtěl něco namítnout, ale jazyk mu spočíval v ústech jako kámen. Vyrazil ze sebe jen neartikulované zakoktání.

Kobold využil příležitosti a vrazil mu mezi zuby tuhý kus kořene, takže už nemohl ústa zavřít. Oblon stále držel v ruce doutnající hrnec. Kouř, který z něj stoupal, teď byl hustší, mastnější. Už to nebyly bledé, přízračné prsty.

Šaman vdechl kouř a foukl ho Falrachovi přímo do otevřených úst. Škrábal v hrdle. Elf měl pocit, jako by snědl studenou, příliš mastnou pečeni. Na jazyku se mu vytvořil tenký, tuhý povlak a zalepoval mu hrdlo. Kouř jako by mu stoupal přímo do mozku. Ačkoliv ležel na pevné zemi, měl pocit, že padá. Začal zrychleně dýchat.

Oblon mu znovu vydechl kouř do otevřených úst. Šaman měl nepřirozeně rozšířené oči. Veškeré bělmo z nich zmizelo. Jedno bylo studeným, špinavě zeleným jezerem. Druhé zářilo jako světlý jantar. Zorničky se smrskly na maličké černé tečky.

„Cítíš, jak přicházejí?“ zaskřehotal kobold chraplavě. „Vyslyšeli mě.“

Nikdo nepřijde, pomyslel si Falrach. To je naprosto nemožné. Odporovalo to veškerému rozumu.

Oblon si vedle něj dřepl. Hrnec postavil na zem. Kolébal trupem sem a tam. Jeho pohyb doprovázel stoupající a klesající nápěv beze slov.

Falrach jasně viděl za šamanem jeho mumifikované předky. Opravdu se ta žena s tyrkysovýma očima pohnula? Mohl by přísahat, že ještě před okamžikem měla hlavu nakloněnou v jiném úhlu.

Beznosým mrtvým se něco dralo mezi rty. Jemný bílý kouř vinoucí se v tenkém, sotva na prst širokém pramínku. Místo aby stoupal ke stropu hliněné chatrče, stáčel se takřka vodorovně k šamanovi.

Také dáma s tyrkysovýma očima vydechovala kouř. Falrach pořád nedokázal pohnout hlavou, ale do zorného pole se mu draly další kouřové prsty. Splétaly se do vířící spirály nad Oblonovou hlavou.

Šaman se s trhnutím zarazil. Natáhl paži a položil mu ruku na prsa, přesně tam, kde mu bilo srdce.

„Děkuji, že jste mě vyslyšeli,“ pronesl pevným hlasem. „Osvoboďte ducha, který se obra zmocnil. Vytáhněte ho jako červa, kvůli němuž hnije jablko.“

Falrach už neměl úplně ochromený jazyk. Snažil se jím vytlačit klín vězící mu mezi zuby.

Jednotlivé kouřové prsty se do sebe vplétaly jako provazce lana. Byly stále hustší, ztrácely jednotlivé obrysy a pohybovaly se k němu s ladností hada. Spočinuly nad ním jako jedovatý plaz před útokem.

Posledním náporem se Falrachovi podařilo vyplivnout roubík. V tu samou chvíli had z bledého kouře zaútočil. Pronikl mu do úst a naplnil plíce. Během vteřiny jako by byl všude v něm. Vedral se mu do mysli. Promlouvaly k němu tucty různých hlasů. Smích a křik. A pak zazněl rozkaz. Jediný hlas získávající stále víc a víc na síle. Hlas, který hrozil, že mu vyplní vědomí.

Přes horu

Nikodemus hleděl na krvavé maso ležící na ploché skále. Jak to nenáviděl! Zatraceně, není přece trol! Co si Madra myslel? Ani zvíře pořádně nestáhl z kůže. Na hubených stehnech se ještě rýsovala krví slepená srst.

Lutin dobře chápal, proč nemůžou rozdělat oheň. V noci by je mohla prozradit záře plamenů, přes den kouř. Oheň byl prostě nevypočitatelným rizikem. Ale jak dlouho se má ještě dávit potravou pro hady? Koboldí vesnice leží na opačné straně hory! Od obou elfů je dělí půlden pochodu. Nemají se tady čeho obávat!

„Nechutná?“ zeptal se Madra.

Nikodemus byl v pokušení trolovi patřičně odpovědět. Skrývalo se v tom ovšem nebezpečí, že by se mohl změnit z účastníka večeře v její součást.

„Pokud ti to nejede, můžu si to vzít já.“ Aniž by trol čekal na odpověď, sáhl po stehýnku a zbývajícím mase.

„Jak dlouho chceš sedět tady v horách? Úkol jsme splnili. Můžeme jít!“

„Chci vědět, co tady ti dva pohledávají.“ Madra vyplivl zpola roztříštěnou kost. „Sem nikdo nepřichází bez důvodu. Potřebuju pochopit, co se děje.“

Nikodemus si tiše povzdechl. Trol, který se snaží přijít na kloub tajemství! To mohlo trvat léta! Promarní s tímhle hlupákem mládí. Potisící se podíval na amulet, který dala Skanga svému válečníkovi s sebou. Bylo by tak snadné ji zavolat!

Najednou Madra vyskočil a sáhl po kyji. Nikodemus zděšeně uskočil. Prozradil se? „Můžu všechno vysvětlit…“ koktal a dál couval. „Můžu…“ Narazil do něčeho měkkého. Rychle se za sebe podíval. Skoro se počůral. Stála tam královna elfů! Vyslídila je. Bylo po všem!

Ustupoval před ní. Takže kvůli ní se Madra ozbrojil. „Není to tak, jak to vypadá, paní.“ Zatraceně, už to žádná paní není. Neměl by se chovat tak ustrašeně!

„Co chceš?“ zeptal se Madra pevným hlasem.

Elfka měla u sebe meč, ale působila uvolněně. Možná nechce bojovat, přemítal Nikodemus. Ale ne… nebála se jich. Šla s Ollowainem do soudní síně a zabila sedmnáct trolů a několik koboldů. Oni dva nepředstavovali hrozbu.

„Tak ať to máme za sebou,“ zavrčel trol, když Emerelle neodpověděla, a zvedl kyj, připravený k boji.

„Ne, ne, ne!“ Nikodemus mezi ně vstoupil. „Měli bychom si nejdřív promluvit. Hlavy si ještě vždycky můžeme rozbít později.“

Emerelle lehce přikývla. „Otázkou není, co tady dělám já, ale co tady chcete vy.“

To bylo vlastně nasnadě. Takže bylo lepší nevyprávět lživé historky. „Hledají tě kvůli vraždám ve Feylanvieku. Teda… hledají vrahy. Až dosud nikdo nevěděl, že jsi to byla ty. Ty…“

„Ticho,“ vyjel na něj Madra a syčivě máchl mohutným kyjem ve vzduchu. „Drž tu svoji hloupou hubu, liščí ksichte, nebo ti ji zacpu tímhle.“

„Musím tě zabít, abych si mohla s lutinem v klidu promluvit?“ zeptala se královna s děsivým klidem.

„Myslíš, že bys to dokázala?“

Nikodemus zalapal po dechu. Jak může někdo být tak hloupý? Madra koneckonců názorně viděl, čeho je schopná. Lutin zvedl konejšivě ruce. „Myslím…“

Emerelle tasila meč.

Madra se s divokým bojovým pokřikem vyřítil na elfku. Lutin se vrhl k zemi a snažil se odkutálet stranou, aby unikl trolovým obrovským nohám. Jeho společník ho minul sotva víc než o vlas.

Nikodemus se ukryl za skálou. Madra se pokusil oklamat Emerelle fintou. Jiného trola by trikem pravděpodobně porazil hned prvním úderem. Ne tak Emerelle. Bez problémů se vyhnula těžkopádnému kyji, vrhla se za ním a probodla Madrovi zápěstí pravé ruky.

Nikodemus slyšel, jak elfí ocel zaskřípala o trolovu kost. Madra zabručel bolestí.

Elfka o několik kroků ustoupila. „Vzdej se!“

Udělej to, pomyslel si Nikodemus, ale znal už Madru dost dlouho na to, aby věděl, že by bylo pošetilé doufat u něj v rozum.

„Moje levačka stačí, abych tě rozdrtil, až tě chytnu.“

„Dopustíš se zrady na svém králi a Skanze, když se teď necháš jednoduše zabít!“ zvolal Nikodemus zplna hrdla, ale jen s nevelkou nadějí.

Trol si přitiskl levačku na bodnou ránu. Mezi prsty mu prýštila tmavá krev.

„Uvítala bych, kdybyste se vy dva se mnou vydali do koboldí vesnice,“ pronesla elfka mírně. „Netoužím po vaší smrti. Právě naopak. S tebou bych měla dokonce nějaké plány, Madro. Oba přece znáte malou říčku u vesnice. Kousek dál v horách leží místo, kde je vymleté kamenné koryto. Víte, kde to je. Tam vás budu čekat.“

„Myslíš tam, kde sis to rozdávala s tím svým hřebcem,“ vyrazil ze sebe trol.

Nikodemus zadržel dech. To bylo tak zbytečné. Idiot!

Elfka zůstala pozoruhodně klidná. „Použila bych jiných slov, ale ano, mám na mysli toto místo.“

„Tvá krev poteče řekou a ukáže tvému ochránci, že jsi mrtvá.“

Přikývla. „Když budeš mít hodně velké štěstí, tak možná ano.“ Otočila se a sotva o vteřinu později zmizela ve tmě, jako by byla jen přízrak.

„Zbabělá elfí děvka! Rozerval bych ji na kusy.“

Nikodemus se odvážil vylézt z úkrytu. „Měl bych prohlédnout tvoje zranění. Pořád ještě krvácí.“

Trol vyrazil neartikulovanou nadávku, ale poklekl před ním. Nikodemus neměl chuť používat své magické schopnosti, aby Madru uzdravil. Léčit vždycky znamenalo podělit se o bolest s nemocným a zraněným. Za to, co se tomuhle obrovitému hlupákovi stalo, si mohl sám.

Lutin položil drobnou ruku na mohutné zápěstí svého druha. Madra sebou lehce trhl. „Drž klidně! To není maličkost.“ Zavřel oči a ponořil se do trola, dokud před sebou v duchu nespatřil svaly, šlachy a žíly. Začal vnímat bolest a vyhýbal se jí. Nebyla to jeho věc! Kost byla lehce zraněná. Nebyla však přeťata žádná větší žíla ani šlacha. Při bodné ráně zápěstím to byl holý zázrak. Byla to náhoda? Nebo byla elfka tak přesná?

Otevřel oči. „Zahojí se to dobře. Měl bych to ovázat.“

„Myslíš, že budu moci za pár hodin zase bojovat?“

Nikodemus zůstal jako opařený. „Ne. A to je tvoje štěstí. Mohla by tě nasekat na nudličky. Klidně ti mohla přetnout velkou artérii v zápěstí a tvoje krev by teď…“

„Velkou co?“

„Velkou žílu!“ Nikodemus se musel ovládat, aby mu neřekl přímo do očí, že ho má za obrovitého hlupáka. „Bude nejlíp, když vezmeš amulet, který ti Skanga dala, a hodíš ho před sebe, jak ti nařídila. S ní a posilami určitě dokážeme elfy přemoci. Samotným se nám to nikdy nepodaří!“

„Copak vy lutinové nemáte žádnou čest?“

„Čest je něco pro velké válečníky jako ty. S mojí tělesnou výškou si ji nemůžu dovolit.“

„Proto jsou lutinové potulný lid bez vlasti a my trolové vládneme Albenu,“ prohlásil Madra se sebeuspokojením.

„Bohužel nemám obvazy,“ odvětil Nikodemus. Přemýšlel, jestli by neměl utrhnout kousek ze svých zimních šatů. Ale při bližším pohledu by to bylo rozhodně až příliš vstřícné. „Měl by sis tu ránu stlačit prsty.“

„Víc udělat nemůžeš?“ Madra vypadal nedůvěřivě. „Nemůžeš unést pravdu?“

„Pravda je, že nemám obvaz,“ odpověděl Nikodemus kousavě. „Ale Skanga ti jistě bude umět pomoci.“

„Tu starou babu nepotřebuju. Ty to uděláš! Později. Ve vesnici koboldů bude něco k obvazování.“

Nikodemus skoro nevěřil vlastním uším. „Proč?“

„Něco po nás chce,“ pronesl Madra klidně. „Urazil jsem ji tím nejhorším způsobem, ale prostě to přešla. Říkám ti, že něco chce. Potřebuje nás. Vydám se dolů a zjistím, co to je. Budu k ní milý. Pomůžu jí. A až mi bude důvěřovat, rozbiju jí hlavu. Budou z nás hrdinové, liščí ksichte.“

Nikodemovi se udělalo špatně. „Ty chceš tam dolů? Proč jsi na ni vůbec zaútočil, když to chceš?“

Trol se usmál. „Muselo to tak být. Jinak by nedůvěřovala míru.“

To bylo šílené. Naprosto šílené! Co si trol myslel, když se domníval, že dokáže oklamat Emerelle, královnu tisíce tváří, mistryni klamu?

Madra zvedl nezraněnou rukou kyj. „Jdeš se mnou, malý muži? Vydáme se přes horu.“

Nikodemus v duchu tiše zaklel, a přece trola následoval. Neměl odvahu zůstat v pustině sám.

Květinářka

Jmenovala se Elodia, ta malá děvka. A byla balvanem na Adrienově cestě. Mohla by způsobit, že klopýtne. Rozestavil pro něj Falrachovu hru a shromáždil v ní všechny postavy, které byly pro Adriena v dosavadním životě významné. A vyslechl mladíka. Byl to romantický blázen. Pravděpodobně ho to dokáže odnaučit. Jenže Elodia zůstávala rizikem. Musí zmizet. Samozřejmě by ji mohl zabít sám. Ale to by bylo urážlivě snadné řešení. Jules s ní měl jiné plány. Měla trpět, ne zemřít!

Velitel stráže netrpělivě přešlapoval. Stáli tady půl hodiny a nespouštěli z očí vchod do řezníkova obchodu. Elodia se letmo rozhlédla, než vešla dovnitř. Neměla tušení o neštěstí, které se na ni žene.

Jules cítil, že by kapitán raději nechal děvče běžet. Ale bál se modré kněžské kutny. I když Cabezan kdysi nařídil Guillaumovu vraždu, vyprávěl se teď příběh tak překrouceně, jako by se královi vojáci pokusili kněze zachránit. Král trpěl Tjuredovu církev, i když nepřijal její víru. Ano, dokonce měl na dvoře jako rádce kněze. Takže bylo lepší si to s Tjuredovými kněžími nerozházet. Člověk nemohl tušit, jestli jejich vliv nesahá až na královský dvůr.

„Viděl jste, kolik kytic měla v košíku?“ zeptal se Jules zdvořile.

„Je to důležité?“ zeptal se kapitán popuzeně.

„Je to detail. Kdo si všímá detailů, hůře sedne na lep lžím. Bylo to sedm svazečků květin.“

Kapitán nepřítomně přikývl. Byl to usoužený, postarší muž. Kdysi jistě snil o něčem větším, než že bude velet stráži města jako Nantour. Možná byl jedním z těch, kteří vyjeli, aby zabili Guillauma.

Jules by se snadno dostal do vzpomínek starého vojáka, ale vystříhal se toho. Kdyby se jeho podezření potvrdilo, mohl by se dát strhnout k neuváženým násilnostem. Měl Guillauma rád. Byl jediným dítětem, které zplodil s elfkou. Byl by povolán k velkým věcem! Kam by asi vedl jeho život, když už smrt dokázala proměnit věrouku celé církve. Jules si musel přiznat, že s tím trochu pomáhal. Ale přece…

Začalo pršet. Ledová přeháňka. Velitel a jeho dva strážní hledali ochranu v domovním vchodě a tiše nadávali. Skoro by přehlédli, jak se Elodia krade pryč. Měla teď přes košík přehozený šátek, aby chránila citlivé slaměnky před deštěm.

„Hej!“

Děvče sebou trhlo, když na ně zavolal.

„Přiveďte ji sem do sucha,“ nařídil kapitán mrzutě.

Místo aby oba strážní dívku prostě popadli, přátelsky ji oslovili a poprosili, aby přešla ulici. Jules zavrtěl hlavou. K čemu všemu nebyla dobrá hezká tvář a atraktivní tělo. Opravdu na ni byl příjemný pohled. Chápal, proč se do ní Adrien zamiloval.

„Co tě přivedlo do řezníkova domu?“ Dokonce i kapitán působil méně nabručeně než předtím.

„Já…. prodávám květiny. Slaměnky, teď v zimě. Sama je pěstuji. A barvím.“

„A to ti trvalo přes půl hodiny, abys toho chlapa přemluvila ke koupi slaměnek?“ vmísil se Jules.

„Nemohl se rozhodnout.“

Jules odhrnul šátek na košíku. Mezi květinami byly zřetelně vidět dvě velké klobásky.

„Pořádná odměna za kytičku slaměnek,“ poznamenal kapitán. Pohladil si šedivé strniště na bradě a svraštil čelo. „Sedm svazečků. Přesně tolik, kolik jsi jich měla v košíku, když jsi vstoupila do domu. Nemám rád, když mi někdo lže, děvče. Takže co se stalo?“

„Já… odnesla jsem s sebou starý svazeček. Proto je jich zase sedm. Každý týden slaměnky vyměňuji.“

Na okamžik s ní Jules pocítil soucit. Ta lež byla prostě příliš ubohá!

„Ty vyměňuješ každý týden slaměnky!“ vyjel teď na ni kapitán ostře. „Proč? Protože vadnou?“

„Já…“

„Chopte se té poběhlice!“

Jak blízko měli k takovým urážkám! Ještě před okamžikem byl přátelský. Teď jako by se z něj stal jiný člověk. Zatímco se Elodia svíjela v sevření stráží, nadzvedl jí šaty a sáhl mezi stehna. Začala plakat.

Kapitán si zvedl prsty k nosu a s přehnanou hlasitostí k ním přičichl. Pak ji udeřil tak prudce, až jí zvrátil hlavu dozadu. „Ještě je cítit, co jsi s tím řezníkem prováděla!“

„Prosím, já…“

„Smilstvo je trpěno jenom v lázních, ty hloupá, malá…“ zavrtěl hlavou.

Nechystal se jeho náhlý hněv snad zase vyhasnout? Lidé! „Ošidila krále o jeho pětinu,“ řekl Jules tiše. Každé lázně odváděly králi pětinu příjmů jako daň. Cabezan připadl na tuto mimořádnou daň před několika lety, když byla pokladnice zase jednou prázdná a vypadalo to, že se městský stát Marcilla dá přimět jen silou zbraní k tomu, aby se připojil ke království Fargon.

„Nikdy jsem nepřijala peníze,“ pronesla Elodia přidušeným hlasem. „Jenom klobásky, chleba nebo lahvinku jablečného vína. Většinu jsem odevzdala v Domě Svatých žen.“

„Teď poskvrňuje i církev,“ rozohnil se Jules, i když ho v duchu přiznání rozesmálo.

Jeden z obou strážných, kteří ji drželi, podsaditý muž s masitým obličejem, jí vrazil do boku loket. „Jak se opovažuješ urážet Svaté ženy, ty děvko!“

Prohnula se. „Ale je to pravda,“ vyrazila se zasténáním. „Můj malý bratr… pečují o něj.“

Kapitán zastavil vojáka, který jí chtěl zasadit další ránu. „Co dělá tvůj bratr u Svatých žen?“

„Posledním přáním mé matky bylo, aby se stal knězem. Platím za jeho výuku a ubytování salámem, chlebem a dalšími věcmi.“

„Co znamená dalšími věcmi?“ obořil se na ni strážný. „Nechceš snad tvrdit…“

Elodia zvedla paže nad hlavu, aby se chránila.

„Dost!“ Kapitán vystrčil přisluhovače z domovního vchodu. „To zůstane nevysloveno. Odvedeme ji teď do lázní u rybího trhu. Ať se tam oddává svému ostudnému počínání. Tím bude zákonu učiněno zadost.“

To nebylo řešení, jaké měl Jules na mysli. Elodia měla beze stopy zmizet, a ne být ubytována v jednom z městských hampejzů, kde by ji Adrien mohl jednoho dne objevit. „Copak netoužíte zalíbit se králi, kapitáne?“

Velitel městské stráže na něj vrhl nechápavý pohled a Jules si uvědomil, že volba slov byla poněkud nešťastná. „Jak znám krále, ocení, když může sám soudit zloděje, kteří ho okradli.“

„Snad si nemyslíte, že ho zajímá pětina z nějaké klobásky nebo chleba!“

„Spíš si myslím, že ho ta hezká hříšnice přivede na jiné myšlenky. Co můžete ztratit, když ji necháte dopravit na královský dvůr v železech?“

Kapitán si zamyšleně promnul širokou bradu. Pochopil, že je to poslední šance, jak uniknout službě v malém provinčním městě? „Když ji nechám odvést, nikdo už nebude platit za toho kluka. Svaté ženy ho vyhodí na ulici. Pak budu mít ve městě dalšího žebráka a zloděje.“

„Tak pošlete chlapce s ní,“ odvětil Jules se smíchem. „Těžil z Elodiina smilstva. Z oklamání krále. Má taky podíl viny. Ostatně, říká se, že na královském dvoře vládne nedostatek hezkých mládenečků.“

„Nedělejte to,“ vykřikla dívka. „Prosím! Udělám všechno, co chcete, ale nechte mého bratra na pokoji. Je to ještě dítě.“

Kapitán její prosbu přešel. „Odveďte ji!“ nařídil strážným. „Nejdřív do žaláře. Ještě jsem o jejím osudu nerozhodl. Hříšnice by neměla být u toho, když jsou její hříchy váženy a určován rozsudek.“

Elodia, která dosud všechno mlčky trpěla, se náhle vzepjala. Rozzuřená vypadá ještě hezčí, pomyslel si Jules. Mladá dívka mu pohlédla do tváře. Byla skoro o hlavu menší než on, drobné postavy, s dlouhými, tmavými vlasy. Oči měla tmavé. Jejich barvu nedokázal v deštivé noci rozeznat. V jejím úzkém obličeji bylo něco takřka elfího.

„Jsi zlý člověk!“ vyrazila ze sebe plná hněvu a plivla mu do tváře.

Kapitán zakřičel na stráže. Začaly ji táhnout pryč a ona při tom vyrážela ošklivé kletby.

Velitele městské stráže jako by se najednou zmocnily obavy, že by pro něj mohly mít Elodiiny výbuchy dohru. „Mrzí mě to,“ zamumlal mrzutě.

Jules si setřel z tváře sliny. „To nemusí. Neurazila mě. Vím, jak zásadně špatné je to, co řekla. Takže se mě to nedotýká. Nejsem zlý člověk.“

„Říkal jste, že znáte krále?“

„Ne osobně. Ovšem jeho dvůr je mi známý.“

Kapitán byl nedůvěřivý. Položil několik otázek, které Jules dokázal snadno zodpovědět. Chápal kapitánovy obavy. Královský dvůr byl hadím hnízdem. Když Cabezan na někoho upřel pozornost, přinášelo to mnohem častěji neštěstí, než aby z toho vyrostlo něco dobrého.

Jules mu vyprávěl o rostoucím vlivu Tjuredovy církve na dvoře. O tom, jak se Cabezan před očima celého Aniscansu modlil před černým dubem, u něhož byl svatý Guillaume, provrtaný šípy, spálen. Bylo špatným vtipem, že právě král, který byl zodpovědný za Guillaumovu smrt, teď veřejně uznával Tjuredovu církev. Někteří kazatelé zašli ještě dál a tvrdili, že to Tjured sám ho za to obdařil dlouhým životem.

Kapitán se chtěl nechat přemluvit. Jeho zklamání a zahořklost byly dost velké, a tak se držel každého stébla, aby se odtud dostal. Souhlasil, aby odvedli Elodii a jejího bratra ke královskému dvoru. A byl rozhodnutý sepsat obžalobu, ve které by dívčin prohřešek ještě trochu vyšperkoval. Když se rozloučili, byl kapitán v přímo euforické náladě a věřil, že má konečně na dosah zlatou budoucnost.

Jules zůstal stát ve vstupu do domu a díval se na řezníkův příbytek. Ten chlap změnil záluskem na mladé děvče běh dějin. Teď stál u pracovního stolu, plnil klobásky pochybným obsahem a neměl o tom ani tušení.

Jules si představoval, jakým rytířem se Adrien stane. Hrdinou. Zakladatelem válečného řádu, který brzy bude ozbrojenou paží Tjuredovy církve. Jeho život musel být bez poskvrnky. Pro dívku jako Elodia v něm nebylo místo! Byla balvanem na jeho cestě. Balvanem, který teď odvalil.

Uklonil se ke zchátralému domu a mlčky řezníkovi poděkoval, že mu poskytl příležitost zbavit se jí. Pak se vydal na cestu. Chtěl být do svítání zpátky v horách a nejbližší albská hvězda ležela několik mil od města.

Zatímco kráčel deštěm, zabloudily mu myšlenky zpátky ke dni, kdy zemřel Guillaume. Tehdy se ho zmocnil prudký hněv. Jeho smrt přišla příliš brzy. Jules doufal, že ho elfové nezavraždí, ale místo toho odvedou do Albenu. Nebo otevřeně povstanou proti Emerelle. Jedinou jeho touhou bylo uškodit Albenu. A toto dítě, zpola elf a zpola z jeho krve, by k tomu bylo dokonalé. Jenže Cabezanovi vojáci všechno zničili. A on krále proklel. Cabezan byl už tehdy starý. Proto chtěl koneckonců nechat Guillauma odvést na svůj dvůr. Byl to nadutý hlupák, který nafukoval každou malou bolístku ve velké neštěstí. Z kousnutí komára dělal vřed. Z vředu morovou hlízu.

Julesova kletba znamenala, že Cabezan nezemře na žádnou nemoc. A že bude každičký den ve svém ubohém nevýznamném životě nemocný. Vážně nemocný. Král už neměl zuby. Prsty na nohou mu odumřely. Ty na rukou mu dna zdeformovala v neohebné pařáty. Na pokožce mu bujela vyrážka. Hlavně na místech, kde se už nemohl sám poškrábat. Každý jiný by byl dávno mrtvý, ale král přestál každou chorobu. Byl asi jediným člověkem, který třikrát onemocněl morem a pak se zase uzdravil.

Pokud se Jules nemýlil, bylo Cabezanovi kolem devadesáti let. Král pohřbil oba syny a také prvního z vnuků. Zdravé, silné muže. Dokonce i tři jeho pravnuci se dostali do věku, kdy mohli sáhnout po koruně. Dva z nich nechal popravit. Třetí byl vypovězen na maličký poloostrov Valloncour, kde měl zplodit další potomky a jinak se zdržet všech státních záležitostí.

Králova dlouhověkost se mezi lidmi postarala o nekonečné řeči. Pohané naprosto správně vytušili, že je prokletý. Ovšem domnívali se, že Cabezan urazil staré bohy. Možná tím, že poslal muže do Kamenného lesa, nebo tím, že byl až příliš přívětivý k nemytým fanatikům, kteří šířili ve světě Tjuredovo učení a zatracovali ostatní bohy.

Naproti tomu Tjerodovi kněží, mezi nimiž se on, Jules, těšil tak velké vážnosti, vykládali Cabezanovu neschopnost zemřít úplně jinak. Věřili, že jejich bůh nechá krále žít tak dlouho, než se obrátí na jejich víru. Teprve pak si jej najde milosrdná smrt a zbaví ho všeho utrpení.

Cabezan se nerozhodl ani pro jeden z obou táborů. I když si život bezpochyby už dávno neužíval, lpěl na něm tím zarputileji, čím déle trval. Nikdo na dvoře nebyl před šílenými královými úzkostmi v bezpečí. Všude viděl spiklence, co ho chtějí zavraždit a ukrást mu trůn. Jeho tělesní strážci, býčí hlavy, jak je lidé nazývali podle znaku, byli kati! Vykonávali všechny jeho rozkazy, aniž by se zatěžovali morálními otázkami. Vraždy jedem, pletichy králových vnuček a mocenské boje mezi býčími hlavami a vysokými hodnostáři království vytvářely na dvoře atmosféru, kde stáli všichni proti všem a život měl cenu psího lejna. Pokud tam Elodii přivedou, je její strašný konec zaručený. A také jejího malého bratra, neboť Jules samozřejmě věděl, proč je na dvůr přiváděno tolik chlapců, aby pak beze stopy zmizeli.

Duchař

„Pojď k nám, Falrachu!“ Byl to hlas, kterému se nedalo odolat. Pronikal jím jako jed. Pocit, že padá, pominul.

Víčka ho zase poslouchala. Pevně je sevřel, aby se uzavřel před pohledem na mrtvé. Nepomohlo to. Dokonce i se zavřenýma očima všechno vnímal. Viděl, i když to bylo absurdní.

„Pojď k nám!“

Nikdy neposlechne. Netušil, jaké kouzlo Oblon používá. Ale byl si jistý − podvolit se hlasu by ho uvrhlo do záhuby.

Zoufale oči zase otevřel. Chatrč kolem něj se změnila. Oblon zmizel. Hořel tu malý oheň, aniž by vydával teplo. Podél stěn chatrče seděli předci.

Falrach se mohl rozhlédnout. Ochromení z jeho údů úplně vyprchalo.

Oblonovi předci už nevypadali mrtví. A ani skutečně živí. Oči měli zalité studeným modrým světlem, tváře ještě pořád tmavé a svraštělé. Ale teď se pohybovali. Nikoliv kradmo jako ještě před okamžikem. Nedělali žádné tajemství z toho, že jsou mrtví, a současně nikoli.

Někteří si spolu tiše šuškali.

Stará koboldka s těžkým náhrdelníkem z mušlí kolem krku vstala. Opírala se o světlou, spletitými vypálenými vzory pokrytou hůl. „Tak tady jsi, Falrachu. Nejsi žádný duch, jak vidím.“ Jemně sklonila hlavu. Ale nikoliv k němu. Ohlédl se. Těsně za jeho zády se tyčila ztělesněná tma. Silueta s rozmazanými okraji. Vycházel z ní chlad, který ničil teplo ohně.

Nikdo se už na něj nedíval. Všichni koboldi hleděli na stín. Někteří se posunuli ke vchodu chatrče. Další pokorně sklonili hlavu. Jen stařena jako by zůstala netečná.

„Toto je stín, který leží na tvém novém životě, Falrachu. Ollowain. Je mrtvý. Je doopravdy mrtvý! Jiným způsobem než my. Vymazán. Zničen navždy. Jen životní síla zůstala. Uvězněna ve schráně jeho těla. Vůle k bytí. Brzy ji zmanipuluje, aby tě zničil. Musíš se toho stínu zbavit, Falrachu. Přivolává na tebe neštěstí. A také na ty, kteří jsou s tebou. Musíš vesnici opustit. Jinak potká neštěstí i naše vnuky.“

Falrach byl přesvědčený, že se mu to zdá. Žádní duchové neexistují! A pokud by se měl ještě někdy probudit, Oblona zabije, aniž by byť jen vteřinu váhal. Ten zákeřný malý had!

„Mýlíš se, elfe. On není tvůj nepřítel. Vyslal tě na duchovní cestu, abychom ti pomohli. Abychom viděli, co se skrývá oku smrtelníka. Domníval se, že jsi posedlý, a chtěl ti pomoci. Neubližuj mu. Bdíme nad ním.“

Falrach doufal, že se z noční můry brzy probudí. Ohlédl se přes rameno na stín.

„Bude tě doprovázet, ať se vydáš kamkoliv. Musíš k Firaz, pokud ho chceš porazit. Může ti pomoci. My ti můžeme pomoci jen porozumět.“

„Kdo to má být?“

„Šamanka,“ odvětila stařena. „Je mocná. Je to gazala. Nemůžu o ní mluvit. Její kouzla ji chrání před duchy. Žije v Nefritové zahradě. Té by ses měl bát, když se s ní setkáš. Pokud najdeš cestu. Chrání ji dračí dech.“

„A když nepůjdu?“ zeptal se Falrach.

„Pak tě stín pohltí. Nebuď hloupý, elfe. Svět živých tě volá zpátky. Už tě tady dlouho neudržíme. Nemysli si, že je to sen. To by tě stín dostal.“

Falrach se rozesmál. Mohla za to kukuřičná pálenka, nebo kousky kaktusu? To všechno se ve skutečnosti nedělo. Byly to koboldí pověry! A Oblon se neodváží mu v opojení ublížit. Ne, dokud je naživu Emerelle.

Stařena se mu rozmáchla holí po ruce. Neuhnul. Proč taky? Co by mu mohla snová postava udělat?

Hřbetem ruky mu projela ostrá bolest. „Střez se domýšlivosti, elfe. Není o nic méně nebezpečná než stín.“

„Kdo jsi?“

„Duchové už nemají jména. Jména patří jen živým. My všichni jsme jedno.“ Po těch slovech začala řídnout a blednout. Její tělo se deformovalo. Stejně jako těla ostatních koboldů kolem.

Zvedla hadovité paže a vytvořila z hubených prstů trychtýř. „Jdi!“

To slovo proti němu vyšlehlo jako vichr. Koboldi se změnili v nitky kouře. Falrach padal a křičel.

Pak tu byl další křik. Otevřel oči. Těsně před ním stál Oblon a zíral na něj očima vykulenýma hrůzou. „Ty jsi pořád tady, duchu.“

Aniž by si všímal nosů a prstů mumifikovaných předků, prodral se podél stěny k rozšířenému vchodu a utekl z chatrče.

Falrach se cítil naprosto omámený. Bylo mu zle. Celý se zkroutil. Trýznila ho bodavá bolest hlavy. Potřeboval se napít. S námahou se otočil. Pak se vzepřel na rukou.

Žhavé uhlíky v malé nádobě byly pořád jediným světlem v umrlčí komoře. Bylo právě dost jasno na to, aby rozeznal tmavou modřinu na hřbetě ruky, kam ho zasáhl úder přízračné ženy.

Východ slunce

V noci tvrdě spala. Neviděla osud přicházet. Ani teď se neprobudila. Melvyn sevřel pěsti a z chráničů paží mu vyjely čepele. Byly zhotoveny z nejlepší elfí stříbrné oceli. Projely by svaly, šlachami, ba dokonce i kostmi. Zabil by několik trolů. Ale nakonec nedokáže zvítězit. Elf to věděl.

Zřetelně viděl siluety strážných na zasněženém horském hřebeni. Nijak se nesnažili skrývat. Chtěli, aby věděl, kde jsou. Všude, na všech okolních hřebenech. Co se stalo? Proč je nechal vévoda oba uprchnout? A teď byli obklíčeni. Byla to hra, jako když si kočka hraje s myší?

Mrakonor už určitě věděl, co se stalo. Držel se zpátky. Černohřbetý orel byl dost chytrý, aby tušil, že ani on nemůže přivodit obrat. Kdyby přistál poblíž skalního výklenku, trolové by zaútočili. A Kadlin neměla sílu, aby se mohla přidržet orla za nohy a odvážit se letu. Ať to elf probíral z kterékoliv stránky, nedostanou se odtud. Jejich cesta skončila.

Když to Melvyn přijal, rozhostil se v něm velký klid. Udělal, co mohl. Nemělo smysl dál se handrkovat s osudem.

Vzpomněl si na Leylin. Byla sama v jeskyni na Albí hoře. Rozhodla se, že tam s ním půjde a vzdala se knížecí koruny Arkádie, která jí náležela jako Shandralově vdově. Ale elfové z Arkádie byli proslulí pletichami a mocenskými zápasy. Oba hledali po bojích trolích válek klid. A ten mohli nejlépe najít v horské divočině u Albí hory. Jenže teď si dělal Melvyn starosti. Leylin od malička vyrůstala u dvora. Byla zvyklá mít na všechno sluhy. Ale na Albí hoře byla sama. Po palácovém povstání proti Shandralovi se už neodvažovala věřit žádnému koboldovi, i když byl její život ušetřen a nebyla jí způsobena žádná újma.

Během týdnů, kdy tam společně žili, si uměla docela dobře poradit. Musel se usmát. Ne, vlastně ne. Při všem si počínala nešikovně. Ale byla odhodlaná dělat to lépe. A nakonec se to taky trochu zlepšilo. Byla nadaná kouzelnice. Nemusí si o ni dělat starosti! Může odejít, když bude chtít. Pokud zima jednoduše nebude mít konce. A osamělost.

Přál si, aby teď byl u ní. Toužil se dotýkat její pokožky jemné jako květ. Probouzet se vedle ní po vášnivé milostné noci. Proč jen odcházel? Nebyl stvořený pro život v klidu? Leylin si všimla, že je stále neklidnější. Dokonce ho utvrzovala v plánu sestru navštívit. Oba přece netušili, co má Kadlin v úmyslu. A místo aby rozumně popřemýšleli o tom, jakou naději na úspěch má pustit se do křížku s vojevůdcem Orgrimem a celým trolím vévodstvím, ještě se s Kadlin vzájemně podněcovali, až byli oba přesvědčeni o jistém úspěchu podniku.

Možná by se odtud ještě dostal. Pokusila by se ho k tomu Leylin přemluvit, kdyby tu byla? Nejspíš ne. Přenechat malou sestru napospas trolům by bylo bezectné. S touto hanbou by nedokázal žít. Ale dokázal by se na Mrakonorových nohou udržet.

Zahleděl se k nebi. Nízko nad ním se proháněly šedé mraky těžké sněhem, kterým byly prosycené. Kdyby se přihnala sněhová bouře, také by dokázal trolům uniknout. Ale Kadlin ne. Při tom, jak byla zesláblá, by znamenal i tento pokus její jistou smrt.

Co se u trolů děje? Proč nedodrželi slovo?

Melvyn se podíval na sestru. Stočila se do klubíčka jako dítě, ruce položené na ramenou. Přikryl ji, jak jen to šlo. Tvář jí hořela horečkou. Nebo to byly omrzliny na čele, nosu a lících, co propůjčovalo jejímu obličeji červenou barvu? Dýchala pravidelně. Aspoň to. Prozkoumal jí ruce. Omrzliny ztmavly. Nevypadaly dobře. Povzdechl si.

Sklíčeně opustil úkryt ve skalním výklenku. Na svahu naproti se teď shromáždilo hodně přes sto trolů. A každým okamžikem jich přibývalo. Sto trolů, to bylo víc než dost, aby srovnali Firnstayn se zemí!

Z tmavé linie se oddělil oddíl vyzbrojený štíty velkými jako vrata. Rozběhli se dolů ze svahu, až stříkal sníh.

Melvyn se ohlédl. Kousek stranou se tyčila strmá skála. S ní v zádech vydrží déle. Zhluboka vydechl, uvolnil ramena a připravil se na poslední boj.

Černý den

Oblon vyběhl z komory předků do skomírající noci. Co má dělat? Obr se pomstí! Bylo to nevyhnutelné po tom, co mu provedl. Přitom to myslel pro všechny zúčastněné dobře. Pro sebe, pro vesnici, pro obryni, která by dostala zpět milence. Pro posedlého, který by se konečně opět stal pánem svého těla.

Zůstal stát u trnitého valu a ohlédl se zpátky k chatrči. Existovaly staré příběhy, v nichž šaman obětoval prvorozenou dceru, aby si naklonil draky, kteří pak seslali déšť a tím zachránili úrodu nebo zahnali nepřítele. Dceru neměl. Pomohlo by obětovat ženu, Firandi? Asi ne. Možná by měl jako zástavu nabídnout vlastní život, aby odvrátil neštěstí. Třeba by obrovi stačilo, že by ho zabil.

Nohy trčící z rozšířeného vchodu komory předků se pohnuly. Falrach brzy vyjde ven. Do té doby se musím rozhodnout, pomyslel si Oblon.

Nad řekou se rozeznělo hluboké volání mušlového rohu. Teď ne! Copak se proti němu všechno spiklo? Zahleděl se dolů ze svahu. Na druhé straně řeky stála jediná postava. Na kobolda byla příliš velká. To bylo vidět už z dálky. Trolové přicházejí!

„Vstávat!“ zvolal Oblon z plna hrdla. „Trolové!“

Postava překročila řeku. Skákala z kamene na kámen. Když vkročila na břeh, přiložila si mušlový roh opět ke rtům.

Šaman pátral po náznacích toho, že trol není sám. Určitě někde číhali i jeho druhové. Ranní šero měnilo krajinu v říši šedivého světla a hlubokých stínů.

Vesnice se probudila k životu. Nemusel volat. Už mušlový roh ohlašoval, jaké neštěstí den přinesl. Firandi mu pevně svírala paži. „Rozzlobil jsi duchy? Neměl jsi stěnu prorážet. Teď už nás nechrání.“

„Trolové by stejně přišli,“ odvětil Oblon.

„Kde je obryně?“ zeptal se jeden z bratranců. „Přece jsme oba celou dobu krmili, aby nám pomohli. Kde je? A co je s tím chlapem?“

Oblon měl nápad. „Přineste mi obrův meč!“ Naštěstí se nikdo neptal proč. Prostě poslechli.

Trol neomylně pochodoval přímo k vesnici. Sám, jako by byl neporazitelný. Byl to statný zjev. Dřevěný kyj, do kterého byl jako do spáru zasazený těžký kámen, měl nedbale přehozený přes rameno. Byl dobře živený, na sobě měl jen bederní zástěrku a na hrudi zkřížené šňůrky s mušlemi. Vyzařovala z něj síla a sebejistota.

Deset kroků před trnitým valem se zastavil. „Jsem Douar, hlas šedokožců. Přicházím, abych vás potrestal za zločin. Neodevzdali jste tribut. Myslíte, že jste dost silní, abyste vyzývali lid trolů? Rozšlapeme vás jako obtížný hmyz!“

Oblonovi bratři a sestry couvli. Jen šaman zůstal stát. Douar představoval působivý zjev. Byl víc než o hlavu vyšší. Ale Oblon myslel jen na obry.

„Doba šedokožců pominula. Vyřiď to svému lidu, hlase. Odejdi, a už se nikdy nevracej, pak budete ty a tví lidé ušetřeni.“

Douar sundal z ramene kyj a postoupil o krok blíž. „Ty musíš být Oblon. Vyprávěli mi o tobě, šamane. Říká se, že až příliš často mluvíš s duchy. Už nejsi tak úplně z tohoto světa.“ Obrátil se k ostatním. „Darujte mi jeho hlavu a já zapomenu na slova. Žádám padesát džbánů plných kukuřice. Sušené maso, dost na to, aby se jím třicet válečníků uživilo po třicet dní. Dvacet kalebas s pálenkou a tři ženy, které budou našimi služkami. Dejte mi to všechno a já na vás nepřivolám hněv šedokožců. Nikdo nás troly neporazí.“

Oblon ustoupil stranou a ukázal na meč, který ležel ve vesnici uprostřed cesty. Tam, kam ho jeho muži upustili, když ustupovali před trolovým hněvem. „Vidíš tu zbraň, Douare? Odejdi! Rozkazuji ti to naposledy. Jinak odnese obr, který tento meč nosí, můj hněv k tvému lidu!“

Douar natáhl krk, aby na zbraň lépe viděl. Několik okamžiků jako by váhal, co má dělat. Pak zavrtěl hlavou a nakonec se začal tiše smát. „V Albenu neexistuje tvor, který by unesl takovou zbraň.“

„Rozmysli si, co říkáš!“ Oblon se otočil a vyzval své lidi k ústupu, aby trol viděl Falrachovi na nohy. Ale zdálo se, že nechápou. Strachem jako by zkameněli.

Douar pozvedl ke rtům mušlový roh. Údolím se rozezněl dlouhý, naříkavý tón. A balvany na druhé straně řeky jako by kouzlem ožily. Skrývaly se tam tucty trolů a ti teď jako jeden muž vstali. Zabušili válečnými kyji do. velkých kožených štítů a s divokým řevem se vřítili do řeky.

„Toto je den, kdy tvůj lid zemře, Oblone.“ Douar pozvedl kyj. Krátce se rozběhl a proskočil mezerou v trnovém houští, kde Oblon před okamžikem stál.

Šaman uhnul. Pak popadl dlouhý tluček spočívající v kamenném moždíři. Douarův kyj zasvištěl. Oblon zachytil jeho úder, ale silou trolova útoku se mu podlomila kolena. „Braňte se!“ zvolal Oblon zoufale, ale jeho lidé se prostě vrhli k zemi a s nářkem se svíjeli v prachu.

Trolův kyj znovu zasvištěl. Oblon uhnul, ale ne dost rychle. Rána se o něj otřela. Levou paží mu projela palčivá bolest. Couvl a klopýtl. S klením upadl na zem. Když se nad ním ale Douar s rozkročenýma nohama vztyčil, zasadil mu tlučkem na kukuřici ránu do rozkroku. Bohužel se skoro nemohl rozmáchnout, takže udeřil jen slabě. Ovšem stačilo to, aby trol zavyl bolestí.

„Braňte se, zatraceně!“ zařval Oblon zoufale. Nedokázal pochopit, že by se všichni raději vzdali trolům, než aby bojovali.

Šaman se ocitl skokem na nohou. Pádil zpátky k narušené umrlčí komoře předků. „Vylez, Falrachu. Jsou tu trolové! Všechny pozabíjejí, i tebe.“

Zevnitř se ozvalo nezřetelné mumlání. Tón ovšem nepřipouštěl pochyby o tom, že jsou to nadávky. Obrovy dlouhé nohy sebou trhaly.

Neměl jsem mu dávat dva kousky hattahu, hašteřil se Oblon sám se sebou. On sám potřeboval spoustu let, než snědl tolik kaktusové dužiny, aniž by byl celé dny omámený.

„Oblone!“ Mluvčí se k němu ztuhle blížil. Tvář měl staženou do bolestné grimasy. Na šedé kůži se mu perlil pot. Jeden z řetízků měl roztržený a s každým jeho krokem se na zem sypaly malé, jako zuby bílé mušličky.

Proč se nikdy nenaučil kouzlo, které by mu teď pomohlo? Trol ho rozseká na kusy.

Najednou se Douar zarazil. Konečně objevil obrovy nohy! A Falrach se pohyboval. Jeho zadnice sebou trhla vzhůru a narazila do vchodu komory předků. Několik proužků látky a šňůr s korálky se utrhlo.

Oblona napadlo slovo moci, jímž se přivolávaly mouchy. Hlasitě je na trola vykřikl a Douar opravdu kousek couvl. Pohled na obra jím otřásl.

Falrach se vysoukal z chatrče. Oči měl krhavé. Tvář popelavou. Opřel se o hliněnou stěnu a s námahou se postavil. Nohy se mu okamžitě zase podlomily. „Kde jsou trolové?“ Obrův hlas byl chraptivým skřehotáním.

První trolí válečníci přeskočili zpola zavřený průchod v trnitém valu. Když narazili na obra, jejich sebejistá zteč skončila.

„Všechny vás zabije,“ vyhrožoval Oblon, zatímco kolem něj bzučelo pořád víc much.

Douar se vzpamatoval. Ukázal kyjem na Falracha. „Tenhle obr je opilý a neozbrojený. Na něj, stateční šedokožci! Nikdo nemůže nám trolům odolat.“ Ostatní válečníci jeho bojovnost nesdíleli. Očima rozšířenýma hrůzou hleděli na obra. Oblon si dokázal představit, jak se cítí. Znal už obra několik dní, ale i jemu pořád připadal děsivě velký.

Mluvčí trolů vyrazil vpřed a udeřil Falracha kyjem do kolena. „Podívejte se, není to bojovník jako my!“

Obr zakolísal. Pak zasadil Douarovi ránu, po které trol proletěl vzduchem. Tvrdě narazil do hliněné stěny jedné z chatrčí. Omámeně se posbíral ze země. „Chopte se těch dvou! Povstali proti vládě trolů. Víte, co to znamená!“

Oblonovi připadala slova podivná, a ne právě povzbuzující. Trolové ale zjevně smýšleli jinak. Přikrčili se za štíty a pomalu se vydali vpřed. „Pomozte nám přece!“ zavolal šaman na své lidi.

„Toho, kdo proti nám nepozvedne zbraň, ušetříme!“

Oblon zaklel. Jeho lidé poslouchali mluvčího trolů, ne jeho. Taková sebranka! Vztekle zamával tlučkem nad hlavou a udeřil jím jednoho z trolů do štítu. Vzduch byl prosycený bzukotem stovek much. Obr máchal pažemi, aby obtížný hmyz odehnal.

Šaman pronesl slovo moci a vložil do kouzla veškerý hněv a zklamání. Z Douara teď vycházel pach jako ze žumpy za žhavého letního dne. Mouchy se k němu okamžitě slétly. Obklopily ho jako hustý kouř. Trol vykřikl. Ovšem jen jednou. Oblon se zlomyslně usmál. Není dobrý nápad otevírat ústa, když se kolem vás rojí tolik much.

Nepohnuti osudem mluvčího postupovali trolové dál vpřed a zatlačovali ho dozadu, až stál těsně vedle Falracha, zády ke chatrči. Obr se bránil kopanci, proti nimž se trolové nedokázali chránit ani velkými štíty.

Dotírali na něj vrhacími oštěpy, ale prostě je srážel ve vzduchu, jako by byly vymrštěné bezmocnými starci. Náhle se Falrach udeřil do tváře, jako by chtěl zaplašit hmyz. Po bledé kůži mu stékala jemná kapka krve. Musel ho zasáhnout otrávený šíp z foukačky.

Obr padl na kolena. Oběma rukama popadl nejbližšího trola a odhodil ho do bitevní linie jeho druhů.

Oblona trefil do spánku kyj. Omráčeně se odpotácel ke klečícímu obrovi. „Sežerou nás?“ zeptal se Falrach podivně protáhle, jako by musel dostávat každé slovo přes rty násilím.

„Tebe sežerou. Pro mě si vymyslí něco horšího.“

Falrach si sáhl rukou na čelo. Víčka se mu zatřepetala. Jeho tvář měla barvu páleného vápna. Oblon symptomy znal. Teď začal Falrach sípavě dýchat. Jed ho ochromoval. Udusí se. Neměl moc času.

Trolové ustoupili. Věděli, že je boj rozhodnutý. Všude se ozývalo naříkání a bědování. Oblon chápal, proč se jeho lidé neodvážili bojovat proti šedokožcům. Kdo by dokázal porazit troly! Kdyby tady byla obryně, měla by bitva možná jiný průběh. Teď ale bylo všechno ztraceno.

Falrach se odrazil od hliněné zdi a skočil s rozpřáhnutými pažemi na troly. Dva válečníci s křikem zmizeli pod obrovým mohutným tělem. Pět nebo šest dalších padlo při pokusu uniknout osudu. Falrachova pravačka se sevřela kolem hrdla jednoho z trolů. Ostatní do něj bušili kyji a oštěpy.

Oblon využil zmatku mezi nepřáteli, aby sám podnikl poslední zoufalý útok. Dva kroky za jeho zády spočívali předkové mnoha generací. Měli spatřit, jak nastupuje cestu k nim jako hrdina.

Právem krve

„Chci mluvit s královnou!“ zvolal vůdce trolů hlasem, který se odrážel od hor jako hrom. Zastavili se asi deset kroků od něj.

„Má horečku. Je pohroužena do hlubokého spánku. A i kdyby byla vzhůru, nemohla by jasně mluvit. Hovořím za ni.“

„Ty mi tu jednu, o všem rozhodující otázku nebudeš umět zodpovědět. To může jen ona. Pusť mě k ní, elfe, nebo zemřeš!“

Melvyn se rozesmál. Byl to bezútěšný zvuk zrozený z hněvu a zoufalství. „Nepřitáhl jsi s armádou, abys s ní mluvil, trole. Za jak hloupého mě považuješ?“

„Protože se zdá, že patříš k Maurawanům, tak za dost hloupého. Hloupého a nebezpečného.“ Pokynul tělesným strážcům. Jeho jantarové oči zářily v ranním světle jako kočičí oči, které za noci zachytily světlo pochodně. „Zabijte ho!“

Trolové z tělesné stráže okamžitě poslechli. Jejich těžké štíty bouchly o sebe, takže vznikl dřevěný val. Melvyn pochopil, že ho prostě chtějí rozmačkat o skalní stěnu. Místo aby si zvolil dobré místo k obraně, vmanévroval se do vražedné pasti.

Vyrazil vpřed, krátce před tím, než narazil do dřevěné hradby, se vrhl do sněhu a pokusil se drápovitýma rukama zaútočit pod štíty na nohy jednoho ze soupeřů.

„Štíty dolů!“ pronikavě zazněl Orgrimův hlas.

Trol ho nemohl vidět, to bylo naprosto nemožné. Musel uhodnout, co Melvyn udělá. Dřevěné štíty se zaskřípěním zajely do přemrzlého sněhu. Melvyna jen těsně minula rána oštěpem, vedená nad štítovým valem. Elf vyskočil a couvl až ke skále. Trolové okamžitě začali postupovat vpřed.

Existovala poslední, zoufalá možnost, jak uniknout. Pokud Orgrim uhádne i tento plán, budu během několika málo okamžiků mrtev, pomyslel si Melvyn. Lepší zemřít tak než se nechat bezmocně rozmačkat o skálu, usoudil a odrazil se od studeného kamene.

Řítil se vstříc štítovému valu. Jeho pravice vystřelila vpřed. Stříbrná ocel se zakousla do dubu. Odrazil se. Druhý spár narazil do okraje štítu. Melvyn se vytáhl nahoru. Na kratičký okamžik dřepěl na hraně štítu. Tvář zděšeného trola od něj byla méně než na loket.

Elf se opět odrazil a přistál ve sněhu. Bez váhání se vyřítil přímo na Orgrima. Alespoň tohoto trola chtěl zabít, než padne sám. Znal Orgrimovu pověst vojevůdce a byl si jistý, že jeho smrt změní dějiny Albenu. Elfové a kentauři jednoho dne zcela určitě povstanou proti nadvládě trolů. A pak bude lepší, když se nebudou muset postavit Orgrimovi.

Trolí kníže mu dal strohým přikývnutím na srozuměnou, že i on si přeje souboj. Orgrim pozvedl válečné kladivo, zbraň s těžkou žulovou hlavou, a lehce se rozkročil.

Melvyn si uvědomoval, že potřebuje rychlé vítězství. Pokusí se zbraň podběhnout, vrazit trolovi levačku opatřenou drápy do žaludku a skokem mu pravicí rozdrásat hrdlo. Orgrim neměl žádnou zbroj. Nic ho před stříbrnou ocelí neochrání.

Náhle nechal trol zbraň klesnout. Zvedl levačku a ukázal ke skalní stěně. „Počkej! Ohlédni se!“

Melvyn nezaútočil. Ale ani se neohlédl. Je to úskok? Spouštět teď soupeře z očí by byla smrtonosná lehkovážnost.

Orgrim jako by uhádl jeho myšlenky. O několik kroků ustoupil, takže se odstup mezi nimi zvětšil. Také dal tělesné stráži znamení, aby ponechala zbraně skloněné.

„Prosím, nebojujte!“ V náhlém tichu byl slyšet Kadlinin slabý hlas.

Melvyn hodil za hlavu všechnu opatrnost a ohlédl se. Jeho sestra ve skalním výklenku vstala. Nejistě se držela na slabých nohou. Byla stále nahá a šaty, jimiž ji přikryl, si tiskla k tělu.

„Půjdeme k ní?“ zeptal se Orgrim.

„Co chceš?“ vyjel Melvyn na trolího knížete. „O čem se dá ještě mluvit?“

„Pojď se mnou a poslouchej!“ Trol se dal do pohybu, aniž by čekal na odpověď.

Melvyn se rozběhl, takže se stále držel mezi trolem a sestrou.

„To je způsob, jakým trolové drží slovo? Slíbil jsi nám volný odchod!“

Orgrim se nesnížil k odpovědi.

Melvyn dorazil ke skalnímu výklenku před vévodou. Široce rozkročený zaujal postavení před sestrou.

„Jedna otázka, ženo.“ Orgrim ho dál ignoroval.

„Držela by ses ty naší úmluvy? Zůstala bys ve svém království? Nebo by ses vrátila, abys znovu pátrala po otcově těle?“

„Vrátila bych se,“ odvětila Kadlin slabým hlasem.

Ta slova zasáhla Melvyna jako dýka do zad. Jak mohla být tak naivní! „Má horečku…“

„To nevylučuje upřímnou odpověď,“ pronesl trol chladně. Ukázal ke svahu. „Shromáždil jsem válečníky, abych zničil tvé království. Brzy budu muset do Albenu. A už jsem to vysvětloval. Když jsem naposledy opustil Noční baštu, našel jsem po návratu své ženy a štěňata zavražděné. Upálili jste je zaživa.“ Trol si sáhl na srdce. „Víš, jaký je to pocit? Vyřízli jste mi srdce. Ještě žiju. Ještě dýchám. Ale vlastně jsem mrtvý. Rozhodl jsem se, že ty a tvoji lidé mají tento pocit poznat.“

„Byla jsem malá, když jste vy trolové přepadli mou vlast. Ale ještě si pamatuju na zmrzlé děti, které jsem viděla ležet na ledu fjordů, zpola přikryté sněhovým rubášem. Kvůli této válce jsem vyrůstala oddělena od otce.“

„Víš, proč jsme tenkrát přišli? Byl to tvůj otec, kdo jako první pozvedl meč, když spěchal na pomoc elfům!“

„A ty teď zabiješ mou bezbrannou sestru, protože je to jediná odpověď, již máš na všechno krveprolévání?“ vyjel Melvyn na trolího knížete. „A jak to bude pokračovat? Můžeš s hrstkou trolů zabít všechny děti lidí, které žijí ve Fjordlandu? Nebo ti některé uniknou a budou pak samy pomýšlet na pomstu?“

„Jak šťastný den, že se můžu slunit ve světle tvé moudrosti, elfíku.“

„Co chceš, trole? Pojďme támhle a vyřiďme si spor spolu, nebo máš strach bít se s elfíkem?“

„Jsem tady, abych lépe poznal děti lidí. Chci si být jistý, že už nikdy nepozvednou meč proti mé vlasti. Lidé se vydali za ní. Teď, v tuto chvíli, je starý muž bez nosu jen tři míle odtud. Shromáždil všechny válečníky, které mohl sehnat. Každého hlupáka, který unese aspoň vidle. Pokud budu chtít, všichni do poledne zemřou.“

„Uřízni mi pravou paži!“

Melvyn se prudce otočil ke Kadlin. Měla by raději držet pusu! Na čele se jí perlily krůpěje potu. Předkloněná se opírala o kámen. Vypadala, jako by se měla každým okamžikem zhroutit slabostí.

„Uřízni mi paži, ve které nosím meč, pak si před ní budeš jistý.“

Trol naklonil hlavu na stranu. Z jeho šedivé tváře se nedalo nic vyčíst. Jeho rysy byly příliš cizí. Usmíval se? „S tím bych mohl souhlasit,“ pronesl Orgrim nakonec.

„Já ne!“ Melvyn zvedl výhružně pěsti s drápy. „Dotkneš se jí jen přes mou mrtvolu.“

„Pokud si to přeješ, elfíku.“ Orgrim zvedl kyj.

„Nech ho to udělat, Melvyne. Prosím.“

„Máš horečku. Snad si vážně nemyslíš, že bych…“

„Nestavěj se mezi mě a můj lid!“ Zahleděl se na ni. Rysy jí ztvrdly. Vynaložila veškerou sílu, narovnala záda a napřímila se. Pak natáhla paži dopředu. „Tentokrát bude naše úmluva stvrzena krví. Přísahám při bozích Fjordlandu, že už proti tobě nepovedu válku.“

„A nepřijdeš do mé země a nepokusíš se ukrást, co jsi navěky ztratila.“

Sval ve tváři jí zacukal, tak ztuhla. „Ano.“ Podívala se na něj. Její pohled mu nařizoval mlčet. Smířila se s osudem. Co vůbec věděl o lidském světě?

„Zabiješ ji…“

„Možná ji bohové ochrání.“

Cynický trol! Kdo kdy o něčem takovém slyšel? Každé dítě Albenu vědělo, že bohové neexistují! Jsou tu jen proto, aby si děti lidí dokázaly vysvětlit svůj svět. Chtěly pořád něco vysvětlovat.

„Nech ho projít, bratře.“

Melvyn poslechl. Také trol působil napjatě. Orgrim opřel bojové kladivo o skálu. Neustále po Melvynovi pokukoval, jako by se bál, že bude podveden. Obr vytáhl zpoza opasku nůž z černého vulkanického skla.

Kadlin stále držela paži nataženou. Popadl ji za ruku.

Melvyn bezděčně zvedl pěsti s drápy.

Trol řízl královnu do dlaně. Do rozdusaného sněhu skapávala tmavá krev. Pak se také řízl do ruky a zvedl ji vysoko nad hlavu, jako by ji chtěl ukázat všem válečníkům. Krev mu stékala po paži.

„Uzavírám s tebou mír, lidská dcero. Činím tak proti vůli starších. Tvrdili mi, že mě oklameš. Dělám to proto, že na mě zapůsobila tvá odvaha. Obětovala bys paži za svůj lid. Odvážila ses říct mi do tváře, že by ses vrátila. O tom byli přesvědčeni i moji rádci. Kdybys řekla něco jiného, byla bys teď mrtvá. Možná už teď přemýšlíš, jestli mě máš podvést. Ale já jsem muž, který tvoří vlastní budoucnost sám. Všechno je možné, když chceme.“ Znovu pokynul válečníkům na kopci. „Rozhodl jsem se, že ti přenechám mrtvolu otce. Pak už nebudeš mít důvod, abys porušila slovo. Pro můj lid je přísaha, již stvrdíme krví, stejně pevná jako kosti země. Znám svou smečku, lidská dcero. Vyskytnou se v ní divoká štěňata, která překročí hranice, aby kradla dobytek. Nedokážu tomu zabránit. A ty nebudeš moci zabránit svým vůdcům smeček, aby se tu a tam nepokusili zabít trola. Ale my oba si chceme slíbit, že už proti sobě nepozvedneme zbraň. A že už nikdy nevkročí nepřátelské vojsko do země toho druhého.“ Prudce máchl rukou, takže Kadlin stříkla do tváře jeho krev. Pak se na ni vyčkávavě podíval.

Sestra se tázavě podívala na Melvyna, ale ani ten nevěděl, co trol očekává. Vystřízlivěl, cítil se zostuzený a zahanbený. S klapnutím nechal zajet drápy ze stříbrné oceli zpátky do chráničů paží.

Orgrim poklekl před Kadlin a opatrně uchopil její krvácející ruku. Přejel si jí po tváři. Ano, lízal její krev!

„Teď je to stvrzeno krví,“ pronesl tak hlasitě, aby to mohli slyšet i válečníci na kopci. „Přineste jejího otce.“ Tiše dodal: „Mám poslední podmínku. Chci, aby mi přinesli tvé srdce, až jednoho dne zemřeš, lidská dcero.“ Otočil se k Melvynovi. „Uděláš to ty!“

Melvyn nebyl schopen slova. Její srdce! Věděl, že trolové uctívají obzvlášť statečné soupeře tím, že sní jejich srdce. Věřili, že když to udělají, získají jejich odvahu. Ale představa, že by měl jednou sestře vyříznout srdce z těla… to bylo příliš!

„Nemyslím…“

„…že to bude překážka našeho míru,“ pronesla Kadlin rozhodně a pohledem mu opět nařídila mlčet. Vložila do pohledu zbývající síly. Pak se zhroutila na skálu.

„Přineste jí kožich,“ zvolal Orgrim.

Spravedlnost

„Kdo se proviní šmelinou s potravinami a svému stádu tímto způsobem přivodí škody, bude vydán vůdci smečky. Vůdce smečky tohoto zločince na veřejném prostranství před očima poškozených zaživa sní.

Kupec, který bude podvádět špatnými závažími na váze, bude vydán vůdci smečky. Na veřejném prostranství mu bude zaživa před očima všech vyřezán z těla stonásobek váhy, o kterou podváděl.

Kdo dopadne zloděje dobytka před tím, než se tento dostane na své území, smí zloděje zabít a nebude za to stíhán.

Zloděj dobytka, jemuž se podaří odehnat ukradený dobytek na své území, nebude už nadále považován za zloděje a nesmí být stíhán. Kdo proti němu pozvedne ruku, bude stíhán zákonem.

S kupcem, který přirazí na zboží víc než polovinu ceny, za které je nakoupil, bude nakládáno jako se zlodějem. Po první krádeži bude ocejchován ve tváři žhavým železem. Po druhé mu bude useknuta ruka. Pokud bude předveden potřetí, propadne životem.

Kdo bude ke škodě stáda obchodovat s penězi a statky jiných, musí vyrovnat škodu vlastními penězi a statky. Pokud by tyto nestačily, bude do tohoto zahrnut i veškerý majetek jeho pokrevních příbuzných. Pokud ani to nebude dost, smí být podvodník a všichni jeho příbuzní prodáni do otroctví. Tyto peníze budou rovněž poukázány poškozeným…“

Zákon, opis trolího kodexu nalezeného

ve městě Uttika, str. 7 a 8

Kniha

„Kdo v opilém stavu ušlape jiného k smrti nebo jej zraní, bude veřejně přísně pokárán. Nebude ovšem spadat pod krevní soudní moc, protože ve chvíli neštěstí nebyl pánem svých smyslů.“ Vždy ukázněný a povýšený Elija Glops měl co dělat, aby udržel hlas na uzdě, když četl tato slova. „To není zákon! To je naprosto nepokrytá urážka všech koboldů. Až bude tento zákon veřejně předčítán, dojde k povstáním.“

„Proč? I opilý kobold by přece mohl šlápnout na květinovou vílu,“ opáčila Skanga apaticky. Nejraději by Eliju vyhodila z trůnního sálu, ale v albské hvězdě před nimi se brzy otevře brána a šamanka chtěla, aby lutin sledoval, jestli všechno probíhá tak, jak má. Její návštěva u Alathaie, elfí kněžny z Langollionu, byla jedna velká mrzutost. Ta vzpurná elfí poběhlice kladla nestydaté požadavky. Přijde ještě v tuto hodinu! A Elija měl pozorovat, zda se nesnaží provést zlatou sítí vojáky, aby zaútočili na palác. Bylo se od ní možné nadít jakékoli zrady. Bohužel si Elija vzal do hlavy, že si právě teď promluví o prvním návrhu trolího zákoníku.

Skanga by ho nejraději popadla a utrhla mu tu jeho liščí palici z úzkých ramen. Možná by si dokonce dala kousek jeho mozku. Byl nepochybně mazaný. Bohužel pro ni byl nedotknutelný. Podařilo se mu vlichotit do přízně krále Gilmaraka. Zabít ho by přineslo víc problémů, než za co by to krátké potěšení stálo.

„Mám k dispozici pět dopisů o případech, kdy byli koboldi připraveni o život opilými troly. Nejhorší se udál před devatenácti dny v Lavianaru v provincii Arkádie. Byli tam zabiti čtyři koboldi a dalších jedenáct zraněno, protože oddíl namazaných trolů připadl na skvělý nápad uspořádal s koboldy hod do dálky.“

Skanga se zadívala na Birgu stojící po jejím boku. V její auře převládala matná červeň ovládaného hněvu. Možná by dokázala žačku popíchnout, aby otravného rozumbradu zabila.

„A ty zákony o šmelině, půjčování peněz a mírách zisku! Pokud vstoupí v platnost, obchod se zhroutí. Zdravé usilování o zisk se stane životu nebezpečným!“

„Přece tak rád tvrdíš, že všechny děti Albů jsou bratry, Elijo. Proč by se pak mělo trpět, že někteří bratři jsou velmi bohatí a další zůstávají díky jejich rejdům chudí jako myši? Je to tím, že i lutinové mají z karavanního obchodu zisk? Neměl by to posoudit někdo jiný než ty?“

„Rozhodně odmítám veškerá podezření z podjatosti. Každý ví, že se zasazuji o blaho lidu a mým popudem není osobní zájem. Nezískal jsem nic z povstání ani ze svého úřadu. A když mluvíme o lidu: Měli bychom vyškrtnout z textu zákoníku i hloupý pojem stádo! Mluvme prostě o lidu! Tomu každý porozumí. Skango, prosím, vidím za sbírkou zákonů chvályhodné úmysly, ale podobné dílo by mělo být svěřeno do rukou zkušeným písařům a úředníkům.“

„Chci text o deseti stranách, a ne deset knih plných právních norem, které budou znalí moct překroutit tak, až bude možný jakýkoliv rozsudek. Mluvíš tak rád o lidu, Elijo. Který obyčejný kobold z kuchyně by si mohl dovolit dobrého učence, jenž by ho zastupoval proti krutému pánovi? Myslím, že na deseti stranách se je možné vyslovit ke všem zločinům. Neměj mě za hloupou, protože pocházím z trolího lidu. Byl bys…“

Z hadí mozaiky uprostřed trůnního sálu vystoupal úzký proužek oslepujícího světla a během vteřiny se rozšířil v magickou bránu.

Skanga zaťala prsty pokřivené dnou do opěrek trůnu. Přišlo to tak náhle, že se v první chvíli vylekala, i když věděla, že Alathaia musí přijít tudy.

„Co vidíš?“ zeptala se lutina. Magické aury byly tak silné, až se vzájemně překrývaly, a ona nemohla do zlaté sítě pohlédnout. Vzpomněla si, jak Emerelle odrazila útok na hrad tím, že slovem moci přeťala albskou stezku. Způsobila tolik smrti a neštěstí!

„Alathaia přichází sama,“ odpověděl Elija. „Zdá se…“

V tu chvíli vstoupila elfí kněžna albskou hvězdou do sálu. „Má na sobě černé šaty,“ pošeptala Birga šamance do ucha.

Jako by to hrálo roli! Skanga teď zřetelně viděla auru elfky. Byla prosycena arogantním sebevědomím.

„Drží v ruce knížečku. Myslím… ano, na deskách je krev.“

To viděla i Skanga. Na krvavé skvrně ještě lpěla vlastní, i když bledá aura. Nemohl uplynout o moc víc než týden od chvíle, kdy byla krev prolita.

„Jak vidím, Skango, nebyly mé podmínky splněny. Emerellin hrad měl být opuštěn! A já teď vidím tvou škaredou žačku a… je to tvář kněžny z Vahlemeru, co nosí jako masku? Rozkošné. Vy trolové pořád dokážete překvapit. I když neoceňuji to dnešní překvapení, že nejsme v Emerellině zámku samy. Co tady pohledává lutin? Nemůžu lutiny ani cítit! Vyžeň ho odtud!“

Elijova aura získala zvláštní barvu. Byla to studená modř strachu, ale protkaná mléčným podtónem. Propůjčovalo to jeho auře cosi takřka tělesného. Něco podobného Skanga ještě nikdy neviděla. Lutin měl bezpochyby velký strach, ale nikoliv o sebe.

„Můžu se na tu knihu podívat?“ promluvil Elija bezvýrazným hlasem.

„Zírá na knihu,“ pošeptala Birga, jako by uhádla, na co Skanga myslí.

„Je ten lutin nějak významný?“

„Elijo, odejdi!“ nařídila Skanga tónem, který by zahnal každého trola na útěk.

„Ta kniha. Znám ji. Ta ražba v kůži. Dal jsem jí tu knihu jako dárek. Ty skvrny… je to…“

„Odejdi, Elijo! Nenuť mě, aby to řekla ještě jednou. To, co se teď odehraje v těchto zdech, není určeno pro tvé oči a uši. Nepokoušej se mě oklamat.“ Zašeptala slovo moci. Bylo podivuhodné, jaký odpor malý lutin kladl. Jeho tělesná velikost nedávala tušit, jak silnou má vůli. Ale nakonec povolil. Neohrabaně se otočil a ztuhlými kroky opustil trůnní sál.

„Je to duch nové vlády, že koboldi už neposlouchají rozkazy?“

„Nestydatě se usmívá,“ zašeptala Birga.

„Chceš se ode mne naučit kouzlu, Alathaio. Měla bys být zdvořilejší.“

„A ty chceš po mně něco, co nemůžeš nikde jinde dostat.“

„Už jednou jsem poslala proti Emerelle elfy. Dokázala bych to bez tvé pomoci i podruhé,“ odvětila šamanka klidně. Nahmatala amulety. Když našla albský kámen, promnula jej mezi palcem a ukazováčkem. Moc kamene utišila bolest v jejích zanícených kloubech.

„Od té doby se všechno změnilo. Dokud Emerelle vládla, nebylo těžké najít elfy, kteří si přáli její zkázu. Teď si skoro všichni přejí rychlý konec tvého krále Gilmaraka. Potřebuješ mou pomoc. Víš to. A tvoje kouzlo se naučím i bez tebe. Je to jen otázka času.“

„Musela bys vynaložit mnoho času a krve.“ Skanga přemýšlela, za kolik problémů jí elfčina pomoc stojí. Pohár brzy přeteče! „Co je to za knihu, kterou chtěl lutin tak bezpodmínečně vidět?“

„Je to klíč k něčemu, co jsem nedávno ztratila. Víš přece, že tihle úlisní malí lutinové jsou ve skutečnosti všichni zloději. Měla bys je vyhnat od královského dvora. Nedá se jim věřit.“

„Co hledáš?“

Místo odpovědi kněžna otevřela knihu. „Jsou ukryty tam, kde jsou listy, které nikdy neodnesl vítr, stráženy posledním důkazem staré lásky. Popisuje se tu místo na tomto hradě.“

„O čem je řeč?“

„Řeč je o třech rubínech! A ne, nevím, jak se jmenují. Byly mi ukradeny a myslím, že je dopravili sem.“

Rubíny? Skanga nečekala upřímnou odpověď, kdyby se kněžny zeptala, co s nimi má v úmyslu. Bylo by hloupé se s ní kvůli tomu hádat. Elfka měla bohužel pravdu. Jen ona jí mohla pomoci najít, co potřebovala, aby zabila Emerelle. „Rubíny,“ pronesla významně, a přece nic nevěděla.

„Zpupně se usmívá,“ pošeptala Birga. „Smím si z její tváře udělat masku, až ji nebudeme potřebovat? Myslím, že bych dokázala uchovat ten úsměv navěky.“

Skanga to přešla. Někdy byla Birga příliš hloupá! Neměla žádný nástroj, aby elfku porazila. Dokonce i Emerelle se kněžny bála. Pouštět se s ní do křížku by bylo stejné jako ulehnout do lůžka plného zmijí. „A ty si myslíš, že tady najdeš listy, které nikdy neodnesl vítr? Co mají společného s tvými rubíny?“

„Listy jsou bezvýznamné. Myslím, že se jedná o básně květinových víl. Ta další slova jsou klíč. Poslední důkaz staré lásky. V posledních dnech jsem knížečku znovu a znovu četla. Domnívám se, že vím, kde mám hledat. Je tady také řeč o královnině ukryté šatně.“

Skanga slyšela šustění stránek.

„Tady stojí: Na nejzazším konci jsem viděl ony bílé šaty, které na sobě měla při Falrachově pohřbu. Od té doby se jich nikdy nedotkla. Myslím, že tyto šaty jsou důkazem staré lásky. Musím hledat tam, kde stojí proutěná figurína s nimi! V královnině věži. Úplně nahoře pod střechou. Tam ukrývá poklady.“

„Nemyslím, že mohu od svých starých kostí žádat, aby vystoupaly na věž.“

„Stejně jsem měla v úmyslu jít sama.“

„Birga tě doprovodí, drahá přítelkyně. To je moje poslední slovo. Trolové jsou pány Světla elfů. Nevezmeš si tady nic, co by Birga neviděla. A nepokoušej se ji obelstít!“

Konečně Skanga spatřila v Alathaiině auře nádech hněvu. Byl to jen krátký záblesk. Elfka dokázala mistrovsky ovládat pocity. Dozajista si uvědomovala, že šamanka může v její auře číst. A kolik toho její slepé oči vidí.

„Jaký důkaz důvěry, že mi přenecháváš svou žačku! Lichotíš mi, Skango.“ Uklonila se. „Pokud proti tomu nic nemáš, vydám se pátrat po kradených věcech.“

„Jděte!“

Skanga naslouchala jejich krokům, které brzy odezněly v dáli rozlehlých palácových síní. Rubíny! Co si s nimi chce kněžna počít? Skanga je znala jen z pohádek. Vyprávělo se v nich, že rubíny vznikly v okamžiku smrti draka. Jeho vůle k životu, magie, vědomí, to všechno se stáhlo do jeho srdce a proměnilo se v kámen. Údajně se kameny nijak neodlišovaly od těch bezvýznamných povalujících se na okraji cest. Byly o něco menší než koboldí pěst. Nezdálo se, že by obsahovaly magii. A pokud se někdy ztratily mezi jinými kameny, bylo skoro nemožné je znovu najít.

Skanga si vzpomněla na příběh, ve kterém se tvrdilo, že se dají pomocí rubínů ošetřovat bradavice. Jistě o tom věděla i Birga. Snad nebude tak pošetilá, aby se pokoušela Alathaie jeden z kamenů ukrást.

Strážci snů

Emerelle stála na skalním hřebeni vysoko nad vesnicí a uvědomovala si, že přišla pozdě. Na Oblonovu vesnici se hnaly houfy koboldů se šedivou kůží. Měli to být ti údajní trolové? Zděšení ji zasáhlo tak mocně, že čas jako by plynul z čiré zášti pomaleji, jen aby mohla nasát každý detail nevyhnutelného. Viděla zvláštní ďábelské tváře na štítech válečníků. Viděla všechny krčící se koboldy, kteří se bez odporu podrobovali neštěstí. Ale to nebylo to, co ji tak silně zasáhlo. Viděla, jak Falrach klesá k zemi. Když jeho pád skončil, začal její. Skočila! Bez uvažování se vrhla ze skaliska. Při tom rozepjala paže jako křídla, jenže nebyla pták. Vítr se jí neopřel do povlávajícího oděvu natolik, aby ji unesl. I když se odrazila ze všech sil, projela jí takřka okamžitě levým chodidlem bolest. Otřela se o vystupující skalní hranu.

Náraz proměnil let s rozepjatými pažemi v chaotický pád. A ještě jednou ji čas potrestal. Byl jako jedna z podivných gumových hrudek, s nimiž obchodovali stromoví poutníci z nejhlubších džunglí Vahan Calydu. Hrudek, které se daly natáhnout do úžasné délky. Pokud se před okamžikem čas protahoval v nekonečný okamžik hrůzy, teď se rychle smrskl. Všechno se dělo příliš rychle, než aby mohla jasně uvažovat. Země na úpatí skaliska se jí hnala vstříc. Správné slovo moci se jí dralo přes rty s mučivou pomalostí. Hrozilo, že ji bolest v noze místo ke kouzlu přiměje k výkřiku.

Konečně vyrazila vzpurné slovo, které se jí zahryzlo do jazyka jako klíště do jemné pokožky na šíji. Poslední slabika a náraz přišly takřka současně. Teď to bylo její tělo, co se smrštilo. Tělo, které utrpělo ránu, díky níž pocítila každou kost i svalové vlákno, každou k prasknutí napjatou šlachu. Dopadla nohama napřed a pokusila se náraz zmírnit tím, že šla do podřepu. Skála se pod silou jejího dopadu zachvěla. Trhliny ve skále vyjevily dobře zahalené tajemství. To, co ukrývala v každém okamžiku bdění i ve spánku pomocí magie, jež se dávno stala součástí jí samé. Dokonce ani během dlouhého bezvědomí po zranění ve Vahan Calydu nepřestalo kouzlo působit.

Pádila pryč, daleko od rozdrceného kamene. Běžela vstříc bojové vřavě. Snažila se předstihnout úprk času. Ještě v běhu tasila meč. Cítila v krvi žár, kterého se tak obávala. Prudký hněv, který ničil její chladnokrevné uvažování, jímž byla proslulá a kvůli němuž se jí obávali. Žár, který znal jedinou, rudě žhnoucí myšlenku. Ollowain! Nedopustí, aby zemřel.

Dlouhým skokem překonala trnitý val. Nevyužila skulinu, kterou se prodrali koboldi se šedivou kůži. Šlápla na klenutou střechu hliněné střechy, jež ji unesla právě na tak dlouho, aby se mohla odrazit, než se s nepříjemným, tlumeným žuchnutím propadla.

Přistála na šedivé šíji, která se s překvapeným prasknutím roztříštila tak důkladně, až hlinitě šedou kůži prorazily rudě lemované úlomky kostí podobně jako jarní květy úspěšně se probíjející sněhem.

Její meč opsal stříbrný oblouk přes kožené štíty, násady oštěpů, živé maso i vyschlou stěnu chatrče.

Koboldi vyšplhali na Ollowainovo tělo. Bodali do něj kamennými hroty. Šediví válečníci s úšklebkem triumfovali nad obrem, dokud jásot domnělých vítězů v náhlém tichu neodezněl.

Ten, který právě chtěl obsidiánovým nožem vyloupnout Ollowainovi z důlku oko, byl poslední, kdo udiveně vzhlédl. Příliš pozdě na to, aby unikl čepeli, již Emerelle ve slepém hněvu vymrštila.

Zasáhla kobolda doprostřed hrudi a srazila ho z oběti. Emerellin meč připíchl tvora na hliněnou stěnu Oblonovy chatrče stejně, jako se přišpendluje motýl na tenké prkénko, když jej člověk chce navěky zakonzervovat.

Zatímco teď stáli před chvílí bujaře odvážní přemožitelé obra zkamenělí hrůzou, Emerelle se už na ně vrhala. Viděla na hrotech oštěpů Ollowainovu krev a měla pocit, jako by jí srdce pumpovalo do žil magma.

Její pravice vyletěla vpřed a zasáhla kobolda, který se snažil prorazit oštěpem pevnou kůži elfích holínek. Úder zasáhl chrupavku, která se nacházela vysoko na krku, a ta zase koboldovi rozdrtila jícen a průdušnici.

Emerelle vytrhla umírajícímu oštěp. Čas jako by si s ní zase pohrál a zpomalil se. Její smysly představovaly otevřené brány, které všechno kolem sebe spojovaly do velkého výjevu. Výjevu mnohem rozsáhlejšího než ten, jenž se naskýtal jejím očím.

Cítila, jak umírající kobold vyprázdnil střeva. Byla si vědoma každičké kapky úzkostného potu, který prosakoval póry zalepenými hlínou. Slyšela šeptaná slova strachu a nenávisti bez ohledu na to, jak tiše byla pronesena. A vnímala svištění obou letících obsidiánových sekyr mířících jí na záda.

Uvědomovala si pohledy. Každý jeden z nich, jako by oči koboldů seděly, podobné hlemýždím, na stopkách a ty se natahovaly do groteskní délky, až se jí pohledy doslova a do písmene dotýkaly. Cítila ve vzduchu drobounký, chodidly válečníků rozvířený prach, který se pomalu usazoval, dotýkal se jemných chloupků na jejích pažích a plnil jí ústa matnou pachutí.

Prudce se otočila. Její oštěp vystřelil vzhůru. Jeho čepel zasáhla točící se sekyru z boku a změnila její směr. Zbraň ji minula o několik málo palců a rozťala udivený výraz ve tváři kobolda se šedivou kůží za ní.

Druhou sekyru špatně odhadla. Byl to méně než mžik. Méně než kratičký okamžik, který potřebuje zrnko písku, aby propadlo úzkým hrdlem přesýpacích hodin. Hrot oštěpu zasáhl přímo ostří sekyry, místo aby se dotkl čepele z boku. Černé vulkanické sklo se roztříštilo na tisíce ostrých úlomků. Emerelle zavřela oči. Obsidián se jí zařezával do tváře. Všichni okolostojící vykřikli. Trýzněni jemnými černými projektily, které ty, jež nešťastně zasáhly, navždy zbavily zraku.

Teď před ní všichni ustupovali. Nikdo už se neopovažoval na ni pozvednout ruku. Emerelle letmo zahlédla Oblona. Hrdlo měl rozdrásané několika řeznými ranami a rozšklebené až k páteři. Prázdným pohledem zíral k rozlehlému jasnému nebi. Na jeho prolité krvi, kterou tak lačně vpíjela na troud suchá půda, se už hemžily první mouchy.

Kousek opodál ležel šedivý kobold. Zkroucený do klubíčka. Místo očí měl jen prázdné důlky. Z jeho rozevřených úst vyletovala hejna much.

Emerelle zašátrala prsty po Ollowainově krku. Jeho puls byl sotva hmatatelný. Padlá královna se otočila, takže dřepěla zády k chatrči vedle milovaného. Hleděla do tváří plných nenávisti a strachu. Koboldové se šedivou kůží ustoupili. Několik starších válečníků, snad jejich velitelů, stálo pospolu a šuškalo si. Věděla, že se útočníci nehodlají vzdát. Kdyby se teď všemi smysly soustředila na Ollowaina, aby ho zachránila, okamžitě by znovu zaútočili. Cítila jed v těle svého milence. Vnímala, jak ho oslabuje. Ochromuje mu svaly, zeslabuje dýchání a zbavuje srdce vůle bít. Byl zázrak, že ještě žil. Ve chvíli, kdy si to pomyslela, puls utichl.

Roztrhla mu tuniku. Položila mu obě ruce na hruď a zatlačila, aby přiměla srdce dál bít. V očích jí stály slzy hněvu. Dokázala by ho uzdravit. Měla moc proměnit jed ve vodu. Ovšem kdyby to udělala, byla by možná na dvě stě tepů naprosto bezbranná. Vlastně to nebyla doba, která by stála za zmínku. Jenže byla víc než dost dlouhá na to, aby k ní přistoupili a podřízli jí hrdlo, jako to udělali Oblonovi.

Emerelle vnímala zvuk stříkající vody. Pak ucítila, jak se země třese. Jen jemně. Sotva znatelně. Ale nebyla sama. Tam, kde zela v trnitém valu díra, se ozval křik. Do koboldů vjel život. Ti, kteří se jí ještě před okamžikem báli jako smrti, teď prchali jejím směrem.

Jakýsi postarší kobold s několikrát zlomeným nosem a neforemnou koženou čapkou na hlavě se vrhl před ni na zem. „Vzdáváme se ti, paní. Vzdáváme se!“

Nad trnitým valem se objevila Madrova hlava a ramena. Trol jediným krokem překonal houští.

„Dávej si pozor na tu šedivou holotu. Vydávají se za troly!“ Obrátila se na koboldy z vesnice. „To je skutečný trol!“ Pak se sklonila k Ollowainovi. Jeho tělo kladlo jedu větší odpor, než čekala. Skoro se zdálo, jako by už hattah znalo.

Zavřela oči a zkrotila dech, až nalezla stejně pomalý, nepravidelný rytmus, jako byl Ollowainův. Těla se v jejích myšlenkách sjednotila. Pátrala po jedu. Mistr šermíř trpěl doznívajícími účinky opojení. Jeho játra byla zasažená. Emerelle izolovala jed v těle a nechala ho odejít spolu s malým množstvím tmavé krve nosní sliznicí.

Když se odtáhla, byla také trochu omámená. Sdílela jeho bolest i opojení. Myšlenky ovšem nechala nedotčené.

Liščí obličej vnímala jen rozmazaně. Nikodemus jako by stál těsně před ní. Uvědomila si, že se místo úskočných koboldů jen vydala na milost a nemilost jiným nepřátelům.

Kobold ji lehce cvrnkl do nosu.

„Chceš zakončit život jako moucha?“ vyrazila ze sebe blábolivě.

„Paní, chtěl jsem se jen ujistit, zda pro vás mohu něco udělat. Byl jsem dalek toho, abych vás…“

„Najdi mi velitele těch falešných trolů!“

„Ano, paní. Jak si přejete.“ S úklonami se odporoučel.

Emerelle vyčerpaně sáhla po albském kameni, který jí spočíval ukrytý na hrudi pod rouchem. Jeho hřejivá síla jí dodala energii. Začala pravidelně dýchat. Když se Nikodemus vrátil, byla opět paní svých smyslů. Nikodema doprovázel postarší kobold, který jí předtím nabídl kapitulaci svého lidu.

Náčelník, nebo kdo to vlastně byl, pokorně poklekl. „Paní, odveď si obra a už se na nás nehněvej, prosím. Vzdáváme se. Netušili jsme, že se Oblon a jeho lidé nacházejí pod vaší ochranou. Mrzí nás to.“

Unaveně se zahleděla na mrtvého šamana. „Z tvých slov Oblon nic nemá. Pokud tomu rozumím správně, žije tvůj lid z toho, že klame všechny ostatní koboldí kmeny na okraji Spálené země a nutí je k odvádění daní. Jak jsem slyšela, umírají kvůli tomu děti a staří hladem. Já…“

„My jsme trolové…“ začal stařec.

To jí opět roznítilo oheň v žilách! Uštědřila koboldovi takový pohlavek, až padl k zemi. „Tohle je trol!“ ukázala na Madru. „Vy jste jen tlupa příživníků! Nic netvoříte. Žijete výlučně na úkor jiných. Víš, že draci spálili tuto zemi během pouhého dne? Jmenuj mi jediný dobrý skutek, který jste učinili pro druhé. Dej mi důvod, abych tebe a tvůj lid nezničila stejným způsobem.“

Čekala, že se stařec bude kroutit a žadonit o milost. Místo toho se na ni pevně zahleděl a hrdě pronesl: „Nemůžeš nás zabít, protože jsme lovci snů.“

Starému koboldovi oteklo po jejím úderu levé oko. Z nosu mu crčela krev a skapávala na hruď. Ale navzdory výhružce neochvějně čelil jejímu pohledu.

„Znič lid trolů a za pár let budou všechny koboldí vesnice podél okraje pouště osiřelé,“ pronesl pevným hlasem. „Protože pak už nebude nikdo lapat zlé sny, které na nás sesílají Yingizové. Zničí kmeny. Jsme jedinou ochranou ostatních.“

Emerelle byla přemožena takovou drzostí. „To je trol,“ řekla chladně a ukázala na Madru.

„To možná platí jinde. Tady jsme trolové my!“ odvětil stařec. „Zeptej se, koho chceš. To, čemu všichni věří, se stává pravdou, paní.“

Důkaz staré lásky

Nesmím jí věřit, opakovala si Birga stále dokola. Je to elfka, už to stačí. Ale Alathaia se těšila dokonce i mezi elfy výjimečně špatné pověsti. A právě tato kněžna jí kladla procítěné otázky. Výstup k Emerellině věžní komnatě byl dlouhý a obtížný. Celou cestu si povídaly. A hovořily jen o ní, o Birze. O tom, jak je těžké sloužit slepé a mrzuté paní jako Skanga. O vzpurných koboldech. O vadách, které Birga skrývala pod obvázanýma rukama a maskou. Alathaia o tom věděla. Ostatně zdálo se, že elfka ví skoro všechno. Řekla také, jak si je jistá, že ji Skanga nenechá s rubíny odejít. Ne dokud nebude dokončeno společné dílo. A věděla, že ji Skanga s kouzlem, jež se chtěla tak bezpodmínečně naučit, podvede.

Birga na to nic neříkala. Jen žasla, jak dobře elfka zná její paní. Byla Alathaia tak chytrá, nebo byla nakonec tak podobná Skanze, že pro ni bylo snadné předem uhádnout každý z kroků šamanky? Birga na to neměla odpověď. Ale cítila se v elfčině společnosti dobře. Vlastně je to naprosto scestné, pomyslela si. Elfové a trolové nebyli stvořeni jeden pro druhého. Ale u Alathaie jako by bylo všechno jinak.

Když konečně dorazily k Emerellině komnatě, kněžna z Langollionu ji vyzvala, aby si sundala jeden z obvazů na rukou. Dlouho si prohlížela znetvoření. „Tvrdí se, že rubíny mají hojivé schopnosti. Jestli je najdu, pomůžu ti.“

Birga byla všechno, jen ne útlocitná, přesto byla dojata. Skanga si nikdy nelámala hlavu nad tím, zda je její nemoc léčitelná. Brala znetvoření prostě jako dané stejně jako Biržino magické nadání.

Emerellině komnatě dominovala velká postel. Šamance to připadalo poněkud zvláštní, vždyť královna elfů platila za cudnou a chladnou. Nikdo neslyšel, že by si k sobě pozvala muže. Pomyšlení na ně Birgu rozladilo. I když ženy v jejím lidu představovaly vzácný, vytoužený poklad, kterého se dostávalo jen významným válečníkům a vůdcům smeček, sama nikdy s mužem lože nesdílela. Celé její tělo bylo znetvořené bujícími vředy. Připomínaly kapky z masa. Nevzhledné, ošklivé. Nikdo se jich nechtěl dotknout. Ano, většině bylo zatěžko jen se na ně podívat. Proto nosila masku a obvázané ruce.

Zatímco se Alathaia pomalu otáčela na místě a slídila v každém koutě místnosti, Birga se posadila na postel elfí královny. Celá komnata byla prostoupena královninou vůní. Hlavně lůžko. Elfové se sice nepotili, ale nebyli úplně prosti pachů. Mnozí rádi používali různé voňavky. Dokonce i válečníci. Birze připadalo podivné zdobit se cizími pachy. Na druhou stranu se i ona sama zdobila cizí kůží. To, že by ale někdo mohl toužit vonět po květinách, bylo krajně podivné. Pochopila by, kdyby nosil vůni jeskynního medvěda, jehož sám složil. Nebo nějaké jiné šelmy. Také vůně zbrojního oleje a kůže jí připadala příjemná.

Velmi lehký nádech zbrojního oleje se vznášel i v Emerellině komnatě. Ale převládaly jiné, těžší vůně. Nezdálo se, že by to byly květiny. Alespoň ne takové, které znala.

Náhle se odsunulo zrcadlo a odhalilo pohled na skrytou komoru. Do ložnice se odtamtud vyřinula záplava nových vůní. Všechny přehlušovalo kadidlo. K tomu se přidávala stará látka. A… Birga znovu zavětřila. Páchlo to tam srstí lutina! Šamanka potřebovala chvíli, než si vzpomněla, co přesně to je. Měla na pachy dobrou paměť. A lutinové byli cítit každý jinak. Byla to ta malá patřící k Elijovi. Birga ji už nějakou dobu neviděla. Přemítala, jestli by o tom neměla kněžně říct, ale okamžitě to zavrhla. Nikdy nebylo dobré pouštět si pusu na špacír!

Skrytá komora byla tak nízká, že se Birga musela přikrčit. Byla plná šatů natažených na proutěné figuríny. Proč měla jediná žena tolik oblečení? K čemu bylo dobré takové plýtvání? Na poličkách na stěnách ležely šperky. Vypadalo to, jako by ke každým šatům patřily i vlastní boty.

Birze se líbily rukavice z pestrobarevného hedvábí. Byly jako druhá kůže. Taky by ráda měla takové rukavice. Byly určitě mnohem příjemnější na nošení než obvazy, jimiž si omotávala prsty. Daly se z hedvábí dobře vyprat skvrny od krve? Alathaia si všechny šaty zkoumavě prohlédla, ale ničeho se nedotkla. „Bude vědět, že jsme tady byly, pokud se jednoho dne vrátí,“ pronesla konečně. „Myslím, že jí zrcadlo ukáže každého, kdo do této ukryté komnaty vstoupí. Ochrání tě Skanga před jejím hněvem?“

Birga se ztěžka nadechla. Vycítila, že je zrcadlo prosycené magií. Ale to tady bylo skoro všechno. I šaty byly opředeny kouzlem. Proto se zrcadlem nijak nezaobírala.

„Dokážu na sebe dávat pozor sama,“ řekla Birga, a přitom věděla, že by se s Emerelle nikdy nemohla měřit.

„Raději bych se přímému sporu s ní vyhnula,“ přiznala Alathaia naprosto otevřeně.

Birga se měla na pozoru. Elfka byla až příliš přívětivá. Nedá se jí věřit!

Kněžna nechala celou věc být. Znovu si prohlížela šaty. Někdy odmítavě zavrtěla hlavou. Velmi zřídka tiše mlaskla jazykem. Skrytá šatna se vinula v širokém oblouku po vnější straně věže. Je překvapivě velká, pomyslela si Birga. Jsou také zdi věže opředeny magií? Zdála se být pozorovateli menší, než doopravdy byla? Elfové milovali podobné hříčky!

Šamanka našla úzkou skříň, ze které se linula podivná vůně. Zvědavě otevřela dveře a vyděšeně couvla. Všechny stěny, dokonce i vnitřní strany dveří, byly pokryté motýlími larvami! Co to bylo za nesmysl! Kukly žily!

Birga zavřela dvířka a vrtěla při tom hlavou. Nikdy elfy a jejich vrtochy nepochopí!

Alathaia mezitím zamyšleně postávala před velmi prostými šaty. Byly šedivé a úplně bez ozdob. Rukávy sahaly jen těsně pod lokty a byly trochu nabírané. Tuhý límeček byl tak vysoký, že jistě ukrýval celý krk, když si Emerelle šaty oblékla.

Birga cítila silnou magii, která ze šatů vycházela. Emerelle je znovu a znovu opřádala kouzly. Byla jako letokruhy starého stromu. Dokonce i ona vnímala na znetvořené, necitlivé kůži šimrání, když se k nim přiblížila.

„Hledáme důkaz staré lásky v komoře plné šatů,“ pronesla Alathaia zamyšleně. „Myslíš, že tohle jsou svatební šaty?“

„Nikdy jsem nebyla na elfí svatbě.“

Kněžna se usmála. „Samozřejmě, Birgo. Hloupá otázka. Kromě toho se Emerelle nikdy nevdala. Ale tyto šaty… myslím, že by je na sobě mohla mít nevěsta na svatbě. Vlastně nejsou ničím zvláštní ve srovnání s ostatními. A přece je Emerelle uchovávala. Velmi dlouho. Cítíš ochranná kouzla, která od nich drží dál moly a prach a chrání barvu před vyblednutím? Byla pořád dokola obnovována a zesilována. Tyto šaty se měly už před staletími rozpadnout v prach. Královna vynaložila velké úsilí, aby je uchovala. Proč asi?“ Alathaia poklekla a nadzvedla lem. Na tom gestu bylo něco neslušného.

Birga spatřila malé svazečky z dubového listí pospojované koženými řemínky. Mezi nimi jako v hnízdě ležely tři nenápadné kameny.

Elfka si ulehčeně oddechla. Vzala kameny. Pak vytáhla z rukávu knížečku, které si Birga všimla v trůnním sále, a položila ji místo kamenů do skrýše.

„Co je to za knihu? Proč ji tady necháváš?“

„Patřila lutince, která mi nechtěla nic říct, a přece zapsala všechno, co jsem potřebovala vědět. Považovala se za mazanější než já. Stejně jako její matka. A stihl ji stejný osud jako matku.“ Elfka na okamžik zvedla oči a usmála se. „Kromě nás dvou neexistuje nikdo, kdo by tuto skrýš znal. Sotva si dokážu představit pro tu knížečku bezpečnější místo. Mohou uplynout staletí, než se někdo dotkne lemu těchto šatů. Protože pro Emerelle tolik znamenají, nikdo na ně lehkomyslně nesáhne. A mám takový pocit, že Emerelle je nikdy nenosila. Ale možná ze mě mluví romantička.“

Birze nepřipadalo správné tady knížku nechávat. Byla tím zanechána stopa. A pokud v sobě zrcadlo opravdu ukrývalo obrazy těch, kdo vstoupili do komory, bude Emerelle určitě pátrat velmi důkladně. Ale o ničem z toho se nezmínila. Bude stát po Skanžině boku, kdyby se měla královna jednoho dne vrátit. Tam jí nehrozí nebezpečí. To Alathaia riskovala život!

Elfka uchváceně držela v rukou rubíny. Byly trochu větší než vlašské ořechy.

„Nemají žádnou magickou auru. Když se ztratí, je takřka nemožné je znovu najít. Vypadají až příliš obyčejně. A přece jsou prostoupeny mocí. Jsou tak tvrdé, že na nich žádný nástroj nezanechá zářez. Neulpí na nich barva. Žádnému zlatníkovi se je nepodaří do něčeho zasadit. Je nemožné změnit je nebo nějak označit! Dej mi ruku, Birgo! Chci ti něco ukázat.“

„Co?“ Bylo lehkomyslné elfce důvěřovat. Přesto k ní natáhla ruku dřív, než kněžna odpověděla.

„Mohu odmotat pruhy látky?“

Birga viděla, jak se jí plní nejtajnější přání. Ze samé radosti se jí rozbušilo srdce a hrdlo se, stáhlo tak, že se zmohla jen na přikývnutí. Žádné kouzlo, které se naučila od Skangy, jí nedokázalo vyhladit kůži. A stará šamanka sama jí nemohla nebo nechtěla pomoci. Birga tajně předpokládala druhou možnost. Skanga byla zlomyslná! Nechtěla, aby Birga vypadala lépe. To věděla naprosto jistě. Poskytlo by jí to větší volnost, a snad ji dokonce svedlo k tomu, aby si našla do postele nějakého válečníka. Skanga věřila, že láska oslabuje kouzelnou moc. Birga byla oproti tomu přesvědčena, že by byla silnější než kdykoliv předtím, jen kdyby mohla zažít alespoň jednu milostnou noc.

Když si Alathaia prohlížela odporně znetvořenou ruku, nedala na sobě nic znát. Špičkami prstů přejela po vrstvě bradavic. Vypadaly jako slzy z masa. Pokrývaly Biržin hřbet ruky i prsty.

Elfka se jich opatrně dotkla jedním z rubínů a tiše pronesla slovo moci. Birga ho neslyšela, ať se namáhala sebevíc. Ovládat toto slovo a mít rubín by ji dokázalo navždy zbavit utrpení.

Opravdu to vypadalo, jako by kámen do sebe slzy z masa vpíjel. Tam, kde se jich Alathaia dotkla, po něm zůstala jemná, světle šedá kůže. Byl to zázrak! Birze vhrkly do očí slzy. Její poskvrna mohla být zlikvidována. Neznala elfku ještě ani den, a ta ji už uzdravila.

„Vysvleč se,“ pronesla Alathaia přívětivě. „Zbavím tě bradavic. Ale vrátí se. Nedokážu říct, jak rychle k tomu dojde. Možná to bude trvat jen několik dní. Možná mnohem déle. Ale stane se to.“

„Každá hodina bez té pohromy je dar,“ odvětila Birga rozhodně. Pak se svlékla.

Zatímco ji Alathaia léčila rubínem, takřka nepromluvily. Birga si užívala pocit, jak jí kámen hladí po kůži. Už jen jeho dotek vyvolával příjemné mrazení.

Když byla vyléčena, prohlížela se dlouho v zrcadle před postelí královny elfů. Od mládí, kdy se kožní vada nečekaně projevila, neměla tak čistou kůži. Nikdy předtím neviděla své tělo tak zřetelně. V jeskyních trolů nebyla zrcadla! A žádné jezero, i kdyby byly jeho vody klidné a nezkalené, by nedokázalo ukázat její obraz tak jasně a zřetelně jako pečlivě broušené křišťálové sklo. To, že její podobu údajně uchová, jí nevadilo. Její krása tak zůstane zachována, i kdyby to bylo jen v obraze, který zachytilo kouzelné zrcadlo.

Alathaia ji mlčky sledovala. Nedotírala na ni slovy ani pohledy. Birga jí za to byla neskonale vděčná. Nakonec si šamanka opět oblékla hrubé šaty. Omotala si ruce pruhy látky, na tvář nasadila masku. Tentokrát skrývala dokonalost, neboť se rozhodla, že Skanze své tajemství neprozradí.

„Mám na tebe prosbu,“ řekla Alathaia, když byla Birga zase oblečená. Šamanka byla zklamaná. Doufala, že vyléčení je dar, který nevyžaduje protislužbu.

„Ano?“

„Uschovej, prosím, pro mne ty rubíny. Skanga bude žádat, aby zůstaly tady, dokud jí nepřinesu, co jsem jí slíbila. Byla bych raději, kdybych věděla, že jsou ve tvé péči.“

Šamanka byla překvapena. To nebyl požadavek, nýbrž důkaz důvěry! „Tuto prosbu ti ráda splním.“ Mluvila úmyslně trochu strojeně, jako to dělávají elfové. Chtěla tím dát kněžně najevo sounáležitost.

Alathaia jí předala drahocenné kameny a Birga je nechala zmizet v kapse oděvu sahajícího až po kotníky.

Pak zahájily dlouhý sestup. A když dorazily do trůnního sálu, odehrálo se všechno přesně tak, jak Alathaia předpověděla. Skanga přivolala stráž sestávající z padesáti trolů. Elfí kněžna utrousila několik ostrých poznámek. Pak tvrdila, že Birga vzala kameny k sobě, neboť zjevně o zradě věděla.

Skanga se na ni překvapeně podívala. Potom se stará šamanka usmála. Už léta se nestalo, aby paní dala Birze tak zřetelně najevo spokojenost.

Alathaia opět otevřela bránu do zlaté sítě. Když zmizela, zůstal v mladé šamance neurčitý pocit, že tento den byl až příliš dobrý. Rychle ale stín zaplašila. Noc bude ještě lepší! Odloží masku a ošumělé šaty a najde si statného válečníka!

Lov na trola

Lambi se ztěžka opíral o dřevěnou hůl. Nekráčel v čele průvodu. Už ne. Jeho síly nestačily na to, aby si razil cestu sněhem. Kráčel vyšlapanou brázdou daleko v zadní části kolony. Bylo mu nepříjemné muset si přiznat, že zestárl. Místo něj tady měl jít jeho syn. Ale ten padl v bojích o Noční baštu. Teď bylo třeba zachránit Kadlin, pokud to ještě bylo možné.

Shromáždil kolem sebe sto šedesát tři dobrovolníků. Vlastně s sebou nechtěl brát tolik mužů. Ale nenechali se odmítnout. Byl překvapený, jak je jeho tvrdohlavá mladá královna oblíbená. Všichni se přihlásili dobrovolně. A většina z nich přesně věděla, co to znamená vpadnout do země trolů. Mezi dobrovolníky bylo několik desítek veteránů posledního tažení krále Alfadase.

Lambi se ztěžka opřel o hůl. S těžkým oddychováním sbíral síly. Byl hloupý jako kentauří lejno. Ve svém věku tady neměl co pohledávat. A už vůbec ne v kroužkové košili, se štítem a stejně tak hezkou jako těžkou přílbicí. Přílbicí, jejíž bronzové očnice a kroužkové pletivo nejen chránily celou jeho tvář, ale také ukrývaly zmrzačený nos.

Jeho dech syčivě projížděl kroužky. Teď se kolem něj s úšklebkem protáhli i poslední členové oddílu. „Počkejte, až budete v mém věku, holoto! Vsadím se, že polovina z vás nebude mít dost síly ani na to, aby si zvedla k ústům lžíci s jáhlovou kaší. A přeju vám snachy, které vás budou bez ustání proklínat, až vás budou spěšně krmit. Což si, zatraceně, všichni do jednoho zasloužíte!“

Lambi se dal s funěním do pohybu. Už dlouho nevydrží, byl ovšem příliš hrdý, než aby ostatní poprosil, aby kvůli němu udělali přestávku. Sejmul si přílbici a přivázal si ji za podbradní pásek k opasku. Jeho dech se srážel na kroužcích v led. Přesto byla ve vzduchu cítit první předzvěst jara. Ještě dva tři týdny, a bude po zimě. Zlé zimě, která skoro vyhladila královskou rodinu. Nejdřív Alfadas, pak Ulric a jeho žena Halgarda, a teď Kadlin. Měl ji uvěznit v té její zatracené chatrči. Ale byla královna. Jak jí mohl rozkazovat? Ta hloupá holka by se měla ohnout přes koleno a dostat pořádný výprask. Ženské se na trůn nehodily.

Zahleděl se k druhům, kteří už kráčeli pořádný kus před ním. Cesta je vedla vzhůru po příkrém úbočí kopce. Nahoru to zvládne, pak bude muset rezignovat na pýchu a požádat o odpočinek. Tolik dobrovolníků pro pochod smrti… Jeho lid byl hromadou bláznů, o tom nejspíš nebylo pochyb. A pokud měl být upřímný, musel si přiznat, že Kadlin přece jen není špatná královna. Každý z těch mužů kolem něj tady byl pouze kvůli ní. Byla oblíbená! Usmál se. A určitě mnohý z nich doufal, že jí padne do oka a možná se stane jejím manželem. Hezká žena a trůn už stály za to, aby člověk podstoupil pár nepříjemností a nebezpečí. Kdyby byl o několik let mladší a měl ještě nos, uvažoval by stejně!

Náhle se nad ním ozval povyk. Rozčilené volání ho přimělo zrychlit krok. Když dorazil na hřeben, spatřil, jak dole v proláklině prchá hlubokým sněhem trol. Možná lovec, kterého vyplašili. Možná taky zvěd, jenž měl pozorovat hranice lidského království. Ať to byl kdokoliv, kdyby unikl, byl by s nimi konec. Pronikli do země trolů na délku půldruhého denního pochodu. Nedokázali by se dostat k hranici dřív, než by je dostihly problémy v podobě ozbrojených houfů trolů.

„Na co čekáte? Zastřelte ho! Nesmí uniknout. Miřte mu na podkolenní jamky nebo na šíji. Šíp do zad ho při útěku nezastaví. Nepronikne dost hluboko na to, aby ho těžce zranil.“

Měli jen několik lukostřelců. Každý věděl, jak málo pořídí šípy proti trolům. Zvlášť když se k vám při válečné výpravě blížili se štíty velikosti vrat.

Už vyletěly první šípy. Byly špatně mířené. Jen jediný zasáhl. Trefil trola do levého ramene. Náraz způsobil, že válečník lehce zakolísal. Pak ale běžel dál.

Lambi pohlédl na Ansgara. Stejně jako on byl starý lovec veteránem výpravy, kterou Alfadas podnikl do Sněžné marky. Znal troly. Nebylo mu třeba vysvětlovat, kam má mířit. Lovcův vous lety zešedivěl. Na pravé ruce mu chyběly dva prsty, o které přišel během boje proti horskému lvu. Příběh to byl tak dobrý, že o něm dva skaldové napsali písně.

Ansgar rozvážně zvolil šíp s obzvlášť rovným dříkem. Vyzkoušel vítr. Pak zvedl luk. Jeho klid propůjčoval každému pohybu vlastní půvab. Pak šíp vyletěl z tětivy. Lambi sledoval jeho let se zatajeným dechem. Viděl, jak ho vítr trochu srazil stranou. Trol mezitím dorazil k mírné vyvýšenině a běžel vzhůru, aniž by zpomalil.

Ostatní střelci pořád stříleli, ale Ansgarův šíp měl červený dřík a dal se snadno rozeznat od ostatních střel.

Zasáhl trola těsně nad levým kolenním kloubem. Mířil lehce dolů. Lambi s tichým zasyčením vydechl. Představoval si, jak se šíp prokousává masem a šlachami, aby pronikl přímo do kloubu. Trol upadl jak dlouhý, tak široký. Vyrazil pronikavý bolestný výkřik a kousek se skutálel ze svahu. Další šíp ho zasáhl do paže. Pokusil se vstát, ale zraněná noha se pod ním okamžitě podlomila. V bezmocném hněvu jim hrozil válečným kyjem a křičel na ně výzvu. Lambi se o tom jen dohadoval. Který normální člověk by rozuměl chrochtavému jazyku trolů!

„Jděte dolů a dorazte ho. Ale opatrně! Pak ho zahrabejte do sněhu a zahlaďte stopy po boji!“

Nejmladší z bojové družiny vyrazili. Zabít trola, i když byl zraněný, přinášelo slávu. A čím méně chmýří člověku rašilo na bradě, tím víc toužil po bojové proslulosti.

„Můžeš se postarat, aby trol nezabil dva nebo tři z těch bláznů?“

Ansgar mlčky přikývl a vybral další šíp. Trol byl víc než osmdesát kroků od nich a vál proměnlivý, nárazový vítr. To byly špatné podmínky na dobrou trefu. Ostatní lukostřelci si mezitím opět zakryli toulce a sejmuli ze zbraní tětivy. Věděli, že nikdo z nich nesahá Ansgarovi po kotníky.

Lambi si dřepl. Srdce mu bušilo trochu pomaleji. V duchu se usmál. Bohové mu byli nakloněni. Dostal svůj odpočinek, aniž by se musel někoho prosit. Také Firn to s nimi myslel dobře. Brzy začne sněžit. A bůh zimy ukryje trolovu mrtvolu, dokud nepřijde obleva.

Starý rek pozoroval, jak mladí obkličují nepřítele. I teď, zraněný, byl stále smrtonosným soupeřem. Ještě než se jejich kruh uzavřel, vyletěl z Ansgarovy tětivy další šíp. Trefil trola vpravo, vysoko na hrudi, těsně pod klíční kostí. Ansgar tiše zaklel.

„To byla přece dobrá rána.“

Ansgar rozzlobeně sejmul z luku tětivu. „Moc větrno,“ zabručel. „Mířil jsem mu na srdce. Šíp minul o šest pídí.“

Lambi pokrčil rameny. Nikdo kromě Ansgara by to nenazval špatnou trefou. Někdy bylo moudřejší mlčet. Lukostřelec takřka neměl přátele. Byl považován za příliš umíněného a podivínského. Nikdo nemohl dostát nárokům, které na lidi kladl. Možná ani přátele nechtěl. Většinu času trávil sám v divočině. Důvod, proč se vydal s nimi, byla skutečnost, že také Kadlin byla považována za dobrou střelkyni. Na turnaji, který uspořádal Alfadas, se umístila mezi nejlepšími. Jen to bylo pro Ansgara důležité. Fakt, že je královna, mu byl lhostejný.

Válečníky, kteří obklíčili trola, doprovázeli dva lukostřelci. Oba stříleli na zraněného z malé vzdálenosti. Trol se snažil prorazit kruhem katů. Chtěl se dostat na hřeben svahu nebo alespoň některého z mučitelů zabít. Ale zraněná noha ho příliš zpomalovala. Válečníci mu uhýbali.

Je to bezectné krveprolití, pomyslel si Lambi pochmurně. Ale nebylo jiné cesty. Trolové byli příliš silnými soupeři. Kdo se proti nim postavil v souboji za rovnocenných podmínek, neměl šanci vyhrát.

Když oštěpy vyzbrojení Fjordlanďané vyrazili do útoku, vězelo v trolově hrudi sedm nebo osm šípů. Jakmile se na něj vrhli, nedokázal už obr ani pozvednout paži k obraně. Během několika okamžiků byl zabit. Jeden z mužů mu oddělil hlavu od těla a zvedl ji na oštěpu vítězoslavně do výšky.

Také ostatní si vzali trofeje. Prst nohy, ruky nebo kousek kůže s naběhlými ozdobnými jizvami. Když mrtvého skutáleli ze svahu, aby ho pohřbili vedle bludného balvanu, červenal se sníh krví.

Jeden z lukostřelců, kteří se podíleli na popravě zraněného, vylezl na hřeben kopce. Setrval tam jen vteřinu. Pak se rozběhl zpět a divoce mával pažemi.

Lambi byl okamžitě na nohou. Jen o chvíli později se na hřebeni kopce objevili dva trolové. Zahleděli se dolů na sníh zbrocený krví. Jeden zamával. Kdo se ještě skrýval za hřebenem? Oba trolové měli velké štíty. To znamenalo, že nejsou lovci ani zvědové. Byli to válečníci! A ti se nikdy nepohybovali v oddílech po dvou.

„Lukostřelci!“ zvolal Lambi. Rozkaz byl zbytečný. Muži už opět napínali zbraně. Jednomu se ve spěchu utrhla tětiva. S klením sáhl po malém koženém váčku, který nosil kolem krku. Prsty ztuhlými mrazem se snažil rozvázat šňůru.

Ansgar zarazil do sněhu před sebou řadu šípů.

„Vraťte se!“

Válečníci pod nimi v proláklině se nerozhodně zastavili. Ale snadné vítězství jim dodalo na smělosti. Oba lukostřelci namířili na troly na hřebeni.

„Pitomci!“ zaláteřil Lambi tiše. Pak ze všech sil zařval. „Zpátky! Okamžitě se vraťte!“

Ansgar vedle něj napjal luk. Šíp se s tichým bzučením rozletěl ledovým vzduchem.

Lambi se dvakrát zhluboka nadechl. Potřeboval si uchovat chladnou hlavu. „Vytvořte podél hřebenu kopce volnou bojovou linii,“ nařídil Firnstayňanům klidným hlasem. „Muži s oštěpy se vydají do první řady kousek dolů z kopce. Dva kroky za nimi se rozestaví bojovníci s meči a sekyrami. Všichni lukostřelci zůstanou na hřebeni. Nikdy se nepokoušejte odrážet trolovu ránu. Uhněte! Rozuměli jste?“

Někteří muži přikývli. Většina neřekla ani slovo.

„Slibuju každému, kdo se tím nebude řídit, že mu načůrám na hrob, až tohle skončí.“

Ansgar se zachmuřeně usmál.

Oba trolové pádili dolů ze svahu. Jeden z lukostřelců byl jejich první obětí. Trol ho srazil štítem do sněhu. V běhu zasvištěl jeho kyj délky muže. Síla nárazu odmrštila lukostřelce až na dno prolákliny, kde zůstal se zkroucenými údy nehybně ležet.

Mladí válečníci bojovali statečně. Snažili se troly obklíčit a získat výhodu z početní převahy. Nikdo neutíkal.

„Měli bychom jim pomoci, místo abychom tady postávali a přihlíželi, jak je zmasakrují,“ zabručel mládenec s tvářemi zčervenalými mrazem. Jeho slova podtrhl pronikavý výkřik. Další válečník padl pod zuřivými ranami trolích kyjů.

Lambi se chtěl mládence zeptat, jestli zapomněl mozek v nočníku, ale Ansgar ho předešel. „Poslouchej muže, který bojoval s troly dřív, než ses ty narodil. Držte linii a koukejte!“

Střelec zvedl luk. Z tětivy vyletěl další šíp s červeným dříkem. Zasáhl jednoho z trolů do tváře a projel mu ústy, takže zakrvácený hrot vyjel druhou lící.

Několik mužů zajásalo. Bojovník s oštěpem vrazil udivenému trolovi zbraň do zad. Úder hřbetem ruky ukončil život Fjordlanďana dřív, než šel trol do kolen.

Okamžitě byl znovu napaden. Do šíje ho zasáhla mohutná rána sekyrou. Oči se mu rozšířily. Vyplivl krev.

Několik mladších válečníků se odpoutalo od formace a vyrazilo ze svahu, aby přispěchalo druhům na pomoc. Vítězství bylo na dosah, i když se druhý trol nechystal ustoupit, nýbrž se se zuřivým bojovým křikem rval dál.

Pak je dostihl osud. Během několika okamžiků se na hřebeni protějšího kopce objevily desítky trolů. Počínali si nezvykle disciplinovaně. Místo aby prostě vyrazili vpřed, zastavili se. Vůdcové smeček štěkali rozkazy. Na obou křídlech se oddělily větší oddíly.

Lambimu bylo jasné, co to znamená. Tento bezejmenný pahorek někde v zemi trolů se stane jeho mohylou. Nikdy se nedozví, co se stalo s královnou.

„Lučištníci! Střílejte podle uvážení. Muži na křídlech! Stáhněte se. Vytvoříme uprostřed hřebene kruh. Musíme krýt lukostřelce a…“

Jeho křik zanikl v bojovém řevu trolů, kteří se teď hnali dolů ze svahu. Běželi takřka rameno na rameni. Jejich štíty připomínaly dřevěný val. Chránily je od oblasti zhruba pod koleny až nahoru k bradě. Lukostřelci mohli doufat jen v náhodný zásah.

Když trolové narazili na těch pár válečníků, ti vytvořili v jejich valu díry. Ale ne proto, že by Fjordlanďané statečností ve chvíli nebezpečí překonali sami sebe, nýbrž proto, že to trolové teď zahájili lov na trofeje. Šípy lukostřelců nacházely cíle, ale dokonce ani Ansgarovi se nepodařil zásah, který by poslal trola k zemi.

Lambi se zatvrdil. Hrůza, jež se mu odehrávala přímo před očima, nesměla ovlivnit jeho rozhodnutí. Nic si nenamlouval. Mohl by jim pomoci jen bůh války Norgrimm, či snad ještě bůh osudu Luth, jehož ostrá čepel přetínala vlákna života smrtelníků. Byli syny smrti. Ale způsob, jakým zemřou, může rozhodnout o tom, zda trolové potáhnou dál do Fjordlandu a budou vraždit a plenit, nebo se po bitvě vrátí do Noční bašty.

„Klid, chlapi! Počkejte, až budou pištět, když vám naběhnou na oštěpy. I oni krvácejí a chcípají.“

Lambi poznal Narvgarův hlas. Válečník s velkou dřevorubeckou sekyrou byl stejně jako on veterán ze Sněžné marky. I když Narvgar zbohatl, nikdy si nekoupil mohutnou bojovou sekyru. Měl rád, když byly věci prosté. Stejná sekyra, která kácela duby a smrky, se už zakusovala do trolího masa.

Poslední chvíle před bojem vždycky plynuly mučivě pomalu. Lambi by si rád odskočil vymočit se. Podivné. I to bylo vždycky stejné. Krátce před bojem míval pocit, že je jeho měchýř plný k prasknutí. Když boj konečně začal, bylo to zapomenuto.

Lambi spatřil, jak trol, jehož tvář byla zbrázděna naběhlými ozdobnými jizvami, popadl za nohu prchajícího lukostřelce. Muž se natáhl do sněhu jak široký, tak dlouhý. S křikem se pokoušel něčeho zachytit. Marně. Dokonce i kdyby se mu podařilo popadnout kořen nebo něco jiného, nedokázal by odolat nesmírné síle šedivého válečníka. S klátícíma se rukama a nohama byl stažen zpět. Trol udeřil lučištníka krátkým, tvrdým úderem okrajem štítu zezadu do krku. Veškerý odpor skončil.

Lambi pozvedl sekyru. Pohledem přejížděl po mase nepřátel. Ještě dva nebo tři stahy srdce a trolové muže s oštěpy v první linii převálcují.

O lásce a polapených snech

Emerelle se uchýlila do jedné z umrlčích komor. Šedokožci, jak se nazývali, byli odzbrojeni. Poslala Madru, lutina a několik lovců, aby došli i pro ženy, děti a staré příslušníky kmene, kteří nedaleko v poušti čekali na návrat válečníků. Vedle ní, u nohou mumifikovaných mrtvých, ležel Ollowain. Spal. Úplně se uzdraví.

Neměla by mu ani v duchu říkat Ollowain. Teď to byl Falrach. Prohlížela si jeho pravidelnou, tak důvěrně známou tvář. Bílý rytíř ze Shalyn Falahu byl tak dlouho jejím přítelem a důvěrníkem. Bylo těžké vidět ho vedle sebe, a přece ho ztratit.

Věděla, že Falracha během milostných hrátek oslovila Ollowainovým jménem. Nebylo to úmyslné. Nedokázala posoudit, jak hluboko ho to zasáhlo. Snažil se nedat na sobě nic znát, ale to jediné slovo v něm uhasilo oheň. Byl dobrý milenec, vždycky jím býval. Bylo snadné se mu odevzdat a užívat si.

Emerelle se jemně usmála. Naproti tomu Ollowain byl pravděpodobně spíš nezkušený.

Před chatrčí se ozval osamocený ženský hlas. Zpěvavě oplakával zemřelého. Nebyla to zřetelná slova. Jen naříkavé zvuky. A přece vypovídaly o citu víc, než by slova dokázala. Byla to Oblonova vdova?

Selhala jsem, pomyslela si Emerelle. Nechala se pohánět, místo aby vedla. Všechno toto se nemuselo stát, kdyby Oblona poslechla dřív. Jeho historky o trolech prostě nevzala vážně. Kdyby se vydala za Madrou a Nikodemem už včera, místo aby se oddala rozkoši, Oblon by nejspíš ještě žil.

Už nejsem královna, nabádala se v myšlenkách. Jsem volná. Ale znamenalo to, že nemá zodpovědnost? Mohla by taková být? Nebo taková dokonce vždycky byla? O Spálenou zemi se nestarala po staletí. Ani neurčila místodržícího, který by ji informoval o tom, co se tady děje, nebo si tu alespoň vybrala pár zvědů, aby o všem věděla, aniž by ji tu zastupoval někdo s mocí rozhodovat. Kolik ještě existovalo krajů, kde vládl útisk a násilí? Příliš dlouho se starala jen o Srdce říše, jižní provincie a sever. Tam ji ohrožovali trolové, proti nimž bojovala v tolika bitvách. Tam se nacházela knížectví elfů se všemi skrytými nepřáteli, kteří usilovali o její život, trůn či obojí. Devanthar, jehož pletichy neprohlédla, jehož úmyslů si ale byla dobře vědoma. Chtěl zničit Alben. Naprosto bez milosti. Stejně jako byl kdysi zničen Rozbitý svět. A Yingizové, záhadní požírači duší z nicoty. Bytosti, o nichž nikdo nevěděl, kdo je vytvořil nebo odkud se vzaly. Byla obklíčena nepřáteli. Každý den. Ale nebyla to prostě jen výmluva? Její povinnosti coby vládkyně Albenu byly obsáhlejší. Neměla alespoň vyslat důvěrníky, kteří by měli místo ní oči otevřené? Byla to cesta? Nebo špiclové znamenali konec svobody? Není svoboda, již dopřáváte, při bližším pohledu ve skutečnosti vítanou zástěrkou nezodpovědnosti?

Nikdy si nebyla od chvíle, kdy se vzdala trůnu, tak vědoma vlastního nedostatku orientace jako teď. Nestala se z ní jen potulná rytířka. Nechala se unášet. Bez cíle. A Falrach tím trpěl. Ve Feylanvieku, tady mezi koboldy a tehdy, když ho držela v náručí a nazvala ho Ollowainem.

Co je láska? Duše elfa se dala nejlépe přirovnat ke stromům z dalekého jihu naplněným neuvěřitelnou vitalitou. Bylo je možné skácet, ba dokonce spálit. Dokud ale nebyl zničen i poslední z kořenů, znovu vyrašily. Stejné to bylo se znovuzrozením elfí duše. Ze starého kořene vyrašil nový strom. A samozřejmě se odlišoval od toho, který nahradil. Tak tomu bylo s Falrachem a Ollowainem. Falrach pro ni zemřel, a ona nedokázala po staletí zapomenout na svou lásku k němu. Pak se jeho duše znovu zrodila v Ollowainovi. A bílý rytíř byl někým dočista jiným. Znovu se zamilovala. Potají, dobře vědouc, že Ollowain její lásku neopětuje, byť je jejím nejvěrnějším služebníkem.

Proč nedokázala zapomenout na muže, který byl zničen záhadným kouzlem a nemiloval ji? Proč se nevrátila láska k muži, který ji opravdu miloval? Pokud o tom přemýšlela s chladnou hlavou, měla štěstí na dosah. Proč jednoduše nepřijala Falrachovu lásku?

Nebo by se měla vzdát veškeré lásky, aby znovu usilovala o trůn? Ve Vahan Calydu, při další volbě krále. Kdyby ji knížata, která se tam shromáždí, ustanovila královnou, mohla by získat vládu zpět, aniž by prolila jedinou kapku krve. Byla to cesta, kterou jí určil osud? Bylo vůbec v její moci dát vlastnímu životu jiný směr?

Byla bezradná. „Přiveďte mi velitele šedokožců,“ pronesla tichým, ale pronikavým hlasem. Věděla, že před závěsem z kamínků, dýhových semínek a proužků kůže sedí tři koboldi a čekají, až rozhodne, kdo v budoucnu zaujme Oblonovo místo šamana a vůdce kmene.

Jen o chvíli později postrčili starce do umrlčí komory. I druhé oko měl nateklé a přivřené. Zdálo se, že oklamaní koboldi se začínají falešným trolům mstít.

„Co víš o Yingizech?“

Kobold si olízl dlouhým, úzkým jazykem rty. Emerelle připomínal hadí jazyk, i když nebyl rozeklaný.

„Jsou to bytosti plné nenávisti. Závidí nám náš svět. Dokonce i poušť. A také těla.“ Zamžoural na ni přivřenýma, oteklýma očima, jako by si chtěl ověřit účinek svých slov.

Emerelle neřekla nic. Ve tváři se jí nepohnul jediný sval.

Váhavě mluvil dál. „Existují magické stezky s velkou mocí. Můj lid na ně nedokáže vstoupit. Putují po nich dračí jezdci s liščí hlavou, z nichž jednoho máš ve své družině. Někdy, když překračuji poušť, některou z magických stezek objevím. Dokážu je vycítit. Tvoří velkou síť. Vytvořili ji Albové. V té síti jsou Yingizové polapeni. Ale tady, kde žijeme, jsou oka sítě velmi široká. Možná byla poškozena, když tu bojovali draci. Yingizové se tady přibližují k našemu světu více než kdekoliv jinde. Nemohou do něj vstoupit. Ale jejich hlasy někdy zní v našich hlavách. A pronikají do snů, aby nám nahnali strach a svedli nás ke zlým činům. Když je dobrý muž najednou zlý nebo žena hašteřivá, jsou svedeni Yingizy. Vnášejí do světa zlo. Vydej se do pouště. Můžeš putovat deset dní, aniž narazíš na jedinou magickou stezku. Není tam nic. Žádný život. Blízkost Yingizů zabíjí malé tvory jako ptáky, brouky nebo ještěrky.“

Jeho slova připomněla Emerelle temné dny na Světle elfů, když umíraly nebo prchaly květinové víly a ze zdí paláce se vytratil smích. Mohl o tom stařec slyšet? Nebo mluvil pravdu? Vydechla slovo moci a vstoupila mu do mysli. Pronikla do jeho nejhlubšího nitra. Nebyla to pro ně lež, když se nazývali troly. Z hloubi duše věřili, že jsou trolové. Bylo to všechno, jak řekl. Jeho lid žil s touto lží tak dlouho, až se pro něj stala pravdou. A věřil i tomu, co řekl o Yingizech. Jenže byla to kvůli tomu pravda? Nebyl to jen dračí oheň, co činilo tuto zem neskutečnou? Byly tady stíny Yingizů blíž než jinde v Albenu?

„Vyprávěj mi o lovcích snů, Dobone.“ Dozvěděla se z jeho mysli ledacos o pochybných rituálech jeho lidu, ale chtěla to slyšet z jeho vlastních úst.

„Ty znáš moje jméno?“ vyrazil ze sebe vyděšeně kobold. „Kdo jsi?“

„Nepřítelkyně Yingizů. Někteří tvrdí, že jsem horší než oni. Na rozdíl od nich jsem z masa a krve. A můžeš zůstat sedět, protože neexistuje místo, kde bys přede mnou byl v bezpečí, kdybych se rozhodla usilovat ti o život.“ Sotva byla ta slova venku, zalitovala jich. Bylo to blízkostí Yingizů, že se mírnila méně než dříve? Zaúčinkoval i na ni jed jejich čiré zloby? Vzpomněla si na Feylanviek. Ne, neměla se pod kontrolou už před tím, než přišla sem.

Dobon neustupoval. Ale začal ztěžka dýchat. Bezpochyby věřil každému jejímu slovu. „Jsi Devanthar?“

Hlasitě se rozesmála. To bylo groteskní! „Ne.“ Odkud věděl o starém nepříteli? Válka mezi Alby a Devanthary probíhala tak dávno, že většina legend o nich vymizela. „Teď mi řekni, jak se chytají sny.“

„Jsou to takřka jen muži, kdo smí chytat sny, i když to ženy umí lépe. Nebezpečí je pro ženy větší. Když nosí v lůně dítě, může se stát, že je temné sny Yingizů zabijí. Ba co hůř, Yingizové by se mu mohli pokusit sežrat duši, aby se narodili v jeho těle. Když se ženy stanou lovci snů, vzdají se styku s muži. Žijí jen pro snovou magii. Možná je právě to činí silnějšími.“ Hovořil pomalu a zajíkavě. Přes jeho rty nepřešlo jediné ukvapené slovo. Ale Emerelle neměla pocit, že by se ji snažil obelhat nebo chtěl před ní něco skrýt. Měl z ní prostě strach.

„Každou noc vyrážejí naši lovci snů, aby se postavili Yingizům. Vždy jsou sami. Jejich boj nestrpí diváky. Lovec snů začíná brzy ráno den tím, že se připravuje na noc. Vtírá si do kůže čerstvou hlínu. Pak si zvolí důvěrníka, který mu namaluje vápnem nebo rozdrceným dřevěným uhlím na tělo snovou síť. Je to magický vzor. Žádné dva nejsou stejné. Lovec snů ví, jaké čáry a symboly v noci přilákají Yingizy, protože má v ústech sušený hattah, aby posílil jeho magii. Nakreslí holí vzor do písku. A jeho důvěrník ho pak pečlivě přenese na tělo. To trvá hluboko do odpoledne. Pak lovec snů opustí tábor. Jde vždy sám. Hattah ho vede. Jeho jedinou ochranu představují duchové našich předků, kteří jsou stále poblíž. Hledá místo, které je vhodné k chytání temných snů, než se dostanou k nic netušícím spáčům. Je to místo, které se tyčí nad krajinou. Hřeben obzvlášť vysoké duny. Hora nebo jedna z osamělých skalních jehel hluboko v poušti. Jakmile pravé místo nalezne, vyplivne zbytek hattahu, protože by ho oslaboval, až se postaví požíračům duší. Jakmile nastane soumrak, začne zpívat. Každý má jinou píseň. A vloží si do úst mušli. Určitě jsi ji viděla. Malé, zkroucené mušle, které vypadají trochu jako rohy. Naši lovci snů je nosí jako ozdobu.“

Emerelle krátce přikývla. Neříkala nic, aby Dobonovo vyprávění zbytečně nepřerušovala. Mluvil konečně volněji, bez zajíkání.

„Myslím, že je důležité zvolit místo, které je blízko nebi. Víš, Yingizové sídlí ve tmě nebe. Někteří dokonce věří, že tma pochází od nich.“

Královna to považovala za hloupou pověru, ale mlčela.

„Když se setmí, zlé sny se potulují krajinou. Snové sítě je přitahují. Lovec snů doopravdy nespí. Kdyby tak učinil, byl by vydán napospas snům jako všichni ostatní. Je v transu. Ve stavu mezi sněním a bděním. Duchové našich předků jsou pak na dosah, dodávají lovcům snů odvahu. Jakmile přijdou zlé sny, musí je prožít, i když nespí. Jsou polapeny. V malém mušlovém rohu, který má každý lovec snů na jazyku. Zlé sny, které sesílají Yingizové, zabloudí v zákrutech malé mušle. Už se odtamtud nedostanou. Mušli je třeba uchovat devětadevadesát nocí. Za tu dobu ztratí sen veškerou sílu. Pak smí lovec snů nosit mušlový roh jako ozdobu na znamení toho, že proti Yingizům obstál.“

Emerelle to všechno připadalo velmi pochybné a nanejvýš nevěrohodné. „Jak se chytá sen? To jsem úplně nepochopila. Co dělá lovec snů?“

Dobon si tiše povzdechl, jako by měl co dělat s nechápavým dítětem. „Prožije sen, jenomže při tom doopravdy nespí. Může zlo ovládnout. Duchové našich předků mu s tím pomáhají. Chytá do mušle zlo, podstatu snu, jed, který by zůstal, až by ses probudila. Je to nebezpečné. Někdy začnou lovci v transu divoce tančit. Nebo křičí a mlátí kolem sebe rukama. Velmi zřídka se stává, že se někdo z nich vrhne dolů, do náruče smrti. K tomu dochází, když je zlo ve snu příliš silné a nedá se polapit.“ Stařec sklopil hlavu. Vypadal, jako by ho přemohly smutné vzpomínky.

Emerelle mu dopřála čas, aby se vzpamatoval. Moc se jí té historce nechtělo věřit. Byla přesvědčena, že roli ve zlých snech i při tom, jak začnou lovci snů tančit, sehrává hattah. Ten, kdo v transu tančil na špici skalní jehly, si nemusel zoufat nad snem, aby se zabil pádem dolů. Možná stařec opravdu věřil všemu, co říkal. Šedokožci koneckonců věřili i tomu, že jsou trolové.

Konečně se Dobon zase vzchopil. Vzdor z jeho pohledu vyprchal. „Dnes jsi viděla, jak bojujeme. Události tohoto druhu jsou vzácné. Takřka nikdy se nestává, aby některý z kmenů přestal odvádět dávky. Neposuzuj můj lid jen podle toho. Nejsme vrazi ani lupiči.“

„Samozřejmě že ne,“ opáčila ironicky. „Ti mrtví byli jen nedorozumění.“

„Ano, přesně tak.“

Emerelle si nebyla jistá, jestli je neuvěřitelně drzý, nebo prostě nepochopil její ironii. Poté co na sebe chvíli mlčky hleděli, neměla jinou volbu než hovořit jasněji. „Tvůj lid nic netvoří. Vyhrožujete ostatním kmenům vražděním a zabíjením. A dnes jste dokázali, že jste také ochotni hrozby splnit. Žijete výlučně z práce jiných. A vede se vám díky tomu dobře. Tvoji válečníci jsou všichni dobře živení, někteří vpravdě tlustí. V tomto kmeni nevypadá nikdo jako vy. Můžeš se vydat do kterékoliv chatrče. Všichni jsou vychrtlí a slabí. Protože živí vás, kteří jim sajete morek z kostí.“

Dobon zvedl odmítavě ruce. „Není to tak, jak říkáš. Chráníme je. Každou noc. Platíme za jejich klidný spánek vlastní krví a oni to ani netuší. Nedokážeš si představit, co je to za sny, které místo nich sníme!“

„To skutečně nedokážu,“ odvětila ostře. Mezitím nabyla přesvědčení, že jí Dobon předkládá jen lži. Ten příběh byl příliš absurdní. „Sama se stanu lovkyní snů a ověřím si pravdivost tvých slov.“

Kobold se na ni nechápavě podíval. „Nejsi jednou z nás. Možná tě sny nenavštíví.“

„To by pro tebe byla velká smůla, protože pak bych tě považovala za podvodníka a vraha. A nechala bych Oblonovu vdovu, aby nad tebou a tvým lidem vynesla rozsudek.“

„A to by byla spravedlnost?“ zeptal se zahořkle.

„Pokud jsi mi řekl pravdu, nemáš se čeho bát.“

„Co se stane, pokud nedokážeš zlu čelit? Když zemřeš?“

„Pak jsi nejspíš nelhal. Vydám pokyn, aby tebe a tvé lidi nechali v takovém případě odejít.“

Dobon zamyšleně přikývl. „Netušíš, jakému nebezpečí se vystavuješ.“

Na okamžik byla v pokušení odpovědět mu, že on zase netuší, jaká nebezpečí už přestála, ale pak to nechala být. Kým byl, aby mu o sobě odhalovala víc, než bylo nutné.

Stroze mu pokynula, aby vyšel z umrlčí komory jako první. Musela si kleknout, aby se dostala nízkým vstupním otvorem ven, a nechtěla, aby při tom dostal příležitost koukat jí na zadek. Vzhledem k tomu, že se hodlala vysvléknout a nechat pomazat hlínou, to možná působilo pošetile. Ale Dobon nebude svědkem její nahoty!

Falrach nabyl vědomí. Seděl vedle vchodu do umrlčí komory a vítal ji melancholickým úsměvem. „Vypadá to, že na sebe nedokážu sám dávat pozor.“

Jistě to nebylo zrovna jemnocitné, ale okamžitě mu oznámila, že má v úmyslu na několik dní opustit vesnici a pobývat sama v poušti. Nic nenamítal. Nepokoušel se ani vyzvědět, proč to dělá. Dalo se to považovat za zdvořilé. Přesně tak by si nejspíš počínal Ollowain. Přesto se cítila dotčena. Jejich rozloučení bylo chladné. Dokonce se ani nedotkli. On z plaché zdrženlivosti, což kdysi nemíval ve zvyku. A ona proto, že byla jednoduše rozladěna. Věděla, že mu křivdí. Nejspíš si teď Falrach myslí, že nikdy neudělá nic správně bez ohledu na to, jak se bude snažit.

Řekla Dobonovi, aby k ní poslal jednu z žen patřících k lovcům snů. Pak opustila vesnici a vyhledala odlehlé místo u mělké říčky. Místo chráněné před pohledy z vesnice velkými okrovými skalami. Tam čekala. Poušť a osamělost, jež ji čekaly, byly vítané. Potřebovala najít vlastní cestu. A sílu vydat se pak po ní a obrnit se proti všem dalším otázkám a pochybnostem. Možná bude hattah pro začátek docela užitečný.

Uplynuly hodiny. Poledne bylo dávno pryč, když na tvrdé, vyschlé půdě uslyšela váhavé kroky doprovázené tichým klepáním.

„Tady,“ řekla Emerelle.

Tvůrce králů

Orgrim vystoupal na hřeben kopce a zaklel. Jediný pohled mu stačil, aby vytušil, co se stalo. Spatřil mrtvého zvěda. Válečníka a děti lidí, které byly zmasakrovány. Jeho bojovníci prolomili obrannou linii na protilehlém pahorku a krveprolití bylo v plném proudu.

„Zadržte!“ Jeho hlas přehlušil křik i řinčení zbraní. „Zadržte, válečníci Noční bašty!“

Naplněn hrdostí spatřil, jak se jeho druhové odpoutávají z boje − sice ještě dorazili několik zraněných a vzali s sebou pár mrtvol na večerní slavnostní hostinu, ale stahovali se. Ani jediná smečka válečníků v Albenu by nemohla být odvolána uprostřed vítězného zápasu. Takoví byli jen jeho muži. A právě proto pro něj Skanga poslala.

Děti lidí vytvořily nový obranný kruh. Jejich velitelem se zdál být válečník s přilbicí, jejíž kroužkové pletivo mu zakrývalo polovinu tváře. Každému jednotlivci určoval místo v bojové formaci. Synovi lidí muselo být jasné, že proti trolům nemůže obstát. Ale zjevně nepomýšlel na to, aby se vzdal či jen vyjednával.

Orgrim přemítal, jestli by přece jen neměl nařídit ještě jeden útok. Srdce tohoto válečníka bylo hodno toho, aby bylo snědeno.

Na hřeben kopce dorazily sáně s nemocnou královnou. Byla připoutána širokými koženými řemeny na hromadách kožešin nad zmrzlou mrtvolou svého otce. Zdálo se, že leží pohroužena do hlubokého, horečnatého spánku. Dobře, že zůstala ušetřena tohoto pohledu.

Vedle saní kráčel podivný elf. S nehybným výrazem si prohlížel sníh zbrocený krví. „Ušetříš je?“

Jeho hlas zněl příkře. Vyzývavě. „Jak může být lidská dcera dobrou královnou, když tady budou zabiti její nejstatečnější válečníci? Myslíš, že se hodí za královnu zbabělců?“

Elf chvíli mlčel. „Na trola jsi neobyčejný,“ pronesl konečně.

„Znáš tolik trolů, že si můžeš dovolit o nich pronášet úsudek?“

Elf ukázal na válečníky, kteří začali vyvrhovat a čtvrtit zabité lidi. Jeden z nich právě pojídal játra, která byla tak čerstvá, že se z nich v studeném zimním vzduchu kouřilo. Na hruď mu kapala krev. Orgrimovi se při tom pohledu bezděčně sbíhaly sliny v ústech.

„To jsou trolové, jak je znám.“

Vévoda Noční bašty přikývl. „Budu s nimi večer hodovat.“

„Ty myslíš na večer, oni žerou už teď. Spřádáš plány pro budoucnost. Oni žijí cele přítomností. To tě od nich odlišuje.“

Orgrim se na elfa udiveně zahleděl. „Nepokoušej se se mnou mile rozmlouvat. Jestli se s tebou ještě někdy setkám, zabiju tě. Teď odtud odveď sestru! A pokud ti můžu radit, nepotloukej se lesy Maurawanů.“ Poznal na Melvynovi, že vyrostl mezi elfy v lesích u Albí hory. A Orgrim byl přesvědčený, že budou dělat problémy. Nepodrobili se ani Emerelle. A žili na hranicích Sněžné marky, prapůvodní vlasti trolů.

„Jestli se ještě setkáme, daruji ti život, protože jsi ušetřil mou sestru.“

Orgrim se musel chtě nechtě rozesmát. „Neměl by ses spoléhat na to, že dojde k rytířskému souboji, pokud na mě znovu natrefíš. Jestli ti to uniklo, jsem trol. My nesvádíme souboje. Rozbíjíme soupeřům hlavy a pojídáme jim játra.“ Ukázal na vyvržené mrtvé. „Tak to vypadá, elfíku. To bude tvůj osud, když mi nepůjdeš z cesty. A teď vezmi sáně se sestrou a zmiz odtud!“

Chlap kupodivu poslechl. Byl zvláštní. Ta podivná záležitost s ocelovými drápy. Orgrim se nikdy nesetkal s elfem, který by bojoval podobnými zbraněmi. Obvykle se snažili uchovat si od trolů co největší odstup a stříleli zbaběle šípy, nebo dokonce metači oštěpů. Musel myslet na nespočet trolů, kteří byli zaživa upáleni před hradbami Kralštejnu. Když se tomu nedalo vyhnout, bojovali elfové i kopími nebo meči. Ale i při tom se drželi na délku paže i víc od soupeře. S těmito drápy se elf musel pustit do vražedného objetí, pokud se mu nepodařilo zasáhnout hrdlo. To bylo sebevražedné. A na elfa odvážné.

Ten prcek se musel dost snažit, aby dostal sáně nahoru do protilehlého svahu. Konečně mu poslal válečník s drátěným pletivem na obličeji na pomoc dva muže. Jak slabé, a přece statečné byly děti lidí. Orgrim doufal, že vyprávění o dnešních událostech dolehne až do nejvzdálenější vesnice Fjordlandu. Znovu by si takové milosrdenství nemohl dovolit. Jeho lid by si to vyložil jako slabost. Možná tomu přesně tak bylo. Už jednou nechal děvče uniknout. Před dávnými časy, když byla královna ještě dítě.

Věděl o ní víc, než přiznal. Skanga mu o ní vyprávěla. Lidská dcera se postavila Shi-Handan a vydala se na sám práh říše mrtvých, aby zachránila Alben. Byla to pouť, jaké se ještě nikdo před ní neodvážil. Taková měla být královna. Chtěl mít v sousedství ji a nikoho jiného. Byla vznešená. Tak to vysvětlí vůdcům smeček, až budou dnes v noci sedět pospolu. Rozhodl, kdo bude ve Fjordlandu vládnout. A zvolil jedinou osobu, která byla hodna toho, aby panovala na jejich hranici. Byl tvůrcem králů.

Orgrim se usmál. To se bude vůdcům smeček líbit.

Lidé se stáhli z vrcholu pahorku. Shromáždili se kolem saní s královnou. Válečník s drátěnou ochranou před obličejem šel jako poslední. Pozvedl paži na pozdrav. Orgrim jeho gesto neopětoval. Až tak daleko jeho respekt nesahal.

Druhá kůže

Kroky se na okamžik zastavily. Pak si našly cestu k ní. Podle měřítek koboldů byla žena vysoká. Emerelle se napřímila. Koboldka jí o výšku hlavy přesahovala kolena. Měla dlouhý, lehce dolů ohnutý nos. Rysy její tváře se daly sotva rozeznat pod šedivými vrstvami hlíny, na něž byly naneseny popelem a dřevěným uhlím symboly. Bělmo jejích očí se ostře vyjímalo v černočerných, pomalovaných důlcích. Její panenky byly jen maličkými body uprostřed špinavě zelených duhovek. Vlasy měla plné hlíny a vyčesané do spirálovitého účesu, připomínajícího mušlový roh. I když účes vlastně nebylo to správné slovo, protože její vlasy připomínaly pevnou hroudu, prodlužující jí hlavu dozadu.

Šňůry s mušlemi, které se jí křížily mezi pytlovitými, vpadlými ňadry, prozrazovaly, že se jedná o zkušenou lovkyni snů.

Měla velmi široký opasek, z něhož visel pruh hadru barvy hlíny, zakrývající její ohanbí. K opasku bylo připevněno i několik malých kalebas a kožených váčků. Při každém ženině pohybu na sebe kalebasy narážely. Oběma rukama držela zjevně opravdu těžký hliněný džbán, zapečetěný špinavým, mokrým hadrem.

„Jsem Imaga,“ představila se. Měla překvapivý hlas. Zněl mladě a libozvučně. Vzhledem k mnoha mušlovým rohům, které měla na sobě, počítala Emerelle s postarší ženou. Hlína, pomalování tváře a její plochá ňadra maskovaly její věk.

„Bylo by dobré, kdybys měla vlhkou kůži.“ S úlevným povzdechem odložila těžký hliněný džbán na zem. „Nebudeme brát z řeky žádnou hlínu. Není dost čistá.“ Ukázala na nádobu. „Tahle pochází z údolí, ve kterém uhořeli okřídlení koně. Obsahuje stopu jejich popela. Používají ji všichni lovci snů. Je prosycena silnou magií.“

Emerelle udivilo, že slyší o mrtvých pegasech. Byla překvapena, jak dobře znají šedokožci nejstarší legendy. Příběhy, které jinde upadly v zapomnění už před mnoha staletími. I když ona sama nedokáže nikdy, nikdy ze vzpomínek vypudit den, kdy pegasové zemřeli.

Elfka si odložila šaty a vkročila do mělké říčky. Voda příjemně chladila.

Imaga nalila z jedné ze svých kalebas do hliněného džbánu jakousi mléčnou tekutinu. Pak se sklonila a začala hníst hlínu, která při tom vydávala syté, mlaskavé zvuky.

Emerelle ji chvíli pozorovala. A Imaga ji neobtěžovala slovy ani gesty. Byla naprosto ponořena do práce. Jak plynul čas, protahovaly se stíny skal až k mělkému potoku. Konečně sebrala Emerelle odvahu. Vylezla z vody a poklekla před koboldkou. Ta okamžitě začala potírat padlou vládkyni Albenu hlínou. Byla teplá a působila trochu mýdlově.

Malé, pevné ruce ji vtíraly hluboko do její kůže. Přijímala ji každým pórem. Imaga jí už pomazala obě paže i krk, když konečně přerušila mlčení. „Musíš si vzít hattah, paní. Jinak nebudeš vědět, jakou síť máš mít na sobě, abys polapila zlé sny.“

Emerelle přikývla a Imaga otevřela jednu z malých nádobek u opasku. Vytáhla z ní cosi, co připomínalo velký kousek scvrklé růžové kůže velikosti mince.

Elfka otevřela ústa a Imaga jí vložila prsty pokrytými vrstvou hlíny hattah na jazyk. Emerelle cítila, jak se jí pod sušenou kaktusovou dužinou hromadí sliny. Pomalu se jí tělem rozléval hřejivý, smyslný pocit. Připomínal dotek milence a pronikal jí všemi údy. Trochu jako by se jí motala hlava. Silněji než předtím vnímala ruce, vtírající jí do kůže hlínu. Imaga teď pracovala na jejích ramenou. Královně stékaly mezi ňadry tenké pramínky špinavě šedé vody.

Nechtěně se jí vydral z úst povzdech. Smyslný pocit jí pronikal do mysli a vyplavoval vzpomínku na Falrachova objetí. Na to, jak se milovali v černém strništi čerstvě spáleného obilného pole a jindy zase na hedvábných prostěradlech v domě jejího bratra Meliandera. Na jeho šeptem pronášené sliby lásky. Na žárlivost při pohledech ostatních elfek, které přitahoval, kdykoliv se ocitli ve společnosti. Na to, jak si vychutnávala a současně nenáviděla jeho zkušenost v milostných hrátkách. Nikdy jí nechtěl prozradit, kolik žen už před ní měl. Byla v tělesných záležitostech lásky vskutku nenápaditá. Zpočátku. Pak mu doslova propadla. Na jistou dobu.

Teplé, masírující ruce, vlhká hlína, která jako by teď byla všude, a droga propůjčovaly vzpomínkám na dávné milostné hry větší živost, než jaké kdy dosáhly za všechny ty nesčetné noci, kdy po Falrachovi toužila. Noci, kdy ležela osamocena a byla přesvědčena, že tomu tak bude až do konce všech časů. Noci po jeho smrti.

Zaryla prsty do hrubého písku břehu, přemožena náhlou touhou něčeho se dotknout.

Imaga jí potírala hlínou ňadra. Tak často na nich spočívaly Falrachovy ruce.

„Skloň hlavu, paní.“

Poslechla koboldku. Její vlasy se změnily v nepoddajné hliněné hady, ztěžka jí visící ze spánků.

„Zavři oči!“

Ruce jí zakryly tvář. Tentokrát opatrněji. Voda prosycená hlínou jí pronikla přes rty a smísila se s chutí hattahu v něco měkkého, drsného, co jí spočívalo na jazyku a zubech. Polkla. Sliny, které jí stékaly hrdlem, jako by byly s každým coulem, kterým jí pronikaly hlouběji do těla, žhavější, až pálily jako oslnivý žár blesku, uvězněného v jediné kapce.

Světlo jí prostoupilo. Kdyby teď otevřela oči, připomínal by její pohled planoucí kopí.

Neurčitě cítila, jak její prsty projíždějí pískem. Po prostoupení světlem následoval pocit, jako by byly všechny její síly vyčerpány. Ochablost, která jako by jí sahala do samého nitra kostí.

Měla dojem, že se slyší něco blábolit. Nebyla si ale jistá, zda ty zvuky nakonec nejsou jen útržky vzpomínek na dávno vedené rozhovory. Na mysl jí dotíraly stovky výjevů z vlastní minulosti. Byl to pocit, jako by propadávala životem zpátky až k okamžiku zrození. Náhle ji obklopovala jen tma. Cítila, že je sledována. A pod holými chodidly vnímala kamínky!

Vyděšeně od sebe odtrhla víčka slepená hlínou. Zastavila se a udiveně se rozhlížela. Byla noc. Krajina, která ji obklopovala, jí byla cizí. Neviděla potok, vesnici ani jediný povědomý skalní útvar. Chodidla ji bolela. Krvácela! Jak dlouho šla? Zadívala se na sebe. Břicho a ňadra jí pokrýval náročný vzor ze spletitých, vápnem nanesených linií. Před ní se ze suti zvedala skalní jehla. Tyčila se jako pahýl stromu bez větví. Emerelle věděla, že je u cíle.

Shi-Handan

Alathaia si dala načas. Dva dny uplynuly od chvíle, kdy nalezla rubíny. Dost času na to, aby všechno připravila. A dost času povšimnout si, že se s Birgou udála podivná proměna. Měla lepší náladu. A působila sebejistěji. Její aura zářila úplně novým barevným spektrem. Skanga si byla jistá, že Alathaia má s touto změnou něco společného. A Birga byla, jak se zdálo, dost hloupá na to, aby uvěřila, že jí elfka prokázala laskavost. Skanga by tu pitomou krávu nejraději vyhnala. Ale vynaložila na mladou šamanku až příliš mnoho úsilí. Věděla už příliš, než aby bylo možné ji prostě nechat odejít. A zabít ji by bylo hloupé, trvalo by mnoho let, než by si vychovala novou služebnici jako Birga.

Tak ji změnit, to Skanga vnímala od Alathaie jako útok. Bohužel neměla jinou možnost než se s elfí kněžnou spojit. Elfka teď stála samolibě uprostřed trůnního sálu. Brána v albské hvězdě se zavřela teprve před několika okamžiky. V rozlehlé síni se dosud vznášel odlesk mocné magie a přehlušoval aury přítomných.

Skanga povolala Madroga, velitele pavoučích mužů, ale neobjevil se. Poslal jen deset kušiníků, jichž se také dožadovala. Skanga si byla docela jistá, že je pavoučí muž někde poblíž. Palác byl protkán tajnými tunely, chodbami a sklepeními. Většina z nich byla elfům určitě známa a vybudována s jejich souhlasem už při stavbě hradu. Díky tomu se mohli nesčetní koboldí sluhové pohybovat nenápadně. Byli stále poblíž, aniž by zakrslými malými těly uráželi elfí smysl pro krásu. Tyto chodby a tunely byly tak úzké, že se v nich mohli snadno pohybovat právě jen koboldi. Pro elfa by bylo obtížné se jimi protáhnout. Možná kdyby se plazil po čtyřech. Pro trola bylo naprosto nemožné do systému chodeb proniknout. Díky tomu disponovali koboldi vlastním nedobytným hradem v hradě. Skanga bezpečně věděla, že Elija Glops tuto okolnost využívá. Setkával se ve skrytých prostorách se svými lidovými rady, jak se mezitím nazývali vyslanci koboldů z jiných měst. Hovořili a kuli plány, aniž by u toho byl nějaký trol. Byl nejvyšší čas udělit spojencům malou lekci. Skanga nechala přinést potah židle, na které seděl Madrog sotva přede dvěma dny na hostině. Zatímco trolové sedávali ve slavnostní síni kolem ohně na zemi a pekli maso, koboldi s potěšením napodobovali stolovací zvyky elfů. Zřizovali dlouhé tabule, na nichž byl prostřen bílý ubrus, stavěli na ně zlaté talíře a svícny a nechávali se obsluhovat. Tady na hradě byla spousta elfích sluhů. Jak je tomu jinde, Skanga netušila. Elija zavedl praxi, že bylo možné uchránit zajaté elfy tělesných trestů, pokud jejich přátelé a příbuzní pracovali pro koboldy jako obyčejní sluhové. Liščí mužík mluvil o převýchově a o tom, že zdeformovaná mysl elfů může být napravena pouze prostými radostmi počestné, těžké práce.

Ve Skanžiných očích to byla jen nadutá slova. Jednoduchou pravdou bylo, že Elija měl radost, když mohl nutit elfy k otročení koboldům. Skanga proti tomu nic nenamítala. Ale nelíbilo se jí, jak využíval skutečnost, že dosud nebyl sepsán žádný nový zákon, k tomu, aby soudně rozhodoval zcela podle svých představ. To v jeho soudní síni měla Emerelle rozpoutat jatka!

Byl nejvyšší čas, aby se znovu věnovala zákoníku. Musel být dokončen, opsán a dopraven do všech provincií! Bylo třeba pevněji přitáhnout otěže, jinak brzy dojde k prvním povstáním proti králi Gilmarakovi! Naštěstí se mladému králi trolů už omrzelo nekonečné vysedávání v trůnním sále a bavil se teď dlouhými loveckými výpravami do Starého lesa, kde s velkým nadšením honil poslední gelgeroky.

Alathaia s sebou přivedla tři elfy, jak si Skanga přála. Dva válečníky a ženu. Skanga měla velmi nízké mínění o tom, když se vysílaly ženy po boku válečníků. Ale věděla, že u elfů tomu bylo vždycky jinak. Byli odkázáni na to vysílat do války každého, kdo mohl nosit zbraň, protože jich bylo příliš málo.

Elfové byli neozbrojeni, jak si Skanga přála. Alespoň to Alathaia dodržela. Přesto byli koboldí kušiníci neklidní. Tělesní strážci elfí kněžny se jako bojovníci těšili znamenité pověsti. V ničem nezaostávali za elfími rytíři, které Ollowain vycvičil v bílé pevnosti u Shalyn Falahu.

„Tvoji vojáci vědí, co je čeká?“ Skangu udivilo, že se v jejich aurách neprojevují žádné známky strachu. Nelíbilo se jí, že musí v této misi použít elfy. Snažila se různými metodami vytvořit Shi-Handan z trolů, ztroskotala ovšem, aniž pochopila proč. Koneckonců se někomu podařilo vytvořit Požírače duší z lidí, kteří byli v porovnání s troly skutečně bezcenní.

„Moje stráže jsou vždy ochotny za mě položit život. A stejně jako já jsou přesvědčeny, že po Emerellině vládě by teď měl skončit i její život. Panovala Albenu příliš dlouho.“

Skanga věděla, že Shi-Handan budou v prvé řadě věrní kněžně a neuposlechnou žádný rozkaz, který by byl v rozporu s jejími zájmy. Bylo riskantní přenechávat jí tak mocnou zbraň. Ovšem Skanga učinila jistá opatření. Vytvořila pro sebe a pro mladého krále Gilmaraka dva amulety, jejichž moc je činila pro Shi-Handan nedotknutelnými. Všichni ostatní dvořané a válečníci byli postradatelní.

Chvíli zamyšleně pozorovala magické siločáry, které se křížily uprostřed trůnního sálu. Setkávalo se tady sedm albských stezek a tvořilo velkou hvězdu. Teď bylo třeba zneužít tento zázrak magie ke kouzlu, které se protivilo všemu, co Albové zamýšleli.

Skanga ztuhla. Měla z Yingizů strach. Bytosti temnoty se jí nemohly dotknout. Ale stále musela myslet na to, jaké neštěstí Emerelle způsobila, když přesně na tomto místě přeťala jednu z albských stezek, aby svrhla do temné propasti armádu trolů, pochodující zlatou sítí. Otevřela tím Yingizům cestu do Albenu. Nikoliv úmyslně. To bylo jediné, co se jí dalo přičíst k dobru. Ale v boji o trůn takřka obětovala celý svět. Jen s velkým štěstím se jim podařilo Yingizy odrazit, když se jim povedlo nalézt cestu do Albenu. A teď se začínala ona, Skanga, na stejném místě, kde neštěstí započalo, znovu spolčovat s tímto nezvladatelným nepřítelem. Pomyšlení na to jí připravilo bezesné noci. A stávalo se velmi zřídka, aby se neklidně převalovala na loži.

Rozdíl od Emerellina počínání spočíval v tom, že velmi přesně věděla, co dělá. Nebylo to také poprvé. Ovládala kouzlo a věděla, co má dělat, aby Yingizy zahnala. Stále znovu si opakovala, že dokáže všechno udržet pod kontrolou, aniž by tím ovšem zcela uhasila žhnoucí jiskru pochyb. Šlo o to zabít Emerelle. Tím by bylo odvráceno největší neštěstí. Kdo mohl vědět, co by v budoucnu udělala, aby získala zpět trůn. Musela zemřít! Jen tak mohla mít Skanga jistotu, že její lid bude žít v pokoji. Neměla jinou možnost než teď zavolat Yingizy a vytvořit tři Shi-Handan. A oklame stínové bytosti. Nikdy nedopustí, aby získaly vlastní pevné tělo. Nikdo nevěděl, jak by vypadaly, kdyby se zhmotnily.

„Vezmi kus bílé křídy, Birgo, a nakresli támhle na zem kruh dost velký na to, aby v něm mohli stát tři elfíci.“ Ukázala na místo mezi siločárami směřujícími na severovýchod a severoseverovýchod. Věděla z vyprávění, že podlahu zdobí nádherná mozaika se sedmi vzájemně propletenými hady. Vidět ji nemohla. Musela se orientovat podle magických aur. „Ten kruh nemusí být doopravdy kulatý. Ale nesmí mít žádné skuliny, i kdyby byly tenké jako vlas! Na podlaze s tím mozaikovým vzorem to jistě nebude jednoduché. Dej pozor, ať odvedeš dobrou práci!“

Z elfčiny aury vyčetla velkou zvědavost. Alathaia bezpochyby lačnila po tom, aby se toto kouzlo naučila. Jen proto tak ochotně obětovala tři osobní strážce. „Ty můžeš také pomoci,“ řekla Skanga blahosklonně. Ukázala na stupínek, na němž stál Emerellin trůn. Ležely tam všechny pomůcky, které potřebovala k zaříkávání, a také několik takových, které byly naprosto zbytečné. Svíčky, šaty, cáry potahu na židli, srdce gelgeroka v misce, mohutná minotauří lebka, kameny, do nichž byly vyryty runy, a ještě několik dalších věcí, které měly Alathaiu zmást.

„Vezmi hematit, který tam leží, a nakresli na podlahu další kruh. Měl by mít dva kroky v průměru.“

Elfka poslechla a využila příležitosti, aby si z největší blízkosti prohlédla, co tam všechno leží. Většinu věcí určitě pozná.

„Co je to?“ ukázala na velkou hroudu masa ležící v jedné z misek.

„Srdce gelgeroka,“ odvětila Skanga stroze, jako by bylo naprosto jasné, k čemu slouží. Věděla, že v Langollionu už žádní gelgeroci nežijí a Alathaia bude mít potíže, aby si takové srdce opatřila.

„K čemu je?“

„Je to jedna z vábniček. Yingizové jsou dravci. Reagují obzvlášť silně na pachy. Srdce je vyláká ze tmy.“

Koboldí kušiníci neklidně šoupali nohama. Nejspíš ani jediný z nich nevěděl, kdo jsou Yingizové. Ale vážně jste nemuseli být zvlášť chytří, aby vás napadlo, že krvavým srdcem má být provedeno temné kouzlo.

Byl hezký den. Nad hlavou se jim klenulo průzračné a skoro bezmračné nebe. Ti blázniví elfové postavili trůnní sál bez střechy. Jasné polední světlo zahánělo všechny stíny. Yingizové budou vidět mimořádně zřetelně.

Skanga si trochu dělala starosti kvůli vodě, která neustále zurčivě stékala po stěnách a ukrývala zdivo za stříbrnými závoji. Její hučení by mohlo narušit slova moci. Měla by to nechat být?

Stará šamanka se teď sama vydala k trůnu. Využila čas, kdy ji Alathaia nechala čekat, k tomu, aby zhotovila zvlášť výjimečné zaříkávací svíčky. Mimo jiné k tomu použila tuk několika popravených. Dřevěné uhlí z kmene spáleného oduševnělého stromu jim propůjčovalo černou barvu. Knoty byly ukrouceny z vlasů elfí panny, která se oběsila, když se dozvěděla, že se má stát ženou trolího knížete. Některé elfí rodiny si počínaly naprosto bez skrupulí ve snaze podržet si starou moc.

Ale všechny tyto přísady byly vedlejší. Tím zvláštním na svících byla kouzla, která do nich byla vetkána a která se rozvinou, až budou hořet. Byla to jen menší kouzla, a přece byla důležitá, aby Yingizy spoutala a zabránila jim opustit trůnní sál, až budou přivoláni. Pokud se Alathaia pokusí z vlastních pohnutek povolat Yingizy, aby vytvořila další Shi-Handan, zažije nepříjemné překvapení.

Skanga osobně rozestavila svíce. Musely stát ve správné vzdálenosti od sebe a ve správných úhlech, když se mezi ně narýsovaly pomyslné čáry. Tím získají všechna kouzla na síle. Šamance neuniklo, jak pozorně Alathaia sleduje každý její pohyb a jak napjatě naslouchá každému zvuku. Ale tentokrát zurčení padající vody pomáhalo! Ztěžovalo elfce porozumět. Ano, dokonce přehlušovalo ostré vrzání tvrdé křídy na podlaze.

Velice pomalu nastala změna. Nebylo to nic, co by se dalo uchopit nebo byť jen pojmenovat jediným slovem. Světlo jako by bylo trochu bledší, i když slunce nezastíral žádný mrak. V trůnním sále zavládlo napětí. Předtucha krvavého činu.

Madrogovi chlapi byli darebáci, kteří se neváhali nechat najímat jako zákeřní vrazi, ale bylo na nich zřetelně vidět, že i oni se začínají bát. Skanga si to vychutnávala. Kromě toho to byla důležitá součást rituálu. Pach strachu vábil Yingizy víc než cokoliv jiného.

Konečně dokončily elfka i Birga své úkoly. Obě přísahaly, že jejich kruhy nemají jedinou skulinu. „Uvědomuješ si, že Shi-Handan jsou zlí a ta část z nich, kterou tvoří Yingizové, bude někdy ovládat tvé vojáky?“

Alathaia přikývla.

„Z toho důvodu je lepší, když dozajista víš, koho máš před sebou. Jejich jména mě nezajímají. Ale myslím, že určitě přijdou i za tebou, a pak bys měla vědět, kdo před tebou stojí. Koneckonců je znáš.“

V barvách kněžniny aury se objevil náznak podezíravosti.

„Podrobí se, když je teď označkuji?“

Skanga viděla, jak elfka zápasí se zvědavostí a také obavami, její hrdost si ale zachovala převahu. V případě jejích vojáků tomu bylo jinak. Také do jejich aur se nyní vkradl strach.

„Podrobí se,“ pronesla kněžna hlasem, na kterém nebyly znát pochybnosti. Ani z její tváře se nedaly žádné vyčíst. Ale nikdo, bez ohledu na to, jak se dokázal ovládat, nemohl změnit barvu své aury. Ukazovala vždy to, co se odehrávalo v hloubi nitra.

„V tom případě.“ Skanga vytáhla z opasku krátký obsidiánový nůž a měla škodolibou radost z toho, jak zděšení elfů roste s každým krokem, o který se k nim přiblížila. Popadla toho nejvíc vpředu za vlasy.

Zvedl ruku jako voják zvyklý na to, že se nevzdává bez boje.

„Nezahanbuj mě, Elovyne!“ Kněžnina slova ho přiměla k povolnosti.

„V mnoha ohledech nejnápadnější jsou jejich uši.“ Skanga prohrabovala vlasy oběti, dokud se jí nepodařilo popadnout Elovyna za ucho. Rychlým řezem mu ho oddělila od hlavy. „Teď si ho nebude možné splést ani v podobě Shi-Handan.“

Porozhlédla se po ženě. Pro ni to bude horší. Přesně to potřebovali. Skanga ji popadla. Prsty jí přejížděla po tváři. Pokožka byla tak neuvěřitelně hladká a jemná. „Bojíš se o své uši, maličká? Asi ti budu muset vzít obě, aby byla nezaměnitelná.“

„Copak se v mé druhé podobě nebude dát rozeznat, že jsem žena?“ Velmi se snažila, aby zněla vyrovnaně, ale neuspěla.

Alathaia vypadala rozzlobeně. „Je nezbytné Alyselle mrzačit? Je…“

„Takže vy obě si děláte velké starosti o její uši? V tom případě ať si je nechá!“ Po těch slovech zatlačila z boku na Alysellino levé oko, dokud s tichým mlasknutím nevyskočilo z důlku.

Elfka vykřikla, zatímco Skanga sevřela oko, houpající se na tenkém vláknu masa. Elfka zděšeně ucukla. Tím pohybem sama přetrhla svazeček nervových zakončení, na kterých ještě její oko drželo.

Skanga lhostejně oko odhodila. V aurách elfů viděla čirou nenávist. Musela myslet na Shahondina, ctižádostivého knížete Arkádie, kterého rovněž připravila o oko. Marnivost byla slabost vlastní všem elfům. Když byla narušena krása, byli všichni stejně ubozí!

„Co chceš provést Valderunovi?“ Alathaia byla rozčilená.

Skangu udivilo, že elfka se svými vojáky očividně soucítí. Jí by bylo úplně jedno, kdyby některého z jejích tělesných strážců připravili o oko nebo o ucho, pokud by šlo o to vytvořit mocné kouzlo. Ale takoví holt byli, tihle elfové. „Můžeš být klidná. Ten třetí je označen tím, že mu nic nechybí.“ S úsměvem se odvrátila od kněžny. „Birgo! Ověř, že je kouzelný kruh kolem elfů neporušen. A pak vstup s Alathaiou do toho červeného.“

Skanga zvolala slovo moci. Ucítila, jak se albské stezky kolem ní dostávají do pohybu. Jejich siločáry se deformovaly. Z podlahy vyrůstala brána oslnivého světla. Pomalu se otevírala. Šamanka musela vynaložit veškerou sílu vůle, aby ji rozšířila na dvě pídě.

Elfka se mezitím uchýlila do bezpečného ochranného kruhu. Jen o pár vteřin později ji následovala Birga. Jeden z koboldích kušiníků chtěl rovněž hledat ochranu v červeném kruhu. Jediné slovo zbavilo jeho nohy veškeré síly. Stál, jako by zarostl do mozaiky na podlaze.

„Nechte toho!“ vykřikl jiný kobold.

Skanga vycítila, že na ni zamířili. Chraptivá kletba proměnila šípy ve zbraních a toulcích v červy.

Několik koboldů vykřiklo čirou hrůzou. Tušili, že i oni mají přisouzeno místo v tomto rituálu. Někteří klesli na kolena a žadonili o milost. Ostatní uprchli k vysokým dveřím vedoucím z trůnního sálu do paláce.

Skanga luskla prsty a vysoká bronzová vrata se zabouchla. Svírala teď levačkou albský kámen, který nosila na krku. Jeho příjemné teplo jí dodávalo sílu. Znovu se věnovala magické bráně. Kousek po kousku ji dál rozevírala. Náhle se k jejímu hlasu přidal kněžnin. Elfka jí pomáhala!

Konečně bylo hotovo. Brána do nicoty zela uprostřed trůnního sálu jako velká černá rána. Tentokrát nebylo ani stopy po zářící albské stezce.

Šamanka se obrátila na tři elfy. „Nejste ničím cítit. Ta trocha krve, která byla prolita, nestačí. Yingizové musí koneckonců vědět, kam mají jít, až nás najdou.“

Trůnní sál zalil chlad. Skanga přešla k trůnu a vzala kožený měch, který tam předem připravila. Sledována úzkostlivými pohledy elfů si z něj dopřála velký hlt. Pak přistoupila k jejich kruhu a vyprskla tekutinu mezi sevřenými rty. „Rybí tuk a krev gelgeroka! Teď jste aspoň něčím cítit.“

Zvolala slovo moci a všechny svíce najednou vzplály.

Do nosu ji udeřil nakyslý pach strachu. Byli to hlavně koboldi. Ale také elfové odložili domýšlivost.

Skanga se soustředila. Vyrazila ze sebe zvuk připomínající hrdelní zakašlání. Následovala slova nepocházející z žádného živého jazyka. Slova, která se kdysi za nesmírných muk naučila od své učitelky Mahty Naht. Slova, která budou vyslyšena v temnotě, v níž už neplatil žádný ze zákonů Albenu.

V trůnním sále se ochladilo. Nářek koboldů zeslábl. Svíjeli se a jako by se ještě zmenšovali. Maso se jim na kostech rozplývalo, až zbyla jen ochable visící kůže. Z rozevřených úst jim vytékaly pramínky lepkavého, zlatého světla. Jakoby bez tíže tančily na Skanžin nápěv a mizely magickou bránou v nicotě.

Koboldi ještě nebyli mrtví, i když jejich těla představovala už jen groteskní parodie toho, čím před několika okamžiky byla. Jejich aury skoro pohasly. Byli nenávratně ztraceni. Skanžino kouzlo z nich vysálo všechnu životní sílu. Podstatu toho, čím byli. Až zlaté světlo zhasne, budou víc než jen mrtví. Budou vytrženi z cyklu smrti a znovuzrození. Budou zlikvidováni na všechny časy. A jejich smrt poslouží pouze tomu, aby přivábila Yingizy. Jejich zlaté světlo, které si opatrně hledalo cestu temnotou, probudí zvědavost stínových bytostí.

Tři elfové z kněžniny tělesné stráže se nepotili. Jejich strach nebyl cítit. Ale z jejich aur vyzařovala jasná modř nesmírného strachu. Nic, co jim Alathaia řekla, je nemohlo připravit na to, co se teď stane.

Z temné brány uprostřed trůnního sálu pronikl zvuk, jako když pes dýchá s vypláznutým jazykem. Zlaté nitky visely ve vzduchu a lehce vibrovaly. V tělech koboldů končil jemný pramínek. Ještě nebylo po nich.

Tma na opačné straně brány jako by se zachvěla. Náhle se Skanze srážel dech před ústy. Zima se vevalila do trůnního sálu s takovou silou, že připomínala tělesný dotek. Zvuk padající vody se změnil. Pak úplně utichl. Ozývalo se už jen slabé skřípání ledu.

Byli čirou temnotou. Chvíli to vypadalo, jako by se chtěla tma z magické brány vyboulit ven. Pak se objevil první. Sledoval jeden z pramínků světla a lačně ho hltal. Dorazil druhý. Vydávali zvuky jako psi. Zvuky plné bezuzdné chtivosti. Přiběhl třetí.

Skanga se musela přimět, aby přes rty rozpraskané zimou vyrazila slovo moci. Během vteřiny tmavá brána zmizela. Ale nikoliv bytosti. Yingizové se nezastavili. Jejich lačnost po životním světle koboldů jim dala na všechno ostatní zapomenout.

Skanga viděla, jak zarývají ploché čumáky do hrudníků koboldů. Aury pohasly. Stíny se rvaly o poslední nit života. Připomínaly velké psy bez ocasu. Ovšem jejich podoba se měnila. Nebyla úplně jasně zřetelná. Toulali se teď trůnním sálem, kde je uvěznila síla Skanžina zaříkávání.

Čicháním prozkoumávali věci ležící na stupínku trůnu. Také potah židle, na níž seděl Madrog. Pak začali obkličovat Skangu.

„Albové vás připravili o těla a svrhli vás do temnoty. Jste tady, protože jsem vás povolala! Jste polapeni ve zlaté síti obklopující vaši temnotu. Vím, jak moc toužíte po tělech. Po tom, abyste cítili víc než jen nenávist. Po větru na kůži. Chuti krve na rtech. Můžu vám to všechno dát. Nebo vás uvrhnout zpátky do tmy.“

Jeden ze stínů skočil na Skangu. Zaplálo oslnivé světlo. Tak jasné, že se jí propalovalo dokonce i mrtvýma očima. Ozval se pronikavý nářek, po kterém kaskády ledu na stěnách tiše zařinčely. Stín, který na ni zaútočil, ztratil na podstatě. Zmenšil se. Odplížil se od ní jako zpráskaný pes.

Albský kámen na její hrudi se tak rozžhavil, že ji popálil. Kolika takovým útokům dokáže odolat? „Myslíte, že bych vás zavolala, kdybych se před vámi nedokázala ochránit? Mohla bych vás pohltit, kdybych chtěla! Podívejte se na něj! Podívejte se, co dokáže jediný dotek! Zničím vás, když mě nebudete poslouchat!“ Přesahovalo to její možnosti, ale to nemohli vědět. Mohla by jim způsobit bolest. Zabít by Yingizy nedokázala.

„Stanete se mými katy! Daruji vám světlo života svých nepřátel. Ještě dnes za mě zúčtujete s jedním zrádcem. A pak budete pátrat po Emerelle, královně elfů. Její světlo je silné a staré. Najděte ji. Zabijte ji a já vám splním nejtoužebnější přání. Daruji vám tělo!“

Skangu uklidňovalo, že nemůže číst stínovým bytostem v aurách. Také ona cítila klíčící strach. S těmito tvory se nedaly uzavírat úmluvy. Nedodrželi by slovo. Vždyť ani nemluvili. Šamanka pohladila amulet s albským kamenem. Cítit jeho sílu jí pomáhalo vypořádat se se strachem. Nebyla bezbranná! A také ona měla možnost nedržet se daného slova.

Šamanka ukázala na čarovný kruh se třemi elfy. „Byli vyvoleni, aby vám dali tělo, které vám umožní používat stezky Albů. Zlatá síť už pro vás nebude představovat vězení.“

Skanga se zadívala na kněžniny stráže. Moc ráda by věděla, co Alathaia těm třem elfům řekla. To, co je čekalo, bylo horší než smrt. Měli strach, ale nikterak se nepokoušeli opustit kruh nebo prosit o milost.

„Vezměte si těla! Víte, co od vás očekávám!“ Po těch slovech položila Skanga nohu na bílou křídovou čáru a smazala ji. Stíny se vevalily do ochranného kruhu jako kouř. Podobny tmavým šmouhám tančily kolem těl elfů. Vlasy těch tří potáhla jinovatka, takže vypadaly, jako by během vteřiny zbělely. Stíny připomínaly černé hady.

Skanga věděla, co se stane. Ale ani ona to nedokázala dost dlouho postřehnout. Elfové vdechovali stíny. Bránili se tomu. Ale bylo to beznadějné. Navzdory veškeré disciplíně se nedokázali ani oni vědomě udusit tím, že by zadrželi dech. Snažili se o to. Byl to jejich poslední boj. A neuspěli.

Stínové bytosti pomalu bledly, až nakonec zmizely docela. Tři elfové padli k zemi. Leželi v kruhu jako mrtví. Panovalo děsivé ticho. Chlad nepolevil. Birga ani Alathaia se neodvažovaly pronést jediné slovo. Uhranutě hleděly na bílý křídový kruh.

Náhle se elfka, kterou Skanga připravila o oko, s trhnutím posadila. Byl to nepřirozený pohyb. Připomínala dřevěnou loutku, které někdo tahá za nitky. Pak se dala do křiku. A to už dřevěně nepůsobilo. Držela se rukama za tvář a svíjela se bolestí. Skanga nemohla vidět, co se s ní děje, ale slyšela to. I když i oba zbývající elfové mezitím začali křičet, vnímala naprosto zřetelně suchý, tichý zvuk. Připomínal skřípání větví mrtvého stromu klátících se v prudkém větru.

Šamanka věděla, co teď prodělávají. Jejich těla se deformovala. Vyrůstal jim čenich s tesáky, zatímco čelo se zplošťovalo. Nejhorší byly změny rukou a nohou. Elfové se proměňovali ve vyzáblé psy. Jenomže tyto hubené bytosti byly velké jako menší kůň.

Komickým způsobem sebou trhali a svíjeli se. Z prstů jim rašily drápy. Z kůže vyrážela krátká srst. Ti tři se měnili v Shi-Handan. V Požírače duší. Skanga slyšela, že jim ve Fjordlandu říkají také vlk-kůň. Měli aury. Získali je od elfů. Elf se teď dělil s Yingizem o tělo. A ten z nich, který bude mít pevnější vůli, povládne. Druhá část bude zajatcem. Divákem při činech, které nebude moci ovlivnit.

Stíny už nebyly nehmotné, ale nestaly se ani bytostmi z masa a krve. Obklopovalo je modrobílé světlo. Shi-Handan byli průsvitní a daly se skrz ně zahlédnout zamrzlé vodní kaskády na stěnách trůnního sálu.

Šamanka se obrátila na Alathaiu. „Tvoji válečníci ještě žijí. Jsou stejnou součástí Shi-Handan jako Yingizové. Nemohou je teď zranit drápy ani zuby. Ani stříbrná ocel elfů. Měli by se ovšem chránit před podřadným železem, které používají koboldi a lidé. Je v něm něco, co jim dokáže ublížit.“

Přízrační psi vystoupili z křídového kruhu. Ochranné kouzlo teď nad nimi nemělo moc.

„Nu, kněžno, líbí se ti, co vidíš?“

„Je mi jedno, jak vypadají. Jestli se mi líbí, ti řeknu ve chvíli, kdy uslyšíme o jejich činech.“

Skanga si odfrkla. Nedokázala úplně skrýt hněv. Alathaia byla svědkem jednoho z nejmocnějších a nejtemnějších kouzel, jaká bylo možno vyčarovat. A dělala, jakoby nic! Šamanka si velmi dobře uvědomovala, že elfí kněžna používá krvavou magii a spáchala nejednu opovrženíhodnou vraždu. Její činy zanechaly stopy v auře. Skanze bylo také jasné, že Alathaia je tady, aby se učila. Ale vidět neznamenalo rozumět. A dokonce ani rozumět neznamenalo, že ji bude ta elfí poběhlice schopna napodobit. Ať je její moc sebevětší, nevlastní albský kámen.

Skanga se najednou cítila velmi unavená. Kouzla ji vysílila. Stejně jako zlost, že se Alathaia zdráhá projevit jí náležitý respekt.

„Dej jí ty rubíny, Birgo. Dodržela slovo.“

Šamanka se přešourala k trůnu. Ohmatávala věci, které připravila pro Shi-Handan. Nejprve našla potah židle, na níž seděl Madrog. „Tohle je prostoupeno pachem jednoho z koboldů. Má se stát první obětí. Ukrývá se někde tady na hradě. Snadný úkol. Vyber jednoho ze svých. Můžeš teď opustit kruh. Nic ti neudělají!“

Alathaia se bez váhání vydala k obrovským psům. Statečná byla, to se jí nedalo upřít. Šeptala si s nimi. Oslovovala je jmény. Skanga se usmála. Tato jména už byla pravdivá jen z poloviny. Neuvědomovala si to? Zvolila toho, který nebyl nijak zmrzačený.

Šamanka předhodila Shi-Handan kus látky. Bytost k němu krátce přičichla. Obkroužila ho a znovu zavětřila. „Můžeš ho zabít a také všechny, kdo jsou s ním. Jen lutiny musíš ušetřit. To jsou koboldi, kteří vypadají jako lišky. Všichni ostatní jsou tvoje žrádlo. Kobold má silné světlo života. Ale většinou se jich drží hodně pohromadě. Na tomto hradě existují tajné tunely a sklepení. Tam někde ho najdeš. Teď běž!“ Shi-Handan se dal do běhu jako poslušný pes, i když to byla ve skutečnosti bestie. Proběhl stěnou potaženou ledem a zmizel.

„A Emerelle?“ Kněžna zvedla šaty ležící u trůnu. Skanga slyšela tiché šustění látky. „To je z její věže, že ano?“ Přidržela je pod nosem oběma zbývajícím psům. „Najděte Emerelle! Zabijte ji! A všechny, kteří jí pomáhají.“

„Naposledy byla ve Feylanvieku,“ dodala Skanga. Rozum elfů zavede šelmy k městu ve Větrné zemi. Šamanka znovu otevřela albskou hvězdu.

Přízrační psi prošli magickou branou. Po albských stezkách dorazí do města na severu během několika okamžiků. Skanga si představovala, co se stane, až se oba Shi-Handan vynoří na náměstí v centru města.

„Kdy se dozvíme o její smrti?“

Skanga se usmála. „To nedokáže nikdo říct. Jen jedno je jisté. Nespočinou, dokud Emerelle nenajdou. A je jedno, jestli to bude trvat několik hodin, měsíc nebo rok. Najdou ji!“

Hattah

Z kamene visela motýlí kukla. Viděla ji velmi zřetelně. Malé hrbolky podél švů, kde kukla brzy praskne. Vzor tvořený tmavými tečkami. Měla takřka barvu kamene, na němž visela.

Něco se pohnulo. Emerelle to slyšela. Ozvalo se smýkání. Velmi tichý, mlaskavý zvuk. Kukla se zachvěla. Motýlek zápasil o zrození do nového života. Jak dokonale se bude odlišovat od žravé housenky, kterou kdysi býval.

V kukle teď zela jemná skulina. Vylil se z ní stříbřitě zářící sliz a pomalu stékal po chitinové schránce. Motýlovo vězení se houpalo čím dál divočeji. Zevnitř se vyřinulo světlo. Něco nebylo v pořádku.

Emerelle pár kroků ustoupila. Teprve teď si začala více uvědomovat noční okolí. Hattah jí stále zatemňoval smysly! To nebyl kámen, na němž kukla visela. Byla to skalní stěna! Kukla byla obrovská! Přinejmenším deset kroků dlouhá!

Emerelle se přiměla ke klidu. To je drogou! V Albenu neexistovali tak velcí motýli!

Jako by jí z očí spadl závoj, viděla teď mnohem jasněji. Chitinový krunýř kukly byl pokrytý jemným skalním prachem. O něco níž ležela změť balvanů všech velikostí. Nad ní se převaloval prach. Lavina? Kukla byla ukryta ve skále. V celistvém kameni! To, co považovala za hrbolky, byly kamínky, ještě pořád lpící na motýlově vězení.

Z mezery v ochranném pancíři se vysunovala slepená, sotva rozvinutá křídla. Kapalo z nich světlo. Ochladilo se.

Ven vyrazil šupinatý průsvitný ocas. Emerelle chtěla utéct, a současně ji pohled tak fascinoval, že se nedokázala pohnout z místa. Pak se vztyčila hlava. Mohutná, zrohovatělá dračí hlava, jakou neviděla celá staletí ani ve zlých snech. Shlížely na ni bílé oči se štěrbinami zornic. „Jenom utíkej! Nemůžeš mi uniknout.“ Hovořil příjemným, hlubokým hlasem.

Drak roztáhl obrovitá motýlí křídla. Celé jeho tělo bylo průsvitné, jako by byl stvořený z řídkého kouře. Současně z něj vyzařovala síla, která nepřipouštěla pochyby o tom, že je mocným soupeřem.

Emerelle zašátrala po albském kameni. Nebyla bezbranná a… kámen, který stále nosila na kožené šňůrce na hrudi, zmizel.

„Vždyť jsem říkal, že mi nemůžeš uniknout.“ Drak opatrně udeřil roztaženými křídly. Stekly z nich poslední šmouhy stříbřitého světla. Pomalu, jako když si člověk zvedá k ústům příliš plnou sklenici, se vysvobodil z kukly.

Při každém úderu křídel ji do tváře zasáhl ostrý dech zimy. Její ochranné kouzlo, bránící ji před žárem a chladem, bylo zlomeno!

Couvla a chtěla se obrnit proti zimě slovem moci. Její noha vkročila do prázdna! Vyděšeně se ohlédla. Stála na okraji propasti. Nebylo úniku.

V tom samém okamžiku, kdy si to uvědomila, se drak vznesl do vzduchu nad její hlavou. Na jeho drápech se třpytivě lámalo světlo hvězd. Nebyly z kouře!

Emerelle s výkřikem vyskočila a pokusila se uhnout. Padala do prázdna. Ramenem drhla o skálu. Její ruce vyrazily vpřed a hledaly oporu. Nehty se lámaly o tvrdou skálu.

Kolenem udeřila o kámen. Před očima jí tančily mžitky. Něco se jí otřelo o levou líc. Reflexivně hmátla do zející trhliny ve skále. Její prsty se sevřely kolem něčeho pevného, možná odumřelého kořene. Celým tělem narazila do skalní stěny. Ale pád byl zastaven. Každý sval ji bolel. Byla poseta oděrkami a pohmožděninami.

Chvíli tam visela, ztěžka dýchajíc a neschopna jasně uvažovat. Jen postupně si uvědomovala, že musela vyšplhat na jednu z vysokých skalních jehel v poušti. Na to, jak se tam dostala, si už nevzpomínala. Pamatovala si ještě, jak jí Imaga namalovala na tělo magický vzor. Pak všechno splynulo v sen.

Zamrazilo ji. Ten drak… jeho hlas jí připadal povědomý. Myslela na nekonečně vzdálené mládí. Na zoufalé boje proti pánům Albenu. Ta vzpomínka byla na dosah! Ale unikala jí.

Dobon nelhal! Noční můra byla tak blízká skutečnosti, že ji skoro zabila. Zahleděla se nahoru na skalní jehlu. Spadla víc než dvacet kroků do hloubky. Většinu cesty musela klouzat po příkré stěně. Zdola se nedalo rozeznat, kolik místa skýtal vrchol skalní jehly. Nejspíš sotva dost na to, aby se na něm dalo sedět, aniž by se jí nohy klátily nad propastí. Jak se tam jen, omámena hattahem, dostala?

Emerelle opatrně šátrala nohama a snažila se najít bezpečnou oporu. Skála byla ještě rozžhavená poledním sluncem. Musela vylézt kousek nahoru, aby se dostala na výčnělek, kde se mohla usadit. Její magie ji obklopovala příjemným chladem. Ale trpěla žízní a neměla co pít. Slovo moci soustředilo ze vzduchu vlhkost a nechalo ji zkondenzovat na hladkém kameni. Bylo jí směšně málo. S bolestí si vzpomněla, jak zelená a úrodná tato země kdysi bývala. Vzpomněla si na bílou pyramidu. Existovala ještě? A Nefritová zahrada se všemi jejími zázraky?

Neodvažovala se nechávat mysl toulat, dokud si nebyla jistá, že působení hattahu pominulo. Přitiskla si pravici na játra. Teplo její dlaně proniklo do masa. Skoro okamžitě se jí zase zatočila hlava. Zdálo se, že droga klade odpor proti tomu, aby byla vyplavena z její krve.

Nezbylo jí než čekat. Spát už nebude. Co měl znamenat ten drak? Byl jen karikaturou jejích nejstarších obav? Byla tady moc Yingizů opravdu tak velká, že mohli ovlivňovat sny?

Šedokožci musí dál nechávat působit kouzla! Ale nezůstanou na pokraji pouště. Emerelle nestrpí, aby dál tyranizovali všechny ostatní kmeny. Odvede je do Nefritové zahrady! Zahrady koboldy uživí. Pokud ještě existují.

O pánech světa a jejich služebnících

Elija ostatní skoro neposlouchal. Musel celou dobu myslet na knížku, kterou spatřil v rukou elfí kněžny. Znal ji dobře. Sám ji vybral. Byla její! O tom nebylo pochyb. Ale jak se dostala Gandina kniha do rukou elfí kněžny? A byly na deskách opravdu stopy krve? Fousky na čenichu se mu při tom pomyšlení zježily.

Když si byl jistý, že povstání koboldů proběhne úspěšně, dal každému z velitelů knížečku. Poté co získal jistotu, že setřesou jho elfí tyranie. Myslel na budoucnost, když jim knihy s prázdnými stránkami předával. Ještě si vzpomínal, co tenkrát řekl!

Budeme psát dějiny, bratři a sestry! Už jsme s tím započali. A aby se mohly budoucí generace podílet na událostech, které nás čekají, chtěl bych vás poprosit, abyste pokaždé, když se stane něco, co bude ve vašich očích důležité, učinili záznam do knih, které jsem vám dal. Stačí krátká poznámka s datem. Brzy se toho bude dít tolik současně, že by později mohlo být obtížné vyprávět všechno ve správném pořadí. Nezmiňujte jména a činy ostatních velitelů. Pište jen o sobě. Tak nedojde k velkým škodám, kdyby jedna z vašich knížek padla do nepřátelských rukou.

Elija se musel usmát, když si vzpomněl, jak jeho dárek narazil na skoro všeobecný odpor. Znal své velitele! Ať byly Rudé čapky sebelepšími veliteli, většině z nich chyběl intelekt k tomu, aby ocenili historické rozměry povstání. Byli naprosto polapeni v každodenních záležitostech tajného boje. On ale musel uvažovat dál! Jediný, kdo s velkým nadšením zaplňoval stránky revolučního deníku, byl jeho malý bratr Nikodemus.

„Elijo?“

Vzhlédl. Všichni se na něj dívali. O čem to mluvili? Neposlouchal už ani na půl ucha. Elija unaveně zamžoural. V poslední době špatně spal. A došlo k příliš mnoha setkáním jako toto. Hrad přetékal koboldy ze všech provincií. Ve své vlasti možná byli významní, ale pokud se popatřilo na revoltu jako celek, představovali v nejlepším případě druhý voj. Všichni jeho zkušení velitelé plnili důležité mise a on tady seděl uvězněný s troly a byrokraty revoluce.

„Veliteli? Shodli jsme se, že bychom chtěli předat trolům protinávrh jejich zákoníku. Co si o tom myslíte?“

Elija zavrtěl hlavou. „Ten použijí leda k tomu, aby si jím utřeli zadek. Skanga chce jednoduché právo. Právo založené na trolí představě o světě. A právo, kde budou trolové jednoznačně upřednostňováni. To ona je skutečnou vládkyní a nestane se nic, co by nechtěla.“

Zavládlo zaražené mlčení. Ve sklepení bylo dusivé horko a páchlo to tu vápnem stěn. Jejich shromaždiště leželo asi třicet kroků pod velkou kuchyní Světla elfů a bylo dokončeno teprve před několika dny. Stěny byly vyzdobené ukořistěnými zbraněmi. Později zde budou nástěnné malby zachycující významné události revoluce. Výjevy s jasnými, pevnými liniemi, znázorňující prosté koboldy. V boji proti tyranům, ale také neochvějně usilující o vytvoření lepšího světa. Koboldy v kovárnách a na polích. Koboldy hlásící se dobrovolně k vojsku.

Čerňák právě pracoval na velkých panelech pro jarmareční zpěváky na trzích. Budou vyprávět o dějinách povstání. O velkých hrdinských činech prostých koboldů. O mužích a ženách, kteří v jiných dobách bývali po celý život opovrhovanými sluhy ve stínu elfů.

Seděli u dlouhého stolu s mramorovou deskou. Dopravit ji sem dolů, do jeskynního sklepení, trvalo celé dny. Na třech místech museli dokonce rozšířit schody a zděné tunely. Ale Elija ji tady chtěl. Doby, kdy seděli na kamenech kolem táborových ohňů, skončily. Tažení bylo rozhodnuté. Jeho stůl poskytoval místo dvaceti koboldům. A většinou ani to nestačilo. I teď více než polovina z nich stála. Přišli odevšad. Pavoučí muži z Měsíčních hor, kupci z Feylanvieku a Uttiky. Vyslanci lutinského rodu z Manchukettu. Nové zákony trolů by je všechny velkou měrou postihly. Elija věděl, že trolové mají v úmyslu umístit do každého většího města Albenu vůdce smečky s trolí posádkou. Neviděli ani, co se jim odehrává pod nosem, a snovali plány pro celý svět! Chtěli vládnout obsáhleji než elfové. Ti nikdy netoužili být všude. Elfové uvažovali velmi jednoduše. Brali si pro sebe to nejlepší a zbytek velkoryse přenechávali ostatním rasám. Elija byl přesvědčený, že Emerelle nikdy v životě v Manchukettu nebyla.

Zatímco trolové nahoře vládli, koboldi budovali. Od chvíle, kdy obsadili Světlo elfů, rozšiřovali existující tunely a sklepení. Elfové mysleli jen na to, aby neměli koboldy na očích, a poskytli jim ubytování, aby se jejich pachy nikdy nedonesly k jemným nosům. Teď ale vznikal pod hradem druhý hrad. Do jisté míry to byl stavební odraz událostí na povrchu. Trolové vládli. Ale byli to většinou koboldi, kteří se starali, aby jejich plány získaly konkrétní podobu. Ani jediný trol by se nechopil brku, aby opsal Skanžiny zákony. Byla to práce koboldů! A protože tomu tak bylo, mocenské poměry se změní. Sice pomalu, ale neodvratně. Elija se rozhodl, že je načase vyslovit, co přinese budoucnost. Zatím hovořil o tajných plánech jen s veliteli, ale pomalu přišel čas, aby se i revoluční byrokrati dozvěděli, kam povede cesta.

„Bratři a sestry! Po zralé úvaze jsem dospěl k závěru, že trolí sbírka zákonů odpovídá našim záměrům. Jak všichni víte, má platit v celém Albenu. A zruší všechny existující zákony.“

Shromáždění koboldi zabručeli. Anderan, Pán vod z Vahan Calydu, povstal. Svou zelenohnědou kůží se odlišoval od ostatních. Nosil čelenku, aby zkrotil prameny vlasů. Čelenka byla rudá. Možná tím chtěl dát najevo, že se považuje za jednoho z Rudých čapek. Jako ústupek studenému počasí na severu si kobold z oblasti teplého Lesního moře oblékl vypodšívkovanou vestu. Jinak byl až na bederní zástěrku, nahý. „Bratře Elijo, snad nám nechceš se vší vážností navrhnout, abychom souhlasili s takovým nesmyslem, jako je veřejné snědení lichvářů. Navíc když se zdá, že je pojem lichvář pojat tak široce, že se dá vztáhnout na každého pouličního prodavače. Snad je ti jasné, co by to znamenalo pro obchod. Když se nedá doufat v zisky, kdo by pak podstupoval riziko, že utrpí ztrátu? Námořní a dálkový obchod by se naprosto zhroutil.“

Slova Pána vod doprovázelo souhlasné mumlání. Elijovi neuniklo, že vyslanci z Manchukettu jsou nejhlasitější. Netvoří se tady mezi Rudými čapkami frakce? Bude to pozorně sledovat!

„Bratři a sestry, z celého srdce s vámi souhlasím. Netušíte, s jakou důrazností jsem hájil naše žádosti před Skangou a králem Gilmarakem. Ale slova sama nepomohou! Stejně dobře bych mohl domlouvat žulovému balvanu! Trolové jsou nepřístupní všemu rozumnému. Copak už někdo z vás slyšel o trolovi, který by byl kupcem? Neznají zákony, které určují obchod. A netuší, jaké to bude mít dopady, pokud se zastaví. Vezměte si například tu velkou karavanu pro Sněžnou marku. Z hlediska obchodníka je podobný podnik naprosto šílený. Posílají poklady z jihu do jeskynních hradů ve Sněžné marce. A aby se dal náklad dopravovat na vozech místo mezcích, hodlají postavit pevnou silnici ze Srdce říše až k pásmu sněhu ve Sněžné marce. Pokusil jsem se jim tento nesmysl rozmluvit. A teď hádejte, proč ji Gilmarak chce zřídit. Jaký je důvod toho, že tisíce koboldů mají stavět silnici rozlehlou Větrnou zemí.“ Vyzývavě se rozhlédl. Nikdo neodpověděl.

„Silnice má být postavena proto, aby se na hranici ledu ušetřila práce s překládáním nákladu z mezků na sáně nebo ledové plachetnice. Vozy, které má Gilmarak na mysli, by měly mít sklapovací lyže a stěžeň na plachtu. Na hranici ledu se mezci vypřáhnou. Pak potáhnou vozy trolové a koboldi, nebo budou plachtit, pokud povane příznivý vítr.“

„Máme na trůnu šílence,“ rozhorlil se vedoucí poselstva z Manchukettu.

„Ne,“ odvětil Elija s úsměvem. „Je to horší! Trola! Karavana do Sněžné marky je jen jedna pošetilost. Mnohem horší je Gilmarakův plán, pokud jde o mince. Chce takové peníze odstranit, protože trolům je dotek s opracovaným kovem nepříjemný. Myslí si, že se bez peněz dočista obejdeme tím, že budeme provozovat výměnný obchod.“

Chvíli nechápavého mlčení vystřídala všeobecná vřava. Gilmarak si nejspíš neuvědomoval, kolik jmění shromažďovaného po staletí by tímto rozhodnutím zničil. Elija dopřál shromážděným dost času, aby popustili uzdu nespokojenosti. Pak pozvedl obě paže, aby hovor zarazil.

„Bratři a sestry! Musíme vše vidět jasně! Zbavení moci elfů byl jen první důležitý krok na cestě k lepšímu světu. Revoluce ještě neskončila! Brzy přijde doba, kdy bude požírat své vojáky! My všichni teď naprosto jasně chápeme, že trolové jsou možná skvělí válečníci, ale nejsou zrozeni k vládnutí. Jsme daleko od toho, abychom mohli vést válku proti spojencům. Jak se jich tedy zbavíme?“ Podíval se na každého ze shromážděných. Většina se jeho pohledu vyhnula. To byl starý problém s koboldy. Řečí měli vždycky plnou pusu. Ale bojovat nechtěl v zásadě nikdo.

„Musíme jim ponechat volnost,“ pokračoval Elija.

„Máme nečinně přihlížet?“ Opět to byl Anderan, kdo propůjčil hlas myšlenkám většiny vyslanců.

„O tom, že zůstaneme nečinní, nebyla řeč. Ale ano, musíme přihlížet a připravit se na dobu po trolech.“

„Proč by se měli vzdát trůnu bez boje?“ zeptal se Anderan.

„Protože ve skutečnosti nejraději sedí v jeskyních ve Sněžné marce a nacházejí naplnění v čestném boji trola proti mamutovi, a nikoliv ve vládě nad celým světem. Nepořádek, který natropí, jim musí přerůst přes hlavu! Podívejte se na ležení prosebníků před hradem. Každým dnem se zvětšuje. A co dělá Gilmarak? Potuluje se Starým lesem a loví, místo aby se věnoval vladařským povinnostem.“

„A jak je dostaneme zpátky do jeskyní?“ naléhal Pán vod.

„Musí pociťovat vládu jako nesnesitelné břemeno. Nechme je, ať sepíší zákoník a odstraní peníze. Pak se obchod zhroutí. Všude dojde k místním povstáním. A zatímco budeme stát oficiálně na straně spojenců, tato povstání podpoříme. Měli bychom dodat kentaurům zbraně, aby jim nedošly šípy se železnými hroty. Budeme podporovat šlendrián.“ Rozzlobené mumlání zesílilo. Elija znovu zvedl ruce, aby je utišil. „Vidíte jinou cestu? Vláda trolů je nevyhnutelným zlem na cestě ke svobodě! Sami bychom elfy nikdy nevyhnali. Teď trolům ztrpčíme trůn tak, že se ho dobrovolně vzdají. Budeme muset přinést oběti, to jistě, ale pomyslete na náš cíl. Máme vizi. Zřetelně ji před sebou vidím v podobě vlády koboldů. Vím, co chci změnit. Vím, jak musíme vládnout, aby byl svět spravedlivější! Trolové měli jen jednu vizi. Chtěli svrhnout Emerelle. Na to, co přijde, nebyli připraveni. Nepřichystali si na dobu svého panování žádný plán. Vláda jim spadla do klína jako přídavek k vítězství nad Emerelle. Proto si ji nedokážou udržet. A zatímco jim budeme do očí lichotit, uděláme za jejich zády všechno, abychom jim vládnutí ztížili!“

„A co bude s elfy?“ zeptal se Anderan. „Pokud trolové odtáhnou, sáhnou po koruně Albenu.“

„Samozřejmě že sáhnou,“ přitakal Elija. Na tuto námitku čekal. „Ale sáhnou po ní všichni najednou, a proto ji nezískají. Musíme se postarat jen o to, aby Emerelle byla mrtvá. Nesmí se vrátit. Mohla by elfy sjednotit. Když zemře, bude po nadvládě elfů. S klidným svědomím budeme moci uspořádat ve Vahan Calydu volbu krále. Dožeňme troly k tomu, že už nebudou chtít korunu. Zasejme mezi elfy sváry a uvidíte, že koruna Albenu bude patřit nám.“

Elija jim viděl na tvářích, že je získal na svou stranu. Dokonce i Pán vod konečně mlčel. Můj plán je dokonalý, pomyslel si Elija se sebeuspokojením. Nemohli prohrát. Byli pány zítřka a…

Z klenutého stropu se vysunula přízračná psí hlava. Pohybovala se sem a tam, jako by větřila.

Teď ji spatřili i ostatní. Někteří vyskočili. Ti, kteří stáli poblíž dveří do tunelu, se snažili utéct. Vzbudili tím pozornost bestie. Vyklouzla ze stropu. Byla velká jako kůň!

Dusný vzduch náhle praskal chladem. Bestie kráčela po mramorové desce stolu. Chňapla vyslanci z Manchukettu po hrudi. Tlama mu pronikla do srdce, aniž by narazila na odpor či prolila krev. Přízračný pes začal z hrudi oběti cosi vytahovat. Něco lepkavě zlatavého, co připomínalo jasně zářivý med.

Koboldovi mizelo z buclatých tváří maso. Vyrazil ze sebe výkřik, až sklenice zařinčely. Zoufale si sáhl na hruď. Jeho prsty byly už jen spáry z kůže a kostí. Pak se zhroutil dopředu.

Přízračný pes kolem sebe chňapal jako ovčácké psisko, které svrhli do jámy plné krys. Jeho tlama projela hrdlem a hlavou kobolda, který zděšeně uskočil. Během vteřiny zestárl o desetiletí, i když přežil. Jeho oči se změnily v bílé slepé koule. Přátelé ho odtáhli.

Elija zašátral po dýce na boku. S tasenou čepelí zmizel pod stolem. Bylo mu jasné, že deska stolu nepředstavuje pro ducha, který prochází stěnami, překážku. Doufal jen, že ho tady pes neuvidí.

Vyslanci se s křikem dožadovali stráží.

Židle padaly jedna přes druhou. Stále víc koboldů se snažilo dostat k východu. Elija viděl, jak někteří padají a mizí pod dusajícíma nohama. Pod stůl se jako proud ledové vody vevalil chlad. Objevila se psí hlava. Jen dva kroky od něj. Upřeně na něj zíraly studené modré oči. Elija se plazil dozadu, dokud nenarazil na nohu stolu. Bestie teď byla bezprostředně před ním. Pohybovala hlavou, jako by větřila. Ale neozýval se žádný zvuk. Do Elijova kožichu se vkradla jinovatka. Zvedl dýku. Jako břitva ostrou elfí dýku, která by prorazila každou kroužkovou košili! Ukovanou z nejlepší stříbrné ocele. Posázenou rubíny. Byla to zbraň knížete!

Bestie se ještě o kousek přiblížila. Dýce nevěnovala sebemenší pozornost.

Elijovi bylo jasné, jak blízko konci se ocitl. Celý život nebyl žádný ustrašenec! Teď jako jeden nezemře. „Chcípni!“ Vyrazil vpřed a vrazil přízračnému hafanovi dýku do tlamy.

Zbraň zajela až k žebrům, aniž by narazila na odpor. Paží mu projel chlad ničící veškerý cit. Padl dopředu a na šíji ucítil dech bestie.

„Sem, obláčku!“ Anderan vlezl pod stůl. Klečel mezi dvěma židlemi a přehazoval si dýku hravě z ruky do ruky jako vrah ze zadního dvorku.

„Pojď, pejsku. Pojď.“

Bestie se nehlučně otočila. Místo aby Anderan čekal na její útok, vrhl se jí jako štika vstříc. Před sebou držel tasenou zakřivenou dýku. Ve srovnání s obrovitou bestií to byla směšně malá zbraň.

Elija chtěl využít příležitosti a napadnout přízračného psa zezadu. Pravá paže ho už ale neposlouchala. Ruka a předloktí byly naprosto necitlivé. Nedokázal dýku ani upustit. Zato nadloktím mu projížděla palčivá bolest. Měl pocit, jako by mu jím otáčeli na železném rožni nad ohněm.

Elija opatrně sáhl levačkou po čepeli dýky, aby si ji vykroutil z ochromené ruky. Když se dotkl kovu, pokožka prstů se mu na něj přilepila. Ucukl. Prsty dál lpěly na čepeli. V panice škubal rukou. Když ji konečně vysvobodil, zůstaly na dýce krvavé pruhy kůže.

Lutin zasténal bolestí. Bylo mu zle a točila se mu hlava. Snažil se odplazit víc dozadu a znovu narazil do nohy stolu za sebou.

Přízračný pes se vyhnul Anderanovi a chňapl po něm. Elija viděl, jak mu bestie tahá z paže něco zlatého. Koboldova levá ruka seschla. Levá polovina tváře ztratila všechno maso. S křikem bodl dýkou. Čepel projela psím tělem a zanechala za sebou stopu ze stříbrných jisker.

Bestie vyděšeně ucukla. A pak zmizela skrz desku stolu. Během útoku ze sebe nevydala jediný zvuk. Ve velké vyklenuté síni panovalo ticho. Z tunelu se ozýval hřmot prchajících.

„Žiješ ještě?“ Anderan slyšitelně zápasil o každou slabiku s bolestí.

„Ano.“ Elija se k němu přeplazil. Koboldova tvář byla děsivě znetvořená. Jedna její polovina se změnila v pouhou masku z kůže a kostí. Svraštělé rty se odtáhly od zubů, takže to vypadalo, jako se by usmíval.

„Dobře,“ zasténal Anderan. „Nesmí tě dostat. Jsi budoucnost.“

„Ne,“ odvětil lutin. „My všichni jsme budoucnost. Všichni koboldi Albenu! Proto nemůžou vyhrát.“

Dlouhý pochod

Den první. Jsem obklopen šílenci. Je tady blátem pokrytá královna, která se vrátila z pouště, jen aby se spolu se šedokožci a se mnou znovu vydala do pustiny. Šedokožci byli zděšeni, ale neodvážili se proti nám bojovat. I když je jich víc než tři sta. Všichni jsou šílení. Jsou to koboldi! Trochu vyšší a hodně špinaví, ale bezpochyby koboldi! Oni sami se ale všichni považují za troly, ať se zeptáte kohokoliv! A Madra, jediný skutečný trol široko daleko, jde s Emerelle, místo aby ji zabil nebo se alespoň se mnou vrátil ke Skanze a oznámil jí, kde jsme našli Emerelle. Ollowain je nejspíš nejšílenější ze všech. Ani ne před rokem si vůbec na nic nevzpomínal a jako Klaves táhl za tlustými zadky rohatých ještěrů mého rodu, aby sbíral jejich výkaly. Teď si už na to taky nevzpomíná. Považuje se za někoho úplně jiného! Jsem jediný, kdo mezi všemi těmi blázny uvažuje jasně. Jsem ztracen!

Den druhý. Jsou příliš pomalí! Včera jsme neurazili ani patnáct mil. Emerelle věří, že se uprostřed pouště nachází několik oáz. Já to vím, koneckonců jsem tam už byl. A protože tuto poušť znám, vím taky, že s sebou máme příliš málo vody. Všichni pojdeme! Když tudy putuje můj rod, nesou rohatí ještěři pro každého lutina deset kozích měchů plných vody. Tady není ani jediný kozí měch s vodou na hlavu! (…)

Den čtvrtý. Voda je skoro spotřebovaná. Dnes jsme nezvládli ani osm mil. Starým a dětem chybí na toto putování síly. Inkoust už mi taky úplně zhoustl. Možná ho zítra vypiju. Nemyslím, že toho do této knihy ještě napíšu mnoho.

Den pátý. Celé ráno pobíhala sem a tam. Pak si nakonec vzala poutnickou hůl a zapíchla ji do země. O několik okamžiků později vyrazila z písku voda. Zapomněl jsem, kým je. Všichni jsou naplněni novou důvěrou. Večer se posadila nahá mezi šedokožce a nechala se potřít vlhkou hlínou. Na bývalou královnu se chová dost nestydatě. Dnes všichni odpočívali. Toužím po našich rohatých ještěrech. S nimi bylo putování pouští mnohem jednodušší. (….)

Den šestý. Madra je zvláštní! Trol nemluví se skoro žádným šedokožcem. Ale s několika dětmi uzavřel přátelství. Když se stmívá, rozbijeme tábor a dospělí se připravují na podivné rituály, přicházejí děti za ním. Dovoluje jim, aby po něm šplhaly, jako by byl živá hora.

Den sedmý. Ollowain podvádí! Tím jsem si naprosto jistý. Svádí stále víc šedokožců k tomu, aby s ním hráli v kostky, sotva rozbijeme tábor na noc. Má prostě příliš velké štěstí. A ti hlupáci si nevšimnou, co jim provádí. Oškubává je jednoho po druhém. Vyhrál už malé jmění tvořené tyrkysy a opály.

Den devátý. Madra vypadá, jako by ho hodili do vařící vody. Celou kůži má spálenou. Na některých místech dokonce krvácí. Nečekal bych, že trol zemře jako první. Šedokožci se drží dobře, dokud dostávají dost vody. Také Ollowain má úplně spálenou tvář. (…)

Den jedenáctý. Madra se zhroutil. Pokoušel jsem se mu odejmout amulet, ale Emerelle se od něj nehne. Dokud mohl chodit, nepustil si ji k tělu. Zdá se, že ho zachrání. Že zrovna ona léčí trola! Je jiná, než jsem čekal. Bezpochyby je krutá. Nutí odejít celý kmen koboldů proti jeho vůli do nové vlasti. A pak zachraňuje trola. Nechápu ji! (…)

Den čtrnáctý. Ode dneška vím, že jsme mrtví! Ráno jsme procházeli kolem kostry rohatého ještěra. Na jeho boku na závětrné straně se ještě dalo rozeznat pomalování. Nepatřil k mému rodu. Ale vím, že se nesmí jít dál, než kam dojdou v poušti rohatí ještěři. Naprosto jasně si vzpomínám, že o tom mluvil mistr Gromjan, můj učitel. Albové si vytvoření pouště dobře promysleli. Existuje určité množství vody, které se dá nést, tvrdil Gromjan. A ta je u všech nakonec skoro stejná. To, že trol unese víc, nic neznamená, protože taky víc pije. Každý, kdo je rozumný, se vydá jen do půlky cesty k této hranici, neboť jinak se přece nevrátí zpátky živý. Kdo paličatě pochoduje až do konce, zemře žízní. Kdo však tuto hranici překročí, protože jiným ukrade vodu nebo ji nechá jako Emerelle tryskat ze země tam, kde by žádná neměla být, dostane se na místo, kde země vydechuje jed. Tam končí veškerý život. Obávám se, že Emerelle nás tam dovede. Nechápu, proč udržuje všechny naživu, jen aby nás pak vydala napospas tomuto osudu. I když vím, kam cesta povede, nemůžu zpátky. Chybí mi voda! Zdá se, že i šedokožci vědí, kam to směřuje. Od včerejška jsou neklidní. Stále znovu se pokoušejí jejich starší promluvit s Emerelle, ale ona uzavřela sluch všemu naříkání. (…)

Z: Deníky Nikodema Glopse, svazek IV.,

Na zakázaných cestách − moje putování s trolem Madrou a dalšími,

str. 43 a následující

Nesmrtelný

Elodia se ostýchavě rozhlédla. Ještě nikdy nebyla v takových pokojích. Nevypadalo to tu tak, jak si králův hrad představovala. Ale co o tom věděla! Jejího bratra Jeana odvedli. Byli hrubí, ale nebili ho. A ji také ne. Nikdo se jí cestou ke králi nedotkl. Ani to nečekala. Koneckonců věděla, za co ji mají.

„Pojď, děvče.“ Vedl ji muž s vousy zastřiženými do špičky a hluboko posazenýma, tmavýma očima. Na sobě měl roucho připomínající kutnu Tjuredových kněží. Bylo však celé černé a zjevně také z mnohem lepší látky. Při každém kroku se mu na hrudi kolébal zlatý řetěz s mohutným medailonem znázorňujícím lví hlavu. Muž byl velmi vysoký a velmi hubený.

„Máš strach?“ zeptal se náhle.

Plaše přikývla. Byli ve velké, sloupy podpírané síni, podél jejíchž stěn vedly široké schody. Měla dojem, jako by síň postavili jen pro ty schody! A byla větší než kterýkoliv dům v Nantour.

Nikdo kromě nich ve schodišťové síni nebyl.

Muž se lvím řetězem si jejího přikývnutí nevšiml, ale zjevně si vyložil její mlčení jako souhlas. „Nejlepší bude, když promluvíš jen tehdy, když budeš tázána. Nedělej si příliš mnoho starostí. Jsi hezká dívka. Je potěšením se na tebe dívat. Děvčat jako ty není dokonce ani tady mnoho. Jedno je ovšem důležité. Nikdy neodporuj! To nestrpí. I když nevypadá jako králové v pohádkách, je neomezeným vládcem Fargonu. Jeho slovo je zákon. Ať už jsou to přátelská slova, nebo hrubě pronesené rozkazy.“

Přitakala. Pak pochopila, že to nemůže vidět. „Rozuměla jsem.“ Hlas měla úplně ochraptělý. A hrdlo stažené. Slyšela toho o králi tolik. Počítala se vším. Dokonce i kdyby nařídil, aby ji zabili, nepřekvapilo by ji to. I takové historky už slyšela. Že si nechává z podkožního tuku panen připravovat mast, kterou se dává každý den potírat, a díky tomu dosáhl tak neuvěřitelného věku.

Čím výš stoupali, tím ošuměleji schodiště vypadalo. Stěny byly opraveny ne úplně vhodnými kameny. Omítka, kterou nanesli na poškozená místa, se už zase odlupovala.

Muž se lvím amuletem se zastavil přede dveřmi, které jako by byly celé ze zlata. V horní polovině byl ve zlatě vyrytý sluneční kotouč. O něco níž bylo vidět muže se zvířecími hlavami stojící před domem obklopeným sloupy.

Její průvodce hlasitě zaklepal.

Elodia přistoupila ke dveřím ještě blíž. I když postavy na nich byly menší než její malíček, daly se velmi zřetelně rozeznat. Jeden z mužů měl hlavu divokého prasete. Další hlavu koně. Byly to snad masky?

Dveře se rozlétly. Do tváře je uhodilo dusné horko. Vzduch byl prosycený libými vůněmi, jaké Elodia znala z chrámových věží Tjuredovy církve. A přimíseny byly i další, neznámé pachy.

Ze stropu visely široké, zpola průsvitné bílé pásy látky. Viděla bronzové pánve na mohutných stojanech s lvíma nožkama, v nichž žhnulo uhlí. Všude hořely svíčky.

Sotva vstoupila do místnosti, hned se začala potit.

Díky vlnícím se pruhům látek nedokázala odhadnout, jak je místnost velká. Zadívala se nahoru ke stropu. Byl zhotovený ze sádry nebo bílého kamene. Do kamene byli vytesáni koně s orlími křídly. Vypadali nádherně. Strop byl jistě šest kroků vysoký.

„Pojď!“ Její průvodce ji netrpělivě zatahal za rukáv. Před nimi odhrnul jakýsi voják pruh látky. Rytíř měl na kabátci znak s býčí hlavou královy tělesné stráže. Také on připadal Elodii neuvěřitelně vysoký. Lebku měl dohola a nos jako nůž. Když se na ni podíval, v jeho pohledu se nezastřeně zračilo, na co myslí.

Její průvodce si musel pohledu všimnout. Neřekl ovšem nic.

Další pruhy látek se odhrnovaly stranou, jako by za ně tahala neviditelná ruka. Pak stáli před lůžkem. Stovky svící ho zalévaly zlatým světlem. Stálo lehce vyvýšené. Pokud jste k němu chtěli přistoupit, museli jste zdolat tři stupínky.

Průvodce jí pustil rukáv. Také před postelí byly pásy zpola průsvitné látky. Lože bylo neuvěřitelně velké. Muž, kterého šlo vytušit jako neurčitý obrys, v ní působil drobně a křehce.

„Jestli není tak hezká, jak jsi tvrdil, nechám tě vyhodit z okna.“ Hlas byl silnější, než by Elodia u tak starého muže čekala.

„Slibuji ti, můj králi, že nebudeš zklamán.“

„Ano, ano. To slibujete všichni… chci ji vidět.“ Závěsy před lůžkem se okamžitě rozestoupily. Elodia spatřila, že jsou tažené tenkými šňůrami, a nikoliv duchy. Sluhové, kteří to dělali, ovšem zůstali jejím očím skryti.

„Pojď, děvče, pojď.“ Mluvil, jako se mluví s plachým kůzletem. „Oči mi už tak dobře neslouží. Smíš se posadit ke mně na postel, abych si tě mohl lépe prohlédnout.“

Viděla ho velmi jasně. Podložili mu záda polštářem, aby se mu snáze sedělo. Oči měl nepřirozeně daleko od sebe. Měl něco s nosem… Vypadal, jako by ho něco zpola sežralo. Šlo vidět špatně zhojené maso. Z hlavy mu viselo jen pár řídkých pramenů bílých vlasů. Jinak byl holohlavý. Rty měl tak tenké, jako by mu ústa vyřezali do tváře nožem. Krk mu brázdil labyrint vrásek. Přikrývku měl přitaženou vysoko na hruď. Král byl útlý a vyzáblý jako desetiletý žebravý kluk. Na pokrývce ležela jeho paže. Mléčně bílou pokožkou probleskovaly modré žíly. Všude byla strupy potažená místa a na hřbetu ruky viděla Elodia otevřenou ránu. Na kůži mu červenohnědým inkoustem vytečkovali spletitý vzor. Snad kouzelné symboly? Na králově prostředníčku a ukazováčku vězel obrovský prsten. Skvěl se na něm do zlata zasazený kámen. Znázorňoval rudou býčí hlavu na bílém pozadí.

„Tak si mladá dívka milence asi nepředstavuje?“ Jeho slova doprovázel libozvučný smích. „Musím připustit, že Balduin nelhal. Jsi hezká!“

Elodii se hnusil, pokusila se ale vyloudit úsměv a modlila se ke všem bohům, aby neuhodl, jak moc se jí protiví. Dívala se mu teď přímo do očí, díky tomu nemusela vidět žalostný zbytek. Oči měl tmavě zelené. Nepůsobily staře, i když bělmo protkávaly jemné červené žilky.

„Neříkal ti Balduin, že se na krále nezírá jako na cvičeného medvěda na tržišti?“

Vyděšeně sklopila zrak. „Odpusť.“

„Tjuredovi díky, máš jazyk. Bez něj bys taky byla k ničemu. Teď se svlékni!“

Elodia se už oddala několika mužům. Ale většinou to byla rychlá, hektická láska. Zvedla si sukni, roztáhla nohy a usilovně myslela na něco jiného, než bylo po všem. Jen třikrát měla něžnější milence, kteří se svlékli, hladili ji a nalezli tak romantická slůvka, až skoro zapomněla, že je to jenom obchod.

Ostýchavě si odepnula brož na plášti. Pak shodila šněrovačku, kterou nosila přes šaty. Ruce se jí třásly, když si rozvazovala šňůrky na prsou. Viděla, jak králi stéká po bradě slina.

Elodia ztěžka vydechla. Pak si přetáhla šaty spolu s obnošenou spodničkou přes hlavu.

Teď už měla na sobě jen látkový opasek s koženými řemínky, které jí držely nohavice. A ošumělé dřevěné boty pokryté blátem ulice.

„To stačí.“ Cabezan poklepal na lůžko vedle sebe. „Sedni si sem. Chci se tě dotknout. A chci tě cítit.“

Po celém těle jí naskočila husí kůže. Snad už král neviděl tak dobře, aby si toho všiml.

Poslechla. Prostěradlo bylo jemnější než jakákoli látka, které se kdy dotkla. Z Cabezana vycházel nepříjemný zápach. Jak mu teď byla blízko, už ho nedokázala přerazit ani vůně kadidla. Král páchl rozkládajícím se masem!

„Takže ty jsi poběhlice, která si užívá s řezníky a dalšími chudými ubožáky.“ Balduin se zahihňal.

Nevydala ze sebe jediný zvuk.

„Jsi hloupá!“ Položil jí ruku na stehno. Prsty ji hladil po kůži. „Mohla bys místo klobásek dostávat zlato, kdyby ses vydala k správným mužům. Kolik ti je?“

„Šestnáct.“

Zhluboka si povzdechl. „Šestnáct. To je dobré. Velmi dobré…“ Zatahal ji za chloupky na ohanbí. „A tohle je moc vesnické!“

Kousek ucukla. Králova ruka se jí zaťala do masa na stehně. Tím pohybem se přikrývka na okamžik nadzvedla a vylinul se mocný zápach. Zadržela dech a musela zavřít oči. Zoufale bojovala proti nutkání zvracet, které v ní vyvolal pach rozkladu.

„Líbí se ti můj parfém? Tjured je bastard! Líbí se mi tím víc, čím víc o něm slyším. Daruje mi nesmrtelnost, a současně se postará, že nemám ze života žádnou radost. Víš, děvče, kdysi, to bych si s tebou užil…“ Úzký tmavý jazyk mu oplzle vyrazil mezi rty. „Bohužel mě Tjured připravil i o tuhle zábavu. Někdy pozvu Tankreta, aby si to rozdal s nějakou holkou vedle mě na posteli. Ale jenom se koukat prostě není totéž.“ Kývl ke dveřím. „Tankret je můj tělesný strážce. Má jedinou ctnost. Je mi věrný. Jinak naprosto postrádá morálku. Ale nechme toho. Víš, čeho se mému království nedostává?“

Elodia se prosebně zadívala na Balduina, ale dvořan na ni netečně hleděl.

„Ne,“ pronesla nakonec tiše.

„Velikosti.“ Cabezan ji opět pohladil po stehně. „Tento palác je uboze udržovaná ruina. Před čtyřiceti lety narazil nějaký rolník při orbě na nápadně hezké střešní tašky. Naložil je na káru a prodal na nejbližším trhu. Bohužel trvalo několik měsíců, než jsem se o tom dozvěděl. Když moji muži dorazili na jeho pole, byly už všechny tašky vykopané. A rolníci začali vylamovat zdivo, protože kameny, které staří stavitelé použili, byly nádherně rovnoměrně opracované. Nechal jsem rolníka pohřbít i s rodinou zaživa, aby měli před smrtí čas dost dlouho přemýšlet o tom, že všechno, co spočívá v půdě mého království, náleží mně!“ Elodia zírala na skvrnu na přikrývce. Pozorně naslouchala a snažila se zapomenout, že je nahá a že ji ta ohavná ruka laská na stehně a čím dál častěji přejíždí po ohanbí.

„Tento palác je oním domem, z něhož rolník tašky ukradl,“ pokračoval král. „Víš přece, že leží u paty hory. Před dávnými věky se z úbočí uvolnila lavina bláta a pohltila palác i všechno, co bylo uvnitř. Jenže nezbortila zdi. Byla to výjimečně šťastná náhoda. Dar starých bohů. V celém království neexistuje druhý dům, jako je tento! Víš, že se v některých pokojích dají vyhřívat podlahy horkým vzduchem z kamen ve sklepě? Pro mrzáka jako já je to báječné místo, kde se dá snít o dávné velikosti. Nechal jsem povolat zblízka i z daleka ty nejlepší řemeslníky a architekty, aby dům studovali. Vyplýtval jsem celé vozy stříbra na to, abych nechal postavit podobné paláce i jinde. Ale v nejlepším případě jsou to špatné kopie. Podlahová topení nefungují. Ve srovnání s originály vypadají štukatérské a kamenické práce, jako by je vytvořily děti. Co sis z tohoto příběhu vzala, děvče?“

Králova ruka se zarazila. Skoro mu pohlédla do očí. Tušila, že by nebylo dobré, kdyby opět nenalezla odpověď. Král ji zkoušel, i když nechápala proč. „Zdá se mi, že ten příběh znamená, že dary bohů není možné napodobit lidskou rukou.“

Cabezan se rozesmál. „Ten modře oděný blázen, kterého si držím jako dvorního kněze, by ti za tuto odpověď zlíbal chodidla.“ Štípl ji do nohy. „I když je zbožným mužem Tjuredovým, naprosto vzorným, beze zbytku prostoupeným vlastní svatostí, vsadím se, že by jeho polibky pomalu putovaly výš. Nemyslím, že existuje moc mužů, kteří by dokázali odolat tvým půvabům, děvče. Jsi stejně neobyčejná jako tohle.“ Obrátil se na bok a vytáhl zpod polštáře krátkou dýku, jejíž čepel pokrýval zvláštní, modrošedý vlnový vzor.

„Dýku, jako je tato, nedokáže vytvořit žádný kovář v celém království. Je jako tento dům. Pozůstatek dávné velikosti. Musely existovat doby, kdy byli lidé vynalézavější. A jejich králové mocnější. Pokud člověk ví, kde má hledat, nachází svědectví těchto dob na každém kroku. Na dně moře, poblíž Marcilly nebo v horách v údolí, jemuž se říká Kamenný les. Většinou jsou pozůstatky dávných dob ukryté hluboko v zemi. Hledají je pro mě stovky mužů.“

Elodia slyšela o tom, že král vyslal do Kamenného lesa rytíře a řemeslníky a že tam na ně zaútočil přízračný rytíř.

„Chci po této staré velikosti sáhnout,“ pronesl Cabezan. „Chci být jako dávní vládci. Viděla jsi dveře této místnosti? Jsou očarované. Když je neotevřeš dobrovolně, nedokáže je nikdo překonat. Nechal jsem je koupit v Iskendrii. Musel jsem za ně dát loď plnou stříbra. Moje pátrání po ztracené velikosti je neuvěřitelně drahé. Polyká zlato a stříbro a to, co za to dostanu, zprvu přináší království jen málo. Moji filozofové a alchymisté tyto věci zkoumají. Studují je nejlepší řemeslníci, jaké je možné za zlato najmout, a pokoušejí se napodobit staré mistry. Až se to jednou podaří, vrátí se každý zlaťák stokrát. Víš, když má člověk život jako já, jediné, co ti zbude, je vůle. Moje tělo je zbídačené. Sotva dokážu sám stát. Ale moje mysl je jasná. A jsem nesmrtelný! Je mi určeno dovést lidstvo zpět k dávné velikosti. Kdysi jsme byli stejně mocní jako elfové a démoni s jejich temnou magií. A budeme zase! A ty tomu napomůžeš.“

Pokynul Balduinovi. „Z mluvení mi vyprahlo v hrdle. Přines mi víno!“

Jeho sluha uposlechl a okamžitě zmizel mezi zlehka povlávajícími pruhy látek. Brzy se ozývaly už jen jeho kroky. Neopustil místnost. Elodia si opět položila otázku, jak velká asi komnata je.

„Věříš ve staré bohy, nebo v Tjureda?“

„Modlím se k Tjuredovi i dávným bohům.“

„Ha, to je správné smýšlení! Taky to tak dělám. Přičemž staří bohové jsou mi milejší. Tenhle Tjured…“ zavrtěl hlavou. „Nevím, co si mám o něm a jeho kněžích myslet. Víš, že v několika jeho refugiích záhadně zemřeli všichni kněží? Byla to snad pomsta našich starých bohů? Pokud ano, za co stojí bůh, který nechrání vlastní kněží? Nebo to udělal sám? Ale proč? Co mohli jeho kněží udělat, že si zasloužili tak krutý trest? Našim starým bohům je snazší porozumět. Moji vojáci jednou zabili jednoho z Tjuredových kněží. Zázračného léčitele, který se vzpouzel mi pomoci. Myslím, že jsem byl obdarován nesmrtelností a věčným churavěním proto, že k tomu došlo. Je to zatracený bastard, ten Tjured.“ Rozkašlal se.

Balduin se vrátil se zlatým pohárem. Král se z něj lačně napil. Víno mu stékalo po bradě a bílé noční košili. Když měl dost, podal jí nádobu. „Pojď, napij se se mnou z poháru.“

Přijala ho a trochu ho pootočila, aby se rty v žádném případě nedotkla okraje v místech, kde spočinula Cabezanova ústa.

Víno bylo silné. Hřejivě jí proudilo hrdlem. Když dopila, cítila se trochu omámená.

„Takže ty se štítíš svého krále,“ pronesl střízlivě. Vzal jí pohár a postavil ho na stolek vedle postele.

Elodia mlčela. Co také měla říct? Bylo zjevné, že je to pravda. Takže i pohár s vínem byl zkouškou.

„Vyprávěli mi, že ses prodávala kvůli bratrovi. Je to pravda?“

Zarděla se studem. Nedokázala ze sebe vydat jediné slovo. Nakonec přikývla.

Jeho ruka se jí vplížila do klína. „Když ti slíbím, že se tvému bratrovi povede dobře, políbíš pak tu ruku? Ne prsten. Ruku!“

Zadívala se na hnisající, otevřenou ránu na jejím hřbetě.

„Nuže?“

„Udělám to!“

Cabezan zvedl ruku. „Slova jsou laciná, děvče. Udělej to! Teď!“

Zhluboka se nadechla. Pak zadržela dech. Vzala krále za ruku a zvedla si ji ke rtům. Pevně ji přitiskl k jejím ústům. Cítila na rtech lepkavý hnis.

Konečně ruku odtáhl. Bez ptaní sáhla po poháru s vínem a ještě jednou se napila.

Cabezan ji pozoroval a na rtech mu zahrál první slabý úsměv. Vyryl mu do koutků úst hluboké vrásky. „Většina by se k tomu nepřiměla. Budu mít pro tebe upotřebení. Abys pořádně rozuměla jaké, budu muset být trochu obšírnější… Už jsem ti říkal, jak drahá je moje láska k minulosti. I když jsem král, nemůžu bohužel kálet zlato. Moje prostředky jsou omezené. Nedokážeš si představit, jak je drahé vydržovat si válečné lodě. Vojáci a rytíři chtějí žold. Musí být zaplacené zbraně a zbroje. Pohlcují nepředstavitelné sumy. No a můj poněkud omezený kněz mi před nějakou dobou udělal kázání, v němž šlo o to, že si Tjured přeje na zemi mír. Že se máme milovat, ne spolu válčit. Dlouho jsem ta slova přemílal v hlavě. Skoro všechny země kolem Fargonu jsou chudší než my. Pohlížejí plny závisti na naše města. Jsou tady barbaři v lesích Drusny a piráty z dalekého Fjordlandu, kteří si teď údajně posadili na trůn královnu-válečnici. Ještě nebezpečnější je Angnos, kde nezapomněli na poslední porážku od fargonských vojsk a stále pomýšlejí na pomstu. Pak jsou tu ještě piráti na Aegilských ostrovech… Mohl bych pokračovat do nekonečna. Nepřátel bohužel nikdy nepanuje nedostatek. Knězova slova mě posílila v přesvědčení, že bych měl hledat novou cestu. Po zralé úvaze jsem došel k názoru, že správná žena ve správné posteli snadno nahradí tisíc vojáků. Ovšem musí to být velmi výjimečné ženy. Být hezká jako ty, to samo nestačí. Ty dotyčné musí být chytré. Musí umět číst a psát. Musí mi být nezlomné oddány. Musí být ochotny udělat věci, které by neudělaly ani nejhorší pouliční děvky, a to tak dobře, že jsou jako droga. Muži, jimž se dostane té zvláštní milosti, že s nimi budou sdílet lože a snad i život, jim musí propadnout tělem i duchem. Musí to být ženy, jaké ve skutečném životě neexistují. Dokonalé milenky, ale také společnice. Dokážeš si představit, že by ses pro mě takovou ženou stala? Královou nevěstkou, která se mnou nikdy nesdílela lože. A která podvede každého muže, jemuž se oddá, protože stále myslí jen na zájmy Fargonu.“

Elodia si dokázala představit, co by se s ní stalo, kdyby řekla ne. Už věděla, že na všechny lázně v království dohlížejí královi úředníci. Za každou soulož, ke které tam dojde, plyne do králových pokladnic zlato. Byla si naprosto jistá, že by ji do jednoho z těch domů odvedli, kdyby nebyla Cabezanovi po vůli. Co nevěděla, bylo, jaký osud by pak čekal jejího malého bratra.

„Co mi bude odměnou, když se kvůli království stanu nevěstkou?“

Cabezan se tiše zasmál. „Vidím, že máš k práci správný přístup. Mou úplatou bude tvůj bratr. Dostane se mu na mém dvoře vzdělání. Zjistíme, k čemu se nejlépe hodí. Jestli se má stát vojákem nebo písařem v mém skriptoriu. Nebo možná jedním z učenců, kteří pro mě pátrají po památkách dávné minulosti. Až se dostane do náležitého věku, najdu mu dívku z dobré rodiny. Pokud k tomu bude mít správné předpoklady, může to v mém království dotáhnout daleko. Na to ti dávám královské slovo.“

To bylo víc, než se Elodia odvažovala doufat. „To je velkorysé. Co teď mám udělat?“

Král odtáhl ruku z jejího stehna. „Zítra pro tebe někdo přijde a odvede tě. Budeš se připravovat na novou budoucnost. Dají ti nové jméno. A už nikdy nespatříš bratra ani nikoho, koho znáš. Nebylo by dobré, kdyby bratr věděl, čím jsi.“

„Ano,“ přitakala nesměle.

„Můžeš mu napsat. Řekni, že ses uchýlila do refugia Tjuredových kněží. Napiš, že je to tvoje cena za jeho budoucnost.“

„Smím se s ním ještě rozloučit?“

„Balduin ti splní každé přání. Ale zítra za svítání začne tvoje služba království. Od té chvíle budeš patřit beze zbytku mně. Toto je poslední noc květinářky Elodie. Už brzy tě nepozná nikdo, kdo se s tebou dříve setkal. Staneš se mým nejostřejším mečem. A pokud mi budeš dobře sloužit, dostane se tvému bratrovi nejvyšších poct. Teď jdi! Určitě toho chceš s bratrem ještě hodně probrat.“

Dětský žert

Nikodemus zadržel dech a vyčůral se na špinavý pruh látky. Jeho moč měla tmavou, skoro hnědou barvu. Lutin si byl jistý, že jed země mu už pronikl do těla! Nikdy předtím neviděl nic jako tuto sirnou poušť! Zemi plnou jedu. V půdě i ve vzduchu.

Špičkami prstů látku zvedl. Plíce ho začaly pálit. S hlubokým odporem si omotal pruh kolem nosu a čenichu. Všichni to udělali. Všichni kromě Emerelle!

Zápach nasáklé látky byl strašný. Nikodemus bojoval proti sílícímu nutkání zvracet. Dýchal mezi zaťatými zuby. Při každém nádechu a výdechu vydával syčivý zvuk. Odporné!

Pospíšil si, aby se zase připojil k ostatním. Táhli podél vyschlého koryta potoka. Břeh pokrývaly vrstvy žluté síry. Kousek opodál se těsně nad zemí převaloval bílý kouř.

Za okrajem prolákliny byla vidět rovina pokrytá vyschlými potoky a rozlehlými plochami bublajícího bláta. Písek mezi nimi měl podivnou barvu. Tu zelenkavou, pak zase rezavě červenou a brzy zase světle žlutou až bílou. Ve žhavém vzduchu vířil jemný písek pálící v očích jako sůl.

Ráno procházeli kolem jezera, kterému koboldi říkali Dračí oko. Vypadalo tak podivně, že nikoho z nich ani nenapadlo, aby se vydal do blízkosti jeho břehů. Leželo v poušti jako obrovské, krví podlité oko. Mělo takřka dokonale kruhový tvar. Uprostřed byla voda tmavě, skoro načernale modrá. Kolem ní se rozkládal kruh světlé, tyrkysové modři. Těsně u břehu pak voda náhle získávala krvavě červený odstín. Emerelle tvrdila, že barva pochází od maličkých zvířátek, která ve vodě žijí. Ale Nikodemovi se tomu nechtělo věřit.

Přede dvěma dny se na obzoru před nimi objevil rozlehlý masiv tabulových hor. Tyčily se na horizontu jako pevnostní zdi města obrů. Zpočátku působily hory v dálce modře. Teď vypadaly načervenale. Ale i když se k nim přiblížili přinejmenším o třicet mil, zdály se pořád nedosažitelně daleko. Právě tam chtěla Emerelle šedokožce dovést. Říkalo se, že uprostřed hor leží oáza. Když se Nikodemus zahleděl na otrávenou zemi kolem sebe, pochyboval o tom.

Blíž než hory byl vidět skalní schod táhnoucí se pouští. Vypadal jako blízký výběžek hor.

Když Nikodemus šedokožce dohonil, vylezl kousek nahoru k okraji boku koryta, aby se podíval, o kolik se už ke skalnímu schodu přiblížili. S výjimkou vzdálených hor byl jediným orientačním bodem. Vzduch se ve skelných šmouhách mihotal těsně nad terénem pouště. Nedalo se určit, jak daleko skalní schod je. Tu a tam měl Nikodemus dojem, že ve skále rozeznává tmavé skvrny. Byly tam jeskyně? Poledne už nebylo daleko. Lutin snil o tom, jak tráví dobu největšího horka ve sluji. Měli by putovat v noci! Ale z jakéhosi důvodu to nechtěli ani šedokožci, ani Emerelle. Každou noc zaujímaly stráže místo na vyvýšeninách kolem zvoleného tábořiště. Nikodemus je jednou navštívil. Nebyli to žádní normální strážní. Nacházeli se ve stavu mezi sněním a bděním. Některým tekly z koutků úst lepkavé, podivně páchnoucí sliny. Na tělech měli namalovány vzory připomínající zdeformované pavoučí sítě. Tito muži a ženy zdobení mušlovými náhrdelníky naprosto zjevně provozovali nějakou magii. A i když měl Nikodemus hlavně v noci pocit, že je někdo sleduje, k žádnému incidentu nedošlo.

Lutin slezl ze svahu a opět se připojil ke koboldům. Jejich pochod pokračoval hodinu za hodinou. K jeskyním nedorazili, pokud vůbec existovaly a jen mu je nevyčaroval jeho uvařený mozek. Ani během největšího poledního žáru jim Emerelle nedovolila odpočinout si. Elfka vypadala, že pospíchá. Nemilosrdně je všechny poháněla vpřed jako nikdy předtím.

Také vody se začalo nedostávat. Uprostřed jedovaté sirné pouště jako by už ani její magie nedokázala způsobit zázrak. Už tři dny neměli čerstvou vodu. Skoro všechny kalebasy byly prázdné. Nikodemus vypil poslední zbytky vody za pozdního rána. I když šedokožci snášeli vedro mnohem lépe než on − koneckonců neměli kožich − vsadil by se, že ani jim už moc vody nezbylo. Možná je chce Emerelle dovést k prameni? Možná budou mít jedovatou poušť brzy za zády. Nikodemus se zadíval k okraji koryta. Co se za ním skrývá? Jeho vyčerpání teď bylo větší než zvědavost. Unaveně se držel na svém místě v koloně. S očima upřenýma na paty ženy před sebou se šoural dál.

Terén byl tak žhavý, že ho i skrz podrážky pálil na chodidlech. Nikodemus se divil, jak to šedokožci vydrží. Všichni šli bosky. Měl dojem, jako by dokonce i jejich děti byly vytrvalejší než on. Celé dny bojoval se stále rostoucí únavou. Už ráno, když vyrazili, měl pocit, že neujde jedinou míli. A pak spatřil děti, jak − bez odmlouvání − následují výpravu. Jen ty nejmenší tu a tam plakaly. Pohled na ně mu sice nedodával síly, ale vůli nevzdat se ano. Říkali mu dračí jezdec! Šedokožci znali jeho lid. Nejspíš občas lutiny sledovali, když táhli k oázám, oněm útočištím různých lutinských rodů, která se skrývala nepříliš hluboko v poušti.

Velké rohaté ještěry považovali za draky. A byli přesvědčeni, že všichni lutinové musí být mocní čarodějové a válečníci, když dokážou podřídit své vůli draky.

Nikodemus se musel bezděčně usmát. Představil si, že je koboldím rytířem jedoucím na skutečném drakovi. Pak ho dostihla realita. Byl poutníkem s bolavýma nohama a hadrem nasáklým močí na čumáku. Víc se už od dračího rytíře asi odlišovat nemohl. Aspoň je to moje vlastní moč, pomyslel si hořce.

Míjeli místo, kde se koryto potoka rozšiřovalo v sto kroků dlouhé blátivé jezero. Bahno a kal, které na něm stály, se třpytily všemi barvami duhy. Vypadalo to hezky. Z bahna stoupaly velké bubliny a na povrchu s mlasknutím praskaly. To bylo nové. Něco takového u ostatních bahenních jam neviděl. Některé bubliny se držely pozoruhodně dlouho. Přistihl se, že v duchu počítá.

Také děti byly nadšené. Najednou se ve výpravě znovu ozýval smích. Některé vrhaly na bubliny na blátě kameny a hroudy slepeného písku. Jedna obzvlášť velká jako by byla chráněna nějakým kouzlem. Každý vrh ji minul. Jedna dívenka se rozběhla, aby bahnitou bublinu praskla roztaženými prsty.

„Ne!“ Varování přišlo pozdě. Urazila přesně tři kroky, pak zůstala s křikem stát, místo aby se okamžitě obrátila k návratu. Husté bahno bylo vařící. Zatím se koboldí děvčátko zabořilo jen po kotníky. Vrávoravě se pokoušelo vrátit.

Matka holčičce chtěla spěchat na pomoc, ale dva lovci kmene ji pevně uchopili. Všichni zírali na dítě. Ale nikdo se mu nechystal pomoci. Už se nedalo zachránit!

Madra popošel vpřed. Natáhl se. Ale dokonce ani jeho dlouhé paže až k děvčátku nedosáhly.

Dívenka klesla na kolena. Zbrzdila pád rukama, ale okamžitě je zase odtáhla, sotva se prsty dotkla bláta.

Dokonce i pruhem látky nasáklým močí cítil Nikodemus zápach vařícího se masa. Přemožený bezmocným hněvem zaťal ruce v pěst. Měl pocit, že dívce dluží alespoň to, že prostě neodvrátí zrak. I když jinak nemohl nic udělat.

Náhle vkročil Madra do bahna. Udělal rychlý krok, popadl dívenku a utekl zpět na pevnou půdu. Z chodidel mu stoupaly obláčky páry jako z prasečích nožek, když se čerstvě vytáhnou z vody. Tvář měl sešklebenou bolestí. Ale nevydal ze sebe jediný zvuk. Opatrně položil malou koboldí dívenku do stínu skály.

U maličké se okamžitě objevila matka. Pokryla jí tvář polibky. Dítě omdlelo. Jeho chodidla a nohy skoro ke kolenům pozbyly šedivou barvu. Byly tmavě růžové. Z kůže se řinul průsvitný, lehce nažloutlý hnis.

Také ruce dívenky ztratily barvu. Prstíčky natekly. Když jí matka nadzvedla ruku, aby ji políbila, sjela z uvařených prstů kůže jako rukavice.

Z čela kolony přichvátala Emerelle. Na nic se neptala. Jediný pohled na dítě jí stačil. Madra na ni s němým respektem kývl. Pak poklekla vedle dívenky.

Nikodemus spatřil, jak levačkou sevřela albský kámen, zatímco pravou ruku velmi opatrně položila na chodidlo koboldího dítěte. Trhla sebou. Zavřela oči. Také ona jako by pociťovala bolest, zatímco matka dívenky stála vedle ní a lomila rukama.

Madra si sedl do písku. Chodidla měl posetá velkými bílými puchýři.

„Je to zlé?“ Nikodemus zalitoval hloupé otázky už ve chvíli, kdy ji vyslovil, ale bylo pozdě.

Trol se na něj zachmuřeně podíval. „Vy koboldi přece taky máte velké měděné kotle, v nichž vaříte polévku a maso.“

Lutin se na něj udiveně podíval. „Ano.“

„Dostal ses někdy jako dítě k některému z těch kotlů, než úplně vychladly?“

Přikývl.

„Představ si, že bys neodtáhl ruku. Třeba jako zkoušku odvahy.“ S námahou ta slova vyrážel a snažil se potlačit sténání. „Nechal bys ji na žhavé mědi. Dokud by nebyla cítit jako dobře upečené maso. Dokud by tvé maso nebylo až ke kosti uvařené. Víš, že když rozkrojíš pečeni, je maso zvenku šedohnědé. Jen hluboko uvnitř si uchová jemně růžovou barvu. Představ si, že by veškeré maso na tvé ruce bylo šedé. A teprve potom se ji pokusíš odtáhnout. Ale už to nejde, protože se spekla s kovem kotle. Taháš a škubeš. Když ji konečně osvobodíš, lpí na kovu žalostné zbytky tvé kůže. A kousky tvého masa. Takový je to pocit!“ Aby Madra dodal slovům na důrazu, zvedl chodidla.

Nikodemus bojoval s nutkáním zvracet. Tuhá, zbrázděná pokožka se začínala oddělovat od šlapek. Stejně jako předtím u dívčiny ruky.

„Tady končí moje cesta,“ pronesl trol.

„Ne. To se zase spraví.“ Lutin zíral na chodidla a věděl, že mluví nesmysly.

Madra mu uštědřil štulec, který ho skoro připravil o půdu pod nohama. Nikodemus věděl, že to bylo míněno přátelsky, ale ohmatával si žebra, protože nevěděl, jestli nemá nějaké zlomené. „Na lišáka jsi dobrý kamarád. Budu na tebe myslet, až budu umírat.“

„Neměl bys mluvit o umírání. Jsi přece obr. Ti tak snadno neumírají. Ne kvůli troše žhavého písku.“ Koutkem oka zahlédl, jak několik šedokožců rozčileně dotírá na Emerelle a ukazují při tom na Madru. „Jsi tak velký… tak…“ Měl pocit, že má v krku kámen.

„Nenabreč mi, prosím tě, na nohy!“

Nikodemus bouchl trola pěstí do kolene. Měl pocit, jako by udeřil do skály. „Pitomče!“

„Dobrá pravačka. Určitě stačí, aby oddělala králíka sešlého věkem.“

Madra s ním ještě nikdy nevtipkoval. Nikodemus vůbec netušil, že trolové mají smysl pro humor. Celá věc se tím neulehčovala. Jeho druh se loučil.

Přistoupila k nim Emerelle. Krátce pohlédla Madrovi na chodidla. Pak se podívala na něj. V její hlínou pomazané tváři se nehnul ani sval. „Proč jsi to udělal?“

„Protože jsem byl příliš slabý.“

„Příliš slabý?“

„Ano, příliš slabý, než abych se díval na hloupého malého koboldího fakana, jak na svou hloupost umírá. Teď zemřu spolu s ním.“

Znovu se zadívala na jeho rány. „Na trochu spálená chodidla se nemusí umírat.“

Trol se zatvářil rozzlobeně. „Jenom jsem si vybral k tomu, abych nemohl chodit, špatné místo. A bohužel tady nevidím nikoho, kdo by mě mohl nést.“

„Smím se tvých nohou dotknout?“

„Nemyslím, že bych to ještě cítil.“

Emerelle před ním poklekla. Nikodemus si uvědomil, že jí zírá na levé ňadro vzdálené sotva na délku paže od něj. Rozpačitě si odkašlal a odvrátil se. Zbláznila se snad, protože ztratila trůn? Hlína na její pokožce uschla a byla protkána sítí jemných prasklin. Na sobě měla jen bederní zástěrku kolem boků. Látka zářila neposkvrněnou bělí, i když se elfka od hlavy k patě pomazala hlínou.

Teprve teď si lutin povšiml, že má kolem krku kromě albského kamene další ozdobu. Mezi prsy jí spočíval bílý mušlový roh. Vypadal přesně jako ty, které nosili šedokožci. U Maurawani by ho takové chování neudivilo. Ale vidět nepřístupnou Emerelle oděnou do špíny, to bylo velmi zarážející. A v této podobě klečela před trolem, který před rokem bojoval v armádě jejích nepřátel, a ošetřovala mu chodidla. Svět se zbláznil! Byl nejvyšší čas, aby ho jeho bratr Elija nově uspořádal.

Nikodemus myslel na své poslání. Měli najít královnu a vydat ji katům. Nesmí na to zapomínat! Pokud se zbláznila, byla se schopnostmi, kterými disponovala, ještě o to nebezpečnější! Bojovala by proti bratrovi Elijovi i všem Rudým čapkám. Už proto ji musí vydat.

Madrovy nohy najednou vypadaly lépe. Už nebyly oteklé. Rány potáhla čerstvá kůže. Albský kámen jí propůjčoval nezměrnou moc! Vyskočila. „Teď rychle! To musí stačit! Později se ti na nohy ještě jednou podívám.“ Zamávala pažemi. „Nestůjte tady a nekoukejte. Jdeme!“

Zuřivými slovy všechny poháněla k pohybu. Pak opět odspěchala do čela kolony. Někteří šedokožci tiše reptali. Ale nikdo se nezmohl na otevřený odpor. Bylo to v malém totéž, jako když ještě seděla na trůnu. Sama činila rozhodnutí a všechny poháněla. Zatracená tyranka! Bude taková pořád!

Nikodemus na Madrovi viděl, že má stále bolesti. A také koboldí dívenka, již Emerelle ošetřovala, ležela v náruči své matky a naříkala. Proč je elfka oba neuzdravila úplně, když má takovou moc?

Po chvíli získal Nikodemus dojem, že šedokožci kráčejí rychleji. Nikdo už nemluvil. Podřídili se teď naprosto zvůli elfky. Něco by řekl, kdyby mu jazyk neležel v ústech celý nateklý. Měl chuť protestovat. Myslel na to, že by prostě trochu zpomalil, místo aby se čím dál víc hnal. Ale bál se, že by ho tady jednoduše nechali, kdyby s nimi nedržel krok.

Dokonce i Madra pospíchal. V dálce se ozval podivný zvuk. Nikodemus nic podobného nikdy neslyšel. Ostatní šli ještě rychleji.

„Co se děje?“

„Přichází písek,“ pošeptal starý kobold opírající se o hůl. „Přichází písek!“

To je asi to nejšílenější, co jsem kdy slyšel, usoudil Nikodemus. Tady byl všude písek. Od chvíle, kdy s Madrou vstoupili albskou hvězdou do této zatracené země, viděl jen písek a kameny!

Šedokožci se dali do běhu. Emerelle je vedla přes svažitý břeh potoka. Zavládla naprostá panika.

Nikodemus s klidem přelezl okraj ze sypkého písku. Tabulové hory na obzoru zmizely. Nízko na nebi visely šedohnědé mraky. Ne… převalovaly se po zemi. Lutin chvíli potřeboval, než si uvědomil, co vidí.

„Přichází písek,“ zamumlal těžkopádně vyprahlým jazykem. Písečná bouře! Slyšel o nich vyprávět. Mohly trvat celé dny. Písek sedřel lutinovi nejdřív srst z tváře a ocasu, pak i kůži. A odíral pořád dál. Zabíjel rohaté ještěry i lutiny. Když bouře trvala dlouho, nic jí nemohlo vzdorovat. Jedinou nadějí jak přežít byla záštita před větrem.

Emerelle ukázala na skalní schod. Copak celou tu dobu cítila, že se blíží bouře?

„Utíkejte!“ zvolala proti větru, který předcházel písečnému válci. Ukázala k temnému otvoru ve skalách. „Tam! Je to jediná jeskyně, kam se všichni vejdeme. Utíkejte!“

Madra popadl několik koboldích dětí. Nesl je pod paží. Jiné mu sedělo vzadu na krku, jako to už jednou udělal i Nikodemus. Přiběhly matky a chtěly mu přivést další. Sedm jich vzal. Pak všechny ostatní odstrčil a dal se do běhu. Ten zatracený trol je brzy nechal za zády.

Nikodemovi bušilo srdce na vězení žeber jako palička na buben. Běžel jako ještě nikdy předtím, oči zoufale upřené na stěnu z vířícího písku. Jeskyně byla přinejmenším míli od něj. Věděl, že to nemůžou zvládnout. Jen Madra a těch sedm dětí možná unikne.

Loučení

Kadlin hleděla do tváře muže, který kdysi býval jejím otcem, a jehož přesto skoro neznala. Chlad uchránil jeho mrtvé tělo před rozkladem. Otevřenou hruď měl skrytou pod kroužkovou košilí. Kadlin si ránu prohlédla, i když se ji od toho jak Lambi, tak Melvyn pokoušeli odradit. Po celou pohřební slavnost se statečně držela. Teď ale dala volný průchod slzám. Byla v mohyle sama. Pochodně na stěnách skoro dohořely. Všichni ostatní dávno odešli. Slabě slyšela hluk pohřební hostiny v královské síni svého otce.

„Budu dobrou vládkyní? Kéž bys tady ještě byl. Já…“ Byla dosud zesláblá horečkou a seděla na korbě vozu, na němž ležel její otec, obklopený zbraněmi nepřátel.

V komoře se vznášel zatuchlý, zemitý pach. Tuto hrobku nechal vybudovat Alfadas. Ležela uprostřed pahorku na kraji královské vesnice Firnstayn. Pohřební komora byla obložena silnými borovicovými trámy. Dvě pochodně vrhaly hřejivé žluté světlo. Chodbou vedoucí ven do tmy prosakoval chlad. Až komoru opustí, bude zavalena těžkým balvanem. A pak bude celý tunel zaplněn zeminou. Venku na úbočí pahorku budou umístěny zpět vyryté drny trávy a za dva týdny už nepozná nikdo, kdo to nebude vědět, kde přesně se nachází vstup do královské hrobky.

Unaveně vstala. Z vyprávění věděla, jak si jako malé děvčátko v modrých šatech hrávala u tohoto fjordu. A jak se během jedné slavnosti dostala psovi určenému na boj s medvědy jménem Krvák až k zraněné tlamě a všichni hosté zadrželi zděšením dech ze strachu, že ji velký pes rozerve na kusy. Údajně stála vedle své matky Asly, když přízračný pes pronikl do starého Alfadasova domu. Na nic z toho si nevzpomínala. Byla moc malá. Trolové ji už tehdy připravili o Alfadase, když byla její rodina během bojů za zimy elfů roztržena. Jakmile bitvy skončily, rozhodla její matka Asla, že uprchne s ní a Kalfem do osamělého údolí daleko od každé osady. Matka jí nikdy nevysvětlila, proč to udělala.

Kadlin věděla, že Asla milovala Kalfa, lovce a rybáře, z celého srdce. A ona sama považovala většinu života Kalfa za otce.

Hleděla do tváře svého biologického otce. Dokonce i ve smrti stále vypadal unaveně a vyčerpaně. Byl osamělým mužem. Nikdy se už znovu neoženil. Dlouho pátral po ní i po Asle. Nevzpamatoval se z jejich údajné smrti. Kadlin se domnívala, že jí matka měla říct dříve, kdo je jejím skutečným otcem. Sama si měla zvolit, kde chce žít.

Podívala se na obě prázdné máry, zhotovené pro ni a pro Aslu. Vypadaly jako úzké postele. Lněné plátno bylo poseté tmavými skvrnami od vlhkosti. Její máry byly malé. Lůžko dítěte. Ležela na něm napůl ohořelá panenka, která jí kdysi patřila. Alfadas ji našel v troskách jejich spáleného domu, když se vrátil z tažení do Sněžné marky. Na Asliných márách spočíval náhrdelník z pestrobarevných korálků. Otec na ně nikdy nezapomněl. Proto se vydala na sever, aby dopravila domů jeho tělo. Dlužila mu to.

Políbila ho na čelo. Už nikdy nepřijdu do pohřební komory, přísahala si. Ne, dokud budu naživu. „Uvidíme se v Zlatých síních. Vím, že tam jsi a čekáš.“ Po těch slovech se obrátila k odchodu. Pevným krokem vyšla z umrlčí komory. Setřela si z tváře slzy.

Sotva pahorek opustila, začali vojáci její tělesné stráže uzavírat přístup ke hrobu.

Lambi na ni čekal. „Byla jsi tam dole dlouho.“

„Ano.“ Chtěla být sama. A přece věděla, že musí na pohřební hostinu.

„Budeš dodržovat mír s troly?“ zeptal se bez okolků. „Všichni vědí o tom s tím srdcem…“

„Melvyn tvrdí, že ho tím chtěli uctít.“

„To si taky myslím.“

Kadlin přemýšlela. „Neodpustím to vévodovi.“

„Ale dodržíš mír?“

Mlčela.

„Zatracená, paličatá ženská! Taková jsi byla už jako dítě!“ vyklouzlo mu.

„Slyšela jsem, že tě tehdy ode mě drželi dál.“

„Tvůj otec mi o tobě tak často vyprávěl, až se mi zdá, jako bys byla moje vlastní hýčkaná dcera!“

Ta slova na ni byla příliš. V krku se jí udělal knedlík a rychle se kousla do rtů, aby se nedala do pláče.

„Přežila jsi zimu elfů, bojovala v bitvách u Noční bašty, zabila jsi přízračného psa. Jsi jediný žijící člověk, který se vydal na sám práh Zlatých síní a zase se vrátil. A jen se svým bláznivým bratrem ses vydala do Orgrimova vévodství, abys dopravila Alfadase domů. Postavili jste se ve dvou celé armádě trolů. To je na jeden život dost. Dokonce i na dva životy by to bylo dost hrdinských činů. Pokud toho dokážeš ještě víc, nikdo hrdinské sáze, kterou Isleif skládá, neuvěří.“

„Kdo je Isleif?“ Už se zase skoro ovládala a byla ráda, že jí Lambi poskytl příležitost, aby mohla mluvit o něčem jiném než o otci.

„Isleif je velmi nadaný mladý skald, kterého jsem poznal v jednom šenku v Gonthabu. Sám od sebe už o tobě začal skládat ságu. Trochu jsem ji vylepšil.“ Ukázal vzhůru ke královu domu. „Je tam nahoře. Měla by sis sama poslechnout, co o tobě zpívá.“

„Nemám zájem o vylhané příběhy.“

„Je lepší, když se králové zaživa sami postarají o to, jaké lži se o nich šíří, než když to udělají jiní, až jsou mrtví! Nevyváděj jako trucovité děcko. Chovej se jako královna! Víš…“ Náhle se mu zlomil hlas. „Můj chlapec nemá hrob. A ani pro ty, kteří šli se mnou, aby tě dopravili domů, a byli zabiti troly, nepostaví nikdo mohylu. Pijeme dnes v noci i na jejich památku. Pojď se mnou a prokaž jim čest. Nebo odejdi s bratrem, který na tebe čeká dole u fjordu. Ale pak se nikdy nevracej, slyšíš! Pokud dnes v noci neusedneš na Alfadasův trůn a nenajdeš pár zatraceně dojemných slov pro naše mrtvé, nejsi hodna toho, abys byla naše královna!“

Popadla ho za ramena. „Nikam neuteču. Ale musím se s Melvynem rozloučit. Pak přijdu na hostinu. Slibuji.“

„Počkám tam,“ zabručel nevrle.

Dolů k vodě to byl jen kousek. Za zády slyšela šustění lopat bořících se do vykopané hlíny. A tlumené zvuky zeminy házené do tunelu. Měla pocit, jako by v ní veškerý smutek spočíval jako druhé dítě. Vnímala tlak v žaludku. Velkou, živou kouli.

Položila si ruku na břicho. Dítě se nehýbalo. Určitě spalo. V horečnatých dnech na saních je často cítila. Bylo silné. Přežije!

Melvyn působil ztraceně. Postával na břehu úplně sám. Jeho silueta se černě odrážela od vody, na níž se zrcadlil měsíc.

Když k němu přistoupila, nevěděla náhle, co má říct. Potěšilo by ji, kdyby zůstal. Ale věděla, že nemůže. „Uzavírají hrob,“ vyrazila ze sebe konečně.

Přikývl. I on vypadal stísněně. Možná neměl rád loučení.

„Mrakonor na tebe čeká?“

Její bratr ukázal k útesu na opačné straně fjordu. Strmá hora se majestátně tyčila nad vodou. Její vrchol korunoval kruh z prastarých kamenů. „Je tam nahoře. Až odejdeš, vyzvedne mě.“

Chtěla mu toho ještě tolik říct. Ale hluk hostiny doléhající z královské síně jí připomněl, že ani jí už nezbývá čas. „Chtěla jsem ti ještě poděkovat za to, že mám pořád všechny prsty na rukou i na nohou.“

„Dobře se ti hojí rány.“

„Víš, že bych o ně bez tvých kouzelných schopností přišla. A s omrzlými tvářemi bych po celý zbytek života vypadala jako mladá dívka, která se při každém slově mířícím na ni stydlivě začervená.“

„Myslím, že i s šedivými vlasy budeš pořád vypadat jako mladá dívka. Nejspíš pro tebe bude v budoucnu nesnadné přesvědčit cizí lidi, že jsi královna. Měla by sis trochu dodat na důstojnosti a možná nepobíhat pořád v kalhotách.“

Znala jeho legrácky a tušila, že by asi ještě získaly na drsnosti. Vlastně to nebyl jeho způsob. Ledaže by chtěl skrýt skutečné pocity. Kadlin ho vzala za ruku a položila si ji na břicho. Dítě teď bylo vzhůru. Zřetelně vnímala, jak kope. Když to Melvyn ucítil, z tváře mu vyprchala veškerá tvrdost. „Jeho otec je mrtvý. Pokud bude žít, tak jenom proto, že jsi nás zachránil.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, to…“

„Je mi jedno, co řekneš. Pro mě tomu tak vždycky bude. Zachránilo nás tvé odhodlání postavit se stovce trolů i tvé štěstí.“

Usmál se. „Mluvíš už jako vaši básníci. Ale ne, to nebylo štěstí. Orgrim tě má rád, moje malá, paličatá sestřičko. Nejspíš si ve skrytu duše myslí, že bys byla zatraceně dobrá trolí ženská, kdybys jen byla trochu větší, šedivější a plešatější.“

„A ty kdybys nenamluvil tolik nesmyslů, byl bys zatraceně dobrý brácha.“

Sklopil zrak. Cítila, že to není kvůli jejím slovům. Bylo tu něco, co mu prostě nechtělo přejít přes rty. Jeho vtipy, to podivné chování. Všechno to mluvilo samo za sebe. Doslova to na ni křičelo, že za tím vězí víc. Co se v něm děje? Viděla pouze jediný způsob, jak to zjistit. Stiskla mu ruku, spočívající stále na jejím břichu. „Řekni to.“

Překvapeně vzhlédl. „Co?“

Jak zrádné může být jediné slovo. Mělo předstírat nevědomost, a přece činilo pravý opak. Kadlin na to neskočila. Prostě se na něj jen dívala.

„Já…“ odkašlal si. „Pokud Skanga k sobě povolává Orgrima, může to znamenat jen jedno. V Albenu bude válka. A Maurawanové byli odpradávna nepřáteli trolů. Musím odtamtud odvést Leylin… musím ji…“ Kadlin na něm viděla, jak v duchu sbírá veškerou odvahu. „Můžeme přijít sem?“

Nedokázala pochopit, proč ho otázka stála takové přemáhání. „Byla bych moc ráda. Přijď k mému dvoru. Já…“

Odmítavě zvedl ruku. „Najdeme si osamělé místo. Někde na hranici s troly. Budeme v podstatě neviditelní.“

„Proč? Není důvod, aby ses…“

„Vypadám jako elf,“ přerušil ji. „A zdejší lidé se domnívají, že elfové nosí smůlu. Nezapomněli na zimu elfů ani na to, jak Emerelle dorazila, aby uloupila Alfadase. Slyšel jsem je o tom rozprávět, když tě přinesli zpátky.“

Kadlin jeho slova nechápala. Ale možná to bylo tím, že byla královnou a nikdo s ní nemluvil otevřeně. Kromě Lambiho! „Ukážeme jim, že se mýlí!“

Váhal.

Jemně ho pohladila po ruce. „Prosím. Budu tě potřebovat. Jsi tady vítán.“ Usmála se. „A vždycky jsi přece říkal, že jsem paličatá. Běda tomu, kdo by se k tobě nebo Leylin choval špatně. Najdeme místo, kde budete moci žít v klidu.“

Vypadal, že se mu ulevilo, i když by nepřísahala na to, že její nabídku přijme. Zavládlo mezi nimi mlčení. Dobré, chápavé mlčení. Konečně jí stiskl ruku. „Čekají na svou královnu. Musíš jít.“

„Jestli nedorazíš, vydám se tě hledat!“

Zasmál se. „Ano, tomu bych i věřil.“ Potom ji objal. „Nedělej žádné hlouposti,“ pronesl něžně.

Kadlin musela polknout. Dívala se za ním, jak kráčí podél břehu. Vysoko na útesu se ze tmy skal vyloupl velký stín. Záviděla mu jeho svobodu. Taky by teď ráda odletěla s orlem.

S povzdechem se obrátila. Pak se napřímila a vydala se k Lambimu, který pořád čekal u mohyly. Starému válečníkovi se viditelně ulevilo.

„Nevsadil bych na to, že přijdeš. Ale dobře, že jsi tady. Tam nahoře jsou skoro všichni důležití jarlové. Je jich víc než při tvé korunovaci. Měli bychom tu podívanou ještě jednou zopakovat. Posadím ti korunu na hlavu a prohlásím tě královnou. A náš skald přednese první verše z hrdinského eposu o tobě. Všichni tam nahoře už popili a oplakali mrtvé. Bude snadné je dojmout. Uvidíš, že tvoje vláda začne…“

„…lživým příběhem!“

Lambi se hlasitě rozesmál. „Skoro totéž řekl tvůj otec během noci své korunovace. A přece se z něj stal král, o němž se bude vyprávět ještě za tisíc let. Taky říkal, že jsem muž bez morálky. Myslím, že to není tak docela pravda… Morálka mi chybí jen tehdy, když je v každodenním životě příliš na obtíž. Uvidíš, že král po boku potřebuje takového muže. Veškeré světlo dopadne na tebe. Já se postarám o to, co bude potřeba udělat ve stínu.“

Trolovy názory

Falrach viděl, jak trol vyrazil, a zadíval se ke stěně z písku a prachu. Trol, který si hraje na hrdinu a zachraňuje děti? Zahleděl se na prchající koboldy. Byli příliš pomalí! On by to mohl dokázat. Emerelle také. Ale královna zůstane s koboldy. Zašátral po těžkém váčku s tyrkysy, který mu visel na opasku. Vážil jako dítě. A jeho velký dvouručák měl hmotnost přinejmenším tří dětí. Ollowain by jistě neváhal. Tiše zaklel a nechal opasek s tyrkysy spadnout na zem. Pak odhodil meč a rozhlédl se. Už včera si všiml dívky, která kulhala. Vlasy měla spletené do tuctů krátkých copánků, jež jí odstávaly od hlavy jako bodliny. A stařeny kráčející o holi.

Slepou ženu spatřil jako první. Byla poslední v koloně. Nechají ji tady! Rozběhl se k ní. „Teď tě poneseme, matičko.“

„Vezmi někoho, kdo má ještě život před sebou a…“

Aniž by si všímal jejích námitek, posadil si ji na záda. „Drž se pevně. Zvládnu tu cestu dvakrát!“ To byla lež. I když stařena byla už jen kost a kůže, vážila víc, než čekal.

Znovu se rozhlédl po dívce. Během posledních nocí obral jejího otce v kostkách. Nakonec ten chlapík vsadil dokonce i mušlový náhrdelník a prohrál. Falrach si ho vzal. Ze zásady. Hra v kostky nebyla žádný špás! V předchozím životě si vydělával na živobytí nejroztodivnějšími hrami. A nestrádal chudobou.

Dívku, po které pátral, objevil kousek vpředu. Otec a matka ji vzali na zkřížené paže a utíkali, seč mohli. Ale moc jim to nešlo. Rozběhl se k nim. „Honem, dej mi ruce kolem krku a nohama mě obejmi kolem boků. Vezmu tě na břicho!“

Bouře mu odtrhovala slova od úst, ale zdálo se, že mu dívka rozuměla. Rodiče jí pomohli. Byla velmi lehká, ale Falrach věděl, že už víc neunese. Prostě nebyl trol!

Pak se rozběhl. Hřmění bouře sílilo. Pronikalo mu nejen ušima. Bylo v něm. Rozechvívalo mu celé tělo. A jako by ho zatlačovalo zpátky k ostatním, kteří za ním navzdory veškeré snaze zaostali. Spolu se ženou, pro kterou už jednou zemřel.

Poryvy předcházející vířící bouřlivou stěnu ho zasahovaly jako údery. Hnaly se nad zemí jako velcí, šedohnědí prašní duchové. Falrach by přísahal, že mění směr, když se k nim přiblíží. Samozřejmě to byl nesmysl.

Stařena na jeho zádech byla s každým krokem těžší. A maličká mu svírala krk tak zoufale, že se mu její nehty zarývaly do kůže. Hlavu měla pevně přitištěnou k jeho hrudi a Falrach cítil, že vzlyká, i když bouře už dávno nestrpěla žádný zvuk, který nevydala sama.

Madra byl rychlý! Ten zatracený trol závod vyhraje. O tom už Falrach nepochyboval. Nedařilo se mu trolův náskok zmenšit. To mu ulehčí fakt, že odhodil všechny tyrkysy. Byly prohraným vkladem ve hře. I jemu se to tu a tam stávalo.

Znovu ho do tváře udeřil poryv prachu. Písek, který s sebou strhával, bodal Falracha do kůže. Cítil, jak stařena na jeho zádech začíná sklouzávat. S klením si za záda strčil paži, aby ji podepřel.

Skalní výběžek už nebyl daleko. Byl vyšší, než Falrach původně odhadoval. Určitě tři kroky. Pokud ne víc. Ještě pár vteřin. Stařena na jeho zádech něco vykřikla, ale nerozuměl jí v tom hluku ani slovo. Pak do něj začali mlátit holí. Copak ho ta zatracená babizna považovala za závodního koně?

Zaklonil hlavu. Ne moc rychle. Chtěl ji jen pošťouchnout. A pak to spatřil. Ze stěny z vířící smrti se oddělila mohutná prašná paže a zamířila přímo k nim. Na okamžik strnul a jen zíral. To nebylo možné. Proti všem pravidlům! Jak mohla být část bouřlivé clony najednou rychlejší než zbytek?

Madru to zasáhlo jako prvního. Trol byl doslova pohlcen.

Ztroskotat takový kousek od kamenného schodu, to ve Falrachovi vzbuzovalo pocit, jako by osud hrál s cinknutými kostkami. Sevřel rty a sklonil hlavu v očekávání toho, co muselo přijít. Nakonec si vštípil směr, kde ležel vchod do jeskyně.

Vnitřně se obrnil a měl dojem, že je připravený na to, jak ho obrovitý prašný válec bouře spolkne. Ale nebyl!

Už ve chvíli, kdy ho bouře pohltila, musel pevně zavřít oči. A přece ho pálily, jako by mu do nich vhodili žhavou sůl. I když měl skloněnou hlavu, pomohlo to jen málo. Prach, písek a jemné úlomky kamene byly všude. Ucpávaly mu nos a proměňovaly jeho už tak vyprahlá ústa v poušť chutnající po síře. Písek zacpal Falrachovi i uši. Díky tomu se nepopsatelné vytí bouře změnilo v tlumené dunění.

Dívčiny nehty se mu zaryly ještě hlouběji do masa. Stařena na něj znovu dotírala holí, pak to vzdala. Nemohl rychleji. Musel si každý krok na větru doslova vyvzdorovat. Do ramene ho zasáhl mohutný úder. Krátce poté sebou dívenka v jeho náručí trhla. Vítr byl tak silný, že rozviřoval malé kamínky. A jeho běsnění jim dodávalo rychlost, jako by byly vystřelené z kuše. Jeden ho škrábl na spánku. Falrach si byl jistý, že mu rána krvácí. Ale vítr a písek ji okamžitě vysušily.

Náhle prudkost bouře trochu polevila. Omámeně vrávoral dál, až narazil na překážku. Skalní schod! Ještě pořád se neodvažoval otevřít oči, ale jeho odřené prsty dokázaly skálu nahmatat. Ovšem podařilo se mu opravdu udržet směr? Když naposledy spatřil vchod do jeskyně, mířil přímo k němu. Takže ji minul! Opíral se proti větru tak usilovně, že se stočil příliš doleva? Nebo ho tlak bouře zatlačil doprava? Na tom, aby nalezl správnou odpověď, závisel jeho život! Rád by si hodil mincí. Neexistovalo logické rozhodnutí, takže se mohl stejně klidně svěřit do rukou štěstí. A přinejmenším v minulém životě bylo jeho štěstí veličina, která spolehlivostí překonávala rozum.

Vlastně by bylo správné nechat obě ženy, aby se na rozhodnutí spolupodílely. Koneckonců nešlo jen o jeho život. Běsnící bouře ale znemožňovala, aby si promluvili. Takže se rozhodl, že když se nejdřív pohne dívka, vydá se podél skalní stěny doleva. Pokud se naproti tomu pohne nejprve stařena, půjde doprava.

Poklekl, lehce opřený o skálu. Zřetelně cítil bolest odřeného těla.

Mučila ho bouře, okamžiky se vlekly. Konečně dívenka zakašlala. Falrachovi se ulevilo. Kdyby se nevydal do rukou osudu, zvolil by stranu srdce.

Poslepu tápal podél skály. Krok, dva. Náhle ztratil oporu a přepadl dopředu. Koleny tvrdě udeřil na kámen. Dívka vykřikla.

Něco ho popadlo za paži. Byl tažen dopředu.

„Takže jsi to přece jen dokázal,“ ozval se Madrův hrdelní hlas.

Falrach byl zvednut a kousek odnesen. Vřava polevila. Dívenka se ho stále křečovitě držela. Otevřel oči. Víčka a řasy měl tak slepené pískem, že si je musel očistit. Oči ho pálily. Sotva dokázal vidět. Byla tma. Slabě rozeznával trolovu siluetu. Byli v jeskyni! Vypadala velká. U stěny před ním se rýsovaly pravidelné oblé tvary. „Džbány na v…“ Pokus promluvit zaplatil návalem kašle.

„Jo, blbé džbány na vodu. Musí být velmi staré. I když jsou zavřené, jsou vyschlé. Tři jsem rozbil. Jsou vyschlé jako zaječí bobky.“ Po těch slovech se Madra vydal k dětem sedícím kousek dál vzadu v jeskyni. Tiše tam na ně hovořil. Zdálo se, že mu plně důvěřují.

Falrach potlačil kašel. Takže jeho štěstí se vyčerpalo. Ale byl naživu! Opatrně uvolnil dívčino sevření. Jak se asi jmenovala? Přitiskl ji k sobě, aby ji utěšil. Její prstíky se mu okamžitě zase zaryly do šatů. Kolébal ji, dokud její strach nepolevil. Konečně se dívenka vymanila z jeho objetí. Natáhla ruku, takže se konečky prstů dotýkala skalní stěny, a vydala se k místu, kde dřepěl Madra.

Falrach zaslechl tiché zachichotání. Pak trol vstal a přešel zpátky k němu.

„Vypadáš, jako by tě kůň táhl několik mil špínou,“ prohlásil Madra naprosto zbytečně. Falrach potlačil nutkání dát trolovi patřičnou odpověď.

„Dostal jsem se sem před pískem,“ řekl Madra. „Moje maličké jsou tam vpředu. Krčí se všechny pohromadě jako vrh mladých štěňat.“

„Proč…“ Falrach měl tak vyprahlý krk i ústa, že při snaze mluvit zažíval pocit, jako by mu někdo přejížděl v hrdle ostrou čepelí.

„Protože jsou trochu jako můj lid.“

Falrach nevěřil vlastním uším. Madra byl poslední, od koho by čekal, že přijme vylhané historky šedokožců.

„Emerelle je prostě vyhnala z vlasti. Bez milosti. Jako můj lid dlouho před mým narozením. Proto jsme ji připravili o trůn. Musí zjistit, jaké to je, když nemáš domov.“

Elf žasl. Věděl jen velmi málo o čase, který uplynul mezi jeho smrtí a opětovným probuzením. Nedokázal si představit, že by Emerelle troly bezdůvodně potrestala. Ale byla to ona stará Emerelle, na níž v myšlenkách tak lpěl? Nedalo se popřít, že se ode dne, kdy se vydala sama do pouště, chovala velmi podivně. Už jen to, že se producírovala nahá mezi koboldy! A že jim dovolila, aby ji potřeli hlínou!

Několikrát se pokusil promluvit si s ní o tom. Ale každý rozhovor odmítla. Nakonec to vzdal. Nebude se ponižovat! Jako by teď byla koboldům nepochopitelně blízká. A to přesto, že je přiměla odejít do vyhnanství.

Madra se napřímil. Vydal se k vchodu do jeskyně a vrátil se se stařenou v náručí. Opatrně ji položil vedle Falracha na zem. „Nezvládla to. Myslím, že ji udusil písek. Vidíš? Šátek jí sklouzl z úst a nosu.“

Elf měl pocit, jako by mu do žaludku spadla velká olověná koule. Měl na ni dávat lepší pozor! Dotírala na něj právě proto holí? Sklouzla jí ochrana úst a křičela o pomoc?

Složil jí ruce na hrudi. „Prosím, odpusť.“ Obličej měla znetvořený. Bezděčně si sám ohmatal čelo a tváře. Byly potažené lepkavým pískem.

„No jo, už nevypadáš tak dobře jako dnes ráno,“ řekl Madra, jako by mu dokázal číst myšlenky. Trol vstal.

„Co máš v plánu?“

„Vydám se ještě jednou ven. Možná najdu nějaké…“

„Nenašel bys v té bouři ani vlastní prsty na nohou!“

Madra se suše zasmál. „To je ten problém s vámi elfy. Všechny měříte podle sebe.“ Ukázal na děti. Falrach mezi nimi rozeznával ježatý účes své dívenky.

„Dal jsem jim svoji poslední vodu. Přečkají tu bouři.“

„Není moudré…“

Madra odmítavě mávl rukou. „Jsem přece jenom trol, nemusím být chytrý. To je úkol vás elfů.“ Po těch slovech prošel vchodem jeskyně.

Falrach se podíval na děti. Bylo by nezodpovědné nechat je samotné! Jaká báječná výmluva, spílal mu vnitřní hlas. Bylo tomu tak? Byla to skutečně jen výmluva? Co by udělal Ollowain?

Falrach zaťal ruce v pěst. Měl by si přestat klást takové otázky. Není Ollowain! Bylo naprosto jedno, co by mistr šermíř udělal! On byl Falrach, Emerellin stratég. Práci s mečem kdysi přenechával jiným. Plánoval, snažil se předem odhadnout všechny možnosti. Býval v tom dobrý. Smrtonosně dobrý… Vylézt ven byl čirý nerozum. Kdyby to byla hra, tak by teď odstoupil a nechal si zisky.

Vydal se k dětem. Většina usnula. Jen o trochu starší chlapec ještě držel stráž. „Šel Madra pro moji maminku?“

Falrach si odkašlal. Pořád ze sebe nedokázal vydat ani hlásku. A tak jen přikývl.

„Ten obr je milý. Říkal, že ze mě jednou určitě bude velký trolí válečník. A že mám dávat na ostatní pozor, dokud se nevrátí. Můžeš si taky lehnout. Budu hlídat.“

Takže teď mu už i děti nabízely, že nad ním budou bdít.

„Nevypadáš dobře, obře. Celou tvář máš zakrvácenou. Než Ganya usnula, vyprávěla mi, jak jsi zápolil s bouří. Madra měl větší štěstí. Dorazili jsme do jeskyně, aniž jsme museli bojovat s pískem. Myslím, že ti Madra chce dát najevo, že je stejně silný jako ty. Proto musel odejít.“

Falrach ztěžka vydechl. Plíce ho od písku pořád pálily. Měl ten chlapec pravdu? Cítil se Madra zahanben?

„Musím… jít,“ zaskřehotal elf s námahou.

Chlapec vážně přikývl. „Madra říkal, že mu pomůžeš.“

Zatracený trol! Copak byl jasnovidec? Měl by ho vyzvat ke hře v kostky, až tohle všechno skončí. Určitě to bude zajímavá hra.

Trochu omámeně dovrávoral ke vchodu jeskyně a vykoukl ven. Bouře visela před otvorem ve skále jako tlustá, hnědá vlněná deka pohlcující takřka veškeré světlo. Vyjít ven bylo šílenství. Nepotřeboval trolovi dokazovat, že je stejně statečný jako on.

Falrach si přetáhl přes ústa a nos šátek. Potřeboval něco dokázat jen sám sobě. Možná také Emerelle. Vítr mu hloupé myšlenky vyžene z hlavy.

Elf se ještě jednou zhluboka nadechl, pak vyšel ven. V tu chvíli jako by do něj narazilo tisíc maličkých rukou a pokoušelo se mu strhnout šaty z těla.

S větrem v zádech postupoval vpřed snadněji. Mohl běžet! Zmocnil se ho vznosný pocit. Jako by ho nesla křídla. Prostě bouři uteče! Skoro zavýskl radostí, přece jen mu ale zůstalo dost zdravého rozumu, aby neotvíral ústa uprostřed písečné bouře.

Něco mu podrazilo nohy. Levým chodidlem mu projela silná, bodavá bolest. Vítr ho i v pádu poodnesl kousek dál. Natáhl před sebe paže. Náhle jako by všechno probíhalo nepřirozeně pomalu. Připravoval se na pád, když tu ho poryv větru udeřil jako pěst do zad a odmrštil na zem. Narazil hlavou do něčeho tvrdého. Vířící hněď bouře přehlušily palčivé mžitky.

Neztratil vědomí. Byl to stav podobný ránu, kdy už nespíte, ale ještě jste nevynaložili úsilí, abyste vstali z postele. Cítil, jak ho přikrývá písek. Připomínal měkkou hřejivou deku.

Dračí dech

Nikodemus měl Madrovi za zlé, že s sebou vzal všechny děti, ale ne jeho. Byli přece společníci. A když odběhl i elf, dělal lutin všechno pro to, aby ty dva následoval. Ale bylo to beznadějné. Měl prostě příliš krátké nohy. Umřu na krátké nohy, pomyslel si zachmuřeně. Svůj skon si představoval trochu jinak. Ne, to nebyla pravda. Až dodnes si ještě se smrtí hlavu moc nelámal.

Zahleděl se na hnědou zeď, která se proti nim valila. Náhle vytrčila paži a pohltila elfa. Nikodemus byl naprosto vyvedený z míry. Bouře něco takového nedělají! Dokonce zůstal stát.

Emerelle něco křičela. Její hlas se skoro ztrácel v bouři. Nevěnoval mu pozornost. Jen zíral na stěnu, která postupovala vpřed a opět zatáhla chapadlo.

„Pojď!“ Nějaký postarší kobold s podivnou koženou čapkou ho popadl a táhl za sebou. „Copak jsi neslyšel? Máme se shromáždit těsně kolem ní!“

Lutin se nechal ochotně vést. Elfka zvedla paže nad hlavu. Dlaně měla přitištěné k sobě. Mezi nimi visel kožený řemínek. Nikodemus věděl, že je považována za patrně nejmocnější kouzelnici Albenu. Ale před bouřlivou clonou zastírající obzor působila směšně drobně a křehce.

Tentokrát vyjela hned dvě chapadla. Nikodemus pátral po vysvětlení, jak je to možné. Nacházely se snad ve větru proudy stejně jako ve vodě? Vál na některých místech prudčeji? Bylo možné, že je to přírodní úkaz. Podivné ovšem bylo, že paže chňapaly přímo po nich a že se na mnoho mil široké bouřlivé stěně nevyskytovalo takových chapadel víc. Ovšem podivné náhody se děly!

Proč se vlastně neproměnil v sokola? Lutin zasténal. Jaký je idiot! Děs mu ochromil rozum! Teď bylo příliš pozdě. Síle větru by už nedokázal uniknout.

Dobon, starý kobold s koženou čapkou, mu položil ruku na rameno. Zjevně pochopil Nikodemův povzdech jako odevzdání se do náruče neodvratné smrti. „Varoval jsem ji.“

I když mluvil tiše, Nikodemus mu rozuměl naprosto jasně. Hluk bouře skoro úplně utichl. Určitě i pro to existovalo přirozené vysvětlení!

„Nefritová zahrada patří drakům. Nechtějí, aby do ní vstupoval někdo cizí. Chránili ji!“

Takový pomatený nesmysl! Žádní draci už neexistovali. Clona prachu byla od nich jen padesát kroků.

„To není žádná bouře. To je dračí dech.“

Ještě deset kroků! Nikodemus se instinktivně přikrčil, i když mu bylo jasné, že mu to sotva pomůže. Pozvedl paže, aby se chránil. Absurdní gesto tváří v tvář nesmírné síle, která se na něj ve vteřině snese. V nouzi se jeden drží každého stébla, pomyslel si. Pak ho udivilo, jak dlouho to trvá, než ruka osudu dopadne. Byl to špatný vtip sudby? Byla jeho poslední chvíle prodlužována, aby si mohl naplno uvědomit všechny odstíny strachu ze smrti? Odehraje se mu teď celý život ještě jednou před očima? Jeho nekonečné hodiny s mistrem Gromjanem, který ho učil v rozlehlé stepi Větrné země magii. Jeho ztracená láska Liza, která na něj už dlouhou dobu nečekala.

Nic z toho se nestalo. Konečně zamžoural a vzhlédl mezi pažemi, přesvědčený, že bouře čeká jen na tuto chvíli, aby ho žhavým pískem připravila o zrak.

Obklopovalo ho žlutohnědé šero. Písek nebyl ani tři kroky od něj. Běsnění bouře nahradil tichý, škrábavý šelest. Jeden z těch zvuků, které nahánějí husí kůži, i když jsou sotva slyšitelné. Vypadalo to, jako by bouři zadržovala skleněná zeď. Někdy po ní přejely stříbřité šmouhy. Vzhlédl. Velmi vysoko nad jejich hlavami se sklo klenulo v kupoli.

Když se podíval na Emerelle, zastavilo se mu srdce. Mezi složenýma rukama, které vztahovala k nebi, jí zářilo světlo pronikající pokožkou i masem. Viděl kosti její ruky jako stíny vsazené do tmavě růžového třpytu. Byly vidět klouby, a dokonce i kosti paží skoro k loktům. Mezi složenýma rukama jí stoupal jemný pramínek kouře. Přímo vzhůru, až zmizel v klenbě vysoké kupole. Skoro to vypadalo, jako by byla zavěšená na nitce kouře.

Stála přesně uprostřed svého ochranného vězení.

Nikodemus zvědavě natáhl ruku ke kouzelné stěně, která je chránila. Do prstů dostal úder. „Zbláznil ses?“ Dobon byl rázem u něj a byl bez sebe. „Jsi přece dračí jezdec! Měl bys nejlépe vědět, co to znamená dotknout se dračího dechu!“

Nikodemus se na starce rozzlobeně podíval. „A co to znamená?“ Pohledy šedokožců teď nespočívaly na Emerelle, nýbrž na něm. Dokonce i děti civěly.

„Dračí dech svlékne každého, kdo chce do Nefritové zahrady. Nejdřív ti strhne šaty z těla. Pak kůži. Nakonec z tebe zůstanou jen naleštěné kosti. Je to kouzlo staré jako draci sami. Bylo kdysi vytvořeno jejich králem. A i když velcí draci před mnoha generacemi odešli, jejich kouzla přetrvávají. Nikdo nemůže vstoupit na místa, která pro sebe vytvořili. Před dračím dechem jsou chráněni jen ti, které k sobě povolají. Všechny ostatní zničí.“

„To jsou pohádky,“ zabručel Nikodemus, aby si dodal odvahy. „Je to jenom písečná bouře. Nic jiného.“

„Vystrč prst, pokud mi nevěříš,“ trval na svém stařec.

Lutin zaváhal. Podíval se na Emerelle. Mezi rukama jí vzplál bledý modrý plamen a zmizel. O vteřinu později se objevil znovu.

„Nikdo nedokáže vzdorovat drakům!“ pronesl Dobon s jistotou. „Až do poslední chvíle jsem nevěřil, že nás chce odvést do Nefritové zahrady. Domníval jsem se, že si za cíl vybrala některou z ostatních skrytých oáz. Vlastně bychom vůbec neměli chodit tak blízko. Tady nebyl nikdo od chvíle, kdy…“

Kouzelným kruhem prošla obrovitá zkrvavená postava. Otvorem, které vytvořilo její tělo, vrazil dovnitř písek. Všichni před nestvůrou couvli. Výkřik Nikodema přiměl, aby se prudce otočil. Jakási mladá koboldka se vzorem připomínajícím pavoučí síť nad nahými ňadry ustoupila příliš daleko. Jednou nohou vykročila z kouzelného kruhu. Síla bouře ji táhla ven. Dvě ženy se ji pokoušely zachytit. Křik oběti byl čím dál pronikavější.

Také ostatní ženy to táhlo k ochranné zdi. Bylo to, jako by venku číhala lačná šelma, která nepustí nic, co jí už jednou uvízlo ve spárech. Víc a víc koboldů chňapalo po jejích pažích a těle. Tahali a vzpírali se běsnící bouři.

Nešťastnice byla teď pomalu vláčena ven. Její hlas ztrácel na síle. Křik slábl. Pod popraskanou hlínou Nikodemus viděl, že jí z tváře vyprchala všechna barva.

Každý, kdo se přiblížil až na několik coulů ke kouzelnému kruhu, uvolňoval sevření. Kousek po kousku byla tažena ven. Její bratři a sestry se ještě vzpírali nevyhnutelnému, ale lutin tušil, že boj je dávno ztracený. Ženin hlas odumřel. Bouře jí vysála z rozedraného těla všechnu krev.

Otřesen se podíval na obra a na mysli mu opět vytanula Dobonova slova. Dračí dech svlékne každého, kdo chce do Nefritové zahrady. Nejdřív ti strhne šaty z těla. Pak kůži… Před ním stál Madra! Písek, promísený s úlomky kamene ostrými jako nůž, mu sedřel kůži z těla. Holé, ztýrané svaly byly obnažené. Madra nenosil kromě bederní zástěrky vůbec nic.

Trol padl před Emerelle na kolena. Kolem špiček jejích prstů se opět roztančily plameny. Tentokrát na delší dobu. Pramínek kouře, který jí stoupal mezi rukama, byl tmavší. Bylo cítit spálené maso.

„Nedokáže dračí magii odolat,“ pronesl Dobon, který stál pořád vedle Nikodema. „Ani obr Madra, ať jsou jeho síly sebenezměrnější, ani kouzelnice to nezvládnou. Jsme ztraceni!“

Nikodemus měl dojem, že kupole nad nimi už není tak vysoká jako předtím. Jak dlouho ještě Emerelle udrží albský kámen, kterým zesilovala kouzlo a spaloval jí ruce?

„Madro! Slyšíš mě?“

Trol otočil hlavu jeho směrem. Část rtů mu písek obrousil tak, že zmizely. Velké tesáky byly odhalené. Zuby rámovala krev.

„Najdeš cestu zpátky?“

Trol otevřel ústa. Z hrdla se mu vydral chraptivý zvuk. Nikodemus nerozuměl, co říká. Vydal se k příteli. Trol se třásl po celém těle. Syrovým masem mu prosakovala krev. Spojovala se do tenkých stružek stékajících mu po trupu. Nemuseli jste být zběhlí v léčení, abyste poznali, že je nadobro ztracen. „Najdeš cestu zpátky?“

Znovu ten chropot. Bylo to beznadějné!

„To jsem já, Nikodemus.“ Zahleděl se vzhůru ke kupoli. Teď byla zcela jistě nižší. Dobon měl pravdu. Ať královna bojovala proti čemukoliv, prastaré magii nebo jen běsnící bouři, podlehne!

Položil ruku na syrové maso na Madrovu lýtku. Stiskl. Svaly sebou pod jeho dotekem zaškubaly. „Musíš se řídit tlakem mé ruky, Madro.“

Trol zasténal.

„Věděl jsi, že jsi povolán k tomu, aby ses stal hrdinou. Vzpomínáš si, jak jsme o tom mluvili? Teď přišla tvá hodina! Prosím, pohni se.“

Madra udělal nejistý krok. Pohyb mu nedělal dobře. Nikodemus zřetelně viděl, že ze ztýraného, prachem a pískem polepeného masa vytéká o něco víc krve.

„Výborně! Ještě kousek.“ Přivedl trola těsně k Emerelle. Za celou tu dobu, kdy bojovala proti bouři, se nepohnula. Všechny její smysly se upíraly jen k zoufalému měření sil.

„Vidíš ji? Musíš Emerelle zvednout.“

Madra učinil pohyb, který měl být nejspíš zavrtěním hlavou. Trochu se sklonil. Teprve teď Nikodemus naprosto jasně spatřil jeho zmučenou tvář. Trolovy oči byly už jen důlky plné zaschlé krve.

Lutin bojoval s návalem nevolnosti, který se ho při tom pohledu zmocnil. Zaútočila bouře s obzvláštní silou na Madrův obličej? Tak jako předtím chapadlem pohltila elfa? Zranění ve tváři byla bezpochyby obzvlášť těžká.

„Musíš ji zvednout. Opatrně. Jako jsi zvedal děti. Vyvolává kouzlo, které nás všechny drží naživu. Zdá se mi, že není úplně při sobě. To kouzlo nesmí být narušeno. Pochopil jsi to?“

Místo odpovědi padl Madra na kolena. Velmi pomalu vystrčil paži. Ukázal zhruba Nikodemovým směrem.

„Máš ho vzít za ruku a vést,“ řekl Dobon. Poprvé z jeho hlasu zaznívala panika. „Mohli bychom se ji pokusit zvednout všichni společně.“

Z představy, že se po Emerelle natáhnou tucty koboldích rukou, aby ji vrávoravě zvedly do výše, nebyl Nikodemus vůbec nadšený. Vyhýbal se dalšímu pohledu vzhůru. Tušil, co nahání Dobonovi strach.

Opatrně vzal přítele za ruku. Trol sebou při sebelehčím doteku trhal, ale nevydal ze sebe jediný bolestný sten. Nikodemus navedl Madrovu ruku ke královninu boku. Druhá Madrova ruka nalezla cíl sama.

„Musíš ji velmi jemně zvednout!“ Pach spáleného masa byl čím dál pronikavější. Oslepující světlo bránilo, aby byly Emerelliny prsty jasně vidět. Ale vypadaly tenčí.

Trol vyrazil bručivý zvuk, když elfku nadzvedl. Pohyboval se nemotorně. Otáčel se. Nikodemus dával pozor, aby kráčel v jeho stopách. Doufal, že trol šel přímo a netápal bouří naslepo. Uvědomoval si, že nejspíš doufá v příliš. Co se dalo čekat od někoho, kdo byl oslepený a pravděpodobně zpola šílený bolestí?

„Jeskyně leží kousek víc doleva,“ řekl Dobon. Shromáždil svůj lid těsně kolem Emerelle.

„Jsi si jistý?“

„Strávil jsem v poušti celý život. Ztratit tady směr znamená konec. Důvěřuj mi.“

To pravil vůdce celého kmene lhářů! Ale měl Nikodemus jinou možnost? Nebyl si jistý, ale ochranný kruh, který elfčino kouzlo vyvzdorovalo na bouři, jako by se také zúžil. „Pokud se mýlíš, jsme mrtví.“

„Jestli nevyrazíme, protože se budeme hádat kvůli cestě, budeme mrtví ještě jistěji!“

Proti tomu se nedalo nic namítat. Nikodemus se postavil vedle Madry. Lehkým tlakem na stehno přiměl trola k tomu, aby změnil směr. Všude v písku byla trolova krev. Jeho vlastní ruce se lepily krví. Madra se lehce zapotácel. „Jdi! Prosím, vydrž!“ Znovu mu stiskl stehno. Viděl, jak jeho dotek vytlačuje z obnaženého svalu krev.

Trol kráčel velmi pomalu. Jeho ztýrané nohy se sotva odlepovaly od země.

Nikodemus ho obezřetně vedl kolem úlomků skal trčících z písku. A Dobon dbal na to, aby při tom neztratili směr.

Elfka byla strnule vzpřímená. Bylo snadné získat dojem, že trol nese sochu umazanou od hlíny. Bleděmodré plameny tančící jí kolem prstů už nepohasínaly. Nikodemus si v duchu kladl otázku, jak někdo může sebrat takovou sílu vůle, že udrží rozžhavený kámen. Možná se maso na jejích rukou speklo dohromady, takže ho vůbec nemůže pustit?

Postupovali vpřed mučivě pomalu. Lutin měl pocit, jako by bouře narážela do magického ochranného valu čím dál prudčeji. Zběsilý řev zesílil. A stále častěji se objevovaly stříbřité šmouhy, kterých si všiml už zpočátku.

Náhle vyrazil někdo za jeho zády vzrušený výkřik.

Dobon ho popadl za rameno. „Počkej!“

„Dochází nám čas!“ Nikodemus se vztekle ohlédl. Šedokožci hrabali rukama v písku. Objevily se dvě holínky. Noha v širokých kalhotách. Falrach! Zdálo se, že magie, která chránila jeho šaty před špínou, odolala i brousícímu písku. To zatracené dítě štěstěny, pomyslel si Nikodemus. Měl chcípnout už v bitvě u Mordštejnu. Lutin si dobře vzpomínal, jak těžce byl elf zraněn.

Když odkryli Falrachovy ruce a tvář, změnil názor. Elf přece jen nebyl dítkem štěstěny. V místech, kde ho nechránily šaty, nevypadal o nic lépe než Madra. Jeho obličej byla jedna velká krvácející rána.

„Vezměte ho s sebou!“ nařídil Dobon.

Skupina válečníků obklopila elfa a uchopila ho. Táhli ho po zemi, a i když s ním zacházeli opravdu hrubě, neprobral se.

Nikodemus si uvědomil, že je teď úplně vydán šedokožcům na milost. Nezbyl nikdo, kdo by ho mohl chránit. Co by mu asi provedli, kdyby ostatní zemřeli?

Jak se ukázalo, Dobon odhadl směr správně. Dorazili do jeskyně bez nehody. Nejdřív byli dopraveni dovnitř všichni koboldi. Jen ve vstupním prostoru jeskyně leželo trochu písku. Děti, které sem donesli Madra a Falrach, našli v pořádku.

Nakonec vstoupili Emerelle a trol. V tom samém okamžiku, kdy elfka prošla vchodem jeskyně, zavyla bouře za jejími zády jako rozběsněné zvíře. Veškerá její kouzelná moc pohasla. Nikodemus spatřil její ruce a okamžitě odvrátil zrak. Bude navždy zmrzačená. Tady jí nepomůže ani kouzlo, které použila ve Feylanvieku, aby si nechala dorůst uťatou ruku. Nikdy ji neměl rád. Byla nafoukaná a krutá. Ztělesňovala v jeho očích všechny špatné vlastnosti elfů. Ale dnes se nezištně obětovala. Byla mistryní magie a lutin si byl jistý, že kdyby chtěla, snadno by našla způsob, jak zachránit jen sebe a Falracha. Byl to nejvýraznější rys dobré královny? Že v čase nouze nikdy nenechá svůj lid na holičkách?

Nebyla úplně při smyslech. Bolest a vyčerpání ji úplně vysílily. Několik koboldích žen ji odvedlo k výklenku hlouběji v nitru jeskyně. Pokusili se jí ošetřit ruce, jak to jen šlo.

Madra padl těsně u vchodu na kolena. Chvíli tak setrval a těžce dýchal, pak se zhroutil. Skoro pod sebou pohřbil jednoho ze starých koboldů, kteří u konce se silami zůstali u vstupu do jeskyně.

Nikodemus pospíchal k druhovi. Čekal, že nalezne přítele v bezvědomí. Nebylo tomu tak. Jeho znetvořené rty se pohybovaly. Z hrdla se mu draly nesrozumitelné zvuky. Lutin se mu pokoušel dát trochu napít z kalebasy, ale většina vody mu stekla po rtech. Nakonec si Nikodemus utrhl z košile pruh látky, namočil ho do vody a nechal trola, aby sál. Díky tomu se Madrovi podařilo dostat do sebe trochu tekutiny.

„Stě… ňata,“ vyrazil ze sebe trol. Zopakoval ty tři slabiky a Nikodemus slovu zřetelně porozuměl. Chvíli mu ale trvalo, než pochopil, co jeho druh chce. Vstal a vydal se do jeskyně. Když se dětí zeptal, šly takřka všechny s ním. A to přesto, že věděly, jak Madra vypadá.

Obklopily trola v několika řadách. Některé menší plakaly. Dokonce i ony pochopily, jak na tom Madra je. Starší chlapec, kterého trol odnesl do jeskyně, s sebou přinesl malý hliněný džbánek s mastnou žlutou mastí. Opatrněji nanášel na rány.

Madra se teď třásl. Nikodemus nebyl žádný ranhojič, ale u Gromjana a později u Gandy se naučil dost, aby věděl, co to znamená. Trol chladl. Ztratil příliš mnoho krve a ochranné kůže. Jeho tělo už nedokázalo udržet teplo.

Nikodemus byl do hloubi duše dojatý, když viděl ležet bezbranného a roztřeseného obra mezi dětmi. Odkašlal si, aby to skryl.

„Bolí to moc?“ zeptala se dívenka s vlasy jako bodliny.

Znovu si odkašlal. „Je to tvrdý chlapík. Vydrží hodně.“

Nikodemus zahlédl ve tvářích dětí novou naději. V duchu se proklínal. Co je to za idiota!

Dívenka se sklonila k Madrově hlavě. „Slyšels? Dračí jezdec říkal, že to bude zase v pořádku.“

Jak by to mohl vzít zpátky? „Já…“ Chlapec, který nanášel mast, se na něj zachmuřeně zahleděl. Alespoň jemu bylo jasné, že tady už nic nebude v pořádku.

„Něco říká!“ zvolalo děvčátko vzrušeně.

Nikodemus se okamžitě sklonil zpátky k trolovým rtům. Madrův dech už byl skoro nezachytitelný. Ale opravdu se snažil ještě něco říct.

„Ned…“ Lehce se vzepjal. Několik menších dětí couvlo.

„Neděl…!“

Starší koboldí chlapec mu začal přeřezávat kožené řemínky s amulety. Některé se přilepily krví na rány.

Madra začal dýchat rychleji. Asi pochopil, že se mu to nepodařilo vyslovit. Co pro něj bylo tak důležité, že na to vynakládal poslední síly?

Nikodemus spatřil, že chlapec uvolnil kostěný amulet s vyřezávanými pírky. Madrova krev zdůraznila vyryté linie červenohnědou.

„To patří mně,“ pravil Nikodemus spěšně.

Mladý kobold se na něj temně podíval. „Jasně, proto to taky nosí.“

„Půjčil jsem mu to.“

Chlapec držel amulet na dlani a přejížděl po něm špičkami prstů. „Je prosycený magií. Mnohem silnější než ostatní amulety.“ Jeho hlas teď zněl uctivě. „Je to…“

„…moje! Sem s tím.“

Koboldí chlapec teď vypadal spíš trucovitě než výhružně. Nedalo se přehlédnout, že mu amulet nahání strach. Nikodemus vyzývavě natáhl ruku přes širokou trolovu hruď.

„Chytej!“

„Ne!“ Bylo pozdě. Ten malý špindíra si chtěl počínat nenuceně. Hodil mu amulet. Proplachtil kousek vzduchem. Kolem kosti se vytvořil věnec zlatého světla. Pak zmizel.

„Neděl…“ zachroptěl Madra.

A teď, když už bylo pozdě, Nikodemus konečně pochopil. Neděl… nedělej to! To bylo to, co měl Madra na mysli. Nedělej to!

O pluralistických zájmových skupinách a dalších pokladech slovní zásoby

„Tímto jsem nastínil problémy, které je možné očekávat. A ubezpečuji vás, že moji bratři a sestry budou reagovat na nové zákony s krajním zděšením,“ ukončil Elija řeč.

V trůním sále Světla elfů zavládlo na několik okamžiků mlčení. Lutin mluvil přes hodinu a většina přítomných hodnostářů z řad trolů usnula. Ovšem koboldi byli naprosto svěží. Na barvách jejich aur se nedalo přehlédnout, že jim Elija hovořil z duše. Jedno ovšem Skangu zaráželo. I když se Elija velmi podrobně vyjádřil o nesčetných nevýhodách zákonů, ani jednou nežádal, aby nevstoupily v platnost. Kdo ho neznal, mohl se domnívat, že se spokojí s náznaky nebo že se smířil s nezadržitelností nového zákonodárství. Tomu však šamanka nevěřila ani na vteřinu. Něco na těch zákonech se mu zamlouvalo. Jinak by nadával úplně jinak.

Skanga váhala, zda se tomu má snažit přijít na kloub. Z jejího pohledu bylo žádoucí, aby byly tyto věci vyřízeny. Vláda trolů by tak stála na pevnějších nohou.

„Můj milý bratře Elijo…“

Skanga sebou v duchu trhla, když slyšela Gilmaraka takto mluvit. Doufala, že díky dlouhým loveckým výpravách na koboldí žvásty zapomene.

„…opakovaně jsem si nechal předčítat z tvých spisů a v Koboldové, vzhůru ke světlu sám žádáš přerozdělení statků nemnoha boháčů bezpočtu chudých koboldích nádeníků. Přesně k tomu dojde, pokud tyto zákony vstoupí v platnost.“

Elija byl zjevně překvapený, že mladý král nejen zná jeho díla, ale může o nich i hovořit. Skanga měla v této věci smíšené pocity. Pobavilo ji, že Elija byl napadený vlastními zbraněmi, ale považovala za podezřelé, že se Gilmarak noří tak hluboko do způsobů koboldů. Úkolem trolího krále nebylo rozumět jejich podivným myšlenkám!

„Měl jsem tím na mysli především jmění nashromážděná za staletí bez práce vlastních rukou, jaká patří knížecím rodům elfů. Pokud nějaký kupec dosáhne s vysokým rizikem zisku, je to naprosto v pořádku. Znáš nějakého elfího zlatníka, který by sám vyrval skále zlato, s nímž pracuje?“

„Neznám ani žádného koboldího kupce, jenž by sklidil v potu tváře pšenici, již se ziskem prodává,“ odvětil král.

Skanga poklepala Gilmarakovi na rameno. To bylo od něj prima, ale už by stačilo. Šamanka stála přímo za trůnem a měla dobrý přehled o shromážděných v sále. Bylo tam hodně přes dvě stě koboldů, zástupců všech velkých měst a kupeckých rodů. Očividně zneklidněli, když jejich mluvčího dostal do potíží hloupý trol.

„Ještě jsi nepodchytil ve všech variantách komplexní dialektiku sociálně akceptovatelné distribuce fluktujícího privátního kapitálu s ohledem na pluralistické zájmové skupiny, bratře Gilmaraku. Ovšem s velkou radostí zjišťuji, že tak pozorně čteš moje spisy. Neměli bychom ovšem nudit přítomné debatami na tak vysoké úrovni chápání.“

Gilmarak chtěl ještě něco říct, ale Skanga byla toho názoru, že už namluvili dost nesmyslů, a štípla krále do ramene. Jasně cítila královu nevoli, ale podrobil se. „Beru tě za slovo a všechny námitky ještě jednou uvážím. Za týden přítomným oznámím, k jakému závěru jsem došel, pokud jde o nové zákony. Rád bych zde shromážděné varoval, aby si nedělali příliš velké naděje na změny, neboť stejně jako předtím považuji za žádoucí sjednocení a zjednodušení existujících souhrnů zákonů. Přejděme k další věci. Prosím o hlášení o pokrocích v projektu stepních lodí, který jsem zadal. Kdo…“

Skanga se zadívala na trolí vévody a vůdce smeček, kteří se nenuceně uložili na podlahu trůnního sálu k odpolednímu spánku. Většina z nich bude brzy vládnout velkým městům či provinciím. I když považovala Gilmarakovy nové nápady a jeho měnící se slovní zásobu za podezřelé, přála si, aby tato elita nového trolího království v sobě vykřesala alespoň jiskřičku nadšení svého vládce. Možná by měla…

Těsně vedle trůnu zazářil malý světelný bod. Něco s klepnutím dopadlo na kamennou podlahu. Gilmarak příliš soustředěně naslouchal výkladu koboldího stavitele, než aby si něčeho všiml. Ale Birga právě natahovala nohu, aby ji položila na magií prostoupenou věc, která se vynořila z nicoty.

„Dej mi to,“ pošeptala Skanga žačce.

Biržinu auru zalila jasná modř náhlého zděšení. Přistižena natáhla ruku.

Jakmile se Skanga dotkla malého amuletu, okamžitě ho poznala. A ucítila na něm krev. Takže Emerelle byla nalezena! Jenže jak se dali odvolat Shi-Handan? Přízrační psi byli na lovu královny a velitele pavoučích mužů. Nedalo se odhadnout, kde se zdržují.

Šamanka tiše zaklela. Bude se muset ještě jednou setkat s Alathaiou. Možná si bude elfí kněžna vědět rady. Koneckonců se Shi-Handan skládali z poloviny z jejích důvěrníků. Skanga nenáviděla pomyšlení, že právě ji bude muset o něco požádat. Určitě už se sama pokusila vytvořit Shi-Handan, a ztroskotala. Koneckonců jí chyběly podstatné části znalostí.

Dědictví

„Musíme jí ty ruce uřezat!“

„Zbláznila ses? Ubije tě pahýly, pokud se o to pokusíš.“

„Pokud se bude vůbec něco dělat, měly by se paže uřezat hned pod lokty,“ vmísil se do hovoru třetí hlas.

„Ty jsi snad s sebou vláčel pilu?“ odvětil první hlas, zjevně ženský.

„Mohli bychom vzít nůž toho malého obra. Nechal si ho u sebe.“

„A jak chceš přeříznout obří kost?“ poznamenal druhý hlas. Postarší šťoural, kterému se zjevně nikdy nedalo zavděčit.

„Pokud se bude postupovat přímo loketním kloubem, nebude třeba přetínat žádnou kost. A podívej se, kam až popáleniny sahají. Moc zdravého masa při tom neztratí.“ Zdálo se, že třetí hlas patří muži. Mluvil s velkým zápalem.

„Měli bychom počkat, až se probere, a zeptat se jí,“ namítl šťoural.

„Všechno to mrtvé maso jí způsobí otravu krve. A pokud k tomu nedojde, ztratí popálenými plochami příliš mnoho tekutin. Podívej se, kolik průsvitného žlutého hlenu jí odkapává z popálenin. Bude brzo suchá jako stará panna. Říkám vám, ty paže musí pryč. Hned u loktů!“

Závojem bolesti zněly hlasy jakoby z velké dálky. Emerelle byla na pokraji mdloby. Sotva dokázala sledovat smysl slov, která slyšela. Začátek rozhovoru nezachytila.

Maso na rukou se jí speklo dohromady. Pokožka na dlaních se proměnila v kouř. Albský kámen ležel zahnízděný ve zbytcích jejího spáleného masa. On a otcovo dědictví jí pomohou se vyléčit, pokud jí budě dopřáno dost času. Když se však koboldi pokusí amputovat jí ruce, existovala vysoká šance, že vykrvácí. Nebo zemře na následky šoku.

„Můžeme ji taky jednoduše nechat ležet,“ řekl šťoural.

„A pak?“ zeptala se žena. „Co uděláme pak? Vydáme se zpátky? Bez vody se nedostaneme daleko. Pokud tady zemře, zemře celý náš lid s ní.“

„Mohli bychom se pokusit dostat k Nefritové zahradě,“ namítl šťoural. „Bouře polevuje. Už to není daleko. Řekl bych, že méně než na den pochodu. Měli bychom pak zabít i druhého obra. Ten velký už to má za sebou. Pak budeme zase volní.“

„A co dračí jezdec?“ namítla žena. „Toho bychom museli taky oddělat. A kolik z nás zemře? Už nemáme skoro vodu. Všichni jsme zesláblí. Kolik nás přežije pochod pouští? Osm z deseti? Nebo snad jenom sedm? Kdybys někdy porodil dítě, nemluvil bys o životě tak lehkovážně.“

„Protože jsem nikdy žádné neporodil, můžu uvažovat za všechny, místo abych kvůli boji o jediný život ztrácel ze zřetele osud našeho lidu,“ odvětil stařec klidně. „Jakou možnost vlastně máme? Sedět tady a nic nedělat? Sedět tady, uříznout jí ruce a doufat, že přežije? Nebo zabít všechny obry a dračího jezdce a doufat, že to většina z nás zvládne?“

„Víš, co náš čeká v Nefritové zahradě?“ zeptal se mladší muž, ten, který se před okamžikem s nadšením vyslovoval pro to, aby jí prohnali lokty nůž. „Existují ještě draci?“

„Pokud nějací dosud jsou, nenechali se už dlouho spatřit. Ne, velcí draci jsou všichni mrtví,“ pronesla žena rozhodně. „Kdyby tu ještě byli, vyprávělo by se o nich. Nikdy nemívali ve zvyku skrývat se. Nemuseli se nikoho bát.“

„Na nás by stačil i jediný menší drak,“ namítl šťoural.

„Můžeme s sebou vzít dračího jezdce,“ řekla žena. „Určitě ví, jak se s nimi zachází. Jinak by na nich nemohl jezdit.“

Bolest získala převahu. Byla jako tisíce malých bavlněných kuliček. Plašila každý jiný vjem. Zacpávala jí uši, až se hlasy změnily v nesrozumitelné mumlání. Zalepovala jí oči, takže nemohla nic vidět. Zahalovala její tělo, až nezůstal žádný jiný pocit než šílená bolest, která ji stahovala k velkému tmavému otvoru.

Věděla, že albský kámen už musel dávno ochladnout. Ale poslední vzpomínka jejích nervů, než se proměnily v popel, jako by žila neuhasitelně dál. Bolest z doběla rozžhaveného kamene, který jí sežehl v prstech veškerý život, jí pořád pulsovala zmučeným tělem. Věděla, co by se stalo, kdyby se vzdala a následovala ji do temnoty.

Snažila se naslouchat hlasům, ale přesunuly se do nedosažitelné dálky. Nezůstalo ani nesrozumitelné mumlání.

Jsou pryč, namlouvala si, a současně se bála, že je to ona, kdo se s každým zoufalým stahem srdce víc a víc vzdaluje ze světa živých. Šťoural tvrdil, že bouře polevuje. Věděla proč. Bouře je už necítila. Toto byla jediná jeskyně, kde byli v bezpečí. Jediná mezi desítkami, které se jako obrovité červí díry táhly okrajem skal. O jeskyni jí vyprávěla Nandalee, její matka. Ona sama tady kdysi také byla. Sama závod proti dračímu dechu snadno vyhrála. A přece tady už dřív hledala ochranu. Čekala, až bouře odezní. Věděla, že to nebude trvat dlouho.

Neměla se snad zdržovat s Madrou a tou dívenkou? Závod začal, když je ti dva svým nerozumem vystavili nebezpečí. Kolik času bylo ztraceno? Pět set tepů? Stačily by, aby všechny ostatní dostala do bezpečí?

Zdálo se, že trol je mrtvý. Tvrdil to jeden z hlasů. Její oběť tak byla přinejmenším z poloviny zbytečná. A jak se jí šedokožci odměnili! Přemýšleli, že ji zavraždí. Žila jen proto, že si ti zákeřní bastardi nebyli jistí, jestli ji ještě budou potřebovat. Mohli by to dokázat i bez ní. Dostali by se k soutěsce vedoucí k Nefritové zahradě dřív, než by dračí dech opět získal vražednou sílu. Ten, kdo se dostal až sem, byl v bezpečí.

Pod skálou této jediné jeskyně se skrývaly tenké olověné žíly. Olovo odstiňovalo dračí kouzlo. Bouře je tady už nemohla cítit.

Písek kolem tabulových hor chránících Nefritovou zahradu byl prostoupený magií. Staré kouzlo draků působilo celá tisíciletí. Přežilo své tvůrce, aniž by ztratilo na smrtonosnosti. Písek cítil vetřelce. Čím přesně to je, Emerelle netušila. Domnívala se, že ochranné kouzlo oživuje dotek nohou. A ze zkušenosti věděla, že je úplně jedno, jestli je to jediný pár nohou, nebo jich je mnoho stovek. Písek protkaný jemnými, jako jehla ostrými úlomky skal se shromažďoval u tabulových hor. Stará magie ho bičovala, dokud jako jediný obrovský mrak nezakryl nebe. Bouře byla jako šelma polapená v kleci a trýzněna hlídači, kteří na ni dotírali karabáči s ostny, dokud se zvířete nezmocnila slepá zuřivost. Pak klec otevřeli. Když bouře získala všechnu ničící sílu, vyřítila se vstříc poutníkům v poušti. A cestou nabírala na mohutnosti. Teprve když už se písku nedotýkala žádná chodidla, polevila a odumřela.

Mřížoví tvořené olověnými žílami oslepovalo vražedné kouzlo. Pokud opustí jeskyni, musí být rychlí. Nesmí pátrat po správné cestě do Nefritové zahrady. Musí vědět, která soutěska nekončí příkrými skalními stěnami. Budou mít o něco málo víc než půlden, než se na ně opět vrhne dračí dech.

Jak dnes Nefritová zahrada asi vypadá? Pán Albenu se tam kdysi uchýlil, aby hledal klid. Doprovázet jej směli jen vyvolení. Dračí elfové, ti nejmoudřejší mezi lamassu či pegasové, které si vydržoval jako psy a z jejichž nevázané radosti ze života si dělal legraci.

Emerelle cítila, jak jí srdce bije čím dál pomaleji. Popáleniny mokvaly. Vytahovaly jí z těla veškeré tekutiny. Dokonce i kdyby se jí podařilo vzdorovat bolesti, vnitřně vyschne. Myslela na nejstaršího nepřítele. Na zrádce a lháře, který utvářel její mládí. Dávný hněv jí bude spojencem v zápase se smrtí!

Když si vzpomněla na všechno, co ztratila, prorazila její zloba díru do letargie bolesti. Vzepjala se proti temnotě. Zaplavila ji bolest. Bodavě a tak, že hnala rozum vstříc šílenství. Chtěla křičet, ale hrdlo měla tak vyprahlé, že nevyloudila ani hlásek.

„To je poslední vzepětí před smrtí,“ pronesl šťoural. „Nevidím to poprvé. Brzy to bude mít za sebou.“

Chtěla vidět, kdo to je. Ale oči měla slepené pískem a zaschlými slzami. Víčka měla jako sklízená. Nedokázala koordinovaně pohybovat rukama. Trhly sebou vzhůru, neschopné se od sebe oddělit.

Emerelle popustila uzdu hněvu. Potřebovala tekutiny. Mohla by ty tři zabít. Jediné slovo moci by způsobilo, že by vyschli, a šťávy koboldů by dodaly jejímu umírajícímu tělu novou sílu. Něco ji napadlo. V jeskyni bylo tři sta koboldů. Při každém výdechu ztrácel každý z nich trochu tekutin. Suchý pouštní vzduch tento drahocenný poklad kradl. Emerelle se snažila vymyslet kouzlo, jímž by o něj poušť oloupila.

„Drží se dlouho,“ poznamenala koboldí žena.

„Přinesl jsem nůž,“ ozval se mladší hlas. „Musíme jí teď podvázat paže.“

„To je marná námaha,“ zabručel šťoural. „Nechte ji prostě odejít.“

Bylo to poprvé, co s ním Emerelle souhlasila. Kouzlo účinkovalo. V jejích ústech, strnulých v němém výkřiku, se srážela vlhkost.

Kolem pravého nadloktí jí omotali a upevnili stuhu. „Jestli to chceš udělat správně, musíš vrazit čepel do ohybu paže,“ vysvětloval ženský hlas.

Emerelle ucítila tlak, ale žádnou bolest. Z hrdla se jí vydralo zasípání.

„Přichází k sobě.“ Hlas mladého mučitele zněl bezradně.

„Co je to? Podívej se na její ruce.“

Čepel zasáhla nerv, který se nerozpadl mučivým žárem na popel. Jejím omámeným vědomím projela strašná bolest připomínající zlaté světelné kopí. Cítila, jak o kosti škrábe kov. Sebeovládání odplavil rudý hněv. Už nebyla sama sebou. Její dědictví se plnou silou hlásilo o slovo.

„Její ruce! U duchů našich předků, podívej se na její ruce! To světlo! Vidíš to světlo? Ona…“ Šťouralova slova zanikla ve výkřiku.

Cena světa

Adrien se opřel o krumpáč a udělal si krátkou přestávku. Po Julesovi nebylo ani vidu, ani slechu. Na druhou stranu nedokázal ze dna jámy dohlédnout moc daleko. Jeho učitel rád sedával celé hodiny na jednom z malých pahorků ze suti a zeminy a pozoroval ho při práci. Pokaždé, když Adrien začal umdlévat, následovala ostrá poznámka. Na kněze dokázal být pozoruhodně nevraživý. Julesova slova se nikdy neminula účinkem. Vždycky dokázala z Adriena vyzískat i poslední zbytky sil. Teď tady ale naštěstí nebyl.

Chlapec si vyčerpaně otřel tvář rukama zahalenýma do hadrů. I když bylo ještě chladno, stékal mu po těle v proudech pot. Cvičení začínala vykazovat výsledky. Adrien se cítil silnější. Pokožka na rukou mu ztvrdla; poté co byla první týden plná krvavých puchýřů, se teď měnila v mozoly.

Po jámě sklouzl stín. Adrien se ustaraně zahleděl k nebi. Kroužil tam orel. Zamával na něj. Velký pták budil jeho pozornost v posledních týdnech stále znovu. Byl jediný, který se objevoval nad údolím pravidelně. Vysoko nad ním se kupila temná mračna.

Chlapec tiše zaklel. To byla největší pohroma. Ledový déšť mu dával zabrat víc než všechno ostatní. Prochladl, ztratil všechnu sílu a sotva byl samým třesem schopen udržet krumpáč. Kromě toho splachoval zeminu a drobné kaménky z okolní hromady zpátky do jámy. Díra, ve které Adrien stál, měla už mezitím víc než šest kroků v průměru. Chlapec ji na pokyn mistra stále rozšiřoval. Adriena se mezitím zmocnily pochybnosti, zda ho Jules vůbec nechává kopat na správném místě. Nebyl si také jistý, jestli Jules přesně ví, co hledají, a pokud ano, kde to hledat.

Celý minulý týden se Adrien propracovával vrstvou kamene. Jules tvrdil, že je to roztavený kámen Síně stratégů. Slovo stratégové bylo chlapci cizí a Jules se ani nijak zvlášť nesnažil, aby mu ho vysvětlil. Zdálo se, že se jednalo o síň pro vojevůdce nebo zvlášť významné válečníky. V každém případě to byli lidé s hezkýma botama. Ne všechny kameny byly roztavené. Stále nacházel i trosky a teprve včera vykopal dva páry kamenných chodidel, vězících v sandálech, jejichž řemínky byly ozdobeny ochrannými amulety. Jací muži asi kdysi táhli v těchto sandálech do války?

Kamenný les zaměstnával jeho fantazii, kdykoliv našel dost sil ke snění. Jak vypadalo mramorové město, které kdysi zaplňovalo údolí? Jací lidé tady žili? A proč o tom všem Jules tolik věděl? Stály takové věci v knihách? Kněz se ho snažil naučit ve večerních hodinách číst a psát, ale Adrien byl názoru, že rytíř takové nesmysly nepotřebuje.

S povzdechem se dal do nekonečného boje s troskami a sutí. Z výšky musela po svahu sklouznout větší budova. Všechno tady leželo pohromadě. Kamenné úlomky, cihly, zohýbané a zpola roztavené měděné pláty. Právě kvůli stavu terénu musel neustále rozšiřovat jámu, protože suť sklouzávala z okrajů. A čím hlouběji se dostával, tím to bylo horší.

Krumpáčem uvolnil zem u nohou a pak nakládal plné hrsti zářivě červených cihlových úlomků do dvou kožených kbelíků. Když byl hotov, zavěsil oba kbelíky na háčky na tyči a pak se jal vystupovat po dvou žebřících vedoucích z jámy. S nejistým vrávoráním konečně dorazil k okraji díry. Jules mu měl raději obstarat nějaký koš, který by si mohl připnout na záda. Díky tomu by dokázal dopravit nahoru víc vytěžených trosek a nebylo by tak zatraceně těžké udržet rovnováhu jako s kbelíky na tyči.

V mrzuté náladě ztěžka kráčel hodný kus dolů ze svahu a tam kbelíky vysypal. Začal s tím včera. Tady mu alespoň nemohla nejbližší průtrž spláchnout všechen odpad zpátky do jámy. Rytíř, který vypadal, jako by se koupal v jámě plné bahna, to byl on. Působil v šatech ztuhlých špínou zchátrale jako nejubožejší nádeník! Ale dělal pokroky. Než ho Jules objevil, byl zloděj a žebrák. Teď byl někdo, kdo přesně věděl, kde bude další noc spát, a každý den dostával dvě vydatná jídla. A pokud se Jules domníval, že je pro něj dobré hloubit díry, neměl by si s tím lámat hlavu.

Ve zřetelně lepší náladě se vrátil k jámě. Bylo moudřejší těšit se z toho, co měl, než hloubat nad tím, co mu chybělo.

S čerstvými silami máchal krumpáčem a propracovával se ke stěně jámy. Přiblížil se k ní jen asi na půl kroku, když nástroj zajel nezvykle hluboko do půdy. Zacloumal násadou, aby uvolnil suť, ale místo toho se trosky kamsi propadly. U jeho nohou se otevřela hranatá šachta měřící čtvereční loket. Uvnitř se v šedivém světle něco třpytilo. Adrien se zvědavě předklonil, aby si to prohlédl pozorněji.

Šachtice vedla kolmo do hlubin a byla vyzděna červenými cihlami. Po stěnách se táhly šmouhy ztuhlé roztavené horniny. Pohled, který byl Adrienovi mezitím důvěrně známý. Ale bylo tam i něco jiného. Tlustý jako jeho prst se třpytil pruh zlata. Opatrně se do něj pustil krumpáčem. Srdce se mu rozbušilo rychleji. Ještě nikdy nedržel v rukou zlato. Nedokázal odhadnout, jakou může mít cenu, ale věděl, že si člověk už jedinou mincí může splnit většinu snů. A tento zlatý pramen, který se pnul po šachtici rozvětvený jako břečťanový úponek, jistě vydal za mnoho mincí.

Netrpělivě odhodil krumpáč stranou. Zlato steklo sem dolů spolu s roztavenými kameny. Adrien si vzpomínal na příběh, který vyprávěl Jules. Že v plamenech zmizelo i zlaté zdobení střech chrámů a paláců a vlilo se kanály hluboko do zasypaných nádrží.

Chlapec popadl zlatou větev oběma rukama a zatáhl za ni. Kámen skřípal. Adrien si představil jezero ze ztuhlého zlata rozkládající se mu někde pod nohama. Byli bohatí! Najde květinářku a všechno jí daruje. Už nikdy nebude muset jít k řezníkovi. Mohla by si koupit hezký městský dům a zaměstnat služebnictvo. A pak by se jí také mohl odvážit zeptat na jméno.

Větev s trhnutím povolila. Adrien přistál ve špíně. Vítězoslavně natáhl zlato ke slunci. Rozesmál se, padl dozadu a smál se ještě hlasitěji. Osud konečně obdaroval i jeho!

„Co to tam dole vyvádíš?“ Na okraji jámy se objevil Jules a přísně na něj shlížel. „Zdá se mi, že jsi ještě nedokončil denní práci, a není čas, aby ses líně válel.“

„Zlato!“ Adrien podal se širokým úsměvem nález knězi. „Jsme bohatí!“

„Usilujeme o jiná bohatství než toto, chlapče. Vyhoď to. Nepotřebujeme to.“

Adrien nevěřil vlastním uším. Jednak Jules hovořil přívětivým tónem. Na rozdíl od posledních týdnů, kdy ze sebe stále dělal přísného učitele. A taky bylo naprosto šílené to, co říkal! Vyhodit zlato! „Jaká bohatství přesahují cenu zlata?“

„Naučit tě to bude nejtěžším úkolem ve všech letech, která nás ještě čekají. Vylez z jámy. Tvoje práce je pro dnešek u konce.“

Adrien se bál výprasku. Ale jakou měl jinou možnost? Schoval poklad pod pískem a sutí, pak vylezl po obou žebřících nahoru.

„Máš strach, že bych tě mohl okrást?“ zeptal se Jules pobaveně.

Chlapec se na něj udiveně podíval. „Ne…“

„Kromě mě tady nikdo není.“

„Ale mohl by sem přece někdo zabloudit. Je to velký poklad! Nemůžeme nechat zlato jenom tak povalovat!“

„Nikdo sem nepřijde.“ Jules rozpřáhl ruce, jako by chtěl obejmout celé údolí. „Toto místo patří jen nám. A teď mi prozraď, co si chceš za to zlato koupit? Skálu támhle? Lepší večeři? Myslíš, že když mi vtiskneš do dlaně kus zlata, bude ze mě lepší kuchař?“ Ukázal nahoru na mraky. „Chceš si koupit kousek nebe? Jakou cenu tu má to zlato? Jak obohacuje tvůj život? Co se zlepší tím, že ho vlastníš?“

Adrien se cítil zaskočený. Bylo přece šílené zpochybňovat vlastnictví zlata. „Můžeme ho vzít s sebou, až budeme odcházet z údolí. Jestli se stanu rytířem, budu potřebovat koně, meč a zbroj. To nám nikdo nevěnuje.“

„Chceš se stát Tjuredovým rytířem a důvěřuješ víc kusu zlata než svému bohu!“

„Nemůžu přece očekávat…“ Chlapec si povzdechl. Najednou si připadal nevděčný. Ale měl přece pravdu! „Nechá Tjured vyrůst ze země koně, až ho budeme potřebovat?“ vyrazil nakonec ze sebe mrzutě.

„Ano, když bude i on přesvědčen, že ho potřebujeme, abychom mu sloužili. K věcem, které se musíš naučit, synu, patří důvěra v boha. Tjured řídí naše kroky.“

„Možná měl v plánu, abych to zlato našel!“

Jules se tiše zasmál. „Možná. Můžeš si ho klidně vzít. Nechme se překvapit, jaký užitek nám přinese. Možná jsi ho našel i proto, abys poznal, co je ve tvém životě opravdu důležité. Někdy nás Tjured uvádí i v pokušení, chlapče. Chce nás vylákat na špatnou cestu, aby podrobil zkoušce pevnost naší víry a morální zásady. Protože jakou hodnotu má víra, když se nemusí nikdy dokazovat?“

„Chceš říct, že věřící, který odolá pokušení, má větší hodnotu než ten, který stále vede jen příkladný život, protože se nevyskytlo nic, co by ho svedlo ze správné cesty? Pokud má bůh pro každého z nás plán, pak sám vytváří věřící, kteří se mohou osvědčit, a jiné, jimž to stále zůstává zapovězeno. Není to hluboce nespravedlivé?“

Jules ho popadl za ramena a zahleděl se na něj. „Dobře! Opravdu dobře řečeno, můj synu. Vidím, že nemáš hlavu jen k tomu, abys na ní uchovával pár chomáčů vlasů. Nevím, jaký rytíř z tebe bude, ale vězí v tobě dobrý kněz, který uvažuje bystře a jednou bude s velkou přesvědčovací silou kázat slovo Tjuredovo.“

Kněz to pronesl s takovou pýchou, že to Adriena zahřálo u srdce. Nikdy předtím ho nikdo tak nepochválil.

„Víš, chlapče, v životě bohužel nejde o spravedlnost. Jediné, v co můžeme doufat, je, že budeme dost silní, abychom zůstali věrni sami sobě a naší víře. Jen to máme ve svých rukou.“

Krvavá magie

Z mdlob ho vytrhl výkřik. Falrach byl dezorientovaný. Hřejivou přikrývku z písku někdo odtáhl. Ležel na skále. Tvář a ruce ho bolely. Všude kolem něj byli koboldi. Někteří se přes něj pokoušeli přešplhat. Jeden mu šlápl na ruku. Falrach měl pocit, jako by mu chtělo končetinu rozdrtit žhavé kladivo. Elf chlapíka odstrčil. Zvedl ruku a nechápavě se na to zkrvavené něco zadíval. Chvíli byl přesvědčený, že má před očima nesprávnou končetinu, než pomalu pochopil. Ta bouře! Neměl z jeskyně znovu odcházet!

Šedokožci pořád ustupovali ke vchodu. A to přesto, že tam stejně jako předtím dál zuřila bouře.

Falracha bodalo do citlivých očí červené světlo. Dokonce i víčka měl od písku zraněná. Písek nenapáchal škody jen v místech, kde elfa chránila látka.

Teď objevil Emerelle. Klečela úplně na konci jeskyně. Obklopovala ji aura z červeného světla. To zatracené červené světlo! Vzpomněl si na žalář ve Feylanvieku. Na masakr spáchaný na trolech a koboldech. Z ohybu královniny paže trčel nůž. Jeho nůž! Jak se tam dostal? Před Emerelle ležela zkroucená postava.

Falrach vstal. Zapotácel se, chtěl se rukou opřít o stěnu jeskyně a na poslední chvíli se zarazil. Rukama zbavenýma kůže se nemohl ničeho přidržovat.

Dostal se k Emerelle, zápasil každým krokem o rovnováhu. Byl tak slabý, že byl na pokraji mdlob, když poklekl vedle královny. To ona křičela.

Falrach se podíval na kobolda na zemi. Mrtvý vypadal, jako by ho mumifikovali. Emerelliny paže byly od loktů dolů spálené. Svíjely se kolem nich spirály červeného světla. Elf k ní opatrně natáhl ruku. „Klid,“ řekl tiše. „Nejsou tady žádní nepřátelé.“

Po čepeli dýky stékala krev. Protože měla paži podvázanou, odvážil se vytáhnout zbraň. Cítil, jak kov škrábe o kloubní hlavici. Tentokrát nevydala královna ani hlásek. Oči měla široce rozevřené, ale zdálo se, že nic nevidí. Zorničky byly jen drobnými černými body.

Její paže teď vypadaly lépe. Ale její ruce… Musel se nutit, aby neodvrátil zrak. Připomínaly propletené, zuhelnatělé větve. Ruce, které ho kdysi laskaly. Znovu si vzpomněl na Feylanviek. Královna se zjevně dokázala sama uzdravovat. Každému jinému by museli ruce amputovat. Kobold, který jí ležel mrtvý u nohou, jí chtěl pomoci!

Falrach se podíval na šedokožce. Všichni zírali na něj a na královnu. Byli vystrašení, nerozhodní… zatím. Zaútočí? Nebo utečou? „Vrazil jí do ruky nůž!“ Bylo to nespravedlivé, ale musel překroutit fakta, aby se opět stal pánem situace. „Zaútočil na ni! Zapomněli jste, jak přišla do Oblonovy vesnice? Jak jste ji mohli napadnout? Zapomněli jste, že vás všechny zachránila před jistou záhubou v písečné bouři?“

Někteří sklopili zrak. Ale pronikavý úspěch jeho slova neměla. „Je paní magie.“ Falrach objevil mezi šedokožci lutina. Jediné nesprávné slovo od něj by teď mohlo všechno zničit. „Nikodeme, pojď ke mně.“

Vystrčili lutina vpřed. Žádný ze šedokožců se ho nepokusil chránit. „Budete…“

Řadami koboldů projel šepot. Někteří se vrhli k zemi, jak to dělají děti lidí před zobrazeními svých model. Falrach je nechápal, dokud i on koutkem oka nezahlédl, jak královna zvedla ruce. Dlaně zářily neposkvrněnou bělí. Na popáleniny už nic neupomínalo.

Víc a víc koboldů se vrhalo k zemi. Dokonce i lutin.

Falrach věděl, že se tady nestal žádný zázrak. Využívala sílu albského kamene. Ale cítil, že tu působí i jiná síla. Něco cizího, temného. Elf měl nedobré tušení, že Emerelle načerpala sílu ze smrti kobolda, který se jí tak lehkomyslně pokusil amputovat ruku. Používala krvavou magii!

Řekni jim, aby si odpočinuli, ozval se v jeho mysli královnin hlas. Za sedm hodin, s prvním rozbřeskem světla, vyrazíme a nespočineme, dokud nedorazíme do Nefritové zahrady. Teprve tam budeme v bezpečí.

Vykonal její rozkazy. Koboldi byli příliš vystrašení, než aby kladli nějaké dotazy. Většina se už neodvažovala dokonce ani pohlédnout jejich směrem.

Nebeský most a Sluneční brána

Čtrnáct hodin poté, co opustili jeskyni, dorazili k jediné soutěsce, která vedla skalním labyrintem tabulových hor k Nefritové zahradě. Emerelle byla napjatá. Od chvíle, kdy tady byla naposledy, uplynulo tolik času. Jak teď asi budou vypadat zahrady dračího krále? A jak ji přijme gazala?

Elfka se zadívala na Falracha, který jako jeden z prvních šplhal po úzké horské stezce vedoucí po úbočí bělostné skalní stěny. Namlouvala si to jen, nebo se opravdu pohyboval smyslnějším způsobem? Ještě v jeskyni Falracha uzdravila. Toužila po tom spočinout v jeho náručí. Ne v Ollowainově! Přála si, aby se s ním ocitla na osamělém místě. Na celé dny! Ty myšlenky ji udivovaly. Změnil pochod pouští i ji? Říkalo se, že tady najde člověk sám sebe. Nebo ji změnila životní síla, kterou uloupila koboldovi?

Zapudila tu myšlenku. Bylo třeba ujít ještě poslední kousek cesty. Obstát v poslední zkoušce. Znovu se podívala na Falracha. Měl hezkou stavbu těla. Byl jako stvořený k tomu, aby s ním… kráčela dál. Teď ne!

Soutěska lákala malým jezerem, jehož vody se třpytily světlou zelení. Kdysi tam bývali kajmani; číhali na kozorožce a další zvířata, která sestoupila ze skal, aby se napila. Emerelle trvala energicky na tom, aby se vydali po úzké stezce vyražené do skoro kolmé skalní stěny. Šedokožci toužebně hleděli na vodu, ale nikdo se neodvážil postavit se jí. Cítila jejich nenávist. Byla silou, která je ještě držela na nohou. Většinu dětí museli mezitím nést. Jakýsi stařec zemřel na posledním úseku cesty pouští vysílením. Ale pochodovali.

Také Emerelle se cítila k smrti vyčerpaná. Všechna vnější zranění se zahojila, ale bolesti z ní vysály sílu a poznamenaly její duši. Změnila se… Když se pár dní pořádně vyspím, bude to za mnou, namlouvala si.

Soutěskou proletěl roj světle zelených palmostrážců. Ptáčci si je zvědavě prohlíželi. Určitě ještě nikdy neviděli dvounožce! S veselým švitořením se vrhli do hlubin. Prosvištěli těsně nad třpytivou hladinou a pak zmizeli mezi pobřežními palmami.

Stezka, po které putovali, byla sotva loket široká. Někteří šedokožci se tiskli těsně k rozžhavené skále a vyhýbali se pohledu dolů. Emerelle netrpěla závratí. Pokaždé, když se stezka stáčela kolem nějakého skalního výběžku nebo vytvářela zatáčku, naklonila se hluboko nad propast, aby se zadívala do soutěsky z jiného úhlu. Jezero mělo jiný obrys než dříve. Jak moc se asi rozlehlé údolí změnilo?

Tady mezi tabulovými horami už nemělo kouzlo, které šedokožci tak příznačně nazývali dračím dechem, sílu. Vítr, který se proháněl nad bílými skalami a za staletí zformoval kámen do nejpodivnějších tvarů, nebyl tvořen magií.

Jejich výstup trval déle než hodinu. Když kolona před ní uvízla, Emerelle věděla, že jsou skoro u cíle. Protlačila se kolem šedokožců, pohybujíc se po špičkách po okraji srázu. Malé jezero s palmami leželo víc než dvě stě kroků pod ní. Skála spadala takřka kolmo do hlubin. Ohlédla se přes rameno a zmocnil se jí zvláštní pocit. Smyslná tíže hluboko v břiše spojená s chutí padnout s rozpřáhnutými pažemi dozadu. Nechtěla spáchat sebevraždu. Nikdy by se touto cestou nevydala. Byla to prostě chuť vrhnout se dolů. V jejích představách sliboval pád svobodu. Měla bych se vyspat, nabádala se v duchu.

Úzká horská stezka se teď rozšířila. Provedla je kolem širokého skalního výběžku, takže se jim naskytl pohled na část údolí, která pro ně zůstala po celou dobu výstupu neviditelná. Nebeský most a Sluneční brána, tak tomu dračí elfové kdysi říkali. Emerelle si vzpomínala na matčin hlas. Často o dračích elfech vyprávěla. O všech divech, které směli spatřit jen oni.

Sama Emerelle se ještě setkala s Alby, bylo to ovšem v době, kdy se řád, který chtěli vytvořit, hroutil. Když oslnivá říše draků upadala a Albové se odvrátili od šupinatou a jen o chvíli později od celého jejich světa.

Nebeský most byla úzká žíla z černého čediče. Zbavena měkčí bílé horniny se klenula nad propastí, kterou za tisíciletí zformovaly vítr a voda. Na nejužším místě měřil most pouhých deset coulů. Ten, kdo na něm stál, nad sebou nezměrnou modř nebes a pod sebou dvě stě kroků k zemi, měl pocit, že se nachází uprostřed oblohy. Soutěska se na tomto místě zužovala. Díky tomu vítr zesiloval. Cloumal tisícem neviditelných rukou každým, kdo se odvážil na čedič vkročit. Její matka Nandalee vyprávěla, že cesta přes most bývala jednou ze zkoušek dračích elfů. Ztroskotal tady mnohý statečný válečník. Most byl mnohem horší než širší Shalyn Falah.

Kousek opodál bylo možné spatřit zbytky čedičového mostu, jenž se zřítil do propasti. Pohled, který pochybnosti o zbylém mostu jen prohluboval.

Za mostem ležela Sluneční brána. Byla z bílé skalní horniny, do níž vítr prokousal širokou kruhovou díru. Také okolní kámen byl zvětralý, takže jste před sebou viděli obrovský prstenec. Sedm večerů v roce zaplňovalo vnitřní kruh zapadající slunce. Podivná skála byla hříčkou přírody, a přesto bylo hlubokým mystickým zážitkem vidět slunce polapené v kamenném kruhu. Kdo došel až tam, ten to dokázal a získal nárok ucházet se o místo rytíře draků.

Emerelle se zahleděla dolů do údolí. Kosti neúspěšných se samozřejmě dávno rozpadly. Nebeský most a Sluneční brána byly pozůstatky dávno zmizelých dob. Žádní draci už neexistovali a také jejich rytíři se stali jen látkou starých příběhů, které zněly tak fantasticky, až se mnozí domnívali, že si je vymysleli básníci a tlučhubové.

Emerelle prošla kolem šedokožců k mostu. „Toto je cesta. Kdo překročí most, ten se mě zbaví. Za Sluneční branou vás čeká údolí, v němž najdete nadbytek všeho, co potřebujete k životu.“

„Paní, nejsme tak těžcí jako ty. Vítr nás strhne do propasti.“ Dobon, mluvčí, stál přímo uprostřed váhajících. Emerelle si byla skoro jistá, že v jeho hlase poznává šťourala, který radil, aby ji ponechali napospas osudu, když bezbranná ležela v jeskyni. Její vzpomínka na rozhovor byla jen nezřetelná. Definitivní jistotu nezíská nikdy. Ale Dobon byl vůdce šedokožců. Musel to být on! Kdo jiný by měl odvahu a drzost, aby vznesl takový návrh?

Při pomyšlení na rozhovor se jí zmocnil prudký hněv. „Já most přejdu. Co uděláte vy, je vaše věc.“ Ukázala do údolí. „Vydat se dolů není řešení. Pár týdnů, a složíte všechnu divokou zvěř a ohlodáte každý keř i palmu. Pak se sem budete muset vrátit. Jste teď přenecháni osudu. Připomíná ti to něco, Dobone?“

Starý kobold se zlomeným neforemným nosem přistoupil těsně k ní. „Takže jsi nás slyšela mluvit, paní. A teď chceš pomstu? Pomni, že už zbývám jen já a moje dcera. Toho, který ti chtěl pomoci, jsi zavraždila. Můj lid je nevinen. Neví, co bylo řečeno. Jsou život můj a mé dcery cenou? Pomůžeš pak mému lidu?“

„Vezmi svou dceru za ruku. Přejdi s ní most. Ukaž mi, kolik odvahy ještě máš.“

„Jsi krutá, paní. Měla jsi někdy dítě? Dokážeš posoudit, co to znamená vzít ho za ruku a vydat se s ním vstříc smrti?“

„Ty, který jsi mě, bezbrannou, chtěl ponechat napospas osudu, mluvíš o krutosti?“

Starý kobold před jejím hněvem necouvl. Pevně na ni hleděl. „Chtěl jsem tě zabít, abych ochránil svůj lid před tvou zvůlí. Říkej tomu krutost, jestli chceš. Ale řekni mi, k čemu je teď ta tvoje? Koho chráníš?“

Otevřela ústa, ale zase je zavřela, aniž by řekla jediné slovo. Noroelle, to byla její jediná myšlenka. Elfí kouzelnice kdysi bývala její přítelkyní a důvěrnicí. Také k ní se zachovala krutě. A před tím se vyskytlo tolik jiných. Všichni ti vyhnanci. Všichni, co se nechali zlomit její vůli, a to včetně bratra.

Ztěžka vydechla. Neudělala nic bez důvodu. Noroelle porodila dítě démona a ukryla je, dokonce i když věděla, že by mohlo mít moc zničit Alben. Zasloužila si trest! Stejně jako ostatní. Bylo povinností vladařů trestat tam, kde to bylo nutné!

Nebo to byla jen výmluva? Neměla opravdu sklon ke krutosti? Teď už nebyla paní Albenu. Příslušelo jí rozhodovat o šedokožcích? Uvědomila si, že sice odložila korunu, ale nikoliv vůli vládnout. Byl to její život už tak nekonečně dlouho… dokázala by vést jiný?

Vyhledala pohledem Falracha. Díval se na ni vyčítavě. Ollowain by se postavil před šedokožce, aby je chránil. Ale bílý rytíř byl mrtev. Zmizel navždy. Nemohl se vrátit tak jako Falrach po všech těch tisíciletích. Z Ollowaina zůstalo jen tělo.

Smutkem se jí stáhlo hrdlo. Teprve teď pochopila, jak moc bílého rytíře potřebuje. Často si na ní vyvzdoroval milosrdenství, které její zatvrzelé srdce postrádalo. Ollowain mohl žít dál, jen když se jí podaří vpustit si jeho šlechetnost do srdce. Musel žít v ní. V jejích činech. To bylo to jediné, co z něj zbylo.

Černý most v lůně bílých skal byl jejím rozcestím k novému životu. Stále byla zajatkyní koruny a toho, co z ní nekonečně dlouhá vláda udělala. Bylo načase se toho zbavit.

Dobon stál před ní. Ale teď byla po jeho boku koboldí dívka, která ji pomazala hlínou a připravila na rituál lovkyně snů. Byla to jeho dcera?

Emerelle si klekla. „Vezmi dceru za ruku.“

Dobonovi se třásl spodní ret. Rysy tváře mu změkly. Neodmlouval. Natáhl k Imaze sukovitou starou ruku. Také ona se bez námitek poddala osudu.

Emerelle začala zpívat. Tiše a se zavřenýma očima. Plně se otevřela doteku větru. Bylo to už velmi dlouho, co naposledy použila toto kouzlo. Kdo ho ovládal, dokázal utišovat dokonce i bouře, pokud nebyly magické povahy jako dračí dech.

Když vítr v soutěsce utichl, vzala Dobona za ruku a vedla ho spolu s Imagou přes most. Pak se vrátila a uchopila za ruku dalšího kobolda. Tak pokračovala dál a dál. Děti odnášela v náručí. Nechávala je, aby si hrály s jejími vlasy. Pokaždé, když přešla most, se jí ze srdce odvalil kousek tíhy.

Falrach se k ní připojil. Také on pomáhal doprovázet koboldy ke Sluneční bráně. Někteří byli tak stateční, že se vydali na cestu sami, když už se nemuseli bát nebezpečných větrů.

Zatímco zpočátku byli šedokožci napjatí, brzy začali žertovat. Emerelle mlčela. Tiše zpívala svou píseň. Užívala si způsob, jakým se na ni Falrach díval. Překvapila ho a získala si jeho uznání. Ona sama byla ale zaskočena, jak moc pro ni ty pohledy znamenají. Jeho pohledy! Nikoliv Ollowainovy.

Jenom Nikodemus Glops zůstával mrzutý. Vypadal, jako by chtěl něco říct. Ale neodvážil se k ní přijít. Nejspíš ho zlobilo, že nepovažovala Madrovu smrt za hodnu jediného slova. Jeskyni spěšně opustili při východu slunce. Emerelle si všimla, že kolem mrtvého trola leží amulety, a dokonce několik dětských hraček. Šedokožci na něj nikdy nezapomenou.

Když Nebeský most překonal poslední kobold, pocítila úlevu. Jak cestou míjela Falracha, lehce zavadila jako mladá zamilovaná dívka o jeho ruku. Odměnou jí byl další z pohledů, po kterém se jí rozbušilo srdce rychleji. V Nefritové zahradě budou konečně moci být spolu sami. Údolí bylo dost velké, aby si tam našli osamělé místečko.

Slunce už stálo nízko na obzoru. Večerní světlo zalévalo bílé hřebeny skal měkkým růžovým světlem. V údolí pod nimi se plazily stíny sahající od bledě modré až po černočernou.

Nikdo z koboldů neprošel Sluneční branou. Emerelle nedokázala odhadnout, zda jí chtěli dát přednost, nebo se báli, že na ně za podivnou skalní bránou čeká další hrůza. Chápala to. Sluneční brána ležela výš než skály tabulových hor za ní. A také výš než Nebeský most. Z místa, kde stáli, to vypadalo, jako by brána vedla do nebe a nikam jinam.

Šedokožci jí stále nedůvěřovali. A tak šla jako první. Bez váhaní vstoupila do rozlehlého otvoru brány. Teprve když jste tam stanuli, mohli jste pod sebou spatřit Nefritovou zahradu. Údolí obklopené tabulovými horami se táhlo na mnoho mil. Nad zelení zpustlé zahradní krajiny se majestátně tyčila bílá pyramida. Na zlaté špici mohutné stavby se třpytivě lámalo světlo večerního slunce. Navzdory všem ochranným kouzlům, která byla před staletími při stavbě pyramidy použita, bujel v trhlinách v kameni plevel, a na některých místech zdiva se dokonce uchytily mladé stromky.

Ostatní monumentální stavby v údolí zmizely v zeleni. Dračí pole, rozlehlé místo poblíž pyramidy, kde v dávných dobách přistávali bývalí vládci světa se svou družinou, když navštěvovali odlehlou Nefritovou zahradu, se už nedalo rozeznat. Část z něj možná pokrývalo nové jezero. Ale jistá si Emerelle nebyla, tak moc se údolí změnilo.

Dlouhé stíny tabulových hor na východě se už natahovaly k pyramidě, když první šedokožci konečně váhavě prošli Sluneční branou. S úžasem a také trochu strachem si prohlíželi údolí. Nikdy předtím neviděli tak bujnou zeleň a tolik vody. Byli tvory pouště. Ze břehu rozlehlého rybníka se vzneslo hejno velkých bílých ptáků a rozletělo se k hnízdům někde na severním konci údolí.

Soumrak rychle přešel v tmu a Emerelle naléhala na koboldy, aby ji následovali. Na této straně Sluneční brány vedly podél příkré stěny široké schody přerušované terasami, odkud se naskýtaly stále nové fantastické pohledy na údolí. Zřícené střechy vyhlídkových pavilonů, velké balvany na terasách a na schodech a zející trhliny na cestě svědčily o zemětřesení, které otřáslo tabulovými horami.

Emerelle věděla, že už nestihnou dorazit na dno údolí, než se úplně ponoří do tmy. Sledovala jiný cíl. Brzy zvolila k překvapení koboldů cestu vedoucí opět vzhůru. Tiché reptání šedokožců ignorovala. Elfka věděla, jak se na horských úbočích v noci ochladí. Bylo důležité najít dobře chráněné tábořiště.

Nové schodiště, po němž kráčeli, ústilo do tunelu procházejícího velkým skalním výběžkem. Bronzová vrata, jimiž mohl být kdysi uzavřen vstup, byla doširoka otevřená. Kov pokrývala modrozelená patina, která zanechala vybledlé stopy i na kamenné podlaze. Reliéfy dvou stoupajících pegasů lemující bránu přečkaly tisíciletí lépe.

Padesát kroků dlouhý tunel zůstal z velké části zemětřesení ušetřen. Emerelle skřípaly pod nohama kousky omítky, které odpadly ze stropu. V chodbě se vznášel lehce zatuchlý zápach.

Elfka věděla, jak blízko jsou cíli. Zrychlila krok. Když vyšla z tunelu, zářily na nočním nebi první hvězdy. Cesta je znovu zavedla na vyhlídkovou terasu. Ale tato nebyla vybudována proto, abyste z ní mohli přehlížet pyramidu, zahrady a zmizelé paláce. Ležela na rozlehlé skalní římse, z níž byl vidět velký výklenek v protilehlé strmé stěně. Tam, pod ochranou skalního výklenku, ležela stará pevnost, bývalé sídlo dračích elfů. Tísnily se tu k sobě mohutné stavby krychlového tvaru. Okna se nacházela jen v horních poschodích staveb. A také ta byla úzká jako střílny.

Některé budovy vypadaly, jako by byly zasažené těžkými střelami z katapultů. Zdi se zřítily a odhalily pohled do nitra opevnění. V místech, kde zůstaly obvodové zdi stát, se dalo rozeznat, že kdysi musely být pokryté velkorozměrnými plochými reliéfy. Na zobrazeních se uchovaly zbytky barev. Obrovští válečníci, chráněni dlouhými štíty vybíhajícími dole do špice, drželi na hradbách pevnosti věky trvající stráž. Nevypadali jako palácové stráže pro okrasu, nýbrž spíš jako zkušení veteráni. Vyzývavě hleděli k terase. Působili znepokojivě. Ještě znepokojivější ovšem bylo, že ve třech oknech se svítilo. S tím Emerelle nepočítala.

Koupel

Balduin byl povolán do králových lázní. Nenáviděl pohled na Cabezana v celé jeho nahotě. Pohled na vychrtlé, staré tělo pokryté hnisajícími boláky. Ale uměl dobře skrývat pocity.

Už na chodbě ho do tváře udeřilo dusné horko z vody. Doufal, že to nejhorší skončilo. Balduin nebyl v žádném případě útlocitný. Ještě před několika lety byl jedním z velitelů Cabezanových oddílů. Bojoval u Avronu a Ruonnes. Viděl všechny hrůzy války a podílel se na některých činech, na něž nemohl být žádný člověk hrdý.

Dveře k lázni mu otevřel bledý sluha a vzápětí odspěchal. Cabezan seděl na okraji mramorové vany, z níž stoupala pára. Na vodě plavaly krvavě rudé růžové lístky. U vany stál Tankret, králův osobní strážce. Stejně jako král byl nahý až na ručník, volně ovinutý kolem boků. Na rozdíl od svého pána měl ovšem dýku, štíhlou rituální zbraň s nádherným rubínem jako hruškou. Pouzdro a opasek byly z šarlatově rudé kůže se zlatým kováním. Za tu zbraň by se dal nejspíš pořídit celý statek.

Vedle Tankreta stál štíhlý hoch. Balduin odhadoval, že mu není ani deset. Navzdory vedru v lázni se chlapec třásl. Tvář měl silně nalíčenou. Nasadili mu paruku s blonďatými kadeřemi. Teprve při druhém pohledu hofmistr poznal, kdo to je. Vybrali si Elodiina malého bratra. To byla chyba!

„V poslední době vůbec nevypadáš dobře,“ uvítal ho král.

Balduin měl pocit, jako by se mu kolem krku stahovala smyčka. Tankret ho obdařil pohrdavým úsměvem. Byl přinejmenším o dvacet let mladší než on. Nacházel se v rozkvětu mužných sil. S naolejovanými svaly a bronzově zbarvenou kůží byl ztělesněním muže, i když několik jizev na pažích a hrudi představovalo v Balduinových očích poskvrnu. Věděl však, že Cabezanovi se takové jizvy líbí.

„Vypadáš unaveně, příteli.“ Král svraštil čelo. „Chceš něco říct?“

„Ten chlapec… je to Elodiin bratr. Přece ho…“ Byl příliš opatrný, než aby to vyslovil. „Očekává jeho dopisy. Bylo by zlé, kdyby se dozvěděla…“

Chlapec uštvaně hleděl z jednoho na druhého. Nechápal, o čem mluví. Ale zdálo se, že tuší pohromu. „Mrzí mě, že jsem rozlil ten inkoust a zničil pergamen. Byla to nehoda. Už se to nikdy nestane…“

Balduin si teprve teď všiml zbytků skvrn od inkoustu na chlapcových rukou a předloktí.

„Ale chlapče, copak vypadám, jako bych se měl kvůli takovým maličkostem dlouho zlobit?“ Král si sundal ručník a strčil nohu do teplé vody. Blaženě si povzdechl. „Dělá to dobře.“ S jistou námahou strčil do vody i druhou nohu. Pak pokynul chlapci. „Jmenuješ se Jean, že ano? Hezké jméno pro hezkého hocha. Přistup trochu blíž. Oči mi už tak dobře neslouží.“

Když Jean okamžitě neposlechl, Tankret ho popadl a postrčil před krále. Chlapec byl tak vystrašený, že se nebránil ani ze sebe nevydal hlásku.

Cabezan štípl hocha do hrudi. „Jak bezchybnou máš pokožku, Jeane. Jaký to dar! Jenom se podívej na mě. To dělá čas všem, jimž je upřeno milosrdenství brzké smrti. Tak nádherná kůže… Věděl jsi, že se pergamen dělá z kůže, chlapče? Je velmi cenný. Abys udělal jedinou knihu, musíš porazit celé stádo. Krev je cena za vědění. Je to cena za skoro všechno v životě.“

Balduina se zmocnila nevolnost. Tušil, co přijde.

„Otoč se, chlapče.“

Jean poslechl.

Balduin se zatajeným dechem sledoval, jak král přejíždí hochovi prsty po zádech. Narýsoval jimi na hladké pokožce obdélník. Velký jako stránka pergamenu.

„Nejlepší pergamen se vyrábí z kůže nenarozených kůzlat a jehňat. Představ si to. Jejich život končí dřív, než začal. A přece trvá jistým způsobem staletí, neboť jejich kůže uchovává pro budoucnost naši historii. Nebo svaté spisy Tjuredovy církve. Nebo smlouvy, které přinášejí královstvím mír. Co opravdu vynikajícího jsi v životě udělal, chlapče?“

Hoch vystrašeně vytřeštil oči.

„Jeane, umíš přece mluvit, ne? Nechceš králi odpovědět na otázku?“

„Umím napsat jména všech svatých,“ vyrazil ze sebe.

Cabezan přikývl. „Napsat jména svatých… Myslím, že to umí v tomto paláci desítky lidí. To je tedy nejlepší výkon ve tvém mladém životě. Patří Guillaumovo jméno k těm, která ses naučil?“

„Ano, můj králi.“ Chlapcův hlas byl sotva víc než šepot.

„Znáš i Guillaumův příběh?“ V králově hlase teď zazníval tvrdší podtón.

„Ano, je největší mezi svatými.“ Jean očividně sebral trochu odvahy. Možná proto, že teď mohl mluvit o něčem, co mu bylo dobře známo. „Byl zavražděn elfy. Byl prostoupen Tjuredovou svatou mocí. Stačil dotek jeho rukou, aby slepí opět viděli a mrzáci zase chodili.“

Balduin spatřil, jak král svírá ruce v pěst. „Ano, to uměl dobře. Existují stovky těch, kteří mohou tyto zázraky dosvědčit. Byl ovšem také zatvrzelý a neposlušný. Věděl jsi, že se mi vzepřel, když jsem ho povolal, aby mě také uzdravil?“

Hoch zavrtěl hlavou. Je tak bezelstný, pomyslel si Balduin sklíčeně. „Můj králi, víte, že se bez služeb toho děvčete v refugiu…“ Neodvažoval se vyslovit Elodiino jméno. Nechtěl vzbudit chlapcovo podezření. Možná se z toho dostane se zdravou kůži, když se Cabezan vzpamatuje.

Král odmítavě mávl rukou. „Mlč, Balduine. Je velmi nezdvořilé rušit debatu. Jak se má můj malý host naučit dobrému chování?“ Cabezan znovu pohladil chlapcovu kůži. „Tak jemná.“ Podíval se na Tankreta. „Vidíš to? Nemá jediný pupínek. Žádnou nečistotu. Žádný šrám. Žádné zarudlé místo.“ Král si povzdechl. „Myslím, že milý Jean je ve všem mým naprostým protikladem. Co myslíš, Jeane, je tomu tak?“

Balduin zatajil dech. Ať chlapec odpoví jakkoliv, bude to použito proti němu. Hofmistr až příliš dobře znal kruté hrátky svého krále.

„Ano,“ odpověděl Jean váhavě.

„Takže ty si myslíš, že jsi lepší než já?“ vyjel na něj Cabezan.

„Ne, můj králi, já…“

„Odmlouváš mi! Takže teď jsem už i lhář!“

Jean se s nechápavým zděšením zahleděl na starého vládce. A pak se dal do pláče. Bylo to srdcervoucí. Byl naprosto bezmocný.

„Přestaň fňukat! Dávej pozor, aby mi tvoje slzy nepadaly do lázně, hlupáku! Copak nevíš, jak moc škodí pokožce? Tankrete!“

Osobní strážce uštědřil Jeanovi pohlavek, který chlapce připravil o půdu pod nohama. Padl před vanu a stočil se do klubíčka jako malé bezbranné zvířátko. Nedokázal zastavit slzy. Ležel tam a tiše naříkal.

Balduin si pomyslel, že Cabezan dokáže najít zalíbení pouze v hezkých mrtvých věcech. V soše, tomto paláci, mozaice. Ve všech pokladech, po nichž nechával pátrat. Zato živá krása ho neustále provokovala, aby ji zničil. Elodiino tělo zůstalo nedotčeno jen proto, že si stařec od něj ještě sliboval užitek. Ale Balduin si byl naprosto jistý, že v refugiu zničí její duši. Nevěděl, co jí provedou, ale květinářka zemře. Až znovu projde vraty, aby pro krále splnila první úkol, bude někým úplně jiným.

„Vstaň, Jeane!“ nařídil Cabezan s chladnou záští. „A opovaž se uronit do této koupele byť jen jedinou slzu! Slzy jsou plné jedovatých solí!“

Možná ho chlapec neslyšel. V každém případě zůstal ležet.

„Tankrete!“

Osobní strážce se sklonil a popadl Jeana za ramena. Postavil ho na nohy. Jednu ruku nechal na chlapcově šíji.

„Jeane. Jak se může za bezvadnou tvářičkou skrývat v tak jemném, mladém těle tolik špatnosti? Urazils mě, obvinil jsi mě, že jsem lhář, a také ses mě pokusil otrávit. Zklamal jsi mě. Jako Guillaume.“

„Nechtěl jsem…“ štkal chlapec.

„Přestaň brečet! Tankrete, usuš mu slzy!“

Na okamžik vypadal voják zaraženě. Byl to pohled, který si Balduin užíval. Hofmistr velmi dobře věděl, že je moudřejší splnit královy rozkazy okamžitě. A Tankret to věděl také! Voják si strhl z beder ručník a přejel jím Jeanovi po tváři. Ale pomohlo to jen málo. Chlapec plakal dál.

„Jeane.“ Králův hlas zněl smířlivě. „Nechtěl jsi mě urazit. Nejsi jako Guillaume, že ne?“

Hoch přikývl, jak mu to jen Tankretova ruka na šíji umožňovala.

„Určitě bys udělal všechno, abys mi pomohl. Kdybys mě mohl vyléčit, nechal bys mě na holičkách?“

„Ne, určitě ne,“ vyrazil ze sebe Jean s mohutným vzlykotem.

„Pak, prosím, přestaň plakat. Všechny slzy kvůli jednomu nedorozumění…“

Jean bojoval sám se sebou. Chvíli trvalo, než se ovládl a proud slz vyschl. Ale bylo jasně vidět, že jeho strach dosud nevyprchal. Hoch cítil, že je něco velmi v nepořádku.

„Takže mi chceš pomoci?“

Jean divoce přikývl.

„Pojď sem.“ Starý král se ve vaně trochu pootočil. Vodou zavířily růžové lístky. „Vidíš ten malý prohyb na kraji vany?“

Chlapec znovu přikývl. Z hrudi se mu vydral hluboký povzdech, ale podařilo se mu zadržet slzy.

„Polož tam hlavu, hochu. To místo je velmi pohodlné. Bylo utvořeno mým kameníkem k tomu, aby tam bylo možné klidně spočinout. Sám to taky často dělám.“

Jean poslechl. Je tak důvěřivý, pomyslel si Balduin hořce. To byli všichni. Nezažíval to poprvé. Sotva položil chlapec hlavu na prohyb, vrazil mu Tankret koleno do zad, popadl blonďatou paruku, strhl mu ji a odhodil pryč, aby vzápětí uchopil chlapce za pravé vlasy. Zaklonil Jeanovi hlavu daleko dozadu, tasil dýku a řízl hocha hluboko do krku. Vystříkl proud krve a vyléval se do vody, kde vířivě tančil v děsivé harmonii s růžovými lístky. Chlapec nevydal jediný zvuk. Tankret ho nechal vykrvácet jako dobytče.

Cabezan se opřel ve vaně a spokojeně si povzdechl. „Víš, Balduine, alchymisté žvaní o živé vodě a staletí pátrají s největší urputností po tomto podivuhodném elixíru. Přitom je tak snadno k nalezení! Živá voda proudí našimi žilami. Je to krev. Mladá krev dokáže zmírnit veškeré mé utrpení lépe než jakákoliv mast nebo tinktura, již mi kdy nanesl na kůži nějaký mastičkář.“

„Když to říkáte, Veličenstvo.“ Balduin bojoval s návalem nevolnosti. Jak strašně tou zrůdou pohrdal! Ale neopovažoval se na Cabezana vztáhnout ruku nebo se s někým spiknout. Pokusily se o to už desítky lidí a všichni ztroskotali.

„Opravdu nevypadáš dobře, Balduine. Měl by sis také vlézt do lázně. Samozřejmě až poté, co ji opustím já. Tankret to také někdy dělá. Síla krve ti vyhladí a omladí kůži. Posílí tělo. A pokud se přiměješ trochu se napít, všimneš si, jak posílí i tvoje střeva a játra. Dětská krev je opravdu všelék!“

„Já nevím…“ vyrazil ze sebe Balduin s námahou. Ve skutečnosti to věděl velmi dobře! Nechtěl se zaplést do zločinů svého krále ještě hlouběji. „Myslím, že nebylo moudré zabít právě Jeana. Jeho sestra od něj bude očekávat dopisy…“

Cabezan mávl odmítavě rukou a válel se v krvavé vodě jako úhoř. Oběma rukama si ji chrstal do tváře, aby pokropila každou skvrnu na jeho nemocné pokožce. Balduin s hrůzou spatřil, že ji král opravdu pije! V hrdle mu zaklokotalo.

„Ty dopisy napíšeš ty, Balduine,“ pronesl konečně. „Chlapec stejně uměl napsat jen několik jmen svatých. Elodia od něj ještě nikdy nedostala dopis. Takže vykresluj písmena velmi pečlivě, jako to dělávají děti, a napiš jí, jak krásný je život u dvora.“

„Co když pojme podezření? Nevím o těch dvou skoro nic. Dokázal bych sotva zodpovědět nějakou otázku týkající se jejich minulosti.“

Král ho obdařil krvavým úsměvem. „Naprosto důvěřuji tvé nápaditosti, Balduine. Zvládneš to. Vím, jak velmi ti záleží na tom, abys mě nezklamal.“

Hofmistr se uklonil. „Smím teď odejít, Veličenstvo?“

„Smíš se vysvléct.“

Údy mu projel ledový úlek. „Já…“

„Stydíš se? Však já vydržím pohled na vyhublé tělo starého muže. Nebude vypadat hůř než moje.“

„Já… děkuji, ale já…“

„Milý příteli, chci, abys po mně vstoupil do lázně. Udělá ti dobře. Vím to. Někdy je třeba dobré přátele k štěstí přinutit. Tankret mi bude zajisté nápomocen, kdyby moje domlouvání samo o sobě nestačilo.“

Osobní strážce obdařil Balduina nenávistným úsměvem. Jejich odpor byl vzájemný.

„Byl jsi mi vždy dobrým rádcem, Balduine. Tak dobrým, že si dvůr bez tebe nedokážu představit. Takže se budu starat o tvé zdraví. Malá krvavá lázeň tě posílí. Věř mi.“

Zpráva

Nikodemus se protlačil mezi šedokožci. Byl rád, že je z tunelu venku. Údolí se mu nezamlouvalo. Navštívil už i jiné oázy v této sežehlé zemi. Ale žádná nebyla jako tato! Bylo to nepříjemné místo. Místo, kde minulost nechtěla dojít pokoje.

Zadíval se k pevnosti v rozlehlém skalním výklenku. Ke světlům. Tři okna byla osvětlena. A bylo tam ještě čtvrté světlo. Ve skalnaté půdě před opevněním.

Nacházela se tu jediná albská stezka. Lutin měl mapu magických cest v hlavě. Zhotovil ji jeho rod. Bylo to jedno z jeho tajemství. Znali zlatou síť lépe než kdokoliv jiný. Až příliš často se tam museli ukrývat. Nikodemus věděl, že tady je jen jedna stezka. Táhla se po celé délce údolí. Přímo středem děsivé pyramidy. Teoreticky bylo možné opustit albskou stezku na libovolném místě. Ale udělat to by byla čirá lehkomyslnost. K tomu nebyly stvořeny. Bylo třeba nějakého průsečíku. A čím více stezek se na jednom místě křížilo, tím lépe! Vydat se hvězdou tvořenou jen ze dvou linií bylo také nebezpečné. Mohli jste provést skok časem, nebo se dokonce dočista ztratit. Žádný lutin, kterému na sobě aspoň trochu záleželo, by nikdy nevyužil albskou hvězdu, kde se křížily méně než čtyři magické stezky.

Nikodemus se pochybovačně zahleděl ke světlům. Skanga a její pochopové sem ještě nemohli dorazit. Od chvíle, kdy amulet zmizel, uplynul sotva den. Na druhou stranu byla to Skanga, nejmocnější kouzelnice trolí rasy. Kdo mohl vědět, jakými temnými schopnostmi, o nichž nemohl nic tušit, disponuje?

Emerelle se na ně obrátila. „Tam je naše noční tábořiště. Pojďte za mnou!“ Dlouhými kroky kráčela po cestě vedoucí podél horských úbočí na opačnou stranu. Ve svitu hvězd se dala rozeznat jen nezřetelně. Nikodemus odhadoval, že je čeká přinejmenším půlhodina pochodu.

Lutin musel běžet, aby se mohl ke královně přidat. Ostatní koboldi je následovali. Byli skoro u konce se silami. Emerelle od nich žádala příliš!

Znovu se zadíval ke světlům pevnosti. Čekala tam na ně Skanga?

Konečně se ocitl u královny. „Paní, na slovíčko.“

„Teď ne!“ řekla to přívětivě, ale rozhodně.

„Ale…“

„Teď ne, Nikodeme! Musím mít všechny smysly v pohotovosti a naslouchat údolí. Nemůžu teď mluvit. Později.“

Naslouchat údolí? Elfka znovu zrychlila a on se s ní přestal snažit držet krok. Čeho se bála? Cítila Skangu? Nebo na ně v pevnosti čekalo něco jiného? Bylo tady tak nebezpečno, že bylo třeba přenocovat v opevnění?

Lutin se zahleděl dolů do údolí. Z lesa vycházely podivné zvuky. Byla to zvířata? Jací tvorové tady žili? Slyšel šedokožce hodně mluvit o duších. Existovali doopravdy? Pokud ano, pak toto bylo místo, které by milovali. Znovu si pomyslel, že tady minulost nemůže dojít pokoje.

Podíval se za Emerelle. Neměla u sebe žádnou zbraň. Dokonce neměla ani pořádné šaty. Zbláznila se? Madra byl jiného názoru. S každým dnem, který strávili v elfčině společnosti, k ní získával větší respekt. Nakonec dospěl k přesvědčení, že pátrá po něčem významném a že se v každém případě vyplatí být v její blízkosti, až najde, co hledá. Co to je, nedokázal trol pojmenovat.

Madra Nikodemovi chyběl. Ten obrovitý blázen. Měl prostě zůstat v jeskyni, místo aby znovu běžel ven do dračího dechu. Všechny je zachránil, tím si byl Nikodemus jistý. Emerelle by se nedokázala dostat až do jeskyně. Ale Madra to nemohl vědět. Určitě ne! Ven ho vyhnala pouze jeho paličatost… Nebo přece jen něco tušil?

„Chybíš mi, příteli,“ zamumlal tiše. Vyslovit to mu umožňovalo snadněji snášet žal. Že nazve trola přítelem… začínal být sentimentální. Velitel si nemohl něco takového dovolit. Měl závazky k bratřím a velkému povstání koboldů. A ne k trolovi…

Položil vedle Madrovy mrtvoly knoflík od kalhot. Neměl nic jiného, bez čeho by se obešel. A bez knoflíku, kdy je držel jen opasek, teď měl neustále pocit, že mu kalhoty při nejbližším kroku spadnou až ke kotníkům. Stále znovu se chytal za pás a vytahoval si je nahoru. Šedokožci si toho už všimli a dělali si z něj legraci. Nechat knoflík u Madry na památku byl opravdu bláznivý nápad. Tímto způsobem na něj určitě hned tak nezapomenu, pomyslel si Nikodemus a znovu si povytáhl kalhoty.

Kolem něj proběhl ten elf, Ollowain, a pospíchal k Emerelle. Šedokožci si dávali na čas. Byli vyčerpaní, to ano, ale šli čím dál pomaleji úmyslně. Chápal je. Určitě si mysleli, že by se oba obři měli jít podívat, kdo světla v pevnosti zapálil.

Nikodemus se také dal do běhu. Pokud chtěl proslavit své jméno, musel být vpředu. Madra byl mrtvý. Kdo teď mohl dosvědčit, že někdy jel na trolovi? Potřeboval další hrdinský skutek. Možná by mohl Emerelle zachránit život? Jeho bratr by to neocenil, ale o takovém činu by se vyprávělo ještě za sto let.

Ještě dnes ráno mu bylo lhostejné, co se s Emerelle stane. Ano, toužil v duchu po tom, aby Skanga rychle přišla a útrapy i nekonečné pochody konečně skončily. Ale černý most mu otevřel oči. Pochopil tam, co je královské. Emerelle neměla šedokožce ráda, tím si byl naprosto jistý. Nikdo je neměl rád! A přesto je přenesla přes propast.

Pevnost byla méně než padesát kroků daleko, když se oba elfové zastavili a radili se. Díky tomu se k nim mohl připojit. Dorazil celý udýchaný.

„Tiše,“ zasyčel na něj Ollowain. „Co tady chceš?“

„Musím mluvit s Emerelle. Je to…“

„Teď ne!“ odpověděla mu sama. „Pokud chceš jít s námi, buď zticha. Falrachu, ty půjdeš dovnitř první!“

Elf tasil dýku. „Můj meč je bohužel ztracen. Bude to…“

Emerelle mu položila ruku na paži, v níž třímal zbraň. „Dej ji pryč. Nepotřebuješ zbraně. Ty sám jsi zbraň!“

Melancholicky se usmál. „To byl Ollowain.“

„Platí to i pro tebe. Věř si.“ Políbila ho. Krátce, ale vášnivě. „Věřím ti, Falrachu.“

Nikodemovi to všechno připadalo krajně podivné. Pochopit elfy bylo jednoznačně obtížnější než troly. Hlavně ty dva. Měl pocit, že se mezi nimi vznáší mnoho nevyřčeného. Když Falrach vyrazil, vypadal větší. Nikodemus věděl, že je to ztřeštěné. Ale polibek a ta slova mu nějak daly povyrůst.

Mlčky ho sledovali pohledem, dokud nezmizel za troskami.

„Pořád chceš s námi?“ zeptala se Emerelle tiše.

Nikodemus přikývl a doufal, že bývalá královna nebude klást další otázky. Bylo by pro něj obtížné vysvětlit, jaké má pohnutky. Kdyby řekl, že se chce stát hrdinou, nejspíš by se mu vysmála.

„Paní, přijde Skanga. Ví, kde jsme.“

Elfka přikývla. „Takže jsi ji informoval.“

„Nebylo to úmyslné.“

„A teď chceš jít se mnou a nejspíš se vystavit nebezpečí.“

Přitakal. „Ano, to chci.“

„Vy lutinové jste velmi podivná rasa, Nikodeme. Velmi podivná.“ Zadívala se na šedokožce. Zastavili se o hodný kus opodál a čekali, co se stane. „Skanga sem nedorazila rychleji než my. Nejbližší albská hvězda, kterou může bez nebezpečí projít, je týden pochodu odtud. A také ona musí překonat dračí dech. Jsme tu v bezpečí. Přinejmenším na krátkou dobu. Tam vpředu to není ona. Musela by se být schopna volně pohybovat albskými stezkami a nicotou, aby se sem tak rychle dostala. To nedokáže dokonce ani ona.“

To se nedá popřít, pomyslel si Nikodemus, a přece se necítil o mnoho lépe. Byla to koneckonců Skanga. Možná našla způsob.

„Pořád chceš s námi? A komu vlastně náleží tvoje loajalita?“

Nikodemus si dopřál trochu času, aby si mohl otázku rozvážit. Kupodivu na něj Emerelle nenaléhala.

„Moje loajalita patří mně,“ pronesl konečně.

Elfka se usmála. „Vskutku odpověď hodná lutina. Půjdeme?“

„Ano.“ To slovo bylo vysloveno trochu váhavě. Přecenil svou odvahu? Následoval elfku. Brzy se ocitli u staré pevnosti. Její zdi se nad nimi výhružně tyčily. Zem byla pokryta sutí a suchým ptačím trusem, který mu tiše vrzal pod nohama. Naproti tomu Emerelle se pohybovala naprosto nehlučně. Byla jako stín.

Brána pevnosti ležela stranou za vyčnívající věží, takže nebyla z terasy u tunelu vidět. Vysoká vrata byla otevřená. Jejich křídla se třpytila, jako by byla zhotovena z ryzího zlata. Bránu zdobili jezdci doprovázející na pegasech letícího draka.

Nikodemovi se zježila srst. Celé místo bylo prostoupeno mocnou magií. Některá kouzla byla použita k tomu, aby bránila zkáze. Další zesilovala zdi nebo uchovávala jas maleb zdobících stěny vnitřního dvora.

Nádvoří bylo po stranách lemováno stájemi. Byli tady kdysi chováni pegasové? Umisťovali se okřídlení koně do stájí?

Emerelle se nerozhlížela, místo toho směřovala cíleně na protilehlou stranu dvora. V pohledu na vchod masivní stavby bránila stříška podpíraná sloupy. Vysoko nad nádvořím se nacházelo okno, z něhož vycházelo hřejivé, jantarově zbarvené světlo.

Nikodemus měl neurčitý pocit, že Emerelle místo zná. Pospíchala po širokých schodech nahoru a zmizela v hlubokém stínu.

Lutin měl co dělat, aby schody zvládl. Ruku k dílu tady nepřiložili žádní koboldi, tím si byl jistý. Zdolat stupně byl výkon vyžadující značnou sílu. A nikde nebyla žádná rampa ani linie schodů s nižšími stupni. Kdo tady kdysi asi běhal elfům kolem zadku? pomyslel si nevraživě.

Ve stínu sloupové stříšky na něj nikdo nečekal. Po krátkém pátrání objevil vstup do hlavní budovy. Ležel v jedné ose s branou na nádvoří. Když vstoupil, zněly jeho kroky nepřirozeně hlučně. Měl pocit, že se ocitl v mimořádně velké místnosti. Ale nebylo tu žádné světlo. Sotva dokázal rozeznat ruku před očima.

Ve vzduchu se vznášel suchý, prašný pach. Měl by zavolat Emerelle? Kde ti dva vězí?

Jeho oči si prostě nechtěly zvyknout na tmu. Bylo to, jako by věž byla zahalena kouzlem, které ji mělo ukrývat. Vydat se s elfy byl pěkně potřeštěný nápad. Měl to tušit. Když šlo do tuhého, nesměli jste se jako kobold na elfy spoléhat. Ti vždycky mysleli na malou rasu až na posledním místě, pokud vůbec.

Možná by se měl vrátit? Ale pak by před šedokožci vypadal jako zbabělec. To nepřicházelo v úvahu! S rukama nataženýma dopředu tápal dál. Na podlaze ležela suť. Ale byly tam i jiné věci. Jednou narazil do něčeho kovového, až to zaskřípělo. Pak vkročil na tlustý koberec.

Stísněně se ohlédl. Nedokázal zahlédnout ani východ. Co to mělo znamenat? Vstup do dvora, do něhož dopadalo světlo hvězd, se měl zřetelně rýsovat na pozadí temné síně.

Někde něco zavrzalo. Nikodemus zatajil dech. Nebyl tady sám! Zvuk přišel zleva. Takže uhne doprava. Udělal krok, pak ještě jeden… vtom ho někdo popadl a zvedl!

Pokusil se útočníka kousnout, ale na čenich se mu přitiskla silná ruka. „Před tebou byla v podlaze díra.“

Byl to hlas toho šílence, který už nevěřil, že je Ollowain.

„Nehrozí ti nebezpečí.“

„Kde je Emerelle?“

„Šla nahoru.“

Přesně jak si myslel. Elfové se vůbec nestarali o příslušníky malé rasy.

„Poslala mě, abych pro tebe došel.“

Nikodemus tiše zavrčel. No dobrá, většinou se elfové o koboldy vůbec nestarají. „Proč je tady tak zatracená tma?“

„Kvůli všem mrtvým,“ pronesl elf sklesle. „Nebyl čas je pohřbít. Proto bylo použito toto kouzlo, aby je chránilo před zraky ostatních.“

Nikodemus přemítal, jestli by bylo příliš bezcitné zeptat se, o jakých mrtvých je tady řeč. A hlavně co je zabilo. Mezitím ho Falrach nehlučně nesl síní. Bylo ponižující nechat se nosit jako dítě! Ale držel tlamu. Neptal se na mrtvé ani si nestěžoval. Elfové byli prostě příliš nedůtkliví, než aby se s nimi dalo rozumně mluvit.

Bylo to, jako by hlavou prorazili hladinu nějakého toku, tak rychle se okolí změnilo. Byla dosud tma, ale před nimi prosakovalo ze dveří jakéhosi pokoje hřejivé světlo. Nacházeli se na chodbě. A Ollowain ho konečně postavil na zem!

„Emerelle je tam vpředu,“ řekl elf a ukázal na osvětlené dveře.

Nikodemus podezíravě nasál nozdrami vzduch. Byl suchý. Ani tady nebyl cítit rozklad. Jen magie. Opatrně se blížil ke dveřím. Byly v chodbě jedněmi z více než desítky. Každé vypadaly jinak. Byly zdobené intarziemi nebo zhotovené z různobarevného dřeva. Jen jediné byly otevřené.

Místnost, v níž se Emerelle nacházela, byla prostorná, ale ne obrovská. Elf by patrně řekl, že je zařízena vybraně. Měli rádi prázdné pokoje, v nichž bylo jen málo nábytku a jednotlivá umělecká díla. Tady byla úzká, vskutku nijak pozoruhodná postel. Stůl s prohnutýma bronzovýma nohama a deskou ze zeleného kamene. Vedle stála věc, která byla zpola židlí a zpola lavicí s vysokým opěradlem. Vypadala hezky a nepohodlně.

Zařízení završovala lakovaná truhla barvy mořské zeleně s namalovanými skákajícími delfíny. Stěnu zdobil dlouhý štít se stopami boje. Za ním kopí. Na dalším místě visely zkřížené meče. Na stole stála kamenná skulptura mající jakýsi abstraktní, zkroucený tvar, u něhož se nedalo určit, co přesně znázorňuje. Z kamene vycházelo světlo. Nikodemus už podobné viděl. Elfové je nazývali svítícími kameny. Jakým kouzlem do nich světlo dostávali, lutin netušil. Byly vzácné. A jakmile byly zažehnuty, svítily po staletí.

Emerelle zamyšleně přecházela pokojem sem a tam. Rukama při tom přejížděla po nepočetném nábytku. Ze způsobu, jakým se pohybovala a její prsty jemně laskaly hladké plochy, vyzařoval němý smutek, který se Nikodemus neodvažoval rušit otázkami.

Lutin se zadíval k Ollowainovi, jenž se zastavil u dveří. Elf letmo máchl rukou ke stolu.

Nikodemus na okamžik zaváhal. Měl obavy, že by každý pohyb mohl Emerelle rušit. Jenže pak zvítězila zvědavost. Vylezl si na podivný sedací nábytek. Na stole ležel kus pergamenu. Byl zažloutlý a zjevně velmi starý. Ale místo aby zodpovídal otázky, pouze vytvářel nové. Stály na něm dva řádky vyvedené rozmáchlým, starodávným písmem.

Vím, že sem přijdeš, Emerelle.

Čekám tě u Dračího trůnu.

Skutky minulosti

Emerelle se opatrně pohybovala po štěrkové cestě. Připomínalo jí to dětství. Její matka udělala hru z toho, zda se jí podaří nehlučně projít po štěrkové cestičce. Tehdy jako dítě Emerelle netušila, jak málo to ve skutečnosti je hra. Matka ji připravovala na mládí plné útěků, neboť věděla, že přijdou. Ti nesmírně mocní nepřátelé, vládci světa.

Štěrková cesta byla v podivuhodně dobrém stavu, když vezmete v úvahu, jak dlouho ji už nikdo neudržoval. Všechno v údolí bylo prostoupeno magií draků. Zahrada byla kdysi založena, aby vydržela věčnost. Pohled na to, jak se dračí magie osvědčila v boji s časem a přírodou, vzbuzoval respekt. Emerelle pochybovala, že by dokázala vytvořit podobně mocná ochranná kouzla. Štěrková cesta vedla džunglí. Právě v tu se mezitím velká zahrada proměnila. Vpravo a vlevo od cesty se vytvořily náspy z nové, černočerné zeminy. Výsledek tisíciletí trvajícího cyklu vzniku a zániku. Štěrkovou cestu nenarušoval takřka žádný kořen. Jen na některých místech leželo tlející listí nebo bujel trs trávy. Stačilo to, aby se po stezce tvořené sněhobílými kamínky dalo bez problémů nehlučně pohybovat. A přece to stále svědčilo o dračí moci.

Emerelle odvedla Falracha a Nikodema zpátky k šedokožcům. Pevnost byla bezpečná. Na jednu noc jim poskytne dobré ubytování. Elfka svým dvěma druhům neprozradila, kam půjde, ale určitě to tušili. Bílá pyramida dominovala údolí. Bylo jasné, že se dračí trůn musí nacházet právě tam. A Emerelle přesně věděla, kdo ji na něm bude očekávat.

Dotíraly na ni zvuky džungle. Cvrkot hmyzu, svádivé volání opic. Jednou pronikavý nářek nočního ptáka. Vzduch voněl tu blátem a tlejícím listím a tu zase nasládlými květy.

Jezero ležící poblíž pyramidy prorazilo zpevnění břehů. Dralo se do parku. Jeho jasně stanovené hranice zmizely. Na novém ostrůvku stál osamělý mango vnik. Vůně jeho plodů přehlušovala všechny ostatní pachy.

Někdo položil do mělké vody kameny. Vedly ke vchodu do pyramidy, k mohutné bráně tyčící se daleko před pyramidou. Bráně dost velké na to, aby se do ní vešel sluneční drak.

Pyramida byla uměle vytvořenou horou. Ideální formou hory! Kdysi obývali prapředci draků velké jeskyně. Nakonec si ale budovali hory a jeskyně sami. Vytvářeli celé krajiny, a kdo měl zběhlé oko, dokázal rozpoznat práci draků na mnoha místech Albenu i po čtyřech tisíciletích.

Emerelle opatrně šlápla na první kámen. Z vody se linul zápach ztuchliny. Nedaleko viděla u břehu ležet a dřímat dva krokodýly. Šedokožci nebudou muset v nové vlasti bojovat jen jako lovci snů. Čekala je tady i hmatatelná nebezpečí. Emerelle myslela na všechny příběhy, které o Nefritové zahradě slyšela. Krokodýli nebyli jediným zlem, jehož se tady bylo třeba obávat.

Mělkým jezerem vedlo ke vchodu pyramidy sedmnáct kamenů. Síla zemětřesení, jehož stopy se nacházely po celém údolí, se ani tady nedala přehlédnout. Ve vybledlém zdivu nízké stavby se silnými sloupy zely trhliny. Po podlaze vstupu a po široké rampě vedoucí do hlubin se táhly špinavé šmouhy. Draci neměli rádi schody. Cesty, které používali i oni a jež přemosťovaly stoupání a klesání, byly vždy pojaty jako rampy. Proto ležel vstup skoro dvě stě kroků před pyramidou. Rampa pozvolna klesala k trůnnímu sálu ležícímu hluboko pod monumentální stavbou.

Jak Emerelle procházela mezi sloupy, mrazilo ji. Dějiny jako by se tady zastavily. Ve vzduchu se vznášela vůně kadidla. Fresky na stěnách zářily tak bohatými barvami, jako by byly právě dokončeny. Znázorňovaly obrovitého slunečního draka, jehož křídla pokrýval pestrý vzor skoro jako u motýla. Stejně náruživě, jako trolové kovy nenáviděli, draci je milovali. Drak na obraze se pyšnil šperky. Okraje křídel mu zdobily zlaté prsteny. Jeho nohy svíraly skvostné náramky. Do smrtonosných spárů měl vyryté složité spirálovité vzory. Byli marniví!

Na stěnách chodby, lehce se sklánějící dolů, zářilo hřejivé světlo kamenů. K vůni kadidla se teď přidával i zápach stojaté vody.

Emerelle zrychlila a uzavřela mysl obrazům. Pohřbila tuto dobu hluboko ve svém srdci. Hrůzy dračích válek, smrt matčina i Falrachova, to všechno teď kolem ní zase ožívalo. Bída a lesk epochy, do jejíhož vrcholného období se narodila.

Chodba ústila do rozlehlé síně. Tyčily se tu mohutné sloupy, aby podpíraly strop ukrytý vysoko nad její hlavou v temnotě. Do síně pronikla voda. V neposkvrněné černi její hladiny se lámalo světlo tří ohňů hořících ve zlatých vykuřovacích pánvích. Nad vodou se v hustých mračnech vznášel modrošedý dým.

Uprostřed zaplaveného sálu se z vody tyčil nízký ostrůvek. Dračí trůn. Do kamenného ostrova byly zapracovány lehké prohlubně. Byl dokonale přizpůsobený rozměrům králova těla. Tam kdysi ležel, zpola snící, zpola bdící. Tvořil zahrady a promýšlel budoucí bitvy ve válce proti Devantharům.

Nyní čekala na dračím trůně gazala. Stihlé gazelí nohy si natáhla dozadu a opírala se o dlaně. S trupem ohnutým a bradou vyzývavě vytrčenou měla v sobě něco hluboce zvířecího. Z čela jí vyrůstaly šroubovité rohy a v širokém oblouku se stáčely k zádům. Gazala byla nahá. Oděla se toliko do barev. Její opálené tělo pokrývaly spletité vzory bílé, šarlatově rudé, tmavě modré a světle šedé barvy. Oči měla zavřené. Obklopovala ji vůně kadidla.

Emerelle si byla jistá, že gazala ví, že dorazila. Byla jasnovidkyně. Až příliš chytrá a nadaná. Spolu se sestrou kdysi představovaly hrozbu. Bylo lepší, když budoucnost zůstala nejistá. Firaz a Šamur ji ale každému odhalovaly. I když po způsobů věštců mnohdy hovořily v mnohoznačných verších, chytrý vždy dokázal najít v jejich slovech pravdu.

„Vítej, padlá královno!“ Gazalin hlas byl pronikavý. Byl to jeden z těch hlubokých, lehce zastřených ženských hlasů, které v Emerelle vždy vyvolávaly nepříjemný pocit. Byl to hlas, který vámi pronikal. Jehož slova vibrovala hluboko ve vašem nitru.

Emerelle vstoupila do vody. Byla teplá. Bláto jí propůjčovalo bahnitou, měkkou hustotu. Hladila ji po nohou. Prsty se jí zarývaly do měkkého sedimentu. Její kroky způsobovaly, že pod hladinou stoupaly vzhůru tmavé usazeniny.

Ucítila letmý dotek. Něco se jí krátce otřelo o lýtko. Elfka potlačila odpor a šla dál.

„Pijavice, vodní krysy, hadi a spousta červů i drobného hmyzu.“ Slova se jí zaryla do útrob. Emerelle si v duchu kladla otázku, co ve vodě žije. Ale ve skutečnosti to netoužila vědět! Taková už bývala kdysi. Firaz a její sestra Šamur rády prozrazovaly víc, než jste chtěli vědět.

Voda teď sahala Emerelle k bokům a dno stále mírně klesalo. Jak hluboká je? Královna vzhlédla, ale tentokrát věštkyně mlčela. Firaz si dřepla. Díky gazelím nohám to vypadalo podivně. Úhly, v nichž ohnula klouby, jako by odporovaly přírodě.

„Neměla bys příliš důvěřovat stříbrné míse vedle trůnu. Není upřímná. Ukazuje jen temnou stránku budoucnosti.“

„Já vím,“ odvětila Emerelle.

„A ode mne doufáš, že dostaneš odpověď o Ollowainovi. Zrovna ode mne, kterou jsi před více než třiceti lety vypověděla. Na místo, kde kromě mě nikdo nežije. Třicet nekonečných let nepřišel nikdo, kdo by se mě zeptal na budoucnost.“

Emerelle se zastavila. Přiblížila se ke gazale asi na sedm kroků. Kalná voda jí teď sahala k ňadrům. „Sama už v žádném případě nebudeš,“ odpověděla elfka. „Od nynějška bude žít v Nefritové zahradě národ šedokožců.“

„Nebudou mě rušit,“ odvětila gazala se zvláštním úsměvem. „Nenávidím tě, Emerelle, protože jsi mi zničila život. Ale toto je věštírna a ty jsi podnikla dalekou, nebezpečnou cestu, aby ses sem dostala. Odpovím ti na otázku. Jen jedinou! Vol dobře!“

Emerelle nepotřebovala přemýšlet. Gazala už také koneckonců věděla, na co se chce zeptat. „Jak dostanu zpátky Ollowaina?“

Firaz se na ni pronikavě zahleděla. Oči měla hřejivě, světle hnědé. Duhovka jí vyplňovala celé oko. Bělmo nebylo vidět.

Elfka se cítila pod tím pohledem nesvá. Něco tady nebylo v pořádku.

Firaz vkročila do vody. Vydala se k ní. Přistoupila k Emerelle tak těsně, až elfka cítila na tváři gazalin dech. „Mnoho let jsem tě z hloubi duše nenáviděla, neboť jsi mi zničila život. A to jen proto, že jsem dělala, co mi bylo předurčeno. Moje nenávist mne svedla k tomu, abych probádala tvou budoucnost. Proto jsem věděla, že přijdeš. A věděla jsem, nač se budeš ptát. A říkám ti to všechno proto, abys uvěřila tomu, co ti teď odpovím. Své nenávisti jsem se už dávno zbavila. Stejně jako strachu ze smrti. Už dlouho vím, kdy zemřu a jak k tomu dojde. Jako mladá žena jsem byla tak hloupá, že jsem se na to zeptala sestry. Odpověděla mi upřímně. Od té doby se nad mým životem vznáší stín smrti, který ostatní ucítí až ve chvíli, kdy se blíží jejich konec.“

Emerelle měla pocit, že Firaz byla sama příliš dlouho. Její slova jí připadala zmatená. Ale byla to věštkyně. A všichni věštci byli proslulí tím, že nedávali jasné odpovědi. Ovládala se, aby gazalu nepřerušila.

„Vím, že tvoje láska k Ollowainovi zůstala nenaplněna. Přesto se mě na něj ptáš… Falrach by ti mohl dát všechno, po čem toužíš.“ Usmála se. „Jenže ty vždycky saháš po nedosažitelném. Je to tvůj osud. Ale teď k otázce. Jak dostaneš Ollowaina zpátky, ti nemůžu říct.“

Emerelle se cítila, jako by ji udeřili palicí, takže potřebovala několik chvil, než se vzpamatovala. „Nechceš mi pomoci! Věštci musí poskytnout odpověď!“

„To jsem také udělala.“

„Taková slova nemohu přijmout! Ty…“

„Žádný věštec v Albenu ti nemůže na tvou otázku odpovědět. Tím je řečeno vše. Teď jdi! Očekávám ještě dva návštěvníky.“

Emerelle stěží ovládala hněv. Byla přesvědčena, že je to Firazina pomsta! To nebyla žádná věštba! Věštci vdechovali kouř, házeli předměty, dělali podivné věci. Nic z toho Firaz neučinila! Elfka nechtěla uvěřit, že gazala už dávno znala její otázku a stejně tak i odpověď. Najde způsob, jak přimět Firaz k řeči. Udělá všechno, aby získala Ollowaina zpátky. Ale ne dnes v noci. Jen ať si Firaz přijme další návštěvníky. Ona má čas! Navštíví ji, jakmile ji napadne postup, jak z ní vypáčit lepší odpověď.

Sága o Kadlin Alfadasdottirové

(…) Tak stála na prahu Zlatých síní a prosila reky Fjordlandu, aby vytáhli po boku elfů do boje. A tak zápasili na cizím bojišti a zachránili zemi Albů, kde jejich děti dávno pozbyly naději na vítězství. A v jejich středu se bila Kadlin, statečného Lambiho po pravici, nezištného Answina po levici. A zvítězili nad armádou zrůd, která vpadla do Albenu. A jejich sláva mezi dětmi Albů neznala hranic. Hrdinnou královnu a její reky dopravila zpět do Firnstaynu loď z ryzího zlata. Ovšem královna nenašla na trůnu klid. Když bojovala za děti Albů, byl její otec Alfadas zabit trolím králem Orregrimem. Věrný Lambi jí nabídl, že shromáždí voje Fjordlandu, a to přesto, že byla zima. Kadlin mu to ovšem zakázala. Nechtěla obětovat žádného hrdinu kvůli krevní mstě své rodiny. A tak se sama vykradla z královského hradu a putovala ledovým zimním větrem k severu, až nakonec stanula před Noční baštou. To je pevnost trolů. Hrad vysoký a mohutný jako hora. V tu chvíli proti ní vytáhla stráž a vysmívala se drobné lidské dceři. Kadlin chladnokrevně tasila meč. Bylo zapotřebí sedmi ran, než stráže skolila. Vzala strážný roh mrtvých, vyřezaný ze zubu netvora, dlouhý jako muž a těžký jako volské jařmo. Když do něj zadula, rozezvučel se tak hlasitě, že ho slyšeli až ve Firnstaynu jako vzdálené hřmění. V tu chvíli vystoupal na bašty pevnosti sám Orregrim. Když spatřil lidskou dceru, nechtělo se mu věřit, že sama zabila jeho reky. A poslal své voje a ty zaujaly postavení v širokém kruhu kolem Kadlin. Obklopovalo ji víc než tisíc trolů, ale Kadlin si dál zachovávala chladnokrevnost. Pak Orregrim vyslal prvního válečníka, aby ji zabil. Byl to zabiják elfů a draků. Trol tak silný, že dokázal sám uzvednout volskou káru i se spřežením. Měřil od hlavy k patě pět kroků a kyj, s nímž vytáhl do boje, byl tak těžký, že by ho nejspíš nedokázali uzvednout ani tři muži. Nerovný boj trval dobrou hodinu. A základy Noční bašty se zatřásly, když jedna z těžkých ran minula královnu a zasáhla skalnatou půdu. Kadlin přeťala obrovi šlachy na patách, a když padl k zemi, usekla mu hlavu. Troly smrt největšího válečníka tak vyděsila, že už nikdo z nich nechtěl proti lidské dceři bojovat. V tu chvíli ji Orregrim pozval k slavnostní tabuli, aby s ním hodovala. Na stůl byly přineseny lahodné pokrmy moře a země. Sladká medovina tekla v proudech. Kadlin si ale zachovala rozvahu. Jedla s mírou a pila jen málo. Když jí pak předložili v medu upečený kus masa, poznala v něm srdce svého otce.

V tu chvíli se v ní probudila horká krev dědečka Mandreda a ona zabila svého souseda u stolu rohem na medovinu. Běsnila tak strašlivě, že se brzy po celé slavnostní síni povalovali mrtví trolové a ozýval se velký nářek a sténání. Král Orregrim před ní padl na kolena a prosil o odpuštění. Přenechal královně Kadlin mrtvolu jejího otce a sáně plné zlata. Král trolů rovněž slíbil, že na půdu firnstaynského království už nikdy noha trola nevkročí.

Když před královnu přinesli mrtvého otce, její divoký hněv se utišil. Vzala velké sáně. A sama je táhla přes hory až do Firnstaynu. Celou cestu plakala a naříkala nad krutým osudem svého otce Alfadase, jemuž byla jako dítě vyrvána během zimy elfů.

Prolila na zpáteční cestě tolik slz, že když dorazila do Firnstaynu, pokrýval Alfadasovo tělo ledový krunýř. A tak ho položili do hrobky. A říká se, že tento led neroztaje až do dne, kdy se vrátí Mandred a mrtví králové povstanou z hrobů, aby vyrazili do poslední bitvy o zemi fjordů.

Kadlin se ujala trůnu a pár týdnů po návratu domů porodila nádhernou holčičku. Ovšem díky všem hrůzám, které dítě prodělalo už před narozením, byly jeho vlasy bílé jako čerstvě napadaný zimní sníh. Kvůli těmto bílým vlasům mu matka dala jméno Swana Björnsdottir. Královna pak žila několik let v pokoji a viděla vyrůstat svou dceru, ovšem její divoká krev nebyla zkrocena. Nastal den, kdy znovu sáhla po meči (…)

Převyprávění veršů skalda Isleifa,

svazek III chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 72

Jiný život

Falrach zaslechl hlas poprvé kolem poledne. Připomínal šepot ve větru. Šuškání v šelestění okvětních lístků zahrady v oáze. A věděl, že ho slyší jen on. Zpočátku se ho snažil ignorovat. Pokládat hlas za klam smyslů. Možná byl příliš dlouho vystaven žáru? Stále byl zesláblý po dlouhém pochodu pouští a veškerém utrpení.

Byl zdrojem hlasu hattah? Jed z kaktusů? Možná mu napadl mozek?

Byli teď v Nefritové zahradě jeden den. Šedokožci se v malých loveckých skupinách potulovali zdivočelým parkem. Nikdy předtím nezískali tak bohatou kořist. Složili různé ještěrky, dokonce i mladého krokodýla. Desítky pestrobarevných ptáků. Gazelu a také kamzíka. Připravili velkou hostinu, ale Falrach neměl náladu na společnost. Z jejich nevázaného hodokvasu odešel. Teď se stmívalo a elf se přistihl, že začal přemýšlet, zda opravdu existují duchové, o nichž hovořil Oblon.

Konečně se rozhodl, že se hlasu poddá. Možná ho to osvobodí? Mohl se vydat za Emerelle, ale od chvíle, kdy byla u věštkyně, byla podivně uzavřená do sebe. Ať jí gazala řekla cokoliv, hluboce ji to rozrušilo.

Falrach se vydal velkou oklikou přes zahradu. Kolem rybníčků s liliemi a pavilonů s tisíciletými růžovými keři. Hlas ho nabádal, aby se ujistil, že není sledován. Stále znovu se otáčel, měnil směr nebo se zastavoval, aby naslouchal kradmým zvukům.

Když sám sebe nakonec přesvědčil, že je sám, sešel z cesty a kradl se houštím obrovité, zpustlé zahrady, až spatřil vchod do pyramidy. Kousíček od něj se povalovalo několik šedokožců. Uprostřed cesty si rozdělali oheň. Pálili růžové dřevo a pruhy palmové kůry. Falrach nevěřil vlastním očím! Ti barbaři opravdu uřezali prastaré růžové keře až u kořenů, aby použili nejsilnější větve jako palivo. Nad cestou se vznášel kouř, ztěžklý vůní růžového oleje, a stoupal ve spirálách kolem dokonale bílého zdiva pyramidy vstříc nočnímu nebi. Na zlaté špici se lámalo světlo hvězd. Zřetelně se dalo rozeznat emailem vykládané, vševidoucí oko. Symbol věštírny.

Cizí hlas na Falracha naléhal, aby už dál neotálel a nepozoroval šedokožce. Vedl ho k zadní stěně pyramidy, kde se na úpatí strmé stěny rozkládal tmavý rybník. Ve tmě začínající noci tančily milostný rej hvězdné vážky se zelenožlutými, lesklými tělíčky. Z břehu stoupal lehce zatuchlý zápach. Své písně zanotovaly cikády a další bytosti soumraku.

Vysoko nad jeho hlavou, ukrytý v orchidejích, které se uhnízdily ve vidlicích větví staré magnólie, věnoval svůj melancholický nářek rozlehlému hvězdnatému nebi drakovolák.

Na břehu narazil Falrach na další pavilon, jehož kamennou kupolovitou střechu podpíralo sedm soch. Představovaly štíhlé ženské postavy, které jako by tančily. Ruce držely zvednuté nad hlavou a sahaly do jemně zpracovaného kamenného kouře, který tvořil v líně se vlnících mračnech kupolovitou střechu. Mistrovskou práci kameníků vytrhávaly ze závoje počínající noci jednotlivé skvrny jemně se chvějícího světla hvězd, odráženého lesklou, černou hladinou rybníka.

Ukryté za šlahouny růží, natahujícími se až do pavilonu, našel Falrach schodiště vedoucí dolů do tmy. Hlas ho pobízel, aby šel dál. Opatrně tápaje scházel schod za schodem. Večerní píseň džungle brzy utichla. Obklopilo ho ticho a pach staré omítky.

Jeho oči pomalu přivykaly temnotě. I to bývalo kdysi, když jeho duše ještě přebývala ve vlastním těle, lepší. Schodiště ho dovedlo k tunelu. Viděl tak málo, že jak kráčel dál, pro jistotu přejížděl rukou po stěně. Povrch byl nerovný. Zdálo se, že je zdobený složitými reliéfy.

Brzy prosáklo do tmy slabé žlutavé světlo a vykreslilo na stěny obrysy a hluboké stíny. Falrach měl pocit, že znovu poznává údolí, neboť výjevy znázorňovaly osamělou pyramidu obklopenou zahradami a paláci. Vládl tu drak. Na obrazech se obklopoval přepychovým dvorem. Zdálo se, že jeho osobní stráž sestává z elfů. Falrachovi ztěžklo srdce, když výjevy spatřil. Připomněly mu vlastní život. Dobu před dračí válkou. Kdy byli dračí elfové hrdou gardou pánů světa. Elfové se všechno naučili od draků. Jejich kultura, magie, ba dokonce i hudba byly ovlivněné draky. Dnes jako by to upadlo v zapomnění. Všichni věřili, že elfové bývali pány světa od samého počátku, ale on to věděl líp. Byl trosečník z jiné epochy.

„Falrachu!“ Zvuk se mu teď už neozýval v hlavě. Tunelem se rozléhal zastřený, tichý ženský hlas.

V jeho volání bylo něco magického. Byl stejně naléhavý jako hlas, který mu předtím zvučel v hlavě. Elf zrychlil a brzy dorazil na konec tunelu. Před ním se rozkládal rozlehlý, vodou zalitý sál. V jeho středu se tyčil nízký ostrůvek. Tam dřepěla gazala. Emerelle vyprávěla o věštkyni plná hněvu.

Svým způsobem je krásná, pomyslel si Falrach. Velmi zvláštní, ale krásná. Ještě nikdy se s gazalou nesetkal. Věštkyně a hráči se k sobě moc nehodili.

Pokynula mu. „Pojď sem, Falrachu.“

Vkročil do stojaté vody a brodil se k ostrůvku. Firaz nehybně čekala. Stála vedle kadidelnice, z níž stoupaly voňavé, husté výpary. Když vystoupil na břeh, vyšla mu vstříc. Něžně jako milenka mu položila ruku na tvář. Pronikavě se na něj zadívala. Její světle hnědé oči jedinkrát nezamrkaly.

„Urazil jsi dlouhou cestu,“ pronesla konečně mnohoznačně. „Ještě nikdy ke mně nepřišel nikdo jako ty.“

Dost dobře nevěděl, co by na to měl říct.

„Bojíš se Ollowaina?“

„Ne.“ Řekl to trochu váhavě, udiven, že mu věštkyně klade otázky.

Vzala ho za ruku a prohlížela si síť čar. Jen chvíli. Pak zavrtěla hlavou. „Odtud tvůj osud nevyčtu. Býval jsi kdysi vojevůdce. A tvé tělo patřívalo královninu mistru šermíři. Pojď se mnou!“

Vydala se k proláklině v zadní části ostrůvku. V řadě tam stálo sedm kožených pytlů. Zvolila třetí v pořadí a rozvázala šňůrku. „Sáhni dovnitř, Falrachu. Ať se při tom děje cokoliv! Hmátni oběma rukama. Vytáhni to, co popadneš, a upusť to přede mě na zem.“

Falrach učinil, co mu řekla. Pytel byl plný ostrých kousků kovu. Řízl se.

„Nesmíš je pustit. Vezmi to, čeho ses dotkl nejdřív. Je to důležité!“

Znovu se pořezal. Falrach potlačil nutkání úlomky upustit. Vytáhl ruce z pytle. Kov s řinčením spadl na zem. Byly to kousky čepelí mečů. Některé na tři prsty široké. Jiné jen maličké odštěpky. Na většině z nich lpěla čerstvá krev. Nevěřícně se zahleděl na rozevřené ruce. Dlaně měl zbrázděné sítí řezných ran. Na podlahu z nich kapala krev.

Firaz se sklonila nad vzorem z kovových úlomků a rozmazané krve. „Můžeš kousek uhnout? Když bude krev dál kapat, věštba bude zničena.“

Falrach poslechl, neodvrátil ale zrak od zraněné ruky. „Co je to?“

Gazala mu rozzlobeným mávnutím ruky dala najevo, že si nepřeje být rušena. Pozorně si prohlížela vzor na zemi. Při tom se kolébala sem a tam a tiše si pobroukávala.

Falrach si vytáhl z dlaně malý kovový úlomek a upustil ho na podlahu. Rány nebyly hluboké, ale dvě z nich silně krvácely. Přitiskl si okraje ran k sobě a pozoroval gazalu.

Trvalo věčnost, než se napřímila a zadívala se něj. „Jsi víc, než se zdáš být, Falrachu.“

Měl co dělat, aby na sobě nedal okamžitě znát zklamání. Jaký nic neříkající výrok! Něco takového mu mohla sdělit i pouliční věštkyně z jakéhokoliv města.

„Ollowain se vrátí. Ale nebude to mistr šermíř, jímž kdysi býval. A ty rozhodneš o tom, jakým mužem se stane. Můžeš ho zadržet. Teď, v této noci. Mohla bych ti s tím pomoci.“

Její slova teď byla tak vzdálená jarmarečním předpovědím, že na ni prostě jen užasle zíral. „Jak bych ho mohl zastavit?“ vyrazil ze sebe konečně.

„Ollowain je mrtvý. Byl zavražděn. Jeho vzpomínky, všechno, co tvořilo jeho život, je pryč. Něco však zůstalo. Představ si to jako velkou prázdnou nádobu. Nádobu, která lační po tom, aby byla naplněna. Pojímá do sebe všechno, co o Ollowainovi slyšíš. Jak žil, co udělal. Až bude dost plná, vytvoří se vědomí. Takže si nikdy od nikoho nenechávej vylíčit životní pouť bílého rytíře. Tak by povstal z mrtvých. Jenže všechno je to klam. Nebyl by to skutečný Ollowain, kdo by se vrátil. Byl by to Ollowain, jaký žije ve vzpomínkách těch, kteří se s ním setkali, ba co hůř, Ollowain z příběhů, jež se o něm vyprávějí. Když mu řekneš, že měl jako dítě černého psa, a řekneš mu o tom několik anekdot, okamžitě ti uvěří. Stane se to součástí jeho minulosti, i když se nikdy neodehrála. Jak už jsem řekla, Ollowain je prázdná nádoba, která chce být naplněna. A je jí úplně jedno, co do ní dáš. Nedokáže rozlišovat mezi pravdou a lží. Myslím, že první příběhy, které se dostanou dovnitř, mají největší váhu. Tvoří základ, na němž se vybuduje jeho osobnost.“

Falrach měl potíže tomu všemu porozumět. „Takže je mrtvý.“

„Všechno, co ho tvořilo. Ale tělo, v němž procitla tvá duše a všechny vzpomínky na tvůj život, ho chce zpátky. Jenomže − není už nic, co by se dalo přivést zpátky. Proto stvoří nového Ollowaina. Ale nebude to ten, kterým kdysi býval.“

„Jenže jeho duše…“ zvedl bezradně ruce.

„Jeho duše a vzpomínka na život nejsou totéž. Oba máte stejnou duši. Ale také dva rozdílné životy. A ten jeho byl vymazán. Za dávných dob existovalo město jménem Tildanas. Shromažďovali se tam kouzelníci, kteří se upsali temné magii. Vytvořili snové disky, disky z hlíny, na nichž se zjevují tím hustší řádky písmen, čím déle se na ně díváš. Někteří mudrcové tvrdí, že jejich původním účelem bylo uchovat vzpomínky umírajících. Ale mohly být použity i jako zbraň. Kdo si je nic netuše prohlíží, je oloupen o osobnost. A ani si toho nevšimne. Myslím, že se Ollowain stal obětí takového kouzla v obměněné podobě.“

„Existuje protikouzlo?“

Gazala se na něj pochybovačně zahleděla. „Snad. Když se podaří najít snové disky nebo cokoliv, co do sebe nasálo Ollowainovy vzpomínky. Možná by se mu pak mohlo podařit navrátit vědomí. Ale šlo by to jen stěží. Tildanas před dávnými časy zmizel v moři. Někteří říkají, že to bylo dílo Devantharů, kteří se báli magie, jež tam byla vymyšlena. Vědění tamějších kouzelníků je považováno za ztracené. Několik snových disků se ovšem uchovalo v knihovně v Iskendrii. Nikdo už ale neví, jak byly vytvářeny.“

Falrach si prohlížel zraněné ruce. Takže Ollowain se vrátí. To znamenalo, že podruhé zemře. A vypadalo to, že s tím nemůže nic dělat.

„Mohu tě Ollowaina zbavit,“ řekla Firaz znovu.

Falrach si v duchu kladl otázku, zda se i ona oddala temnější stránce magie. Jaká tajemství se asi dala objevit v údolí, kde byla tak dlouho uvězněna? Všude se nacházely pozůstatky starých dračích kouzel. Naučila se snad něco z jejich čar?

„Bylo by to, jako by byl Ollowain znovu zavražděn.“ Zvedl pohled od rukou. Zato já budu žít, pomyslel si. A byl si jistý, že by dokázal získat podruhé Emerellino srdce.

„To není pravda,“ namítla gazala prudce. „Ollowain je mrtvý! To je holá skutečnost. A dokud se nenajdou snové disky nebo to, co do sebe nasálo jeho vzpomínky, nemůže se vrátit zpět. Co v tobě vznikne, není Ollowain! To musíš jasně chápat. Nezabiješ ho! Takovými úvahami se nemusíš zatěžovat. Avšak to, co vyroste v tom, co prahne po naplnění Ollowainovými vzpomínkami, potlačí tvou vlastní osobnost. A nebude si to klást žádné otázky po morálce. Ty jsi skutečný Falrach! A pokud se nebudeš bránit, dokud je ještě čas, budeš zavražděn umělou bytostí považující se za Ollowaina!“

Falrach váhal. Hleděl na kovový úlomek u svých nohou. „Co bylo v tom pytli?“

„Rozlámané meče hrdinů. Nahoře ve velké vstupní hale pevnosti je jich spousta. Vlastně byly zubaté a po všech těch letech ne moc ostré. Jenže tato pyramida soustřeďuje magickou sílu údolí. Působí tu podivná kouzla. Ani po té dlouhé době jim všem nerozumím. Když sem dolů přineseš tupou čepel, získá po určitém čase opět na ostrosti. Neptej se mě proč. Úlomek, který držíš v rukou, je jedinečný. Je to hvězdný kov, který spadl do pouště. Elfí kováři z něj kdysi ukovali podivuhodný meč.“

„Ti mrtví nahoře… Kdo na ně zaútočil?“

„Ani tím si nejsem jistá. Ale vypadá to, jako by dračí elfové bojovali proti sobě.“

„Proč?“

Rozhodila ruce v mnohoznačném gestu. „Dokážu zodpovědět otázky živých. Mrtvých nikoli.“

Falrach vzal kovový úlomek do ruky. Na jedné straně byl do oceli vytepán zauzlený kruh. Druhá strana byla holá. „Proč jsi mě nechala sáhnout do toho pytle plného ostrých kousků mečů?“

„Protože jsem Firaz z lidu gazalů. Moje proroctví jsou tak přesná, že se jich bála dokonce i vládkyně Albenu. Některé primitivní lesní a luční čarodějnice používají váček s kostmi a vydávají se za věštkyně. Je to, jako bys hleděl za jasného letního dne ze špatného úhlu do nehybného rybníka. Vidíš vlastní odraz. Nebo lépe řečeno − jako špatná věštkyně projekci vlastních očekávání. Dno vodního zdroje však nevidíš. To, co hledáš, zakrývá odraz. Jsem toho názoru, že můžeme vidět jasněji a do větší hloubky, když použijeme ohnisko spojené s tím, jehož osud chceme probádat. Ty jsi Falrach, hráč a slavný vojevůdce. Vězíš v těle Ollowaina, královnina mistra šermíře. Meče jsou tvým osudem. Proto jsi musel sáhnout do toho pytle.“

„Meče jsou mým osudem,“ opakoval tiše a hleděl na úlomek v ruce. „Instinkt mi říká, že se stanu vrahem, když tě poprosím, abys zničila tu prázdnou nádobu, jak tomu říkáš.“

„Nemůžeš zabít nic, co je už mrtvé. Měl by ses na to podívat přesně opačně. To, co v tobě vyroste místo Ollowaina, tě dozajista zabije. O tom není pochyb. Nejisté je jen to, jaká osobnost to bude. Trolové měli pro mistra šermíře několik působivých jmen. Říkali mu…“

Falrach ji úsečným pohybem zarazil. „To jsou věci, které o něm slyšet nechci. Myslím, že jsem tebe i tvé varování pochopil dobře. A protože jsou meče mým osudem, nechť o mém osudu rozhodne toto.“ Zvedl úlomek do výšky. „Kruh znamená, že budu čelit nebezpečí ze strany vracejícího se Ollowaina. Prázdná plocha to, že ve mně zničíš prázdnou nádobu, abych mohl žít v pokoji, i když se špatným svědomím.“ Usmál se. „K mým dobrým vlastnostem patří, že mi špatné svědomí nikdy dlouho nevydrží.“

Zadívala se na něj s neproniknutelným výrazem ve tváři. Vyhodil úlomek do vzduchu, zachytil ho a připlácl si jej na hřbet ruky. Chvíli okamžik protahoval. Pak odtáhl ruku, již úlomek zachytil, zakryl ho ale před pohledem gazaly.

„Takže?“

Upustil úlomek starého meče na zem. „Vypadá to, že se budu muset postavit Ollowainovi.“

Gazala se na něj smutně podívala. „To ty rozhoduješ o svém osudu, ne kousek kovu.“ Sehnula se, zvedla úlomek a podávala ho Falrachovi. „Vezmi si ho, bude chránit tvou lásku.“

Udiveně se zadíval na krví pomazaný kus hvězdné oceli. Měl ho nosit jako amulet? „Děkuji ti, že jsi mi chtěla pomoci.“

„Zasloužil sis to. Jsi jiný než Emerelle. Kéž bych někdy dokázala získat lásku muže, jako jsi ty. Jsem si jistá, že by mě pak osud nezavál sem.“

„Nechá tě odejít. Promluvím s ní.“

Gazala ho obdařila melancholickým úsměvem. „To neudělá. Vím, že za ní teď půjdeš. Vím dokonce, o čem s ní budeš mluvit.“

Bylo mu nepříjemné, že do něj vidí tak hluboko. „Proč jsi mě zavolala, když jsi věděla, jak se rozhodnu?“

„Ze dvou důvodů. Musel jsi mít možnost volby a jasně vědět, jaké dvě cesty se ti otevírají.“ Sklopila zrak.

„A druhý důvod?“

„Ten je naprosto sobecký.“ Zvláštně se na něj podívala. Smutek z jejích očí zmizel. Vypadala vyrovnaně. „Chtěla jsem se jednou setkat s mužem, který obětoval život za svou lásku. Nejsi Ollowain, ale kdo si myslí, že nejsi rytířský, ten tě nezná.“

„Já…“ V rozpacích si odkašlal. „Tak já půjdu. Já…“

„Jen za ní běž. Bude tě dnes v noci potřebovat. Najdeš ji ve staré pevnosti v pokoji její matky. Tam, kde ležela moje zpráva. A ještě něco. Řekni tomu lutinovi, že se v noci potloukají údolím bytosti, s nimiž by se určitě nechtěl setkat. Je u stájí a přemítá, jestli by se měl přidat k oslavujícím šedokožcům.“

Přikývl. Nevěděl, co by měl ještě dodat. Firaz od něj o krok poodstoupila. Pochopil to jako vyzvání, aby odešel. A tak se stáhl a začal se brodit tmavou vodou, která zaplavila trůnní sál.

„Falrachu!“

Překvapeně se ohlédl. Stála na okraji ostrůvku. Nekonečně osamělá. „Vím, že jsi mě obelhal. Nahoře ležela čistá strana. Jsem věštkyně. Je mým darem vědět.“

Znovu si odkašlal. Kdysi bývalo méně snadné vyvést ho z míry.

„Všechno bylo řečeno, Falrachu. Můžeš odejít s klidným svědomím. Nezlobím se, že jsi mě oklamal. Právě naopak. Svou lží sis mě získal ještě víc. Přeji ti hodně štěstí…“

„Mohla bys jít se mnou.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Nemůžu. Očekávám dnes v noci ještě jednu návštěvnici.“ Po těch slovech se odvrátila.

Falrach sledoval, jak poklekla a začala sbírat krví potřísněné úlomky mečů. Už se na něj nedívala. Teprve když odcházel, ucítil v zádech její pohled.

Jakmile vyšel z tunelu, vydal se bezodkladně na cestu ke staré pevnosti. Zaslechl zpívající a nevázaně hulákající šedokožce. Vřavu hodokvasu brzy přehlušila píseň džungle. Cítil se trochu stísněně. A byl rád, že cesta do pevnosti je dlouhá. Díky tomu mohl znovu přemýšlet o svém rozhodnutí. Pokusil se zredukovat vlastní život na postavení figur na falrachovém stolku. Uvažoval o svém cíli. A pak to bylo jako dřív. Naprosto zřetelně před sebou viděl tahy, které musel udělat. To byl zase jeho dar!

Lutin opravdu stál na cestě před pevností a hleděl dolů k údolí. „Neměl bys chodit k šedokožcům.“

„A proč bych to neměl dělat, bratře Ollowaine?“ zeptal se kobold prudce.

Falrach ignoroval, že se ho malý mužík pořád zdráhá oslovovat skutečným jménem. „Tam dole v údolí číhá něco, co by sežralo dokonce i chlupatého lutina.“

„Nebudu tak hloupý, abych šel kolem rybníka s krokodýly.“

„Je to tvoje rozhodnutí, Nikodeme. Já jen předávám vzkaz.“

Kobold si pohrdavě odfrkl. „Čí vzkaz?“

„Je to rada věštkyně.“ Falrach si všiml, jak se lutinovi zježila srst.

„Kde bych měl místo toho být? Do ponurého sálu plného mrtvých už v žádném případě nevkročím.“

„Co takhle stáje? Ty jsou přece docela obstojné.“

Lutin tiše zaklel. „To, co považují za obstojné okřídlené herky, a co já, bohužel není jedno a to samé.“

Falrach měl rozhovoru plné zuby. „Jak jsem řekl, rozhodnutí je na tobě,“ řekl a prošel branou staré pevnosti. Když překračoval neviditelnou albskou stezku probíhající středem dvora, ucítil lehké brnění. A uvažoval, jaké by to asi bylo zahrát si s Firaz partii falrachu. Bylo možné porazit někoho, kdo znal všechny tahy předem? Uměl v zásadě pochopit, proč Emerelle poslala Firaz a její sestru do vyhnanství. Který vládce by měl rád poddaného, jenž dokázal prohlédnout všechny jeho tahy? Také nevěděl, zda snad Firaz proti Emerelle neintrikovala. Určitě byla velmi šikovná v tom, jak rozestavovat figury pro svou hru.

Jak tápal tmavým sálem, kladl si v duchu otázku, zda je i on figurou na hracím stolku. Pak uslyšel Emerelle. Opět neklidně přecházela pokojem své matky sem a tam.

I když se snažil kráčet nehlučně, zaslechl, jak se její kroky zarazily, sotva vešel do chodby před jejím pokojem.

„Chci být sama!“ řekla úsečně.

Kdysi ho odmítnutí jen povzbuzovalo. V tomto ohledu se změnil. Když vešel do dveří, cítil se nejistě. Emerelle se měla zcela pod kontrolou. Ale vlhké brázdy v rozpraskané hlíně na tvářích ji prozradily. Nesmí teď odejít! Potřebovala ho, i když by to nikdy nepřiznala. A jak ji tak viděl, věděl, že učinil správné rozhodnutí. Zemřít pro lásku k ní bylo jeho osudem. K tomu byl odsouzen i ve svém druhém životě.

„Musím s tebou mluvit.“

„O čem?“

„O Ollowainovi. Vyprávěj mi o něm. Čím byl tak vynikající? Co na něm bylo, že ho chováš tak hluboko v srdci?“

Emerelle se na něj podezíravě podívala. Ale znal ji příliš dobře a věděl, že už ho nepošle pryč. Viděl to na způsobu, jakým se na něj dívala. Bylo mu z toho těžko u srdce. Ten pohled se za čtyřicet staletí nezměnil. Stejně jako jeho láska k ní.

„Nikdy nebudeš jako on,“ pronesla chladně.

„Já vím. Ale chtěl bych ho pochopit,“ zalhal bez rozpaků jako úspěšný hráč.

Poslední úsměv

Našla zlatou stezku. Tu správnou uprostřed obrovité sítě, táhnoucí se nicotou. Cítila, jak se bestie v ní pohnula. Stín, který vdechla, aby s ním splynula. Byl chytrý. Nepohnul se od chvíle, kdy odešli od Skangy. Přenechal pátrání jí. Ale teď si chtěl vychutnávat vraždění. Snažil se přemoci její rozum. Byla unavená. Využíval toho, když musela spát. Její nové tělo podobnou potřebu neznalo! Nemuselo odpočívat. A když neměla bestii na řetězu… Nevěděla, co se dělo, když spala, ale tušila, že vraždil. Jednou se probudila, právě když zabíjel skupinu koboldů. Vyrvat z nich světlo života byl jedinečný pocit. Nechala zrůdu řádit. Tušila, že jí podlehne. Ale teď ještě ne.

Alyselle odolávala nutkání. Alathaia a trolí šamanka udělily jí i jejím dvěma druhům jasné pokyny. Věděly, kde se Emerelle přede dvěma dny nacházela. Bylo by snadné sledovat její stopu. Měli jednoznačné rozkazy.

Ale nebyla pes! Ať teď měla jakoukoliv podobu. Mohla přemýšlet. Nebude otrocky sledovat stopu! Dosud si dobře pamatovala mapu Spálené země. Studovala ji stejně jako všichni ti, kteří vyjeli s Alathaiou, aby dopadli lutinku, jež okradla jejich kněžnu. Emerelle už dozajista nebyla na místě, odkud amulet přišel. Nacházelo se v poušti. Co by tam pohledávala!

Alyselle tušila, kam se vydá. A dostihne královnu před Elovynem a Valderunem! Dokonce i bestie se přestala hýbat. Elfka nevěděla, zda stínové stvoření dokáže sledovat její logické úvahy. Ale zdálo se, že pochopilo, že mohou stanout před královnou jako první. Napojí se Emerelliným světlem života. A světlem Ollowainovým! To bude hodokvas!

Alyselle cítila ve vibracích albské stezky mocné magické místo. To musel být Emerellin cíl. Zakázané údolí. Když připravovala honbu za lutinkou Gandou, pokoušela se zjistit si o tom místě více. Bylo chráněné mocnými kouzly. A vypadalo to, jako by na ně už celá století nevkročila noha elfa. Dokázala zjistit jen jeho jméno. Nefritová zahrada.

Alyselle se sunula zlatou stezkou. Obklopovala ji temnota. Byla to hmotná temnota, ne jako pocit volného pádu ve tmě nicoty, toho magického prostoru mezi světy. Nezažívala to poprvé. Věděla, že se nachází uvnitř pevné horniny. Nemohlo se jí tu nic stát. A přece jí to nahánělo strach. Měla by klesnout dolů? Nebo zamířit vzhůru?

Přenechala vedení bestii. Její instinkty byly ostřejší. Stoupala. Klouzali kamenem. Rychle. Pak se ocitli ve vodě. Alyselle viděla, jak se kolem nich tvoří led. Sířil se černou vodou k malému ostrůvku. Hořely na něm tři ohně. Po dlouhé cestě tmou byly bolestně jasné.

Na ostrůvku seděla postava. Nebyla to Emerelle!

„Vítej, smrti!“ pozdravil je ženský hlas. „Celý život jsem se tě bála.“

Co to ta žena mluví za nesmysly? A kdo to je? Alyselle podobnou bytost nikdy neviděla. Ty dlouhé zkroucené rohy. Zvířecí běhy. Připomínala fauna, a přece byla úplně jiná. Pomalování na těle… to bylo kouzlo! Chtěla se chránit.

Bestie vyrazila vpřed. Alyselle se ji pokoušela zkrotit. Pouhá myšlenka, a ocitli se na ostrůvku. Příliš rychle. Přízračná tlama projela ženinou hrudí. Její světlo! Bylo lahodné! Kouzlo selhalo. Nedokázalo je zadržet. Jak také mohla vědět, v jaké podobě ji smrt dostihne?

Beze strachu je sledovala, jak jí rvou světlo života z těla. Bylo jako škrkavka plná ostnů. Kladlo odpor. Ale oni triumfovali. Když bestie popadla život, už nepovolila.

Alyselle pozorovala, jak ženě skelnatí oči. Při posledním úderu srdce se usmála. Proč?

Bestie neměla dost. Nikdy neměla. Něco zvětřila. Emerelle tu byla. Nedávno. A byl tu i jiný elf. To musel být Ollowain. Jeho stopa byla stará jen několik hodin, takže jsou blízko.

Bestie vyrazila.

Chvění hvězd

„Dala jsem mu rozkaz, aby v bitvě našel smrt.“ Emerelle se ani v nejmenším neulevilo, když to konečně vyslovila. Vzchopila se. Její hlas byl dokonale věcný. Nesměla otevřít srdce. Nechtěla! „Zabila jsem ho, i když jsem to nebyla já, kdo pronesl kouzlo, které mu vymazalo všechny vzpomínky.“

Falrach seděl naproti ní. Naslouchal jí, hlavu lehce skloněnou. Celé hodiny. Nejdřív byla nedůvěřivá, když ji vyzval, aby mu vyprávěla o Ollowainovi. Obávala se, že se chce s mistrem šermířem poměřovat. Přesvědčit ji, že je lepší muž. Ale nic z toho se nestalo. Prostě jen poslouchal. Někdy se na něco zeptal. Ale ne dotěrně. Šlo o detaily. Co mistr šermíř rád jedl, jak se oblékal, kdo byli jeho přátelé. Upřímně se snažil poznat muže, v jehož těle vězel.

Elfka hleděla na Falracha a snažila se číst mu ve tváři. Nic nenaznačovalo, že by ji odsuzoval za to, co udělala. Proč by to taky měl dělat! Díky Ollowainově vraždě opět procitl k životu. Neměl důvod si stěžovat.

„Nemohl být v té bitvě zabit. Víš, co se přesně stalo?“

Emerelle ztěžka vydechla. Položila si tu otázku už tisíckrát a nenalezla odpověď. „Z bitvy u Mordštejnu se nevrátil. A nenašli ho ani mezi mrtvými. Dlouhé měsíce jsem se domnívala, že ho trolové sežrali hned na bojišti. Dělávají to s nepřáteli, jejichž odvahu obdivují. Teprve mnohem později jsem se od lutinky Gandy dozvěděla, že ho našla těžce zraněného na bitevním poli. Vzala ho do své chatrče a pečovala o něj. Zpočátku se jí zdálo, jako by už neměl žádnou touhu žít.“ Emerelle musela na chvíli přestat a snažila se ovládnout. „Nevěděla, že na můj rozkaz vyhledával smrt. A že jsem mu ho dala kvůli ní. Chránil ji přede mnou i zákony iskendrijské knihovny. Ukradla z ní knihu. A on mi tvrdil, že to udělal on. Protože doufal, že ho neodsoudím… Byl koneckonců mistr šermíř! A věděl, že ho miluji. Mou lásku neopětoval. Ale cítil se v bezpečí před mým hněvem. To jsem si tehdy myslela. A opravdu jsem se nepřiměla k tomu, abych ho dala za krádež popravit. Ale zákonům muselo být učiněno zadost! Nemohla jsem ho…“ Odmlčela se. Byly to lži, jimiž se snažila ukonejšit svědomí už od chvíle, kdy poslala Ollowaina do bitvy. Lži! Věděla to. Byla královna. Mohla ho ochránit. Vše zavinila její uražena ješitnost, protože Ollowain chtěl použít královninu lásku jako ochranný štít pro lutinku Gandu.

Od té doby během nesčetných nocí marně čekala na spánek. Proklínala své nešťastné dědictví. Horkou krev skrývající se za maskou chladné, ovládající se královny. Probleskovala na povrch, když − na pohled naprosto klidná − vynášela nemilosrdné rozsudky.

„Jak ses dozvěděla, že Ollowain přece jen žije?“ přerušil Falrach její dlouhé mlčení.

„Nijak. Ty… najednou stál přede mnou. Jako soupeř v souboji na Shalyn Falahu. Nemohla jsem proti němu bojovat…“ Zvedla v mlčenlivém zoufalství ruce. „Vzdala jsem se kvůli němu koruny.“

„A pak jsi dostala místo něj mne.“

„Nikdy jsem po tobě nepřestala pátrat, Falrachu. Pohybovala jsem se blízko každého tvého vtělení. Ollowainovo tělo není první. Mezi těmi, kteří přišli po tobě, nebyl nikdo jako ty. Když se na tebe teď dívám, hledím do tváře někomu jinému. Není to snadné, Falrachu. Naučila jsem se smířit s tvou smrtí. Abych mohla sama žít, musela jsem tě pohřbít ve svém srdci. A teď jsi zpátky. Po tak nekonečně dlouhé době. Dovol, ať znovu naleznu svou lásku k tobě. Nikdy jsem ji neztratila. Ale spočívá ve mně velmi hluboko. Ukryta pod vzpomínkami na mnoho životů, jimiž jsem tě doprovázela. Musíš…“ Udiveně se zadívala ke dveřím.

Náhle se ochladilo. Až příliš na noc v oáze uprostřed pouště. Falrachovi se před ústy srážel dech.

„Odejdi!“

„Co je to?“

„Nic, proti čemu bys mohl obstát. Prosím, Falrachu, nedovol, ať tě znovu ztratím.“

Stěnou proklouzla přízračná postava. Obrovský pes. Emerelle namalovala prsty do vzduchu znamení a cosi zašeptala.

Přízračný pes s leknutím uskočil. Uhnul, proklouzl lakovanou truhlou u stěny a ani na vteřinu ji nespouštěl z očí.

„Okno. Vyskoč oknem, Falrachu!“

Nemohl ji nechat samotnou. Ať mu nařizovala cokoliv. Tasil dýku a podvolil se instinktům cizího těla. Vyrazil vpřed. Nůž projel přízračnému psovi hrdlem. Bez účinku. Čepel potáhla jinovatka. V ruce měl pocit, jako by ji příliš dlouho nořil do ledové vody zimní řeky.

Emerelliny prsty stále vykreslovaly do vzduchu spletité vzory. Její pohyby doprovázel roztěkaný rudý svit. Připomínal hlubokou červeň pomalu chladnoucí oceli.

Náhle se prudce otočila a vykřikla na něj slovo moci. Vzduch zhoustl. Vyrazilo mu to dech. Doprostřed hrudi ho jako trolí pěst zasáhl poryv vzduchu, připravil ho o půdu pod nohama a odmrštil k oknu.

Zatímco bezmocně mával rukama, spatřil, jak ze stropu místnosti vyráží druhý přízračný pes. Zatímco Falrach propadával oknem, stihl ještě vymrštit dýku. „Nad tebou!“ Poslední, co z Emerelle spatřil, byly její oči rozšířené hrůzou.

Jeho tělo jako by lépe než on vědělo, co je třeba při pádu dělat. I když trvalo sotva vteřinu, než narazil na dláždění, trochu se pootočil. Přistál vestoje, odpružil náraz podřepem, překulil se přes levé rameno a opět se ocitl na nohou.

Instinktivně sáhl po meči. Ale jeho ruka hmátla do prázdna. Byl naprosto neozbrojený. Gazalin úlomek meče, který nosil ve váčku na opasku, byl všechno, co měl.

Z okna pronikalo přízračné světlo. Co se tam nahoře dělo? Musí zpátky! Koutkem oka zahlédl pohyb. Lutin.

„Co se stalo?“

„Otevři tady na dvoře bránu na albskou stezku!“

Liščí mužík se na něj vyděšeně podíval. „To nejde.“

„To nechci slyšet,“ odvětil Falrach ostře. „Udělej to!“

„Ale je to jen jediná stezka. Ztratíme se, pokud se mi vůbec podaří…“

„Jestli to neuděláš, zemřeme!“

Emerelle seskočila pozadu z okna. Přitáhla si nohy k tělu, předvedla dokonalé salto a ztěžka přistála na nohou. Dláždění nádvoří se otřáslo silou jejího nárazu, zatímco vykřikovala slovo, tak temné a cizí, že snad ani nebylo stvořeno pro elfí hrdla. Zaklonila hlavu a s doširoka roztaženými pažemi hleděla k nočnímu nebi. Až na bederní roušku nahá, pomazaná hlínou a s prameny vlasů spletenými do hadovitého copu vypadala jako pomstychtivý lesní duch, který právě povstal z rozbahněné půdy podzimní mýtiny. Divoká a výhružná, nic už na ní nepřipomínalo chladnou eleganci Emerelle z dřívějška.

Falrach se bezděčně zadíval k nebi. Byl by přísahal, že když Emerelle vykřikla to cizí slovo, zachvěly se hvězdy. Světlo jedné každé z nich na okamžik pobledlo, jako by celá nebesa zastřela gázová rouška, aby ukryla jejich nádheru před zraky dětí Albů. Hrůzostrašná podívaná trvala sotva mžik, když ze zdi vysoko nad nimi vyklouzli oba přízrační psi.

Sotva se objevili, sjelo z nebe žhavé, modrobílé světlo. Jasnější než blesk, ovšem bez hromu. Připravilo noc o veškerou barvu. Vyhnalo tmu. Falrach se musel odvrátit. Oči ho pálily. Bál se, že oslepl.

Viděl světlo dokonce i skrz zavřená víčka.

Když se odvážil oči znovu otevřít, spatřil jen rozmazané stíny. Nad nádvořím se vznášela podivná, libá vůně.

„Jsem slepý,“ naříkal lutin. Dřepěl u světelného oblouku, ruce přitisknuté na obličej.

Emerelle se zapotácela, jako by byla zraněná. Klesla na kolena. Do neznámé vůně se přimísil pach spálené kůže. Falrachovi se zařinčením dopadl k nohám kousek kovu od gazaly. Propálil se koženým váčkem.

Lutin stále naříkal. Otevřel na albské stezce bránu, ale už její podoba jasně ukazovala, že by nebylo radno tudy prchat. Oblouk světla byl nestabilní. Natahoval se a pak se zase skoro hroutil do sebe. Neuchovával si stejnou podobu ani dvě vteřiny.

Jenže už ho nebudou potřebovat. Ať udělala Emerelle cokoliv, zdálo se, že přízrační psi jsou poraženi.

Falrachovi tekly z pálicích očí slzy. Pomalu začínal vidět jasněji. Vydal se ke královně a zvedl ji na nohy. Opřela se mu hlavou o rameno. Všechno bylo v pořádku. A od této chvíle se všechno změní! Byli zachráněni. Dokázali to!

„Vodu,“ zašeptala Emerelle. „Prosím, vodu.“

Její rty ztmavly. Tělo jí nepřirozeně žhnulo. V rohu nádvoří kapala ze lví hlavy do koňského napajedla voda. Falrach opatrně položil královnu na zem. Odhrnul jí z tváře špinavé vlasy. „Dojdu pro vodu.“

Nikde neviděl džber ani jinou nádobu. A tak si přetáhl přes hlavu tuniku a strčil látku pod kapající čůrek. Trvalo dlouho, než nasákla tak, aby mohl Emerelle nakapat do úst dost vody. Pak ji do mokré tuniky zavine, aby jí srazil horečku. Kéž by jen uměl čarovat!

Lutin zmlkl. Falracha zamrazilo v zádech.

Prudce se otočil. Nad Emerelle dřepěl přízračný pes, tlamu ponořenou hluboko v její hrudi!

Konec času

Alyselle by nejraději zavýskla radostí. Světlo z hrudi elfí královny představovalo ryzí sílu. Viděla, jak Emerellina pokožka pod špínou vadne. Královna byla bezbranná. Naprosto vysílená z vraždění jejích dvou společníků. Ovšem její světlo bylo stále nekonečně silnější než kterékoliv jiné, jež kdy ochutnala.

Alyselle si všimla, jak se jejich tělo začíná měnit. Bylo hmotnější. Jeho moc rostla. Takže to, co tvrdila šamanka, byla pravda! Když do sebe Shi-Handan nasají dost světla, získají fyzické tělo…

Kroky ji přiměly vzhlédnout. Řítil se na ni Ollowain. S holýma rukama. Směšné. Nechala Emerelle chvíli na pokoji. Královna už jí neuteče. Takže se může klidně občerstvit světlem mistra šermíře a toho naříkajícího kobolda.

Ollowain se zarazil. Začal na ni křičet a mával rukama. Hlupák! Copak si myslel, že je jen šelma bez rozumu? Bestie v ní se vzpouzela. Chtěla rytíře zabít. Snad… Ano, pohraje si s ním. Nemůže uškodit, když se s ním pobaví a popase se na jeho bezmocnosti, než jej i padlou královnu zabije.

Alyselle kousek ucouvla. Jen ať ji považuje za nemyslící bestii! Zrůda v ní naléhala, aby zůstala. Její touha po životním světle královny byla takřka neodolatelná. Neznala odklad. Chtěla dokončit hostinu.

Sotva ustoupila, mistr šermíř vyrazil vpřed. Zvedl něco ze země. Kámen? Směšné. Představoval si, že ji zažene házením kameny?

Odsunula se kousek stranou.

Ollowain se rozkročil nad královnou. Dojemný obrázek. Byl úplně tím zářným hrdinou z příběhů, které o něm slyšela. Do srdce ji bodla žárlivost. Také ona je hrdinka! Obětovala život za svou paní Alathaiu, ale o ní nikdo mluvit nebude. Prostě zmizela.

Alyselle se vydala k mistru šermíři. Zvedl výhružně ruku. Chňapla Emerelle po noze. Z královny vyrazilo zlaté světlo. Tuhé. Připomínající med. A nepopsatelné chutné. Škubala jím jako hyena mršinou. Světlo se jako had vinulo mezi ní a Emerelle.

Alyselle ucítila půdu pod nohama. Její vnímání se měnilo.

Ollowain jí s výkřikem vrazil ruku do těla.

Projela jí palčivá bolest. Ucukla. Držel něco v ruce. Kovový úlomek!

Vztekle mu chňapla po paži. Ale s neuvěřitelnou obratností uhnul a znovu úlomkem zaútočil. Jak se jí kov prokousával tělem, tančily kolem něj malé blesky.

Pokusila se ho popadnout za nohu. Znovu byl rychlejší a udeřil. Bolest ji přiměla ustoupit. Co to bylo? Skanga jí přece slíbila, že ji nedokáže zranit žádná zbraň!

Ollowain poklekl. Aniž by ji spouštěl z očí, zvedl Emerelle a přehodil si ji přes rameno. Levačkou na ni bez ustání mířil úlomkem. Kde vzal ten zatracený kus kovu? Vždyť to nebyla ani pořádná zbraň!

Mistr šermíř se vydal k magické bráně. Chtěl tímto způsobem uniknout. Bestie na ni dotírala. Toužila vyrazit vpřed, ale ona viděla jen úlomek kovu, který ji zranil. Jen ať vstoupí do zlaté sítě. Všechny je tam dostane. Bylo šílenství vkročit do tak nestabilní brány. Budou odmrštěni do budoucnosti. Ale jí to neublíží. Už o všechno přišla. Mohla jen vyhrát. A byla rozhodnutá zmocnit se Emerelle!

Mistr šermíř drsným výkřikem vyplašil lutina. Ten váhal. Pak se zadíval jejím směrem.

No tak, zůstaň! pomyslela si nenávistně. Tvoje světlo života je jen malé sousto.

Lutin s klením prošel branou. Ollowain ho okamžitě následoval.

Alyselle vyrazila. Rychlostí blesku proběhla branou. Něco ji popadlo! Cizí kouzlo! Byla tažena vpřed. Zlato albské stezky se změnilo v palčivé světlo beroucí ji s sebou.

Co tady nebylo v pořádku? Vleklo ji to vpřed, aniž by měla možnost se osvobodit. Pořád dál. Tušila, že se řítí časem. Kolem ní probíhala tisíciletí. Alyselle musela myslet na usmívající se cizinku s podivnými symboly na těle. Byla to past! Jakmile pronikla kůží gazelí ženy, aby pohltila její světlo života, byla očarována.

Bestie v ní se vzepjala. Všechno zaniklo v bílém světle. Byl to konec času?

Dramatis personae

Adrien − žebravý chlapec z Nantour. Je vyvolen bratrem Julesem, aby založil pro Tjuredovu církev rytířský řád. Jules ho přesvědčí, aby přijal jméno Michel Sarti, a namlouvá mu, že žoldák byl jeho otcem.

Aileen − elfka, Farodinova bývalá milenka. Byla zabita trolím vévodou Dolgrimem a později se znovu narodila jako Noroelle.

Ailis − jméno selkie, kterou kníže Eleborn nazývá dcerou. Není jasné, zda je to míněno metaforicky nebo vážně.

Ajax − minotaurus, kníže lidu obývajícího Měsíční hory. Spojenec Emerelle ve válce s troly.

Alathaia − elfí kněžna z Langollionu. Měla spor s Emerelle. Tvrdí se o ní, že se vydala stezkami temné magie.

Al-beles − jedno ze jmen elfky Sem-ly, která střeží albskou hvězdu vedoucí z Iskendrie do knihovny dětí Albů.

Alfadas − král Fjordlandu, otec Ulrika, Kadlin a polovičního elfa Melvyna.

Alvias − elf, obvykle znám jako mistr Alvias, hofmistr na dvoře královny Emerelle.

Alyselle − elfka z osobní stráže kněžny Alathaie, která se dobrovolně přihlásí, aby byla trolí šamanskou Skangou proměněna v Shi-Handan.

Anais − zahradnice v refugiu na Mons Gabino. Radí Elodii při volbě správného jedu určeného k vraždě Adriena.

Anderan − kobold z národa Holdů. Pán vod ve Vahan Calydu. Baldanův otec a člen rady koruny trolího krále Gilmaraka.

Ansgar − slavný lučištník z Fjordlandu. Veterán tažení do Sněžné marky.

Answin − velitel osobní stráže královny Kadlin.

Arban ben Chalaš − falešné jméno, které si vymyslela Ganda pro Ollowaina, zatímco se plavili na galéře do Iskendrie.

Armand − provazochodec z Fargonu, který sešel z cesty a na několik let se stal jedním z nejžádanějších nájemných vrahů království, dokud se nesetkal s bílým rytířem Michelem Sartim.

Arsi − vévoda z Drusny. Je považován za odvážného vojevůdce, byl ovšem poražen Michelem Sartim během hladové zimy v bitvě u Ulmenburgu.

Arsinoe − vymyšlená manželka právě tak vymyšleného Arbana ben Chalaše.

Artaxas − lamassu v Melvynově družině. Provází ho pověst, že se stal po neštěstí při letu trochu podivínem.

Asla − Fjordlanďanka, dříve Alfadasova žena. Na konci trolích válek se rozhodla pro soužití s rybářem Kalfem. Matka Ulrika, Kadlin a Silwyny.

Atta Aikhjarto − oduševnělý dub, stojí u velké albské hvězdy na okraji srdce říše.

Balbar − bůh města Iskendrie, který si žádá krvavé lidské oběti.

Baldan − kobold z národa Holdů. Syn Anderana, Pána vod z Vahan Calydu. Sloužil jako velitel pod vévodou Orgrimem.

Balduin − hofmistr krále Cabezana.

Baša (nebo tlustá Baša) − jméno, které dal kobold Gorbon těžkému samostřílu na přídi svého říčního člunu.

Bessa − bohyně moří, uctívaná obyvateli Iskendrie.

Birga − trolí šamanka a svěřenkyně Skangy. Proslulá krutostí při zacházení se zajatci.

Bílý hrom − jméno, které přijal Devanthar alias bratr Jules v koňské podobě.

Björn Lambisson − mladý válečník z družiny králova syna Ulrika.

Braganové − jméno rodu z koboldího národa Holdů, z něhož pochází Pán vod ve Vahan Calydu. Z tohoto rodu pocházejí i Gondoran a Anderan.

Branbart − trol, král, odvážný, ale také lstivý a podezíravý.

Cabezan − člověk, král Fargonu, obávaný tyran. Právě jeho válečníci zavraždili v Aniscansu svatého Guillauma.

Caileen − elfka, hraběnka z Dorienu, velitelka svobodných knížat z Arkádie.

Chiron − kentaur, albín. Žije v knihovně v Iskendrii.

Claudine − svatá Tjuredovy církve, jejíž utrpení je oblíbeným motivem na vitrážích chrámových věží.

Clovis − jméno člena městské stráže v Nantour. Známý také jako Tlusťoch. Podílel se na Elodiině zatčení.

Conlyn − syn Melvyna a Leylin. Vyrůstá ve světě lidí poblíž královského města Firnstaynu.

Čerňák − kobold, tiskař, který žije v Talsinu, tiskne a prodává zakázané spisy Eliji Glopse. Přesvědčený přívrženec Rudých čapek.

Dalmag Pašidráb − kobold, správce Feylanvieku a strážce spravedlnosti. Nenávistí sžíraný kobold, kterému nepřinese setkání s Emerelle nic dobrého.

Danae − falešné jméno, které přijme Elodia, když se ve službách krále Cabezana dostane do Iskendrie.

Derg − trolí vévoda z Vlčí jámy, kníže ve Sněžné marce.

Dobon − kobold z lidu šedokožců. Po smrti Douara vystupuje jako mluvčí svého lidu.

Dolgrim − trolí vévoda, dřívější Orgrimova inkarnace. Zabil Aileen, Farodinovu milou, a zahájil tím svár duší, který trvá dodnes.

Douar − kobold z lidu šedokožců. Vystupuje coby mluvčí svého lidu.

Dvoutrkáč − rohatý ještěr, vůdčí býk stáda, k němuž cítí přináležitost Ganda a které vede Elija Glops.

Einhard z Vrbnice − Tjuredův kněz z refugia ve Vrbnici. Proslavený legendami o starších svatých řádu popelového stromu.

Eirik − chlapec z Firnstaynu, Ulricův sok. Pozdější velitel lovců v králových službách.

Eleborn − elf, kníže Říše pod vlnami, vládce těch dětí Albů, které obývají oceány Albenu.

Elena − kentaurka, dcera Katandera z Uttiky.

Elija Glops − lutin, obratný agitátor a zakladatel Ligy na ochranu vnitřní velikosti Albenu a povstaleckého hnutí Rudých čapek. Po vyhnání Emerelle se stává mocným knížetem ve stínu trolího trůnu.

Elodrin − elf, kníže moří z Alvemeru. Velitel Emerelliny flotily a přechodně vrchní velitel armády, shromažďující se ve Větrné zemi.

Elovyn − elf z osobní stráže Alathaie, který se dobrovolně přihlásí, aby byl trolí šamankou Skangou proměněn v Shi-Handan.

Emerelle − elfka, královna všech dětí Albů a jedna z nejstarších bytostí Albenu. Poté co ztrácí trůn, se opět, jako už kdysi, stává potulnou rytířkou. Nedokáže ale uniknout svému osudu.

Eurestes − kapitán aegilské rychlé plachetnice, na níž prchá Elodia z Iskendrie.

Falrach − slavný vojevůdce elfů, kdysi zachránil Emerelle tím, že se sám obětoval. Vynálezce falrachu. Dřívější inkarnace Ollowaina. Stává se vůdčí osobností v těle Ollowaina, poté co bylo vědomí mistra šermíře zničeno lutinem Elijou Glopsem.

Farodin − legendární hrdina elfů, který překonává všechny překážky, aby společně se svými druhy Nuramonem a Mandredem hledal Noroelle, znovuzrozenou velkou lásku.

Fenryl − elf, bývalý hrabě Sněžné marky. Stále doprovázený svým sokolem je nadaným lovcem a čestným válečníkem.

Finn − jarl z Stayndammu poblíž Gonthabu ve Fjordlandu. Přináší Kadlin osudné dary ze ztroskotané obchodní lodi.

Firandi − koboldka ze Spálené země. Družka šamana Oblona.

Firaz − šamanka z lidu gazalů. Žije uprostřed Spálené země ve skalní oáze, která je známa jako Nefritová zahrada.

Firn − bůh zimy v pantheonu Fjordlanďanů.

Ganda − lutinka, mocná kouzelnice a zkušená průvodkyně po albských stezkách.

Ganya − mladá koboldí dívka z lidu šedokožců.

Gharub − trol, vůdce smečky svého lidu. Povýší na knížete ve Feylanvieku, dokud ho tam po soudním jednání nedostihne osud.

Gilmarak − král trolů, znovuzrozený Branbart.

Gorbon − kobold ze severní Větrné země. Majitel nákladního člunu, plavícího se po řece Mice. Proslavený nechutnou vášní pro žvýkací tabák a podivnou zálibou v lodním samostřílu, tlusté Baši.

Gromjan − nazýván také mistr Gromjan, učitel kouzel z koboldího národa lutinů.

Guido − řádový bratr a stavitel, na útěku před svou nemesis se nastěhuje do Fjordlandu a stává se jedním z rádců krále Alfadase.

Guillaume − svatý Tjuredovy církve. Považován za mučedníka. Údajně byl v Aniscansu krutě zavražděn elfy. Syn Noroelle a Devanthara (viz Elfové).

Gundaher − stavitel a kronikář na dvoře krále Alfadase. Uprchlík z království Fargon, kde jako bratr Guido patřil k Tjuredovým kněžím.

Gundar − zesnulý Luthův kněz z Firnstaynu, zachránil Ulricovi život a porazil Shi-Handana, který vpadl do vesnice.

Growak − trolí vévoda z Krvavé hory ve Sněžné marce.

Halgarda − Ulricova manželka, jako dítě byla slepá, než ji Emerelle vyléčila. Postupem času se sama stává zkušenou léčitelkou.

Hieron − kentaur z Uttiky. Slavný matematik a stavitel knížete Katandera, který mezi jiným navrhne beranidla, s jejichž pomocí jsou napadeny stepní lodě.

Horsa Silný − bývalý král Fjordlandu. Vládce s pochybnou morálkou, ale bezpochyby statečný válečník. Jmenoval Alfadase vojevůdcem a později ho vyslal do beznadějné zimní války do Albenu, aby se jej zbavil.

Hvězdoočko − jméno hřebce, na němž v mládí jezdíval Alvias, hofmistr královny Emerelle.

Imaga − koboldka z lidu šedokožců. Úspěšná lovkyně snů.

Jean − Elodiin bratr, který je spolu s ní dopraven na hrad krále Cabezana.

Jules − také bratr Jules nebo Jules Poutník. Tjuredův kněz, který má velký vliv na vývoj své církve a je považován za jednoho z nejradikálnějších soupeřů elfů.

Kadlin − dcera Alfadase a Asly. Během zimní války s troly uprchla společně s matkou po sobí stezce nahoru do hor a byla všeobecně považována za mrtvou. Teprve o léta později se vrátila zpátky na královský dvůr ve Firnstaynu, aniž by ovšem znala svůj původ. Po smrti Alfadase a Ulrika se stává první královnou z Mandredova rodu.

Kalf − Fjordlanďan a několik let jarl Firnstaynu. Původně rybář, stává se vůdcem svého lidu v zoufalém obranném boji proti trolům. Dávný ctitel Asly, kterého o jeho velkou lásku připravil Alfadas. Během války s troly se ale opět sblíží. Zachrání ji a stává se pěstounem Kadlin a Silwyny, které netuší, že není jejich vlastním otcem.

Katander − kentaur, kníže z Uttiky, polní velitel ve válce s troly.

Kirta − kentaurka z klanu Dětí mrazu. Družka Nestheova.

Klaves − jméno, které dostává Ollowain v ležení lutinů, poté co ztratil paměť.

Krvák − velký černý pes, který kdysi zachránil Ulricovi a Halgardě život a stal se stálým společníkem krále Alfadase.

Lambi − vévoda Fjordlandu, vojevůdce krále Alfadase. Muž, jehož zevnějšek a kletby stačí na to, aby vyhrával bitvy. Veterán zimy elfů a věrný druh krále Alfadase. Po tragické smrti svého syna Björna v bitvě u Noční bašty se stává blízkým rádcem nové královny Kadlin.

Ledopírko − jeden z černohřbetých orlů, kteří provázeli Melvyna do války s troly. Družka Mrakonora.

Leylin − elfka, kněžna Arkádie, manželka Shadralova a milenka Melvynova. Po Shandralově smrti si bere Melvyna a má s ním syna Conlyna.

Liza − koboldka z lidu lutinů. Velká láska Nikodema Glopse.

Luth − bůh osudu v pantheonu Fjordlanďanů. Nazýván také tkalcem osudu.

Lyndwyna − kouzelnice, vnučka elfího knížete Arkádie, zemřela po bitvě u Phylanganu. Ollowainova milá.

Madra − trol, příslušník Gharubovy osobní stráže. Druh lutina Nikodema Glopse.

Madrog − kobold z pavoučího lidu, velitel tělesné stráže elfího knížete Shandrala.

Makarios − zahořklý kníže kentaurů ze severní části Větrné země.

Malmon − velitel z Fargonu, který bránil během hladové zimy obležený Ulmenburg. Od něj pochází nejstarší písemné zprávy o svatém Michelovi Sartim.

Mandred Torgridson − bývalý jarl Firnstaynu. Otec Alfadase. Druh Farodina a Nuramona, s nimiž pátral po vypovězené Noroelle (viz Elfové).

Matha Naht − oduševnělý strom. Učitelka Skangy. Strom se špatnou pověstí.

Meliander − elf, zakladatel knížecího rodu Arkádie, Emerellin bratr.

Melvyn − syn Alfadase a elfky Silwyny. Vyrostl bez otce ve vlčí smečce. Oženil se s Leylin a zplodil s ní syna Conlyna.

Měsíční kvítek − luční víla, patřící k prvním obětem Yingizů.

Michel Sarti − 1) velitel žoldáků z Angnosu zodpovědný za několik nejhorších zločinů během třetí války mezi Angnosem a Fargonem. 2) Jméno, které přijímá mladý rytíř Adrien, když putuje v roli bílého rytíře královstvím Fargon.

Miridas − nautarch galéry s purpurovými plachtami, vlajkové lodi flotily prince pirátů Tigranese.

Mrakonor − kníže mezi černohřbetými orly, kteří stráží Albí horu.

Nailyn − elfka, která se rozhodla žít v moři. Elebornova milenka.

Nandalee − elfka, matka královny elfů Emerelle, kdysi patřila k elfí gardě dračího knížete.

Narvgar − rek z Lambiho družiny. Veterán trolích válek, který bojoval s Lambim a Alfadasem ve Sněžné marce.

Nestheus − kentaur, syn Orimedův a sjednotitel kmenů kentaurů.

Nikodemus Glops − lutin, beznadějně zamilovaný do koboldí dívky Lizy. Mladší bratr vůdce Rudých čapek Eliji Glopse.

Norgrim − bůh války v pantheonu Fjordlanďanů.

Noroelle − kouzelnice na Emerellině dvoře, byla vyhnána, když porodila Devantharovo dítě, a místo aby je obětovala, schovala je ve světě lidí. Velká láska Farodina a Nuramona.

Nuramon − legendární hrdina elfů, který překoná všechny překážky, aby se svými druhy Farodinem a Mandredem pátral po velké lásce Noroelle.

Oblon − koboldí šaman ze Spálené země. Jeho nejdůležitější tituly zní: Strážce předků, Hlas mrtvých, Poutník po zakázaných místech. Je šamanem svého rodu a současně také vůdcem lovců a válečníků.

Olav Erikson − léčitel na královském dvoře ve Firnstaynu.

Ollowain − elf, mistr šermíř královny, pochází z elfího kmene Normirgů.

Ollwyn − Ollowainovo jméno v ságách Fjordlanďanů.

Orgrim − trol, vévoda Noční bašty, považován za nejschopnějšího vojevůdce trolů.

Orimedes − kentaur, kníže ve Větrné zemi a po dlouhých jednáních vůdce sjednocených kentauřích kmenů tamtéž. Otec Nestheův.

Orregrim − jméno trolího vévody Orgrima v eposu, který skládá skald Isleif o životě a skutcích své královny Kadlin.

Osaberg − legendární král Fjordlandu, jehož hrob nalezl během zimy elfů Ulric Alfadasson.

Polios − jeden z osobních strážců prince pirátů Tigranese.

Promachos − vysoce postavený kněz boha města Balbara. Má vizi, že obdaří město mohutnou válečnou flotilou a ovládne daleká pobřeží. Propadne krásné otrokyni Danae, která se mu stane osudnou.

Raoul Deleau − velitel z Fargonu, sloužil na hranicích s Drusnou, byl velitelem města Nantour a později palácové stráže krále Cabezana.

Rustur − trol, vůdce smečky. Během obležení kentaury velí vnitřnímu kruhu lodního hradu.

Sem-La − elfka, vypovězená Emerelle a střežící velkou albskou hvězdu v Iskendrii. Sem-la je lidské jméno, které přijala, aby mohla hrát roli úspěšné obchodnice. Její elfské jméno zní Valynwyn.

Serenas − osobní lékař prince pirátů Tigranese.

Shahondin − elfí kníže Arkádie, byl Skangou připraven o tělo a zabit vnučkou Lyndwynou. Proslulý pletichář (viz Zima elfů).

Shandral − elf, kníže Arkádie, manžel Leylin. Podle různých zvěstí horlivý žák kněžny z Langollionu, obeznámený s temnými stránkami magie. Spolu s celou rodinou byl popraven během bojů o Emerellin trůn. Shandral byl proslulý hrůzovládou, kterou zavedl ve Feylanvieku i jinde. Mezi koboldy byl právě tak nenáviděn jako obáván.

Silwyna − 1) Elfka z kmene Maurawanů. Matka Melvyna, družka krále Alfadase. 2) Dcera Asly pojmenovaná podle elfky Silwyny, jež během zimy elfů zachránila Asle, Kalfovi a Kadlin život.

Skanga − trolí šamanka, strážkyně albského kamene svého lidu, elfy nazývána také tkadlenou stínů.

Skvrnonožka − černohřbetý orel, který odnese Emerelle k východnímu ledovci na Albí hoře.

Snaif − trolí vévoda z Mordštejnu, kníže ve Sněžné marce.

Solton − kobold z Feylanvieku. Mistr skladník a jeden z nejvlivnějších hodnostářů města na Mice.

Srpkolímec − rohatý ještěr, patřící ke stádu, s nímž putovala lutinka Ganda. Na zádech tohoto ještěra má Ganda svůj domov.

Svenja − Aslina teta. Chůva Halgardy a Ulrika.

Swana Björnsdottir − dcera Kadlin Alfadasdottir, královny Fjordlandu, a Björna Lambisona. Dítě se narodilo se sněhobílými vlasy a Fjordlanďané věřili, že se tak stalo kvůli všem hrůzám, jež Kadlin prožila během těhotenství. Kadlininy hrdinské činy jsou velmi názorně líčeny v eposu skalda Isleifa.

Šamur − pochází z lidu gazalů. Slavná věštkyně. Sestra Firaz. Kvůli svým schopnostem byla královnou Emerelle vypovězena do světa lidí.

Tankret − osobní strážce krále Cabezana.

Tigranes − princ pirátů z Aegilských ostrovů. Vládce ostrova Zeoly. Díky intrikám Cabezana a jeho nájemné vražedkyně Elodie (Danae) je nezaviněně zatažen do námořní války proti městskému státu Iskendrii.

Tjured − spasitelské božstvo monoteistického náboženství, které má kořeny ve Fargonu a po mučednické smrti svatého Guillauma se rychle rozšířilo ve světě lidí.

Tlustokožec − starý rohatý ještěr, který na zádech nosí sušák trusu.

Ulric − syn Alfadase a Asly. Druhý král Fjordlandu.

Valderun − elf z osobní stráže Alathaie, který se dobrovolně přihlásí, aby byl trolí šamankou Skangou proměněn v Shi-Handan.

Valynwyn − elfka, která byla Emerelle vypovězena do světa lidí a tam pod jménem Sem-la a později Al-beles střeží albskou hvězdu, zajišťující bezpečný přístup do knihovny v Iskendrii.

Veleif Stříbrná ruka − skald na dvoře krále Horsy, později skald a důvěrník Alfadase.

Verrakové − jméno koboldího rodu. Bývali velmi vlivnými obchodníky ve Feylanvieku, dokud město kvůli trolím zákonům nezchudlo a rodina neodešla na jih. Jejich jméno je Elijou Glopsem zneužíváno pro obchod se zbraněmi.

Vlkokousač − rohatý ještěr, na jehož zádech žije lutin Elija Glops.

Vrávoral − rohatý ještěr ze stáda, s nímž putuje Gandin rod.

Yilvina − elfka úzce spojená s královským dvorem ve Firnstaynu, kdysi bývala Ollowainovou žákyní. Nyní velí tělesné stráži knížete moří Elodrina.

Zargub − vůdce smečky trolů. Po zranění vévody Orgrima přebírá velení nad karavanou pro Sněžnou marku.

Dějiště událostí

Aegilské ostrovy − skupina ostrovů severně od Iskendrie. Vlast obchodníků, ale také pirátů. Proslavená víny, pocházejícími z ostrovů.

Alben − označení světa dětí Albů.

Albí hora − tajemstvími opředená hora daleko na severu Albenu.

Alda − hraniční řeka v severovýchodním Fargonu.

Alvemer − elfí knížectví, hraničící se Sněžnou markou a Větrnou zemí.

Angnos − království lidí, daleko na jihu Fjordlandu hraničí s královstvím Fargon a je s ním už dlouho ve sporu.

Aniscans − významná metropole v lidském království Fargonu. Místo, kde byl zavražděn svatý Guillaume.

Arkádie − knížectví elfů, proslulé krásou a chladnou arogancí svých vládců.

Avron − město ve Fargonu; vypleněno během válek mezi Angnosem a Fargonem.

Bainne Tyr − staré jméno pro Spálenou zemi. Znamenalo něco jako Země mléka. Pokud se dá věřit starým příběhům, bývala kdysi tato poušť úrodnou, hustě osídlenou zemí.

Carandamon − náhorní plošina pokrytá věčným ledem, původní vlast Normirgů.

Dorien − hrabství elfů v Arkádii.

Drusna − velké lesní království hraničící na severovýchodně s Fargonem.

Equitánie − malé království na jihozápadě Fargonu, proslulé koňmi a bujarými kopiníky.

Fargon − království lidí. Svůj původ zde má víra v Tjureda.

Feylanviek − velké obchodní město na severu Větrné země. Je osídleno převážně koboldy. Leží na břehu Miky. Uprostřed města se nachází albská hvězda. Druhá se nachází poblíž hranic města.

Firnstayn − malá vesnice ve Fjordlandu, ze které pochází Ulric; za vlády krále Alfadase je po zničení troly znovu vystavěn a stává se hlavním městem Fjordlandu.

Fjordland − království daleko na severu světa lidí.

Honnigsvald − opuštěné město ležící zhruba půl dne jízdy jižně od Firnstaynu; byl vypálen během války s troly za zimy elfů a od té doby nebyl nikdy znovu vystavěn.

Ischemon − knížectví elfů, kdysi vlast slunečních draků.

Iskendrie − 1) Slavné přístavní město ve světě lidí považované za hlavní město kultury a umění; vyznává krutého boha Balbara a holduje jeho krvavému kultu. Místo plné protikladů. 2) Knihovna na úlomku Rozbitého světa; podle pověsti je zde schraňováno veškeré vědění Albenu, ovšem je umění v knihovním labyrintu najít to, co hledáte.

Jezero mraků − ledovcové jezero u průsmyku na severní hranici Fjordlandu. Průsmyk může být překročen jen v zimě, kdy jezero zamrzá.

Jiný svět − elfí jméno pro svět lidí.

Kralštejn − trolí označení pro horskou pevnost nazývanou elfy Phylangan; byla sídlem trolích i elfích panovníků, kteří vládli Sněžné marce.

Langollion − knížectví elfky Alathaie, ostrov na jihovýchodě Velrybí zátoky.

Manchukett − odlehlé království v Albenu. Žijí tu obří sumci kradoucí telata.

Marcilla − malý městský stát na jihu Fargonu, který byl dobyt oddíly krále Cabezana. Proslulý keramikou a medem.

Meliamer − přístavní město v Albenu, ležící na ostrově Ishemon.

Měsíční hory − pohoří na jižní hranici Větrné země; domov minotaurů a koboldího národa pavoučích lidí.

Mika − velká řeka na severu Větrné země, splavná od moře až po Feylanviek; rozvětvuje se na Bílou Miku, plnou peřejí, a Modrou Miku; na které je možná lodní plavba.

Mons Gabino − hora v království Angnos ve světě lidí; je proslulá refugiem třiceti mučedníků, kde se údajně elfové dopustili zhruba dvacet let po smrti svatého Guillauma masakru na zdejších řádových bratřích Tjuredovy církve.

Mordštejn − pevnost trolů na jihu Sněžné marky.

Nefritová zahrada − jméno skalní oázy uprostřed Spálené země.

Noční bašta − skalní hrad trolů severně od Firnstaynu, ležící na konci krátkého fjordu; sídlo vévody Orgrima.

Nantour − velké město ve světě lidí ležící na severu království Fargon.

Phylangan − pevnost elfů, která střežila průsmyk mezi Carandamonem a Sněžnou markou a byla zničena při výbuchu sopky. Trolové nazývají toto místo Kralštejn.

Reilimee − významné přístavní město elfů zničené během válek s troly.

Rejky − středohoří na jižní hranici Sněžné marky.

Ruonnes − město ve Fargonu. Bylo vypáleno během války mezi Angnosem a Fargonem.

Selinunt − trosky města v království Fargon ve světě lidí. Kdysi se místo nazývalo Bílý Selinunt. Bylo zničeno během války mezi Devanthary a Alby.

Shalyn Falah − Bílý most, jedna z přístupových cest do Srdce říše.

Slangské hory − řetězec hor severně od Sněžné marky; vlast elfího kmene Maurawanů.

Sněžná marka − místo, odkud vzešli trolové; po jejich vyhnání bylo osídleno elfím kmenem Normirgů. Nehostinná, chudá země daleko na severu Albenu.

Sobí stezka − stezka, kterou při putování Fjordlandem používají na jaře a na podzim sobi.

Spálená země − jméno části Albenu, které bylo během dračích válek proměněno v poušť.

Srdce říše − knížectví elfů, kde leží bývalé sídlo královny Emerelle, hrad Světlo elfů, jehož trůn byl dobyt troly.

Stará pevnost − jméno posádkové pevnosti dračích elfů v Nefritové zahradě.

Stayndamm − malá pobřežní vesnice ve Fjordlandu, ležící poblíž přístavu Gonthabu.

Světlo elfů − jméno, které dali koboldové Emerellinu hradu v Srdci říše a které postupem doby přejaly všechny národy Albenu.

Tanthalie − malé ostrovní království ležící jihozápadně od Arkádie; proslulé slepými vypravěči pohádek. Ke konci vlády krále trolů Gilmaraka se knížetem Tanthalie stal lutin Elija Glops.

Tildanas − město v Albenu. Ještě před epochou dračích válek se ponořilo do moře. Proslulé a pověstné kouzelníky, kteří opustili cestu světla a mezi jiným vymysleli snové disky, které připravovaly toho, kdo se na ně díval, o vzpomínky.

Ulmenburg − malé město v severovýchodním Fargonu ležící na Aldě a poblíž hranic s Drusnou.

Uttika − 1) Jméno knížectví kentaurů na západě Větrné země. 2) Jméno hlavního města knížectví Uttika.

Vahan Calyd − přístavní město u Lesního moře, založené Normirgy ve vyhnanství a na počátku třetí války s troly do základů zničené; vlast Holdů, jednoho z koboldích národů Albenu, a místo, kde je každých dvacet osm let volen král Albenu.

Vahlemer − město v Albenu, které leží u ústí Modré Miky a náleží ke knížectví Alvemer.

Valemas − dlouho opuštěné město elfů v Albenu; svobodní z Valemasu byli vyhnáni Emerelle do exilu a zřídili si skromné město v oáze Rozbitého světa.

Vrbnice − malá vesnice na severovýchodě Fargonu. Proslulé refugiem a jeho skriptoriem, kde jsou uchovávány nejranější spisy o Michelu Sartim a dalších svatých řádu popelového stromu.

Větrná země − rozlehlá stepní oblast jižně od Carandamonu a Sněžné marky; domov většiny kentauřích kmenů.

Yaldemee − osada v Srdci říše, leží asi den jízdy od Emerellina hradu; místo je proslulé barvami, které tu vyrábějí myšálkové.

Zeola − jeden z Aegilských ostrovů. Elodia ve své roli Danae tvrdí, že je dcerou rybáře ze Zeoly.

Glosář

albská hvězda − bod, kde se kříží dvě až sedm albských stezek; pomocí albských kamenuje možné na tyto stezky vstoupit.

albské stezky − síť magických cest, kterou kdysi vytvořili Albové.

albský kámen − magický artefakt. Každý z Alby stvořených národů obdržel takovýto kámen, než Albové opustili jejich svět. Albský kámen zesiluje magickou sílu uživatele. V případě, že se dá dohromady více kamenů, může vzniknout magie takové síly, že dokáže přeměnit světy.

apsarasy − vodní nymfy z odlehlé části Albenu.

červenohřebenáč − druh ještěrky, žijící v jižním Albenu. Jeho upřednostňovaným životním prostorem jsou suché, horké oblasti. Dorůstá délky dvou kroků a je všežravec. Kromě doby páření jsou červenohřebenáči samotáři.

dailičtina − řeč kentaurů.

děti Albů − souhrnný název pro všechny národy, které byly stvořeny Alby (elfové, trolové…).

drakovolák − zpěvný pták žijící v oázách Spálené země. Je proslulý melancholickými nočními písněmi a dosahuje na trzích s ptáky velkých měst nejvyšších prodejních cen.

elfové − poslední z národů, které Albové stvořili. Velcí asi jako člověk, jsou štíhlí a mají dlouhé, do špičky vybíhající uši. Mnozí z nich jsou nadáni magickou mocí.

falrach − desková hra vymyšlená Falrachem, jedním z nejvýznamnějších vojevůdců elfů. Údajně je pomocí této hry možné ztvárnit každou myslitelnou bitvu.

falrachový stolek − zvláštní hrací stolek, na kterém se hraje falrach.

faunové − národ s kozlíma nohama žijící v Albenu.

galeassa − loď s vysokými boky, kterou je možné pohánět vesly i plachtami. Podstatně vhodnější na otevřené moře než galéry.

gazalové − příbuzní faunů. Místo kozlí hlavy mají úzké, protáhlé hlavy gazel s velmi nápadnými, dozadu se kroutícími a dovnitř stočenými rohy. Existuje jich už jen málo. Ženy gazalů jsou proslulé nadání pro věštění. Nejznámější z nich je Firaz, která žije sama v oáze jménem Nefritová zahrada ve Spálené zemi.

gelgerok − patří k fauně Albenu, je proslulý jemným masem a měkkou kůží.

gorgony − ženy, které mají místo nohou hadí tělo a místo vlasů nosí na hlavě svíjející se klubko hadů. Jsou považovány za smrtelně nebezpečné lučištnice. Je možné je spatřit v Albenu v oblasti Našrapuru.

hattah − šípový jed používaný koboldy ve Spálené zemi. Pokud se dostane do krevního oběhu, ochromí dýchání a vede k rychlé smrti udušením. Jed je získáván z dužiny kaktusů. Pokud se dužina usuší, získá se droga se silnými halucinogenními účinky, která se také nazývá hattah.

hvězdné vážky − druh vážky, široce rozšířený v luzích jižního Albenu. Zvířata jsou aktivní v noci. Za jméno vděčí fluoreskujícímu zadečku, který září ve tmě bledě zeleným světlem.

kentauři − kříženci elfů a koní. Z koňského těla vyrůstá horní část elfího trupu. Většina kentaurů žije nomádským životem a jejich domovem je Větrná země. Elfí část trupu kentaura je svalnatá jako u „elfích bratranců“. Také mívají většinou ochlupení a vousy a jejich uši jsou o něco kratší než u elfů.

keř dinko − keř, z něhož děti Albů získávají tmavou šťávu, jíž si malují na kůži obrázky. Dinková šťáva, která je do těla přijímána kůží, působí také jako afrodisiakum.

koboldi − souhrnný název pro celou skupinu různých národů nebo kmenů jako třeba lutinové či Holdové. Koboldi jsou vysocí asi po kolena či boky člověka. Mnoho z nich je nadáno magickou mocí. Většinou platí za vynikající řemeslníky. Ostatní děti Albů využívají rády koboldů jako sluhů nebo otroků.

květinové víly − Alby vytvořený národ, bytosti velikosti prstu, vzhledem podobné elfům, mající motýlí křídla nebo křídla vážky.

lamassu − národ v Albenu; bytosti s tělem býka, velkými orlími křídly a vousatou tváří; jsou považováni za velmi moudré a také za významné kouzelníky.

Liga na ochranu vnitřní velikosti Albenu − spolek mrzoutů a reformátorů; založena Elijou Glopsem, který využívá tuto zdánlivě neškodnou ligu k šíření svých polemických spisů a k agitaci proti nadvládě elfů.

luční víly − jiné označení pro květinové víly.

lutinové − druh koboldů s liščí hlavou, proslulý drsným smyslem pro humor a magickými schopnostmi. Jsou považování za dobré obchodníky a překupníky. V Albenu neexistuje nic, co by lutin nedokázal obstarat.

Maurawanové − elfí kmen žijící daleko na severu Albenu v lesích na úpatí Slangských hor; slavní lukostřelci.

minotauři − obrovití tvorové s býčí hlavou. Jejich tělo se podobá tělu trolů, na rozdíl od nich však nepovažují kontakt s kovem za nepříjemný.

mrakojímači − velcí, létající tvorové, kteří vzhledem vzdáleně připomínají medúzy. Kdysi žili v Rozbitém světě a byli zataženi do války mezi Alby a Devanthary. Posledně jmenovaným sloužili v boji proti drakům Albů.

myšálkové − koboldi malého vzrůstu, sotva velcí jako palec. Jsou proslulí nádhernými barvami, které míchají a používají pro velmi detailní mědirytiny.

nautarch − označení používané na Aegilských ostrovech pro kapitána galéry.

Normirgové − kmen elfů, který připravil troly o Sněžnou marku a po bitvě o Phylangan byl odtamtud zase vyhnán. Pocházejí z něj Ollowain a Emerelle.

obří sumci − říční sumci tak velcí, že dokážou spolknout jehňata a telata, když se v noci válejí po břehu.

ostnoocasáč − ještěrka žijící v aridních oblastech jižního Albenu. Ostnoocasáč je býložravec. Zájmeno vděčí víc než pět palců dlouhému ocasu s dlouhými ostny, připomínajícímu bič. Tato zvířata žijí v menších skupinách a jsou považována za nanejvýš obranyschopná.

palmostrážce − malý zpěvný pták žijící v oázách Spálené země.

pavoučí muži − koboldové z Měsíčních hor proslulí šplhacími schopnostmi. Údajně dokážou běhat jako pavouci po zdech a strmých stěnách.

refugium − kněží Tjuredovi tak označují zařízení, které se podobá klášterům.

Rudé čapky − tajný spolek koboldů rozhodnutých bojovat se zbraní v ruce proti tyranii elfích knížat.

sanhall − jméno jižního větru, který v létě vane z úbočí Rejek na pláně Sněžné marky.

selkie − tuleni nebo také vydry, které dokážou svléknout zvířecí kůži a pak mají podobu mladých elfů. Podle pověsti jsou to děti Eleborna, vládce Říše pod vlnami.

Shi-Handan − přízračné bytosti většinou vypadající jako psi a velké jako poníci. Shi-Handan vznikají magickým splynutím Yingize s elfem nebo člověkem.

skaldové − fjordlandské označení pro bardy.

stepní lodě − obrovské dřevěné povozy velké jako malé lodě. Byly zhotoveny na rozkaz krále trolů Gilmaraka, aby na nákladních palubách převážely poklady karavan pro Sněžnou marku. Vybaveny torzními metači představují pohyblivé pevnosti. Jejich posádky tvoří takřka výlučně koboldi. Díky sklopným sanicím mohou být nasazeny jako ledové plachetnice.

Stříbrná noc − svátek, který elfové slaví poslední podzimní noc ve Starém lese. Během této jediné noci v roce dokáže Emerelle zaslechnout hlasy předků, tedy elfů, kteří odešli do měsíčního světla.

šedokožci − jméno koboldího národa ve Spálené zemi, jenž se po staletí vydává za troly. Pocházejí z něj lovci snů, kteří čelí vlivu Yingizů na další koboldí národy.

Tearagové − proslulí loupeži ví jezdci přepadávající karavanní stezky do Iskendrie.

trolové − nejbojovnější národ Albenu. Více než tři metry vysocí, mají šedou kůži, která se barvou podobá kameni. Trolové se štítí doteku s kovem.

valetština − jazyk používaný na pobřeží od Iskendrie až do Terakisu.

vlčí mléko − proslulý alkoholický nápoj vyráběný kentaury ze zkvašeného kobylího mléka. Všechny děti Albů se shodují na tom, že musíte mít koňský žaludek, abyste vlčí mléko snesli.

Yingizové − záhadný národ, proti kterému kdysi válčili Albové. Stíny Yingizů byly uvězněny v nicotě a čekají, až uniknou ze zajetí a opět získají těla.

Železné vousy − dřevěné sochy, do nichž se zatloukají kusy železa jako obětní dary. Fjordlanďané vystavují Železné vousy na poctu svého boha osudu Luthe. Jsou nazývány železnými muži.

Poděkování

Tři roky po vydání Zimy elfů je trilogie o třetí válce s troly tímto románem dokončena. Byly to tři pohnuté roky a bez všech pomocnic a pomocníků, které jsem v té době měl, by nebylo možné dojít až na konec cesty. A ani tentokrát nemají zůstat bezejmenní: Xinyi, která mi pomohla ženšenovým čajem a magií jiného světa přestát nejednu dlouhou noc plnou psaní, Karl-Heinz, skrytý vládce jazykové správnosti, Elke, která nasměrovala lavinu jinam, Till, jenž mi držel od těla všechny potíže s počítačem, které bych nikdy nedokázal vyřešit, Wendel, jenž si našel čas, aby vedle hromady školních kompozic prošel také dost tlustý rukopis, Nina, která dbala, aby moji hrdinové nezapomněli na etiketu, a Martin, jenž jim koukal na prsty.

Můj zvláštní dík patří také všem těm, kteří se přihlásilo o slovo na fóru a v návštěvní knize mé internetové stránky. I když tam jen zřídka vystupuji aktivně, přesto jsem častým tichým hostem. Všemi podněty, příběhy o svých čtenářských zkušenostech s elfy nebo prostě jen přátelskými pozdravy jste se zasloužili o to, že jsem nalezl sílu napsat tuto knihu. Díky!

Můj dík si zaslouží také lektorský tým nakladatelství Heyne, Angela, Martina a Sascha. Vím, že čekání na poslední stránky knihy bylo asi napínavější než každá detektivka. Děkuji vám za trpělivost a důvěru.

Bernhard Hennen

Královna elfů, kniha 1.

1. vydání

Německý originál Elfenkönigin

vydaný Wilhelm Heyne Verlag

Překlad Svatava Kretková

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 266. publikaci

Ostrava 2012

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint