KNIHA II.

KRÁLOVNA ELFŮ

BERNHARD HENNEN

FANTOM Print

2012

Copyright © 2009 Bernhard Hennen

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-175-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro růži v zimě

Nejnebezpečnější pohled na svět je pohled těch, kteří

na svět nikdy nepohlédli.

Alexander von Humboldt

O sedm let později…

Krtčí rytíř

Adrien uhnul před ranou mečem, odrazil zpětný úder štítem dřív, než nový útok nabral na síle, a narazil Julesovi štítem a jeho vlastním mečem do hrudi. Kněz ucouvl, ale ani trochu neklopýtl. Za těch sedm let jako by nezestárl ani o den. Právě naopak. Také on jako by získal každodenními cvičeními na síle a obratnosti.

Nabral zpět rovnováhu, naznačil úder na Adrienovu pravou nohu, překvapivě změnil směr a zamířil mu na rozkrok. Mladík srazil čepel okrajem šítu k zemi a dotkl se mečem Julesovy šíje. „Jsi mrtvý, mistře.“

Jules se supěním upustil štít a meč. Otřel si rukou zpocené čelo. Pak se posadil na hromadu suti.

„Bylo to poprvé, kdy jsem při tréninku zvládl tři smrtelné zásahy!“ Adrienovi se nepodařilo skrýt triumf v hlase. Musel cvičit šest let, než se mu poprvé podařilo Julese zasáhnout. Ale v posledních týdnech se konečně stával pořád lepším a lepším.

„A co to znamená?“ odvětil kněz mrzutě. „Považuješ se za rytíře, protože dokážeš porazit starého muže?“

„Při vší úctě, mistře, ty nejsi starý.“

Kněz se pro sebe usmál, jako tak často. „Při vší úctě, můj žáku, nemáš o tom ani ponětí. Takže to shrneme. Co umíš?“

„Naučil jsi mě, že je neslušné chlubit se vlastním uměním.“

„A co měl znamenat ten radostný výkřik, že jsi mě třikrát smrtelně trefil?“

„To byla ne tak úplně věcně pronesená skutečnost,“ odvětil Adrien s úsměvem.

„Jak tě tak poslouchám, mrazí mě. Mám dojem, že jsem tady vychoval kazatele, který člověku překrucuje slova v puse, a ne rytíře.“

„To mi říkáš určitě už posté. Já mám zase dojem, že jsi špatný učitel, pokud u mě prostě nenastává žádné zlepšení.“

„A já mám dojem, že udělat z tebe rytíře je stejně beznadějné jako chtít holou pěstí vytesat z balvanu sochu. Ale shrňme, co ses naučil. Umíš číst a psát, a dokonce mizerně veršovat. Nedržíš už meč jako sedlák vidle, a dokonce jsi schopen zasadit starému muži za půldruhé hodiny cvičení tři zásahy. Ale nedělej si iluze! Kdybys někdy natrefil na elfa, který je alespoň trochu nadaný k šermu, byl bys mrtev dřív, než bys vyslovil své celé jméno, Micheli Sarti.“

Za všechna ta léta si Adrien ještě pořád tak úplně nezvykl na nové jméno. Choval také pochybnosti o tom, zda je opravdu nemanželským synem onoho rytíře. Ovšem akceptoval, že tato hra patří k Julesovým pravidlům. Už před lety se odnaučil na to něco říkat. Pro svět na druhé straně údolí bude Michelem Sartim. Ale ve svém srdci byl Adrienem.

„Kdy bude můj výcvik u konce? Při tom, jak mluvíš o mých schopnostech, to zní, jako by to nic nebylo, ale kolik existuje rytířů, kteří umí číst a psát?“

„Tak málo, že budu dbát o to, abys byl natolik dobrý, že tě nezabije hned první hlupák, který strávil celé dny bojovým tréninkem, místo aby se vzdělával.“

Adrien si povzdechl. „Obávám se, že pro tebe nebudu nikdy dost dobrý. Nechceš mě vůbec nechat odejít.“

„Připouštím, že bez tebe bude tady v horách nejspíš dost smutno.“ Jules vstal. „Chápu, že chceš pryč. Už je z tebe dávno mladý muž. Někdy se bojím, že jsi pro svět na druhé straně údolí až moc dobrý. Vládne tam král, který je do morku kostí zlý. Muž naprosto bez jakékoliv morálky. Jsi ve všem jeho přesným protikladem. Už to by mu mohlo stačit k tomu, aby tě zabil.“

„Postaral ses, aby nebylo tak snadné mě zabít.“

„Bohužel se zdá, že jsem tě při našich cvičeních až příliš často mlátil do hlavy. Vážně si myslíš, že jsi připravený vyzvat celé království? Sám?“

„Nechám starého krále na pokoji. Nic od něj nechci!“

Jules zavrtěl hlavou. „Chápej přece, chlapče. To on tě nenechá na pokoji. Protože jsi takový, jaký teď jsi, doslechne se o tobě. A nenechá tě být. Věř mi, hochu!“

Adrien zlostně zarazil tupý cvičný meč do hromady kamení. Jules ho nikdy nenechá odejít, protože ten zatracený král Cabezan se zdá být nesmrtelný. Byl dávno starší, než se na člověka slušelo. Pokaždé, když Jules na pár dní opustil Kamenný les, vracel se s dalšími hrůznými historkami o králi.

Mladík si vzpomněl na květinářku. Určitě si už dávno vyvolila muže. Nejspíš měla dokonce i děti. Snad ne s tím odporným řezníkem. To by nesnesl.

„Hej, tváříš se jako někdo, kdo má starému králi políbit ruku. Na co myslíš?“

„Že v tomhle údolí zestárnu a zešedivím.“

Kněz se dobrosrdečně usmál. „Lhát ses pořád ještě nenaučil. Nech si své myšlenky pro sebe, už na tebe nebudu dotírat. Pojď se mnou.“

Jules ho dovedl k díře, kterou před lety vyhloubil. Celé úbočí bylo poseto jámami a Adrien si byl jistý, že jestli se někdy stane rytířem, pak určitě tím, který v životě vykopal nejvíc svinsta. Lopata a krumpáč by pro něj byly správný erb.

„Tady, chlapče. Včera v noci se mi zdálo o této jámě. Musíš tam dole ještě chvíli kopat. Už ne moc hluboko. Jsem přesvědčen, že to byla tato díra, kterou jsem ve snu viděl. Tady to najdeš.“

Jules mu za všechny ty roky neřekl, co by měl vlastně najít. A už nesčetněkrát přišel s vizemi ze snů. Adrien na to nic neřekl. Dole v jámě se nahromadila voda. Okraje byly spláchnuté. Díru zpola vyplňovala spousta kamení a bláta. Adrien už dávno přestal rozmlouvat se svým mistrem o jeho snech. Bude kopat. Dělal to už sedm let. Klást otázky nebylo k ničemu. Byl prostě krtčí rytíř.

Umění klamu

Elodia vstala z lůžka. Velmi opatrně, aby kněžského knížete nerušila pohyby ve spánku. Z jeho rozevřené dlaně se vykutálelo mrtvé koťátko. Leželo stočené na hedvábném prostěradle. Bílou tlamičku mělo červenohnědou od zaschlé krve. Obě zbylá koťátka přelezla prostěradla a polštáře, aby sestřičce pomohla. Olizovala jí z tlamy krev, dokud nebyl kožíšek zase docela bílý. Tiše mňoukala. Stále znovu a znovu opatrně strkala do mrtvé sestřičky tlapkami a nebyla schopna pochopit, proč se ze svého domnělého spánku neprobouzí.

Od chvíle, kdy Elodia přišla přede dvěma lety do Iskendrie, říkala si Danae. Byla na Zlatém trhu představena v rozruch budící dražbě jako aegilská milostná otrokyně. Díky světlé pokožce a fantastickým historkám, které o ní během dražby vyprávěl obchodník s otroky, byla prodána za vskutku přehnanou sumu obchodníkovi s hedvábím.

Její obchodník s otroky byl ve skutečnosti Cabezanovým prostředníkem a Elodia by se vsadila, že krátce poté, co král dostal peníze z dražby, zemřel muž náhlou smrtí. Stejně jistá si byla tím, že už mezitím koluje spousta fám o obchodníkových vztazích s aegilskými pirátskými knížaty.

Cabezan byl jako velký pavouk sedící uprostřed sítě. Opředl ji sítí lží. Nikdo už nedokáže zjistit, kým Danae opravdu byla. Všichni tady ve městě znali jen otrokyni lásky. Opravdu všichni! Promachos ji už několik dní bral s sebou na veřejné obětní rituály k poctě městského boha Balbara. Odpornou ceremonii, při níž bylo spoutané dítě zaživa upáleno v ohnivém chřtánu Balbarovy modly. Byla stále ještě otrokyni, ale bezpochyby nejmocnější ve městě. Promachos jí propadl. Jejímu milostnému umění, jímž mu po celý rok poskytovala stále nová a nová potěšení. Její zvrhlosti, s níž mu nejen vyplňovala všechna zvrácená přání, ale také ho svými návrhy přiváděla k novým, tajným vytržením. Promachos, nejmocnější mezi kněžskými knížaty. Promachos, budovatel flotily, který přinášel svému městu nové vize a vedl ho k dosud nikdy nepoznané moci. Tento Promachos byl otrokem svého chtíče. Trávil s ní stále více času. Dnes ho napadlo vzít si do postele koťátka a jedno z nich pomalu uškrtit, zatímco dováděla jeho rozkoš k vrcholu.

Včera ji přiměl, aby v poledním žáru vypila víno chlazené ledem, než ho obdařila polibkem hada. Elodia si byla jistá, že se mu brzy omrzí. Jak dlouho bylo ještě možné stupňovat jeho rozkoše? Přede dvěma týdny trval na tom, aby se nechala tetovat. V místě, které mohl spatřit jen milenec, teď plápolal žlutě rudý plamen. Bude chtít brzy ozdobit i její tvář hluboko pod kůži vypíchaným obrazem? Nebo ji předá zasloužilým hodnostářům, některému ze stavitelů nové flotily, či ji nechá jednoduše zabít, jako když dítě rozbije hračku, která mu zevšedněla? Všechny tyto osudy zažila u žen, které jí předcházely. Ona tak neskončí!

Promachos zasténal ze spánku. Byl to mohutný muž. Jako knězi mu byl z těla odstraněn každý chloupek, i když mu na tvářích probleskoval lehký, modročerný stín vousů. Víčka měl nalíčena tmavě modrou šminkou. Pryskyřicí byly do koutků očí přilepeny malé perličky. Elodii stále připomínaly zamrzlé slzy, neboť knězovo srdce bylo tak chladné, že by jeho slzy jistě zmrzly, kdyby existovalo něco, co by jej pohnulo je prolít.

Nikdy se nedozvěděla, kolik mu je let. V celém paláci se o tom nemluvilo. Moc mladý už jistě nebyl. Odhadovala ho na pětačtyřicet až padesát. Spíš k padesátce! Měl velké břicho, ale maso bylo ještě pevné. Byl pozoruhodně silný. Když levačkou dusil koťátko, Elodia slyšela, jak zvířátku praskají i tenká žebra. Věděla, že až bude plnit svůj poslední rozkaz, bude mít jediný pokus. Měl nad ní tělesnou převahu. Pokud bude postupovat váhavě, bude to znamenat její smrt.

Obchodník s hedvábím, který ji přede dvěma lety koupil na Zlatém trhu, byl přívětivý, mladý muž. Navždy si uchová místo v jejím srdci. Zdědil své jmění po rodičích. Dokud ji nekoupil, jeho obchod kvetl. Svedla ho k tomu, aby ji bral při veřejných příležitostech s sebou a holedbal se jejím milostným uměním a nádhernými nocemi, které spolu trávili. Pokaždé, když se milovali, ležel pak ráno na jejím polštáři nebo v jednom z půvabných, perlami pošitých pantoflíčků nějaký dárek. Dbal, aby měla ve svých komnatách vždy čerstvé květiny, i když byly v Iskendrii hříšně drahé. Chodil s ní kupovat látky, jimiž zdobila stěny své ložnice.

Rád si z ní dělal legraci kvůli jejímu aegilskému přízvuku. Společně se nechávali nosit v zastřených nosítkách po trzích a nejednou ho laskáním přiměla vyloudit na veřejnosti zvuky, které nebyly určeny pro dětské uši. Zbožňoval ji. Nedokázal už bez ní strávit jediný večer. Neměl tušení, koho si to přivedl do domu! Domníval se, že je dcerou rybáře ze Zeoly. Unesenou piráty a prodanou jimi do otroctví.

Ve skutečnosti byla v refugiu Mons Gabino školena po čtyři roky ve všech dovednostech lásky. Bylo to místo ukryté v horách, kam málokdy zabloudil nějaký poutník. A když přece jen návštěvník přišel, byl vpuštěn jen do vstupní budovy, kde mu řekli, že se nachází v refugiu zbožných sester, které přísahaly, že už nikdy v životě nespatří muže. Ta lež byla tak neuvěřitelně drzá, že se jí Elodia musela ještě dnes smát. Byla v oněch letech poučována o tom, jak mužům i ženám poskytovat veškerým myslitelným způsobem rozkoš. Učila se konverzovat. A když pro ni měli úkol, byla během pátého roku v refugiu připravována na cestu do Iskendrie. Učila se aegilsky a trochu valetsky, jazyku Iskendrie. Její učitelé kladli velký důraz na aegilský přízvuk. Každý, kdo ho někdy slyšel, dokázal umístit těžkopádný, rozvláčný způsob, jímž vyslovovala, na ostrov Zeola. Elodia se dozvěděla dost o rybaření v tomto ostrovním státě, o spravování sítí a vaření mořských plodů, aby mohla hodnověrně hrát rybářovu dceru. Současně jí vštěpovali, aby skrývala své znalosti o poezii a vznešené konverzaci, které získala v prvních letech v refugiu.

Její obchodník s hedvábím nikdy nezapochyboval o tom, že je neškodnou rybářkou. Někdy se přátelsky poškleboval jejímu nedostatečnému vzdělání. Ale nikdy jí neublížil. Opravdu mě miloval, pomyslela si Elodia hořce, a já jsem tu lásku zradila. Od počátku bylo jejím cílem upozornit na sebe velekněze Promacha. Byl hnací silou stojící za budováním iskendrijské flotily. Uzavřel mír s pirátskými knížaty Aegilských ostrovů. Poprvé stanula Promachovi tváří v tvář na velké slavnosti na počest bohyně moře Bessy. Doslova ji hltal očima. Bylo zjevné, že už o ní slyšel. Předstírala úlek a plachost. To ho ještě víc dráždilo.

Elodia si byla naprosto jistá, že pozvání na maškarní bál v domě proslulé obchodnice Sem-ly přišlo jen na Promachovo přání. Sem-lin dům jako by byl prostoupen magií. Její slavnosti byly vytříbené a pověstné. Elodia často slyšela šuškání o výstřednostech, které každou oslavu provázely. A o lesku slavností. Promachos tam z ní vyloudil první polibek. Byl převlečený za Tearega, příslušníka loupeživých pouštních kočovníků, kteří tak dávali zabrat karavannímu obchodu. Po krátkém předstíraném váhání jeho polibek opětovala, a nejen to… Sem-lin dům byl plný skrytých zákoutí a výklenků. A nebyli jediným párem, který se uchýlil ze slavnosti do ústraní, aby si uspořádal vlastní, intimnější oslavu.

Následujícího rána dorazily do domu jejího obchodníka s hedvábím chrámové stráže. Vyzvaly ho, aby předal otrokyni Danae ze Zeoly Balbarovu chrámu. Každá rodina v Iskendrii měla z takovýchto návštěv hrůzu. Zpravidla přicházely chrámové stráže proto, aby si vyžádaly vyvolené oběti pro boha, většinou děti. Ale tu a tam byl upálen i hezký jinoch nebo mladá žena. To, že by tato návštěva mohla mít jiný důvod, nepřišlo jejímu obchodníkovi s hedvábím vůbec na mysl. Postavil se před ni, aby ji chránil, vyhrožoval a prosil. Marně. A pak udělal tu neomluvitelnou chybu. Vytáhl zpoza opasku malou ozdobnou dýku. Chrámoví strážní byli zkušení vojáci. Kupec s dýkou v ruce pro ně nepředstavoval hrozbu. Ale považovali to za urážku Balbara. Když předvedli Elodii před Promacha, byl lem jejích šatů zbrocen krví obchodníka s hedvábím.

Kněžský kníže si ji vzal ještě téhož rána do postele. Trvalo dva měsíce, než se nejen stala jeho favoritkou, ale než z paláce zmizely i všechny ostatní otrokyně lásky. Chtěla ho jen pro sebe. Měl jí beze zbytku propadnout.

Její učitelé na Mons Gabino věnovali velké úsilí tomu, aby jí objasnili pozadí této mise. Elodia trávila hodinu za hodinou před plastickou mapou a učila se názvy ostrovů a měst. Pak jména kněží, knížat a vojevůdců. Malé pestrobarevné lodičky na plánu ukazovaly, jak malá je flotila Fargonu. A jak nesmírně mocné jsou pirátské flotily z Aegilských ostrovů i nová flotila, která byla na rozkaz kněze Promacha budována v Iskendrii. Jejím úkolem bylo proniknout do Promachova lože a odtamtud sloužit Fargonu.

Elodia se znovu zahleděla na spícího. Jeho dřímota po milování nikdy netrvala příliš dlouho. Venku před mohutnými křídlovými dveřmi stáli dva chrámoví strážní, ani ne deset kroků odtud. Při sebemenším podezřelém zvuku by okamžitě vpadli do místnosti.

Už před sedmi měsíci ukryla dýku, která ukončí knězův život. Rybářský nůž z Aegilských ostrovů. Její učitelé jí dokonce popsali, jakým způsobem by jej měla zabít a co ještě má udělat, až bude mrtev. Jeho zavraždění muselo být mimořádné. Událost, která hned tak neupadne v zapomnění. Nemělo vést pouze k přerušení spojenectví s pirátskými knížaty z Aegilských ostrovů. Cabezan si přál, aby obě nejmocnější flotily světa bojovaly proti sobě. Její král se bál, že by kněží a piráti jinak vztáhli ruku na novou provincii Marcillu. A Promachos jí v posteli vskutku vyprávěl o tom, že některá pobřežní města Fargonu mají být obsazena. Kněží už nechtěli nakupovat jemné plátno, parfémy a barviva, nýbrž zavázat města, v nichž se toto luxusní zboží vyrábělo, k placení daní.

Její učitelky na Mons Gabino jí neustále vštěpovaly, že ani deset tisíc mečů by nestačilo, aby zadrželo síly kněží a s nimi spojených pirátů. Ale jediná dýka mohla dnes v noci uskutečnit to, čeho nebyly rytířské voje Fargonu schopny.

Zašátrala po parapetu. Odstranila desku a uvolnila pod ní ze zdiva kámen. Ukryt v této dutině spočíval osud její vlasti. Elodia se zadívala dolů k přístavu. Ježil se tam les stěžňů. Připlouvaly sem lodě z celého světa. Na molech se vršilo zboží. V poledním žáru tam panoval trochu větší klid. Nebe bylo průzračně modré.

Vsunula ruce pod těžkou kamennou desku a snažila se ji nadzvednout. Ale ani se nepohnula.

„Hledáš snad nůž, který tam ležel?“

Elodia se vyděšeně otočila. Promachos se posadil. „Už před několika týdny jsem si všiml, že je kámen uvolněný. Řemeslník našel rybářský nůž z Aegilských ostrovů. Bylo to vlastenectví, nebo hloupost?“

„Nevím, o čem mluvíte, pane…“

„Samozřejmě. Byla to náhoda, že se věnuješ té kamenné římse. Jen stojíš u okna, aby sis vychutnala nádherný pohled na přístav a knihovnu, že ano?“

„Pane, není to, jak se zdá…“

„Samozřejmě že ne! Opravdu si myslíš, že jsi v posteli tak výjimečná, abych ti dal přednost před všemi ostatními? Opravdu jsi tomu věřila? Čekal jsem, až se k té římse vydáš. Bylo to napínavé. A teď jsem zvědavý, jak dlouho si dokážeš uchovat svá tajemství. Který z pirátských knížat tě poslal? Nelíbilo se ti tetování… za hodinu ti namaluju vzor na kůži žhavým železem, holka. Pak mi zazpíváš jinou písničku než v této posteli. A já jsem velmi žádostivý si ji vyslechnout.“

Jako pohádka z dávných dob

Dva dny se už zase lopotil v jámě, do které ho poslal Julesův sen. Adrien se snažil zocelovat v duševním klidu. Holt byl krtčí rytíř. Osud ho zavál do rukou podivného kněze a mohl jen doufat, že bůh k němu bude milostiv, protože Jules nebyl. Od chvíle, kdy ho Adrien při cvičení tak jasně porazil, upadl kněz do výhružného zadumání. Už nic nejedl ani nepil. Nereagoval, když ho oslovil. Tvrdil, že je blízko bohu, když tak sedí v chatrči, ponořený do transu. Adrienovi připadal v takových okamžicích zvlášť děsivý. Někdy něco mumlal v cizích jazycích, aniž by byl opravdu při smyslech.

Krumpáč narazil se zařinčením na překážku. Nebyl to zvuk masivní skály nebo roztavených kovů. Adrien byl po všech těch letech expert na zvuky, které dokázal vyloudit krumpáč. Poklekl a odhrnul zeminu a kamení stranou. Brzy narazil na nezaměnitelnou červeň poškozené cihly. Konečně nějaká změna. Cihly používali stavitelé zmizelého města jen zřídka, většinou pro kanály. Zpravidla byly zdi, které našel, z opracovaného kamene.

Nadšeně uvolnil hlínu kolem cihly. Brzy se ukázalo, že narazil na klenutý strop tunelu. A byl mnohem větší než kanály nádrží, které až dosud odkryl.

Trvalo hodinu, než s naprostou jistotou věděl, že je tento nález výjimečný. Strop se klenul do takové šířky, že by tunelem dokázal projet povoz. Kameny byly dobře osázené. Malta přečkala staletí, aniž by se rozdrolila. Ale kde se nachází vchod? Mohl by kopat celé dny, aniž by něco objevil. Ledaže… Adrien přemýšlel, zda by měl dojít pro Julese. Ale kněz by ho nejspíš vůbec neslyšel. Byl dávno dospělý. Nemusel žádat kvůli všemu o svolení! Odhodlaně zvedl krumpáč a začal mohutnými údery bušit do cihel. Rudé cihly byly tvrdé jako skála. Chvíli trvalo, než hrot nářadí dopadl do prázdna.

Zaklínil krumpáč a jal se uvolňovat ze zdiva další cihly. Když byla díra dost velká, aby se jí mohl protáhnout, lehl si na břicho a zahleděl se dolů. Slunce stálo v nadhlavníku. Dokázal rozeznat dno. Bylo asi čtyři kroky hluboko. Mohl by seskočit.

Adrien se nerozhodně zadíval k okraji jámy. Neměl by přece jen dojít pro Julese? Ne! Bez dalšího rozvažování spustil nohy otvorem a seskočil do tunelu. Přistál na kamenných deskách. Třesknutí jeho okovaných holínek se odráželo od stěn. První zvuk po mnoha stoletích, který tyto zdi uslyšely.

Zvědavě se rozhlédl. Tunel lehce klesal. Jako by vedl k jejich chatrči, jen se při tom skláněl k srdci hory. Co ho čeká v místě, kde chodba končí? Co mu to Jules nechtěl všechna ta léta prozradit? Nacházela se tam pokladnice zmizelého města? Adrien si velmi dobře pamatoval knězův posměch při prvním nálezu zlata. Co se tady mohlo skrývat cennějšího než zlato?

Jeho oči pomalu uvykaly tmě. Nacházel na stěnách tunelu výjevy. Bohužel stavba nepřečkala staletí tak dobře, jak se zprvu domníval. Omítka na mnoha místech oprýskala. Zdivo bylo poznamenáno stopami po vodě. Takřka všude, kde se omítka dosud uchovala, bujely na malbách sádrovcové květy. Přesto se dalo rozeznat, že tu jsou zobrazeni válečníci. Kupili se kolem vysokých mužů se zvířecími hlavami! Jeden z vůdců měl kančí hlavu s mohutnými kly. Ten obraz byl naprosto čistý, jako by ho před zničením uchovalo nějaké kouzlo. Kanec měl nebesky modré oči. Jejich pohled Adriena uhranul. Znal ty oči! Zamrazilo ho. To je nesmysl… jak by mohl znát pár očí, které na tuto omítnutou stěnu namaloval umělec před nepředstavitelně dávnými časy?

Z hlubin tunelu zavál průvan. Mladík měl pocit, že tam něco číhá. Někdo ho pozoroval!

Praskot a rachocení ho přiměly se otočit. Na okamžik se mu samým úlekem zastavilo srdce. Za jeho zády leželo najednou na zemi několik kyjů.

„Kdo je to?“ vykoktal.

„Tvůj zachránce, rytíři strašpytle!“

Byl to Julesův hlas. Adrien se úlevou sesul na zeď. Z údů jako by mu najednou vyprchala všechna síla.

„Vážně se ptám, proč jsem se roky lopotil jako tvůj učitel, když máš očividně asi tolik rozumu jako vořech! Přemýšlel jsi vůbec, jak se odtud zase dostaneš?“

Adrien se zadíval k otvoru ve stropě. Tunel byl skoro čtyři kroky vysoký. Nebylo by možné z něj vylézt bez pomoci.

„Co bys dělal, kdybych ještě seděl v chatrči? Podnikl bys malou procházku pod zemí, abys v naprosté tmě pátral po jiném východu? Tjured mě varoval! Poslal mi vizi, že ten budižkničemu, kterého jsem si já hlupák zvolil za žáka, se právě chystá vydat vstříc krajnímu nebezpečí.“ Dírou prosvištělo lano.

„Prokaž svou užitečnost! Zatahej za ně a vyzkoušej, jestli unese váhu svalovce s vrabčím mozkem.“

Adrien zkroušeně uchopil lano. Jules položil napříč otvorem násadu krumpáče a přivázal k němu lano. Adrien za ně mocně potáhl. Zpočátku sebou nářadí škubalo. Pak se zaklínilo mezi cihlami. „Vydrží,“ pronesl zaraženě. U jeho nohou ležely pochodně, a ne kyje, jak se mylně domníval.

Jules slezl po laně dolů. „A co je tady dole tak cenného, že to stojí za to, abys bezhlavě přišel o život?“

Adrien mu nedokázal pohlédnout do očí. „Říkal jsi, že tu mám kopat. Že je to Tjuredova vůle…“

Kněz zavrtěl hlavou. „Bouřlivost mládí… Co z tebe bude, až tě vypustím do světa?“ Poklekl a otevřel nádobku s uhlíky z kamen v jejich chatrči. Tím zapálil jednu z pochodní. Zvedl ji vysoko nad hlavu a rozhlédl se.

„Tam vpředu je malba, mistře. Musíš se na ni podívat. Znázorňuje muže s kančí hlavou. S modrýma očima. Ty oči… vypadají tak opravdově! Jako by byly živé.“

„Tak to tam asi pracoval nadaný umělec,“ odvětil Jules s pramalým nadšením.

„Dokonce i ty užasneš, až to uvidíš,“ trval na svém mládenec. „Tady. Posviť sem! Tu to je. Je…“ Adrien nechápavě zíral na stěnu. Omítka oprýskala. Z fresky muže s kančí hlavou zůstaly jen nohy.

Jules mu poklepal na rameno. Na zem se sypal prach a maličké kousky omítky. „Opřel ses někde?“

„Já…“

„Nu, obraz přetrvá spoustu tisíciletí, a sotva vlezeš do tunelu, je pryč. Možná jsem tě nechal až moc pracovat s krumpáčem. Tvé zacházení s uměním má pořádné mezery.“

„Ty oči. Vypadaly tak skutečné…“

„Ano, ano. No, nevadí. Slyšel jsi někdy o kanci s modrýma očima? Jak vypadaly? Asi jako moje? To se umělci pěkně splašila obrazotvornost.“ Jules si pohrdavě odfrkl. „Kanec s modrýma očima. Muž s kančí hlavou. No teda… Možná to byli jejich bohové. Asi nestáli lidem pořádně po boku, když se podíváš na to, co se s tímto městem stalo.“ Poslední slova pronesl se zvláštní hořkostí. Jako by se nedokázal přenést přes osud tohoto údolí. Ano, jako by to byla osobní věc.

„Pojď, podíváme se, co nás čeká.“

Jak pronikali hlouběji do tunelu, nacházeli lépe uchované malby. Zachycovaly obrovská města, draky a pochodující armády. Na jednom obraze objevil Adrien velké, vznášející se koule, z nichž jako by visela tlustá lana. Lana držela dřevěné plošiny, na nichž se kolem katapultů tísnili vojáci.

„Co je to?“

Jules přidržel pochodeň těsně u fresky. „Mrakojímači z Rozbitého světa. Nejvíc se podobali medúzám, jenže byli nesrovnatelně větší a plachtili vzduchem. Žili kdysi ve světě, z něhož dnes zbyly už jen trosky. Pomáhali lidem v boji proti drakům. Zbraně, která tam vidíš, metaly oštěpy tlusté jako paže silného muže. Ty oštěpy dokázaly draky zabít, když nalezly cíl. Na rozdíl od draků se mrakojímači nechávali pomalu unášet větrem. Bylo snadné je zmanipulovat. Zaplatili vysokou cenu za to, že se rozhodli pro zájmy lidí.“

„Odkud to všechno víš, Julesi?“

„Strávil jsem spoustu času v knihovnách a za celý život jsem nevykopal jedinou jámu, která by stála za zmínku.“

Ta slova se Adriena dotkla. „Myslíš, že jsem hloupý?“

„To bych si tě oné noci v Nantour nevybral. Naslouchej hlasu svého srdce. Čím chceš v životě být? Rytířem, nebo učencem?“

„Rytířem,“ přiznal.

Kněz se usmál. „To jsem věděl od prvního dne. Zdědil jsi nejlepší stránky svého otce. Staneš se velkým rytířem. A pro rytíře je v těchto dobách už dost výjimečné to, že umí číst a psát. Mezi sobě rovnými budeš považován za učence. To ti musí stačit. Nejsi mužem knih. Jsi válečníkem. Proto jsi sem taky seskočil, aniž bys pomyslel na to, jak se odtud dostaneš. Znám tě, Micheli Sarti. A vážím si tě, i když jsem tu a tam trochu hrubý.“

Jeho pochvala uvedla Adriena do rozpaků. Znovu si prohlédl obraz s mrakojímačem. „Jak velcí byli?“

„Větší než jakékoliv zvíře, které kdy žilo. Byla to mírumilovná stvoření. Dokud nevytáhla do války.“

„Co se stalo?“

„Od jisté doby už nebyli mírumilovní.“ Pokrčil rameny. „A jak vidíš, byli hodně velcí. A byli víc než jen zvířata. Měli rozum. Uměli dokonce i čarovat. Jejich magie čerpala ze síly nebe a hvězd. Zatáhnout je do války byla chyba. Bylo to, jako bys v zimě lehkomyslně hodil na strmý svah sněhovou kouli. O dvě míle níž je ze sněhové koule o velikosti pěsti lavina, která smete celou vesnici. A možná pak díky té vržené kouli zemře dvě stě nevinných.“

Julesovy náznaky jen podněcovaly Adrienovu zvědavost, znal ale mistra dobře a věděl, že už nebudou následovat další odpovědi.

Kněz pokračoval v cestě. Ovšem Adrien nedokázal odpoutat zrak od nástěnného obrazu. Přál si, aby byl v oněch dobách rytířem. Druhem sedmi králů, kteří se chtěli kdysi setkat tady v Selinuntu, aby bojovali proti drakům Albenu. Jaké to asi bylo pohybovat se nebem na palubě jedné z těchto velkých plošin, nesených mrakojímači?

„Micheli!“ Kněz se vzdálil tak, že freska takřka zmizela ve tmě. Adrien potřásl hlavou, aby zaplašil snění s otevřenýma očima. Ty doby dávno pominuly a nejspíš šlo mnohem víc k duhu, když jste se nikdy se žádným drakem nesetkali. Rozběhl se za pochodní. Jules měl náhle naspěch. Dlouhými kroky chvátal vpřed. Obrazy na stěnách se objevovaly a zase rychle mizely. Obrazy neuvěřitelné krásy zachycující bitvy, při nichž zaplňovaly pochodující voje celý obzor.

Stále znovu a znovu se objevovalo něco překvapivého. Jezdci na létajících koních. Bíle odění vojáci se stříbřitými obličeji, jedoucí na okřídlených lvech. Lvech, jaké viděl před lety při výstupu do tohoto osamělého údolí coby sochy. Adrien by si rád prohlédl výjevy pozorněji. Už jen z letmého pohledu na ně se mu rozbušilo srdce rychleji. Ale Jules se uzavřel všem jeho prosbám. A držel pochodeň, jediný zdroj světla v této čtyři tisíce let staré tmě. To on rozhodoval, jak dlouho zůstane ten který obraz viditelný.

Najednou se zastavil. Tunel končil v rozlehlém kupolovitém sále. Jules zapálil druhou pochodeň a podal ji Adrienovi. „Toto je místo, o kterém se mi zdálo. Tady se naplní tvůj osud. Zde chtěli bohové obdarovat sedm králů. Ovšem žádný z nich do této síně nikdy nevkročil. Teď je na tobě, aby sis z darů vybral. Tjured mi ve snu vyjevil, že sem musíš přijít. Ale pokud zvolíš špatně, bude ti hrozit nebezpečí.“

Uprostřed sálu stál velký, kulatý stůl. Leželo na něm sedm mečů uspořádaných jako loukotě kola. Okolo stolu bylo sedm masivních židlí s nízkými opěradly. A za každou židlí stál strážný. Naprosto nehybně.

Adrienovi divoce bušilo srdce. Po všechny ty roky strávené tady nahoře v údolí snil o tom, že bude rytířem jako z pohádky. A teď jako by se opravdu dostal do pohádky z dávných dob. Váhavě vstoupil do síně. Pochodeň držel jako meč. Co by měl těm strážcům říct? Co…

…zarazil se. Ten, kdo ho tam očekával, nebyli žádní válečníci!

Jako vykuchat rybu

Promachos vytáhl zpod polštářů dýku, kterou schovala pod kamennou římsu. „Kdo tě poslal?“

„Vážně si myslíš, že ti to jen tak prozradím?“ Elodia se vydala přímo k němu. Usmála se. „Možná jsem ji chtěla vyhodit?“

Kněžský kníže se rozesmál. „Samozřejmě! A možná zítra ráno vyjde místo slunce měsíc. A pokud jde o ty, kteří tě poslali, sdělíš mi jejich jména. Nejenže si myslím, že to tak skončí. Vím to. Byla jsi někdy svědkem mučení, Danae? Zničí na tobě všechno, co je krásné. Zevnitř i zvenčí. Mnozí začnou mluvit už ve chvíli, kdy jim vrazí pod nehty tenký nůž. Dalším se musí kleštěmi uštípnout pár článků prstů na rukou nebo prsty na nohou. U žen často stačí výhružka, že budou znásilněny několika žalářníky. Ale jak tě odhaduji, bude se asi třeba věnovat tvým prstům na rukou nebo na nohou, či ti snad useknout nos. Nebo jedno ucho.“

Stála teď těsně u postele. Věděla, že Promachos umí zacházet se zbraněmi. Nedokáže mu nůž jen tak vyrvat. Byl silnější než ona. A ať udělá cokoliv, musí ho to zaskočit. Nesmí se dostat k tomu, aby vykřikl. Bylo to beznadějné. Veškerá námaha byla marná!

„Chceš ještě pronést nějaká dojemná poslední slova, než tě pošlu do říše výkřiků?“

„Je vskutku pravda, že jsem nebyla dobrá milenka?“

Zasmál se. „To je to, nad čím dumáš?“

„Pomohlo by, kdybych prosila o milost? Asi sotva. Můžeš mě považovat za úkladnou vražedkyni a děvku, ale ať si o mně myslíš cokoliv, mám svou hrdost. Měla jsem v posledních měsících stále pocit, že jsem ti byla dobrou prostitutkou a tvoje rozkoš nebyla předstíraná.“ Usedla vedle něj na postel a položila mu ruku na stehno.

„Snažíš se mě snad svést?“ Dotkl se hrotem dýky její tváře, těsně pod okem. Chladná ocel jí sklouzla na rty, pak na hrdlo. „Ano, připouštím, v tom, že ulehám do postele se ženou, o níž vím, že mě chce zavraždit, se skrývalo jisté napětí. Propůjčovalo to celé věci zvláštní kouzlo.“ Lehce se dotkl hrotem dýky její bradavky. „Ale žádné kouzlo netrvá věčně. Naše cesty se teď rozcházejí.“ Zvedl dýku.

Elodia se vrhla proti zbrani. Dýka se jí zabořila nad hrudí do ramene. Zbraň tak byla uvězněná a Elodia si mohla být jistá, že jí Promachos neprořízne hrdlo. V tom samém okamžiku mu zasadila loktem mohutný úder do ohryzku.

Kněz padl dozadu. Oběma rukama se držel za krk a nevydal jediný hlásek. Elodia zaťala zuby a vytrhla si dýku z ramene. Až dosud probíhalo všechno takřka nehlučně. Ale výkřik nebo jen nezvyklý zvuk by vyburcoval stráže přede dveřmi.

Skokem se ocitla vedle Promacha na posteli. Bez váhání mu vrazila dýku mezi prsty do hrdla. Do tváře jí vystříkla krev. Trhla zbraní do strany, aby se ujistila, že rána bude široká a hluboká. Pak vytáhla čepel z těla.

Stejně jako její učitelé kladli důraz na to, aby ji zocelili proti bolesti a ponížení a aby se bránila, když se ocitne v nebezpečí, také jí přesně popsali, jakým způsobem má kněžský kníže zemřít. Muž, snící o tom, že se stane vládcem moří, měl vypadat jako vykuchaná ryba.

Vrazila mu nůž těsně pod pupkem do břicha a udělala dlouhý řez. Když se ruce, které ho tolik měsíců laskaly, ponořily do rozšklebené rány, ještě žil.

Elodia si vzpomněla na svého bratra Jeana. Určitě vede dobrý život. Už tak dlouho mu nenapsala. Brzy bude zpátky v Mons Gabino. Budou tam na ni čekat jeho dopisy.

Vykonávala rozkazy. Nakonec, než vyrazila na cestu do Iskendrie, ji nechali, aby vykuchala spoustu velkých ryb. Toto bylo jiné, ale zase ne tolik. Soustředěně myslela na tvář svého bratra. Nechtěla si uchovat v paměti tyto obrazy. Nechtěla ve snech vidět, co provedla.

Než s prací skončila, byl Promachos mrtev. Elodia se cítila slabá. Utrhla z hedvábného prostěradla pruh látky a přitiskla si jej na ránu. Její vlastní krev jí teď prosakovala mezi prsty. Začala se jí točit hlava. Stále houževnatě myslela na bratra.

Měla si nejdřív opatřit ránu! Všude na posteli a podlaze byla krev. Nedokázala odhadnout, kolik z ní patří jí.

Elodia pevně stiskla zuby. Pak zatlačila prsty hedvábný pruh hluboko do rány. Sunula jej dál. Víc a víc. Měla dojem, že jí zuby každou chvíli puknou, tak pevně je zatínala.

Jeanův obraz jí vyprchal z mysli. Bolest byla omračující. Ucítila, jak se jí podlamují nohy. Temnota ji pohltila dřív, než dopadla na podlahu.

Královská zbroj

Kolem kulatého stolu stála na stojanech brnění. Obzvlášť podivné připadaly Adrienovi přilbice. Byla vytvarovány do podoby lidských hlav! Dokonce i vlasy byly domodelovány. Ve zlatě, jak se zdálo!

„Měl by sis jednu z těch zbrojí vybrat,“ pronesl Jules za jeho zády.

„Ale nemůžu si prostě jen tak vzít něco, co mi nepatří.“

„A to zlato, které sis schoval v jamách? Myslel sis, že o tom nevím, hochu? Těchto sedm brnění bylo vytvořeno starými bohy pro krále lidského světa. Ale nikdy sem nedorazili, aby si je vzali. Ti králové se dávno rozpadli v prach. Z jejich bohů se ve světě lidí nedochovala ani jména. Takže čeho se bojíš?“

Mladík se váhavě vydal k nejbližšímu stojanu. S výjimkou přilbic byla všechna brnění bílá. Prsní pancíř z tlusté kůže, do níž byla vyražena lví hlava pokrývající takřka celou hruď. Pod ním vězelo něco podobného košili, jenže to bylo z tuhé kůže. Suknice, posázená koženými proužky zasazenými do zlata, a nohavice z kůže, mizející ve vysokých kožených holínkách.

Kůže za všechna ta staletí nikterak neutrpěla. Byla stále neposkvrněně bílá a nejevila známky žádných trhlin. Záda zakrýval dlouhý bílý plášť, uchycený na náramenících prsního pancíře pomocí dvou zlatých lvích hlav.

Opatrně se pláště dotkl. Působil dosud velmi hladce. Ještě nikdy podobnou látku neviděl. Přejel rukou po kůži. Byla měkká a teplá, jako by bylo spodní roucho nošeno teprve nedávno.

Bohužel mu byla lví zbroj zjevně příliš velká. Adrien si pozorně prohlédl ostatní. Každá měla do prsního krunýře vyraženou hlavu jiného zvířete. Jakéhosi dravého ptáka, kterého neznal. Hada s podivně širokou hlavou. Kance. Klouzal pohledem po ostatních pancířích. Tato zvířata nedokázal dokonce ani pojmenovat. S výjimkou pancířů byla všechna brnění stejná. A všechna byla příliš velká. Povzdechl si a představil si, jak by asi vypadal celý v bílém.

„Nu, chlapče, na co čekáš?“

„Nemůžu je nosit! Copak to nevidíš? Je to, jako by si chtělo dítě obléci tatínkovy věci. Nejsou stvořena pro mě.“

„Myslím, že bys je měl aspoň zkusit.“

Adrien se rozhněvaně otočil. „Měl bych raději přijmout očividné! Nebo chceš, abych ze sebe udělal blázna?“

Kněz zvedl smířlivě ruce. „Neměl bys věřit jen svým očím, chlapče. Copak ses za ty roky nenaučil, jak klamný může být první dojem? Pokud uvěříme pověstem, byly tyto zbroje vyrobeny bohy! Jsou prosyceny magií, jinak by se dávno rozpadly. Žádný kus látky není stvořený k tomu, aby přetrval tisíciletí. Vyber si brnění, k němuž tě vede srdce, a obleč si je. Tvrdí se, že dokážou rozlišovat mezi člověkem, který je jich hoden, a zlodějem. Co můžeš ztratit? Slavnostně ti slibuji, že se ti nebudu smát ani o tom nikdy neutrousím jediné slovo, pokud v něm budeš vypadat směšně.“

Adrien se necítil dobře. „A co se stane, když si takovou zbroj obleče zloděj?“

Jules pokrčil rameny. „O tom existují různé zprávy. Nějaké neštěstí.“ Ušklíbl se. „V jednom příběhu se dokonce tvrdí, že brnění nehodného prostě rozmačkají.“

Adrien ztěžka polkl. To byl vtip! Nebo ne? Znal kněze už tolik let, a přece mu zůstal jeho smysl pro humor záhadou. Čekal, jestli Jules ještě něco nedodá. Ale ten se jen usmíval. Kněze někdy bavilo podrobovat jeho odvahu zkoušce. Kolik strachu si vystál během cesty po řece, když sem putoval! Dnes si byl jistý, že lodník nebyl žádný umrlec. Doběhli ho. Určitě nebyl mrtvý ani domnělý žebrák. Mohl za to Julesův podivný humor. A současně to byla první zkouška. Kněz si chtěl ověřit, jak moc je odvážný.

Adrien si prohlížel brnění. To, že přečkala běh let tak nedotčena, bylo vskutku podivuhodné. Možná to byla pravda a vážně byla začarovaná. Ještě jednou je postupně prozkoumal. Co mohl ztratit!

Ulpěl pohledem na pancíři s kančí hlavou. Lev vypadal bezpochyby působivěji, ale kance už alespoň někdy viděl. Nikoliv jako sochu či obraz, ale z masa a krve.

Vydal se ke zbroji. „Vyvolil sis mne?“ pošeptal. „Jsem pro tebe tím správným? Jsem tě hoden?“

Samozřejmě se nedočkal odpovědi.

Adrien se svlékl. Měl strach, že bílé brnění ušpiní. Sejmul ze stojanu přilbici a postavil ji na stůl. Teprve teď si všiml, že je hruška meče vytvarována do podoby kančí hlavy.

„Zdá se, že ti kanec učaroval. Proč sis jej vybral?“

„Protože mi připadá důvěrně známý.“

Jules se usmál. „Někdy jdeš překvapivě do hloubky. Mám ti pomoct?“

Adrien rád přijal. Neměl tušení, jak se obléká brnění. Nevěděl ani, jak vklouznout do prsního pancíře. Naopak Jules jako by byl se zbrojemi obeznámen. Odklopil nárameníky. Pod nimi se nacházely přezky.

S knězovou pomocí si mládenec nejdříve přetáhl přes hlavu koženou košili. Jak se dalo čekat, byla příliš široká. Také rukávy byly přespříliš dlouhé.

Adrien se nikdy předtím nedotýkal podobné kůže. Byla nádherně měkká, ale pozoruhodně silná. Košile jako by sestávala ze dvou vrstev, mezi něž bylo všito něco pohyblivého, rosolovitého.

„K boji se tato zbroj asi moc nehodí,“ prohodil Adrien zpola pro sebe.

„Proč?“

To byl asi další náznak Julesova humoru. „Jak by mohla ta košile zadržet ránu mečem, když je tak měkká?“

„Necítíš se bezpečně?“ Kněz zabručel něco nesrozumitelného. „Trochu se pootoč a zvedni paži. Myslím, že tady musím ještě něco zavázat.“

Sotva se obrátil k Julesovi zády, zasáhl ho pod rameno úder. Síla nárazu způsobila, že zavrávoral dozadu.

„Zbláznil ses?“ Ucouvl za židli kančího rytíře.

Jules držel v ruce násadu od pochodně. „Chtěl jsem tě jen zbavit strachu,“ vysvětlil s tím nejlaskavějším úsměvem. „Vlastně by ti měla ta rána zlomit jedno nebo dvě žebra, kdybys měl na sobě jen koženou košili. Přejeď rukou po kůži tam, kde jsem tě trefil.“

Adrien ještě chvíli zuřil. Pak už nedokázal déle odolávat pravdivosti Julesových slov. Pohladil košili. Pod ramenem, kde schytal ránu, byla tvrdá jako kámen. Ovšem ještě ve chvíli, kdy po ní přejížděl, se zase změnila a změkla. „Co je to?“

„Řekl bych, že na rozdíl od toho, co nosívají ostatní lidští rytíři, velmi pohodlná zbroj. Ale nepropadni lehkomyslnosti. V kouzlu, díky kterému ztvrdne brnění v místě, kde je zasaženo, se skrývá nebezpečí. Pokud schytáš mnoho zásahů současně, silně to omezí tvou pohyblivost. Pak budeš v úzkých. A nedopusť se té chyby, aby ses považoval za nezranitelného. Jsi prostě jen lépe chráněn než jiní válečníci. Ale zásah u švu nebo očním otvorem v přilbici je nebezpečný.“

Kůže pod jeho ramenem teď byla zase úplně pružná. „Nedá se proříznout?“ zeptal se Adrien nedůvěřivě.

„Nikoliv meči, na které narazíš mezi lidmi. Ale velmi snadno těmito.“ Ukázal na zbraně na kulatém stole. „Takže se měj na pozoru. Pokud přijdeš o meč, stane se ti nejhorším nepřítelem. Nejlepší bude, když na vlastnosti toho brnění zase zapomeneš. A pokud by došlo k boji, uděláš, co jsem tě naučil. Prostě se budeš bránit tak dobře, že tě nikdo v první řadě ani nezasáhne.“

„A elfí meče…“

„Ach, chlapče. Měj přece trochu důvěry. Tato brnění byla vytvořena pro krále, kteří vedli válku proti elfům. Samozřejmě že tě ochrání před zbraněmi elfů. Ale tvoje šance, že se někdy setkáš s elfem nebo alespoň nějakým dítětem Albů, jsou mírně řečeno mizivé.“

Adrien se pokusil vyhrnout si příliš dlouhý rukáv, ale kůže okamžitě zase ztvrdla. Co jsem jenom Tjuredovi udělal? pomyslel si v duchu. Najdu tady ta nejvzácnější brnění, a nebudu je moci nosit.

Nechal se nastrojit. Holínky mu byly o několik palců velké. Okraje mu sahaly až nad kolena. Pokud se bude snažil chodit v této obuvi, bude se klátit jako kachna.

„Už chybí jen helma,“ řekl Jules.

„Nechme toho. K ničemu to nevede.“

„Když jsem tě už tolik oblékl, chci vidět všechno. Však můžeš to brnění zase odložit, když se budeš cítit špatně.“

Špatně se cítil už teď, ale nechtěl to Julesovi říkat. Neměl chuť poslouchat přednášku o odvaze.

Postříbřená maska přilbice se dalo odklopit stranou. Znázorňovala tvář hezkého, bezvousého mladíka. Jules mu helmu opatrně nasadil. Byla úžasně lehká, ale když ji kněz zaklapl a zavřel kloubový závěs na krku, zmocnila se Adriena čirá panika. Cítil se uvězněný. Kdyby přilbice dokonale seděla, nebylo by to asi tak zlé. Ale takhle mu neležela maska přímo na tváři. Nosní otvory se vznášely před ním ve tmě. Stejně jako průzory pro oči. Měl dojem, že se mu nedostává vzduchu.

Popadl přilbici oběma rukama. Ale příliš velkými rukavicemi nedokázal závěr na krku odepnout.

„Dostaň mě ven,“ zachroptěl.

Kovem projelo zaskřípání.

„Zatraceně, chovej se trochu důstojněji,“ zaklel Jules. „Máš na sobě královskou zbroj! Musíš teď vystupovat jako král. Zachovej klid!“

Kůže jako by obživla. Adrien zřetelně cítil, jak se mu pohybuje po pokožce. A pak, když se přilbice zmenšila a zatlačila mu na nos, si vzpomněl, co mu kněz řekl. V jednou příběhu se dokonce tvrdí, že brnění nehodného prostě rozmačkají.

Na útěku

Elodii probudila tupá, tepavá bolest v rameni. Byla nahá a celá zbrocená prolitou krví. Vyděšeně se zadívala k oknu. Nebe bylo světle modré. Jak dlouho ležela v bezvědomí? Jen pár okamžiků? Půl hodiny? Promachos musel na obřadní rituál, který se měl konat odpoledne u Balbarovy modly. Kolik času jí ještě zbývalo?

Pokusila se napřímit. Dlouhé vlasy se jí přilepily zaschlou krví k podlaze. Když se narovnala, znovu se jí zatmělo před očima.

Klopýtavě dovrávorala k umyvadlu. Potřebovala se umýt. Alespoň ruce a tvář. Takto nemohla utíkat.

„Jeane,“ zašeptala, když se zadívala na krev ve vodě. Soustředěně myslela na jeho tvář. Musí se jí podařit odtud dostat! Jen tak bude žít Jean v klidu. Nesmí být chycena. Byla si jistá, že Promachos nelhal, pokud šlo o umění mučitelů.

Znovu se zadívala ven na nebe. Kolik času jí ještě zbývá?

Vydala se k posteli. Opět hrozilo, že ji přemohou mdloby. Musela si sednout na zakrvácené prostěradlo, aby neupadla. Vzpamatuj se! nabádala se rozzlobeně. Dokážeš to.

V místě, kde bylo prostěradlo dosud sněhobílé, z něj uřízla pruhy. Pak položila kusy látky přes zkrvavenou, hedvábnou vybouleninu, která jí bujela na rameni jako nějaký exotický květ. Když zvedla paži, aby pod ní obvaz protáhla, zasténala. Pokud ještě jednou ztratí vědomí, bude to pro ni znamenat smrt. Stráže venku se brzy začnou ptát, proč se Promachos ještě nevydal na obětní rituál. Zavolají na něj, a když neodpoví, dříve nebo později vstoupí dovnitř. Najdou už způsob, jak ji probrat z mdlob.

Neměla by o něčem takovém uvažovat! Měla by myslet jen na Jeana! Políbil už poprvé nějakou dívku? Sevřela v zubech cíp obvazu a utáhla jej. Opět hrozilo, že ji přemůže bolest.

V nejvyšším spěchu si vybrala šaty. Takové, které se zapínaly na knoflíky a které si nemusela přetahovat přes hlavu. Pak si přehodila přes ramena tenký, tmavý plášť s kapuci. Vzala si z truhličky na toaletním stolku několik šperků a uchopila silnou sukovici ze zlatavého olivového dřeva, kterou Promachos vyplácel nešikovné sluhy. Bez hole by se nedostala daleko.

Přistoupila k velké nástěnné tapiserii. Kněz lhal, když tvrdil, že ji nikdy nemiloval. Ukázal jí tajné chodby v chrámovém paláci. Jimi k ní chodil během prvních týdnů, které strávila v chrámu. Tak ji dostával kolem stráží a všudypřítomných zvědavých očí ostatních vysokých hodnostářů do svých komnat. Až do onoho dne, kdy se k ní naprosto veřejně přihlásil a veškeré utajování skončilo.

Nadzvedla těžký gobelín a sešlápla chodidlem podlahovou lištu, zdobenou reliéfy lilií. Bylo třeba trefit správný květ. Při třetím pokusu ho našla. Tajné dveře se nehlučně otevřely. Elodia vešla do úzké chodby. Pečlivě za sebou zase zavřela. Prostí strážní tajnou chodbu neznali. Získá tak čas na útěk.

Vlekla se vpřed, ztěžka opřená o sukovici z olivového dřeva. Počítala kroky, aby neztratila v labyrintu protínajících se chodeb orientaci.

Dokonce i tlustými zdmi slyšena jasný zvuk činelů. K velkým nosítkám teď byla vedena královna dnešního dne. To bylo cynické jméno, které dávali dívkám, jež měly být obětovány Balbarovi. Na jeden den se stávaly královnami Iskendrie. Stráže teď dozajista klepaly na Promachovy dveře.

Dusné vedro v labyrintu jí dávalo zabrat. Stále znovu se musela nakrátko zastavovat, aby načerpala nové síly. Konečně se prosmýkla tajnými dvířky v komoře určené pro nosítka. Jak očekávala, nikdo už tu nebyl. Nosítka byla dávno dopravena na vnitřní nádvoří paláce. Opustila komoru postranními dveřmi a vmísila se mezi zvědavce, čekající na královnu dnešního dne.

Na schodech paláce stály chrámové stráže. Nádherní válečníci s bronzovými prsními pancíři a přilbicemi, na nichž se pohupovaly černé chocholy. Kopími mířili k zemi, aby dali pokrytecky najevo smutek nad osudem, který královnu dnešního dne čekal. Velké oválné štíty, na nichž měli namalovánu vousatou tvář boha města Balbara, měli opřené o zem a drželi je v levici. Stáli na schodech s rozkročenýma nohama. Každý z nich byl skvostnou upomínkou její brzké smrti, pokud se bude dál zdržovat.

Stáhla si kapuci hlouběji do obličeje. Protlačit se řadami zvědavců bylo jedno velké utrpení. Při tom, jak kráčela skloněná, ji patrně považovali za stařenu. Většina se k ní chovala ohleduplně, ale bylo prostě nemožné dostat se zástupy zevlounů, aniž by do ní někdo vrážel. Při každém úderu zasténala. Měla strach, že rána zase začne krvácet.

Konečně dorazila do jedné z ulic vedoucích k přístavu. Když zahlédla molo s obchodními loděmi z Aegilských ostrovů, zatmělo se jí před očima. Nohy se pod ní jednoduše podlomily. Už neměla sílu. Sice se jí podařilo zaplašit mdloby, ale už se nedokázala zvednout.

Ustaraně hleděla na ulici. Kdy začne chátra prohledávat ulice ve snaze najít vražedkyni kněžského knížete Promacha?

Zastavil se před ní jakýsi mladý muž. Prohlížel si ji. Bezděčně si pevněji přitiskla k hrudi levačku, ve které svírala ukradené šperky.

„Není ti dobře?“

„To to horko,“ zamumlala. „Je mi trochu nevolno.“ Chlapík měl široká ramena. Možná byl jedním z námezdních dělníků, kteří pomáhali vykládat lodě. „Jestli mě odneseš k molu tam vpředu, nebudeš škodný.“

Podíval se na ni jako žena, která se snaží rozeznat na rybím trhu čerstvé sledě od těch z předchozího dne. Její šaty byly prosté, ale z drahé látky. Nakonec přikývl. „Kam zamíříme?“

„K aegilským galérám. Prones mě kolem nich. Ukážu ti, na kterou loď patřím.“

Sklonil se, aby ji zvedl. Přitom jí pohlédl do tváře. Tiše si hvízdl mezi zuby. „To je poprvé, co mi hezká dívka slibuje odměnu za to, že ji budu držet v náručí.“

„Nedoufej v polibek,“ zasyčela a stáhla si kapuci ještě níž.

Když ji vzal do náruče, uniklo jí zasténání.

„Neměl bych tě raději odnést k ranhojiči?“ Jeho hlas zněl upřímně ustaraně.

„Čekají mě u lodí. Tam se o mě postarají,“ odpověděla valetsky s patrným aegilským přízvukem. Byla si jistá, že se budou jejího pomocníka vyptávat na ženu, kterou odnesl. Čím více stop bude mířit k ostrovům pirátů, tím lépe.

Muž nekladl žádné další otázky. Nesl ji kolem uvázaných galér. Elodia se rozhlížela po jedné ze štíhlých, rychlých lodí, které se specializovaly na obchod s luxusním zbožím. Kožešiny a jantar z daleké Drusny, fargonské plátno, kadidlo, vzácná vína a další exotické výrobky, které byly dodávány chrámům a nejbohatším kupcům.

Konečně takřka na konci dlouhého mola spatřila loď, která se zjevně chystala vyplout.

„Tam,“ vyrazila ze sebe. „Sundej mě před můstkem. Nahoru už to zvládnu sama.“

„To si nemyslím, paní,“ odvětil rozhodně, a než mohla něco namítnout, odnesl ji na palubu.

Okamžitě je obklopilo několik veslařů. Nebylo třeba žádných slov k tomu, aby její nosič pochopil, že ji na této lodi ještě nikdy neviděli. Posadil ji na jednu z beden a ochranitelsky se před ni postavil.

„Potřebuji převoz do Zeoly,“ řekla tiše a položila na bednu vedle sebe smaragdovou náušnici.

„Kdo jsi?“

„Žena s penězi a vlivnými přáteli.“ Trochu si odhrnula kapuci, dávala si ale pozor, aby nikdo nemohl zahlédnout její vlasy slepené krví. Pohled na ni se neminul účinkem. Odpor veslařů slábl, až se mezi nimi vynořil vysoký muž se šedivými kadeřemi.

„Šlechtičny nepatří k našemu nákladu, urozená paní. Nemůžeme ti poskytnout ubytování přiměřené tvému postavení.“

Přejela rukou po bedně, jejíž pečeť poznávala. Ruka se jí třásla slabostí. „Bezpochyby jsem méně křehká než ty jemné flakóny z modrého horského křišťálu, které jsi měl dopravit přes moře. Můžu spát tady na palubě.“

Šedovlasý muž zvedl smaragdovou náušnici a zkoumavě ji podržel proti jasnému slunečnímu světlu.

„Bezchybné kameny. Když vyplujeme za méně než půlhodinu, dostaneš k této náušnici ještě dvojče. A teď mi prozraď své jméno!“

Šedovlasý muž si ji nedůvěřivě změřil.

„To je kapitán Eurestes,“ řekl překotně jeden z veslařů.

Elodia ho obdařila úsměvem. Pak se obrátila na dělníka, který ji sem přinesl. „Až za měsíc vpluje do přístavu loď s purpurovými plachtami, znamená to, že po mně pátrá můj milý. Pospěš k němu, jakmile přirazí ke břehu. A řekni mu, že jsem odplula s Eurestem.“ Po těch slovech mu podala malý zlatý prstýnek.

„Neměla bys plout touto lodí,“ pošeptal jí pomocník ustaraně.

Elodia z kapitánovy tváře vyčetla, že přesně ví, komu lodě s purpurovými plachtami patří. „Nedělej si o mě starosti. Eurestes ví, kam náležím. Jsem na jeho galéře stejně v bezpečí jako křišťálové flakóny v téhle bedně.“ Obdařila kapitána úsměvem. Eurestes měl důvod obávat se, že je milenkou knížete pirátů, a i když se na ni díval, jako by zavlekla na palubu mor, přetrhne se, aby jí během cesty splnil každé přání.

„Teď potřebuji tu nejsilnější kořalku, jakou máš na palubě. K tomu jehlu a nit. A prosím, ne ty věci, s nimiž spravujete plachty. Kromě toho by bylo hezké, kdybys mě mohl vzít někam, kde by na mě nekoukala celá tvoje posádka.“

Druhá kůže

Přilbice tlačila Adrienovi na nos stále bolestivěji. Brzy mu ho zlomí! Zašátral po uzávěru na krku. Rukavice mu teď těsně obepínaly prsty jako druhá kůže. Konečně nahmatal háček spony.

„Počkej ještě chvilku,“ pronesl Jules klidně a zadržel Adrienovi ruku. „Počkej.“

Přilbice sklouzla. Tlak povolil. Prastarý kov mu chladně dosedl na tvář. Přestalo to! Zbroj, jejíž kůže se mu ještě před okamžikem plazila po pokožce jako něco živoucího, znehybněla.

„Myslím, že jsi byl vyvolen,“ řekl Jules a z jeho hlasu zaznívala pýcha. „Čtyři tisíciletí čekalo brnění na to, až si je obleče člověk. Víš, že bylo vyrobeno pro krále. A teď jsi se stal jeho vyvolencem, mladý Micheli.“

Adrien váhavě natáhl ruce. Kůže ho netísnila. Právě naopak, při některých pohybech jako by se rozšiřovala. Zbroj byla úplně odlišná od všech, o kterých kdy slyšel. Jako by ho do sebe uzavřelo něco živého.

„Smím si tu helmu teď sundat?“ Hlas mu v přilbici duněl, i když kovové rty spočívaly na jeho vlastních, a hovořil úzkou štěrbinou.

„Samozřejmě, chlapče.“ Jules mu pomohl. Otevřel uzávěr a odklopil stříbrnou tvářovou masku.

Adrien se zhluboka nadechl. Bude chvíli potřebovat, než si na zbroj zvykne. Nedůvěřivě po sobě sklouzl zrakem. Kožený prsní krunýř zdůrazňoval svaly, které opravdu měl. Navzdory brnění měl úzký pas. Plášť se mu líbil… Přál si, aby stál u klidného jezera a mohl si prohlédnout svůj odraz ve vodě.

„Vypadám dobře?“

„Ne,“ odpověděl Jules úsečně.

Adrien překvapeně vzhlédl. „Ale…“

„Nevypadáš dobře, ale přímo velmi dobře, hlupáku! Co si vlastně myslíš? To brnění bylo stvořeno bohy pro krále. Jasně že vypadáš dobře!“

Náhle vytanula Adrienovi na mysli nová, zneklidňující myšlenka. „A Tjured? Mám se stát jeho prvním rytířem. Co si pomyslí, když budu nosit brnění vyrobené pohanskými bohy?“

Kněz se chytil rukou za čelo. „Ty máš starosti! Myslíš, že by bůh připustil, abys to brnění našel, kdyby si to nepřál? Dobrá, když sis ho oblékal, byla to nebezpečná chvíle… mohla to být koneckonců zkouška, zda odoláš pokušení. Pak by se nejspíš postaral, aby tě zbroj zabila. Ale všechno dobře dopadlo. Takže musí být Tjuredova vůle, abys mu v tomto brnění sloužil jako jeho rytíř.“

„Tobě se v hlavě honily takové myšlenky a jenom jsi sledoval, jak si to brnění oblékám?“

Kněz čelil jeho pohledu. „Nemohl jsem dovolit, aby ses té zbroje vylekal,“ pronesl velmi klidně. „Musel jsem to riziko podstoupit.“

Adrien sevřel ruce v pěst. Co to znamenalo − podstoupit riziko? To on riskoval, že ho brnění zabije! Jules jednoduše jen přihlížel. Mladík musel myslet na hroby, o které celé ty roky pečoval. Na oba žáky, kteří přišli před ním a nepřežili. To byla Julesova temná stránka. Vším, co dělal, sledoval nějaký tajný cíl, který zůstal Adrienovi i po sedmi letech učednictví záhadou.

„Myslím, že tvoje učednická léta u mě dneškem končí,“ řekl Jules.

To prohlášení zastihlo Adriena naprosto nepřipraveného. Měl pocit, jako by mu někdo vzal půdu pod nohama. Sedm let sestával jeho život z běhání, kopání, boje a výuky čtení i psaní, stejně jako z rétoriky a církevních dějin. Vedl naprosto spořádaný život. A teď o to všechno jedinou větou přišel. „Já… já nevím…“ koktal nechápavě.

„Neměj strach, nezlobím se na tebe. Tjured si naprosto jasně přeje, aby ses vydal do světa. Přivedl tě sem a tím rozhodl, že je čas. Já bych tě ještě odejít nenechal. Ale kým jsem, abych se vzpíral božímu rozhodnutí. Mám pro tebe ještě dárek. Nahoře v naší chatrči… měl bys vyrazit pokud možno ještě dnes. Ničemu by nepomohlo, kdybys to protahoval.“

„Ale já ještě nejsem připravený!“ rozčiloval se Adrien. „Je toho tolik, co nevím!“

Jules se usmál. „A tak tomu bude vždycky. I když ti bude sto let. Ode dneška bude tvým učitelem život. Můj čas s tebou pominul.“ Podal mu ruku. „Pojď se mnou, rytíři církve. Od této chvíle už neexistuje žádný mistr a žádný učedník. Vydej se do světa a dělej Tjuredovi čest. Máš na to hlavu.“

Adrien uchopil jeho ruku. Byl hrdý. Ale stále do hloubi duše nejistý. Jedna jeho část si přála, aby sklepení se zbrojemi nikdy nenašel.

Jules se vydal zpátky k tunelu. „Co chceš dělat, teď, když se ti otevírá celý svět? Jakým hrdinským skutkem zahájíš své působení božího rytíře? S brněním a mečem můžeš dosáhnout skoro všeho, když si budeš počínat chytře. Máš ten meč?“

Zbraň dosud ležela na stole. Stalo se toho tolik, že ani nepomyslel na to, aby si meč s hruškou v podobě kance vzal, i když se opásal jeho pouzdrem, jakmile si oblékl brnění. Odhodlaně se meče chopil. Byl pozoruhodně lehký. Zbraň do jisté míry zbavovala váhy dvojitá drážka na krev. Vypadala, jako by byla od počátku vykována přímo od něj. Velikost se nezměnila, a přece mu dokonale seděla v ruce a byla skvěle vyvážená. Udělal několik rychlých výpadů. Čepel syčivě prořezávala vzduch. Vířil mečem v dovedných figurách. Byla to radost ohánět se touto zbraní! Posledním elegantním pohybem ji zasunul do pochvy. Sotva čepel zmizela v bílé kůži, zazněl hluboko v tunelu zvuk, jako by se pohybovaly prastaré, zrezivělé dveřní závěsy.

Jules viditelně zneklidněl. „Pojď!“ zavolal na Adriena a spěšně mu kynul, aby ještě dodal svým slovům na váze.

„Co to bylo?“

„Nemám tušení. A vůbec se to nechci dozvědět!“

Kněz se dal do běhu. Jeho pochodeň takřka dohořela. Adrien nechal tu svou ležet na podlaze vedle stojanu na brnění. V chvějícím se světle skomírajícího plamene vypadaly postavy na stěnách mnohem živěji než cestou sem.

Před nimi se v tunelu stále ozývaly zvuky. Zněly teď jinak. Jako údery velkého kladiva se železnou hlavou, narážejícího na skálu. Zaznívaly naprosto pravidelně. A přibližovaly se!

Konečně dorazili na místo, kde dolů viselo lano. Do tunelu sem pronikalo jasné světlo pravého poledne. Výjevy na stěnách vybledly, jako by jejich barvu vysál sluneční svit.

Adrien s úlevou sáhl po laně. V tu chvíli se ozvalo poslední zadusání. Ze šera tunelu se vynořila mohutná bytost ze zlata a stříbra. Stříbrný lev s hřívou ze zlata, jemuž ze zad vyrůstala velká, zlatá křídla. Lev byl víc než tři kroky vysoký.

Jeho oči jiskřily zářivou modří. Shlížel na ně. Kovová tvář působila ušlechtile. Nebyl to obličej agresivní šelmy. Přesto Adrien položil ruku na kančí hrušku meče.

„Jestli na něj vytasíš zbraň, v okamžiku zemřeš,“ řekl Jules tiše. Pak se postavil těsně před lva. Oslovil ho v jazyce, který Adrien ještě nikdy neslyšel. Julesovi se ale linul z úst tak hladce, jako by to byla jeho rodná řeč. Slova zněla odhodlaně a sebevědomě.

A pak šelma odpověděla! To kovové monstrum umělo mluvit! Jeho hlas doprovázelo podivné klikání a bzučení. Mluvilo pomalu a poklidně.

Adrien si pomyslel, o kolik větší je nakonec moc sečtělosti. Mečem by tu kovovou nestvůru dozajista neporazil.

„Pomůže nám prolézt dírou ve stropě,“ řekl Jules.

„Co? On nám pomůže? Co je to za tvora?“

„Další dárek starých bohů sedmi králům. Považuje tě za krále, protože máš na sobě tu zbroj. Chtěl zvětšit otvor, aby s tebou vyrazil k nebesům. Jejich rozum se skládá z ozubených koleček a magie. Uvažování jim jde někdy trochu pomalu.“

Adrien si nedokázal kolečko se zuby představit. Pak si pomyslel, jaké by to asi bylo mít takové jezdecké zvíře… „Klidně jsi mu mohl říct, že jsem král. Takové jezdecké zvíře by bylo přece báječné!“

„Znamenalo by to tvou smrt, hlupáku. Uvedlo by to svět lidí do chaosu a velmi brzy by to vzbudilo pozornost elfů. Určitě nezapomněli na to, že okřídlení lvi byli stvořeni, aby je připravili o nebe a chránili mrakojímače. Kdyby se takový lev objevil, nespočinuli by, dokud by nebyl on i jeho jezdec zničeni. Zato slavného rytíře, který bojuje za slávu Tjuredovy církve a vypadá neporazitelně, by si sotva všimli. Skromnost je víc než jen ctnost, Adriene. V tomto případě ti zachraňuje život.“

„Když to říkáš, mistře,“ odvětil zkroušeně, a přece si v duchu představoval, jaké by to bylo jet na okřídleném lvu a přistát s ním uprostřed senného trhu v Nantour.

„Pojď!“ Jules lva zpola obešel. Kovová nestvůru byla osedlaná. Kněz položil nohu na nejspodnější příčku malého žebříku. Na to, aby se na něj dalo vlézt jako na koně jen pomocí třmenu, byl lev rozhodně příliš velký.

Adrien si obdivně prohlížel jeho křídla. Každé pírko bylo pečlivě vypracované a zasazené do letek. Kolik zlatníků na tomto zvláštním tvorovi asi pracovalo? Nebo dokázali staří bohové stvořit tu bytost pomocí jediné myšlenky?

Adrien objevil na lvím boku několik vyboulenin a hlubokých šrámů. „Zúčastnil se bitvy? Bojoval proti elfům a drakům?“

Jules mezitím vylezl nahoru na sedlo. Odtamtud se dalo nataženýma rukama nahmátnout násadu krumpáče a vytáhnout se ven. Kněz se zadíval k němu dolů a v mírném pokárání se usmál. „Samozřejmě že bojoval. On a všichni jeho bratři a sestry. Proč myslíš, že si elfové po všech těch tisíciletích dosud na okřídlené lvy vzpomínají? Dali jim pěkně zabrat!“

Zatímco Adrien zdolával malý žebřík, snažil se představit si, jak se bojuje v nebi.

Jules už prolezl otvorem. Odstranil krumpáč a podal mu ruku. Adriena znovu udivilo, jakou má kněz sílu. Mistr ho vytáhl k sobě nahoru zdánlivě bez námahy.

Mladík se zadíval dírou zpět na lva. „Není tam dole osamělý?“

„Ne. Podobné pocity nezná. A není sám.“

„Je jich víc?“

„Ano,“ odpověděl kněz tónem, který používal pokaždé, když pro něj rozhovor skončil. „Jejich čas dosud nenadešel. Budou čekat, dokud elfové nezeslábnou. Pak dokončí dílo, které započali v dobách starých bohů. Čas pro ně nic neznamená. Století je pro ně jako den. Jsou stvořeni pro věčnost.“

Adrien lvovi zamával. „Sbohem,“ řekl tiše. Jaké poklady údolí asi ještě skrývalo? Žil tu tolik let, a nic nevěděl.

Jules stoupal mezi hromadami suti po minulých kopáních nahoru k chatrči. Ani jedinkrát se neohlédl.

Mladík dával pozor, aby se vyhnul kalužím. Měl obavy, aby si neušpinil nádherně bílé kožené brnění. Jak dlouho si asi uchová lesk? Nosit bílou zbroj si mohla opravdu dovolit jen knížata a králové, kteří měli několik sluhů pracujících celou noc, aby mohli jejich pánové vytáhnout následujícího dne do boje opět v zářivém brnění.

Kněz vstoupil do chatrče jen na okamžik. Když znovu vyšel ven, nesl bílý štít, na němž byl černě namalovaný uschlý strom. „Jsi prvním rytířem řádu popelového stromu, Micheli Sarti. Často jsme mluvili o tom, jak musí být zaopatřen rytířský řád, aby šířil slávu Tjuredovy církve. Toto je můj poslední dar pro tebe, řádový bratře. Nos ten štít s úctou a dělej mu čest. Je teď jen na tobě vytvořit řád, o němž jsme pouze snili. Žádný stařec ti už do toho nebude mluvit. Věřím ti. Vím, že úkol zvládneš.“

Adrienovi vězel samým dojetím v krku knedlík. Nedostal ze sebe jediné slovo.

„Loučení mi moc nejde,“ řekl Jules. Koutky úst mu poškubávaly. „Bude tady bez tebe smutno.“

„Přijdu tě navštívit,“ vyrazil ze sebe Adrien.

„Myslím, že až budeš jednou venku, svět tě už nepustí. Ale vím, že svůj slib míníš upřímně.“ Podal mu mošnu a láhev na vodu. „Vzpomínáš na to místo, kde jsme minulé léto skolili srnu? Docela blízko tam prochází zvířecí stezka, která tě dovede dolů k řece. Když si tuto cestu zvolíš, dorazíš k vodě ještě před příchodem noci.“

Adrien přikývl. „Jak se odtamtud dostanu dál? Kam se mám vydat?“

Jules se usmál a v koutcích očí se mu objevily jemné vrásky. „Důvěřování bohu je nejsilnější zbraní řádového rytíře. Od nynějška bude tvým druhem Tjured. Prostě mu věř, a nebudeš zklamán. Bude na tebe dávat dobrý pozor, protože jsi jeho jediným rytířem. A teď sbohem, bratře rytíři Micheli Sarti. Půjdu do chatrče. Nechci, aby posledním mým obrazem, který si odneseš ve svém srdci, byl plačtivý starý muž.“

Jules ho objal, pevně ho k sobě přitiskl a dlaní ho poplácal po zádech. „Budeš se bít dobře, hochu. Vím to.“

Náhle se odtáhl. Pak vešel do chatrče a zavřel dveře. Adrien slyšel, jak se zasunula závora. Mladík zůstal chvíli stát a zíral nechápavě na dveře. Jules pro něj zůstane navždy záhadou!

Nakonec se Adrien s těžkým srdcem vydal na cestu. Při tom si přál, aby neobjevil vstup do pokladnice a seděl teď v Julesově chatrči a hádal se s ním o filozofických otázkách. Poprvé po mnoha letech se cítil osamělý.

Koňské úvahy

Jules se opřel zády o dveře a ztěžka vydechl. Konečně odešel! Dalo mu to zabrat! Byl hluboce zaražený pocity, které zakoušel. Hoch se mu za všechna ta léta dostal příliš pod kůži. Jeho syn… Zplodil jsem desítky takových jako on, pomyslel si zlostně. Ale tohoto si vzal k sobě. A byl to dobrý žák, na člověka.

Možná to bylo i tím, že se znovu ocitl tam dole v síni králů. A že spatřil výjevy na stěně tunelu. Výjevy z doby, kdy nebyl jediný svého druhu.

Možná to bylo i okamžikem, v němž si hoch vybral zbroj. Jeho zbroj, kterou kdysi vytvořil! Byla to náhoda, že si jeho syn vyvolil právě zbroj s kancem? Nebo vycítil něco, co se nedalo popsat slovy?

Jules zavřel oči a soustředil se na mladíka, dokud mu jeho obraz nevyvstal v mysli. Viděl ho kráčet se skloněnou hlavou mezi hromadami trosek dolů z kopce. Nebyl zralý pro svět. Bylo předčasné zavést ho k brnění a pak poslat pryč. Adrien neměl vůbec tušení, co ho čeká za horami. Jako žebravý chlapec se dokázal dobře probíjet životem. Ale jak dlouho obstojí jako rytíř? A jak dlouho bude trvat, než se o něm doslechne Cabezan? Zbroj bude pro starého krále pokušením. Jules dobře věděl, že Cabezan neodolá touze zmocnit se jí, jakmile se dozví, jak je zvláštní. Že je její nositel zdánlivě nezranitelný.

Bude Adrien na starého krále stačit? Jules tiše zaklel. Neztratí kvůli králi dalšího syna! Samozřejmě by se mohl jednoduše vydat do Cabezanova paláce a toho zatraceného starce zabít. Ale to by nebyl dobrý konec. Nechtěl se ocitnout v centru pozornosti. K tomu vyvolil Adriena. Mladík se měl stát církevní legendou. Ale k tomu musel přežít.

Váhavě otevřel dveře chatrče. Chtěl zůstat v blízkosti svého syna. Ale Adrien si toho nesměl všimnout. To by pro něj nebylo dobré. Musel stát na vlastních nohou!

Jules vlastně uvažoval o tom, že by zase putoval jako v oněch letech, než si k sobě vzal Adriena. Život potulného Tjuredova kněze mu přinášel potěšení. Ta bezelstnost lidí. Úskoky, jimiž formoval Tjuredovu církev.

Toto potěšení muselo počkat. Sedl si. Jen o chvíli později přijal podobu orla.

Mohutnými údery křídel vystoupal vzhůru k nebi. Brzy mladíka spatřil. Měl by na něj hledět jinýma očima. Už dávno nebyl dítě ani chlapec. Dospěl ve statného mladého muže. Léta námahy se vyplatila. Adrien byl urostlý a svalnatý. Bude z něj skvělý rytíř. I když by se nejspíš nemohl měřit s dobrým elfím šermířem, dozajista existovalo jen málo lidí, kteří by proti němu mohli obstát s čepelí v ruce.

Jako orel mu nebyl dost blízko. Ale mohl by… Místo smíchu se mu vydral z hrdla pronikavý, vyzývavý křik orla. Adrien k němu zvedl zrak. Zamával mu. Ten malý blázen. Bude se loučit s každým krtkem, s nímž se tady setkal.

Jules vystoupal mohutnými údery křídel výš k nebi. Nemusel se toulat jako potulný kněz, aby si užil legraci.

Když dorazil k řece, přistál v místě, kde se Adrien za pár hodin objeví. Potřeboval nějaký čas, aby popřemýšlel o podobě, kterou přijme. Už to bylo velmi dávno, co si ji naposledy zvolil.

Nakonec se proměnil v bělouše. V nádherného bojového oře. Osedlaného pro rytíře těžkým válečným sedlem.

Jules pobíhal po břehu sem a tam, aby si na neobvyklé tělo zase zvykl. Nakonec zaklonil hlavu a divoce, vyzývavě zaržál. Užiju si legraci, přísahal si. A přitom budu uskutečňovat své plány. Rytíři budou hrotem kopí Tjuredovy církve. Pomohou rychleji šířit víru v Tjureda. A nakonec toto kopí zasadí smrtelnou ránu Albenu!

Nebude koněm dlouho. Když si mladík povede dobře, opatří mu jiné zvíře. Za pár týdnů bude čas.

Schoval se mezi mladé břízky na břehu a čekal. Trvalo dlouho, než Adrien přišel. Už z dálky na něm byla vidět skleslost. Scházel po horské stezce unaveným krokem a s hlavou svěšenou. To byl tedy pěkný rytíř. Tak se hrdinou legend nestane!

Když ho Adrien spatřil, zaraženě zůstal stát. Pak k němu opatrně natáhl ruku.

„Neutíkej, krasavče. Jenom klid. Nemusíš se mě bát. Tiše.“

Stojím tady už hodiny a čekám na tebe. Nemusíš vyvádět jako idiot. Nikam neuteču!

Adrien na něj zíral hrůzou vyvalenýma očima. Pak couvl. „Zmiz z mé hlavy!“

To neudělám. Jak bych s tebou jinak mohl mluvit!

„Neexistují žádní koně, kteří by uměli mluvit!“ Chlapec dál ustupoval, pak klopýtl o zpráchnivělý kmen stromu a upadl do trávy.

Mám tě kopnout, abys uvěřil, že existuju? Pomalu se k němu vydal, což mělo za následek pouze to, že se před ním Adrien plazil pozadu pryč, což vypadalo dost směšně.

Mladík tasil meč. „Ustup ode mě, koni! Jinak se do tebe pustím!“

Jules zaržál. Ty bys zabil dar bohů pro tebe? Jediného mluvícího koně, který na tomto světě existuje? Jsi ještě hloupější, než jsem si myslel.

„Ty jsi Tjuredův dar?“ Mladík měl opravdu talent vypadat nerytířsky.

Kdo myslíš, že by jinak mohl darovat mluvící koně?

Adrien vstal. Rozpačitě si odkašlal. Pak zaklonil hlavu a zadíval se k nebi.

Neuvidíš ho tam.

„Jaký je?“

Jules si odfrkl. Ty se chceš bavit s koněm o bohu?

„Viděl jsi ho? Jak vypadá?“

Má tři hlavy, vysoký je jako hora a má třiadvacet paží. To je tím, že o jednu paži přišel v boji…

Adrien na něj zíral nenapodobitelným způsobem.

Samozřejmě že tak nevypadá, ty hlupáku. Je všude, v každé podobě a bytosti. Právě se na tebe dívá. A nevím, jestli se baví, nebo je zděšen bláznem, který se vydává za prvního rytíře jeho církve.

Adrien si vyklepal z pláště trávu a snažil se vypadat jako rytíř. „Smím tě ojet?“

Ne!

„Ale…“

Smíš na mně jezdit. A tím naše přátelství končí. Jules si odfrkl. Mě ojet!! Teda to je fakt…

„Promiň. Já… nemám s koňmi moc zkušeností.“

To by mě vážně nenapadlo. Tak honem, nasedej. Podíváme se, jak se udržíš v sedle. A nech prozatím štít a meč dole.

Udělal to! Ten mladík poslechl koně! Jaké to teprve bude, až v prvním městě narazí na nějakého vyvrhela? Jeho pokus vyskočit do sedla byl žalostný. Potřeboval celou věčnost.

Ani tě nepotřebuju vidět, abych věděl, že tam nahoře trůníš s nedbalou elegancí pytle fazolí.

„Jsou všichni koně jako ty?“

Ne, většina vyhazuje nebo kouše, když potká někoho jako ty. Někteří obzvlášť zlí by tě i shodili a doufali, že si zlomíš vaz. Teď vezmi opratě a jenom mi nespadni. Nechci koneckonců žádné problémy!

„Když si zlomím vaz, nejspíš už žádné problémy mít nebudeš.“

Nemluvím přece o problémech s tebou. Abych se dostal do problémů s tebou, musel bych tě brát vážně, a k tomu máme ještě daleko. Měl jsem na mysli jiné trable. Copak už jsi zapomněl, kdo mě poslal?

Jules se dal pomalu do klusu. Cítil, jak se mladík kolébá v sedle sem a tam. Aspoň že hned nespadl.

Máme před sebou ještě několik týdnů práce, než se budeš moci odvážit pryč z hor. Nejsi žádný rytíř, jsi komická figurka! Lidé se uchechtají k smrti, až tě uvidí jet na koni.

„Máš pravdu, potřebujeme ještě nějaký čas, než to zvládneme. S takovým koněm bych se nemohl dát spatřit.“

Jules zastavil tak prudce, že by Adrien spadl ze sedla, kdyby se na poslední chvíli nezachytil hřívy. Co to má znamenat? V celém Fargonu nenajdeš jedinou zatracenou herku, která by se se mnou mohla měřit silou a vytrvalostí. O svém vzhledu vůbec nemluvím!

„Kůň s tvým chováním nepatří k hrdinnému rytíři. Pokud se to nezlepší, půjdu zase pěšky.“

Chceš odmítnout boží dar?

„Jsem si jistý, že kdyby Tjured lépe znal tvůj charakter, neposlal by tě.“

Možná jsem pro tebe zkouška? To sedělo. Adrien hodnou chvíli nic neříkal. Ztěžka kráčeli po břehu. Když se na dohled objevil říční člun, zahnul Jules do lesa. Mladíka by raději neměl nikdo spatřit. Nebyl prostě ještě připravený.

Jak jsi přišel na to, že jsi hrdinný rytíř? Co už jsi dokázal? Možná jsem už o tobě slyšel?

„To se mi moc nezdá. Já… setkal jsem se s létajícím lvem, který byl celý ze zlata a stříbra. A našel jsem zbroj, která byla zhotovena starými bohy pro krále. Hm… to by prozatím bylo všechno. Ale vím, že vykonám další hrdinské skutky.“

Vykonáš hrdinské skutky? Jules se otřásl. To zní, jako bys chtěl někoho zabít. Nechci se tě nijak dotknout, ale zdá se mi, že jsi ještě nedokázal nic zvláštního. Jak se vlastně jmenuješ?

„Michel Sarti.“

Jules byl spokojený, že mladík dodržuje jejich dohodu, a dokonce i koni zamlčuje své skutečné jméno.

„A jak se jmenuješ ty?“

Bílý hrom.

„Děláš si ze mě zase legraci?“

Proč? Není s tím jménem něco v pořádku?

„No… je takové divné.“

Divné! Jsem bělouš a moje kopyta duní jako údery hromu, když se dám do trysku. Takže co je na mém jméně zvláštního?

„No tak, nechtěl jsem tě urazit.“ Mladík se opět ponořil do mlčení. Jules je donesl zpátky k výchozímu bodu, kde ještě ležely ve vysoké trávě štít a meč.

Adrien seskočil. Vzal si z vaku kus okoralého chleba, posadil se na povalený kmen a dal se do jídla.

Jules měl hlad. Dáš mi kousek?

Mladík se na něj udiveně podíval. „Je tady přece dost čerstvé trávy.“

Nemám rád trávu. Skoro z něj vyjelo, že je to něco leda pro kozy a koně.

„Ale jsi kůň! Všichni koně žerou trávu!“

Já ne. Je mi z trávy zle.

Adrien mu podal kousek chleba. Bylo ho žalostně málo. Měl hlad jako vlk.

„Co ještě žereš? Oves?“

Mám rád pečená kuřata.

Adrienovi skoro vypadl chleba z ruky. „Ty žereš maso? Koně nežerou maso!“

Já jo. Jiní koně koneckonců zase nemluví. Jsem holt jiný.

„Budeme mít problémy, až spolu budeme cestovat.“

Jen když se mnou budeš mluvit na veřejnosti.

„To neudělám! Ale co myslíš, že si lidé pomyslí o koni, který žere kuřata? Uvidí v tobě démonického elfího koně, postaví tě na nejbližší hranici a upálí.“

Neměj strach. Nebudu baštit kuřata, když vedle mě bude stát kněz. Máš ještě trochu chleba?

Adrien mu opravdu dal další jídlo. Možná doufal, že mošna se nějakým božím zázrakem zase naplní. Neměl by si moc zvykat na zázraky! Zítra ho pošle nachytat ryby. Co bude tvůj první hrdinský čin? Svrhneš nějakého tyranského hraběte? Polapíš nechvalně proslulou bandu lupičů, nebo osvobodíš unesenou pannu?

„To s tou pannou skoro sedí. Zachráním jednu dívku. Svou dívku!“

Ty máš holku?

„No, ne tak úplně.“

Ne tak úplně? Jak může mít někdo holku ne tak úplně? Jsem jenom kůň. V těchto věcech se nevyznám. Buď jsem se s nějakou kobylou spářil, nebo ne. Ne tak úplně my koně neznáme.

Adrien zrudl. „No…“ odkašlal si. „Spářit jsem se s ní nespářil…“

Takže tu bylo to, čemu říkáte pusa.

„Ne, to taky ne.“

Jules zafrkal. Ale je to tvoje holka? Jakpak se jmenuje? Měl neblahé tušení.

„To nevím.“

Zavrtěl hlavou. Takže jste si jenom trochu povídali.

„Ne, taky ne.“ Adrien teď byl velmi zdrženlivý. „Ale zachráním ji. Nikdy jsem to svému učiteli neřekl, ale odpřísáhl jsem si to na samém počátku. Jakmile se stanu rytířem, pojedu do Nantour a tu květinářku ze senného trhu zachráním.“

Proč je potřeba zachraňovat květinářku? Jules byl rád, že tuto svízel sprovodil ze světa už před lety. Od začátku tušil, že Adrien nedokáže tu Elodii pustit z hlavy. Nejspíš už dávno natáhla bačkory.

„No, ona je…“ otálel mladík a ještě víc zčervenal. „Někdy se musí prodávat, protože peníze, které vydělá prodejem květin, nestačí na živobytí.“

Rozumím tomu správně? Jsi mladý rytíř, který chce vykonat ve jménu Tjuredově velké hrdinské činy. A první, co uděláš, je, že zachráníš nějakou poběhlici?

„Ona není žádná poběhlice!“

Ale říkal jsi přece, že prodává své…

„Není to poběhlice! Už nikdy se neopovažuj ji tak nazvat. Není její vina, že trpí nouzí a nevidí jinou cestu. Zachráním ji. Mám zlato. Už nikdy jí nebude nic chybět. Najdu ji!“

Kdy jsi ji viděl naposledy?

„Před sedmi lety,“ odpověděl nesměle.

A myslíš si, že ji ještě najdeš na senném trhu v Nantour. Sedm let je dlouhá doba pro dívku, která…

„Najdu ji, ať je, kde je. Jsem rytíř! Nenechám se odstrašit těžkostmi. Najdu ji, uvidíš!“

O zkrvavených orlích křídlech a nemorální hrdince

Cabezan měl mizernou náladu. Situace na hranici s Drusnou se stále víc vymykala kontrole. Toto barbarské království, ke kterému neexistovaly ani pořádné mapy, se rozpadlo na několik knížectví a každé z nich si dělalo, co chtělo. Existoval tu sice král, ale knížata si od něj nenechala do ničeho mluvit.

Kníže Arsi vpadl do severního Fargonu a vyplenil dvě menší města a několik vesnic. Jeho král mu to zakázal, ale Arsi na to kašlal. Jakmile se plenitelé ocitli v Drusně, bylo jejich pronásledování těžké. V hustých lesích bez cest se jeho rytíři rozhodně nemohli s barbary měřit. Kdy napadne Fargon další kníže? Poté co Arsi získal tak snadno bohatou kořist, bylo možné se obávat, že se ti burani dohodnou a všichni společně teď podniknou tažení na západ.

Cabezan sledoval služebnou, která vystrašeně drhla z podlahy krev. Neodvažovala se pohlédnout jeho směrem. Všude na průsvitných závěsech kolem jeho postele byly stříkance krve. Tankret dlouhými, soustředěnými pohyby ostřil brouskem meč. Stačil pokyn, a rytíř, který přinesl zprávu o přepadeních, byl sťat. Zajisté je to nespravedlivé, ale jsem král, pomyslel si Cabezan vztekle. Mohl si dovolit rezignovat na spravedlnost. Alespoň dokud se ho báli.

Pozoroval mladou ženu dřepící na zemi. Její tělo se při drhnutí rytmicky pohybovalo dopředu a dozadu. Slyšel, že se prý plíce zvednou jako rudá křídla, jakmile se přeseknou žebra podél páteře, a spolu s masem zad se odklopí na stranu. Vždycky to chtěl vidět. Dívka byla mladá a silná. Určitě okamžitě neztratí vědomí. Cabezan pohlédl na Tankreta. Voják tázavě zvedl obočí.

Zakašlání vytrhlo Cabezana z úvah o krvavě rudých křídlech. Mezi průsvitnými závěsy prošel Balduin. Ve staré, vrásčité tváři měl vepsán nesouhlas.

„Co je?“ vyjel na něj král. „Stojí další město v plamenech?“

Ten drzý stařec se opovážil usmát. „Ještě ne, ale brzy, můj pane.“

„Takže jsme obleženi.“

„My ne. Pirátský kníže ze Zeoly. Iskendrijská flotila svedla před dvanácti dny mohutnou námořní bitvu s knížaty Aegilských ostrovů. Více než tři sta galér se prý potopilo nebo shořelo. A teď blokuje vítězná iskendrijská flotila Zeolu a vysadila na pevninu oddíly. Zprávy dorazily ani ne před hodinou.“

„Jaký velmi potěšující zvrat osudu! Jestli budu mít čas, pomodlím se dnes v noci ke starým bohům a k Tjuredovi. A poprosím je, aby těm zatraceným Drusnijcům poslali do země mor.“

„S dovolením, Veličenstvo, ale bylo za tím mnohem víc než jen velmi potěšující zvrat osudu. Byla to dýka, kterou jste vyslal do Promachovy ložnice, co bude naše pobřeží v budoucnu chránit před flotilami pirátů a iskendrijskými loděmi. Už před několika dny se dívka Elodia vrátila do Marcilly a nyní se nachází na cestě do Mons Gabino. Dostal jsem od ní jen velmi stručnou zprávu, ale zdá se, že zabila Promacha a podnítila válku mezi Iskendrií a aegilskými knížaty. Měl byste ji povýšit do šlechtického stavu, pane. Zachránila nás před válkou, kterou bychom nemohli vyhrát.“

„Jakže se to děvče jmenovalo?“

„Elodia, pane.“

„Nevzpomínám si.“

„Měla malého bratra. Byl hostem ve vaší lázni, pane.“

Cabezan chvíli přemýšlel. „Tam jich bylo tolik… nepamatuji se. Napiš refugiu dopis. Vyjádři jí můj nejhlubší dík. To obvyklé bla bla. Víš, jak se to dělá. A pak ji nasměruj do Drusny. Potřebujeme někoho, kdo tomu zatracenému knížeti Arsimu podřízne hrdlo. Pošli ještě pět nebo šest dalších děvčat. To jí pomůže.“

„Při vší úctě, pane!“ Když to Balduin pronášel, měl ve tváři výraz, který veškerý respekt postrádal. „Ta dívka strávila dva roky v nepřátelské zemi. Svou statečností naprosto sama odvrátila od naší země válku, a navzdory nejnepříznivějším okolnostem se jí podařilo uprchnout a postarat se, aby nemohla být nikterak spojována s Fargonem. Mezi všemi knížaty našeho království neznám jediného, který by kdy dokázal něco podobného. A už vůbec ne tady mezi patolízaly na dvoře!“ Balduin se nedokázal ovládnout, aby při posledních slovech nepohlédl na Tankreta.

Král se usmál. Jeho nejlepší rádce se stával rok od roku odvážnějším. Bylo to věkem, nebo tím, že neměl potomky ani žádné žijící příbuzné? Dal se obtížně vydírat. Dokonce se odvážil darovat dívce a chlapci, které mu před několika týdny poslal do koupele, svobodu. Mezi všemi muži a ženami u dvora byl Balduin jediný, kdo nebyl vydíratelný. Cabezan věděl, že jím hofmistr do hloubi duše pohrdá. Nejspíš zůstával jen proto, že dokud bude zastávat toto důležité místo, dokáže uchránit několik nevinných před pohromou. Cabezan se už z různých míst doslechl, že Balduin změnil jeho rozkazy nebo je prostě nepředal dál. Kdyby starý muž jinak neodváděl tak dobrou práci, poslal by za ním už dávno Tankreta.

„Velectěný Balduine, zaráží mě, že se muž vašeho věku a neposkvrněné pověsti tak vehementně zastává poběhlice. Už vám ho taky vykouřila?“ Stařec nejprve zbledl, pak zrudl. Bylo tak snadné ho jedinou vulgární poznámkou přimět k otevřenosti.

„Jak jste správně poznamenal, jsem příliš starý, abych se oddával tak pochybným rozkoším. To my jsme ji v této místnosti učinili šlapkou království. Ještě si na ten večer velmi dobře vzpomínám. A slib, který jsme jí dali, byl porušen ani ne po měsíci.“

Cabezan si na tu malou děvku velmi dobře vzpomínal. Ale dával přednost tomu, aby ho Balduin považoval za zapomětlivého a domníval se, že pomalu ztrácí přehled o záležitostech země. „Nebyla poběhlicí už předtím, než do služeb království vstoupila? Většinou přece vybíráme dívky s určitými zkušenostmi. Mluvit o tom, že jsme z ní v této místnosti udělali šlapku království, mi připadá poněkud melodramatické, můj milý.“

Balduinův obličej nezůstal klidný. Manipulovat čestnými muži bylo tak snadné!

„Měl jsem na mysli výlučně to, můj králi, že nám Elodia prokázala nesmírnou službu. Byla tak úspěšná proto, že byla velmi dobře připravena na svůj úkol. Proč bychom měli lehkomyslně ničit tak cennou zbraň v boji o moc? Poslat ji do Drusny, aniž by se obeznámila s jazykem a zvyky země, je úplně stejné, jako bychom ji vydali katovi. Bez ohledu na to, zda je lehkou děvou, či nikoliv, naše království jí je povinováno díkem, a nikoliv rozsudkem smrti!“

„Naše království?“ Udělal dlouhou odmlku, aby dodal svým slovům na důrazu. „Dělíme se snad o trůn, můj milý Balduine?“

„Tak jsem to nemyslel!“ Skoro se zajíkal. „Byl to jen takový obrat… nikdy bych…“

„Jsi jediný, komu něco takového nechám projít, starý příteli.“ Cabezan ukázal na krvavé stříkance na závěsech. „Muž, který tu byl před tebou, přišel o hlavu z mnohem malichernějšího důvodu.“ Viděl, jak hofmistrovy rysy ztvrdly. Nebál se smrti. Vítal by ji snad dokonce? Krále nebavilo vyhrožovat někomu čímsi, z čeho neměl strach. Kromě toho byl Balduin nepopiratelně užitečný. Jeho slova nebyla daleko od pravdy. On, Cabezan, chřadl v paláci. Byl král. Obávaný tyran. Ale Balduin řídil správu. Rozhodoval o všech těch tisícovkách důležitých drobností, které byly příliš nudné, než aby se těšily králově pozornosti. Cabezan nebyl tak hloupý, aby ztrácel ze zřetele, že je to právě tato nepodplatitelná, spolehlivá hofmistrova práce, která vede království k rozkvětu.

„Pokud byste si měl opravdu myslet, že vám usiluji o trůn, vrazím si tady a teď do hrudi dýku.“

Cabezan se zasmál. „Další melodramatický výstup. Tuto tvoji stránku ještě neznám.“

„A Elodia?“

Starcovo chování ho pomalu začínalo zlobit. „Upřímně řečeno, vážím si života každého jednoho nevolníka ve svém království víc než života děvky. A jsem si naprosto jistý, že převážná většina mých poddaných tento názor beze zbytku sdílí. Tvůj zápal pro tu dívku považuji za velmi zarážející. Kdybych tě tak dobře neznal, myslel bych si, že ji chceš dostat do postele. Protože království dobře sloužila, nechť zůstane dva měsíce na Mons Gabino. A pak ji pošleš do Drusny. Nedoufej, že na to zapomenu. Teď smíš odejít a zítra mi představíš plán, jak bychom mohli ty zatracené drusnijské loupežníky vykouřit z jejich lesů!“

Balduin se vzdálil a Cabezanovi neuniklo, že se neuklonil, než odešel z místnosti.

Dívka stále dřepěla na podlaze a drhla ji. Bylo těžké dostat krev z úzkých spár podlahy vykládané mozaikou. Pohyb jejího zadku nahoru a dolů by ho kdysi vzrušil. Nebyla ošklivá. Možná trochu moc hubená a s plochou hrudí, ale měla hezkou tvář.

Cabezan se pokusil vyvolat si v paměti Elodiin obličej. Samozřejmě si uvědomoval, že dokázala něco velkého. Nebyl hlupák! A protože jím nebyl, musela ta dívka zmizet. Kdyby se k ní choval spravedlivě, měla by být hrdinkou. Naštěstí se bude poběhlice na veřejnosti sotva chlubit činy vykonanými v postelích cizích tyranů. A kdyby byla přece jen tak hloupá a udělala to, mohla sotva doufat ve velkou oblibu. Ale byla hrdinka. A kolem hrdinů se mohl zformovat odpor. Aniž to tušila, získala si na svou stranu jeho hofmistra. Kdo bude další?

Musí do Drusny! Tam zmizí bez fanfár v lesích. Dostane poslání, které ji uvrhne do náruče smrti. Možná by se mohl postarat, aby se kníže Arsi dozvěděl, kým je? Nebylo by těžké vyslat k Elodii posla cestou, která by ho bezpečně zavedla k drusnijským lupičům.

Cabezan se obrátil na loži na bok, aby mohl lépe pozorovat dívku. Bylo v ní něco smyslného. A on ji nebude moci mít. Také Tankret se na ni díval.

Stav jeho mužnosti byl zdrojem Cabezanovy stálé mrzutosti. Před několika dny to zkusil se srnčí krví. Barbaři na dalekém východě tvrdili, že dodá sílu dokonce i mrtvým údům. Tomu jeho ne!

Pokud nemohl mít děvče on, tak nikdo! „Už jsi někdy viděla orla, děvče? Zblízka?“

Dívka ztuhla. Neodvažovala se vzhlédnout. „Ne, můj králi,“ odpověděla hlasem ochraptělým strachem.

„Já také ještě ne,“ lhal. „Pomohla bys mi, abych si mohl prohlédnout letky orla, kdyby to bylo ve tvé moci?“

„Zcela určitě, můj pane. Ale nevím, co bych mohla udělat…“

„Nedělej si starosti, děvče. Tankret ti pomůže, abys mi toto malé přání splnila.“

Raoul

Neměl problémy se zorientovat. Za těch sedm let, co byl pryč, se Nantour skoro nezměnilo. Jen se mu teď město zdálo menší. Velká skladiště u řeky mu už nepřipadala, jako by sahala až do nebe. Velká chrámová věž s okny z pestrobarevného skla na něj poté, co spatřil divy Kamenného lesa, nedělala dojem.

Vysoko na koni byl z obou stran obklopen houfem dětí, které si sice udržovaly trochu odstup, současně si ale nechtěly nechat uniknout, co ten podivný muž se stříbrným obličejem ve městě asi pohledává. Adrien si na to mezitím zvykl. V jeho ustrojení bylo nemožné, aby cestoval nepovšimnut. A byly to vždy děti, kdo se za ním pustil jako první, zatímco dospělí větřili navzdory jeho bílé zbroji nebezpečí, pokud by byli příliš dotěrní. Ovšem sledovali ho alespoň pohledem a Adrien tušil, že to, co spatřili, se na nejbližší dny a týdny stane námětem jejich rozhovorů.

Dával přednost putování po osamělých venkovských silnicích, kde si mohl nerušeně povídat se svým zázračným koněm. Nechat na sebe civět pro něj bylo namáhavé, i když mu bylo jasné, že jeho úkolem coby budoucího zakladatele řádu bylo, aby vzbuzoval co nejvíc pozornosti. Ovšem prozatím pro něj byly pohledy břemenem. Nedokázal si je vychutnávat. Změní se to někdy? Byl na senném trhu, aby pátral po svém děvčeti a…

Po svém ideálu! U děvčete by měl člověk znát aspoň jeho jméno. Je jenom tvým ideálem, ty snílku!

Adrien byl rád, že nosí masku a nikdo nemůže spatřit, jak ho to vyvedlo z míry. Ta herka nejenže uměla mluvit, ale viděla mu dokonce i do mysli! Nejraději by jí odpověděl. Ale před všemi těmi dětmi se sotva mohl hádat s koněm. Stačilo si pomyslet odpověď. Ale nebylo to zdaleka tak uspokojivé, jako kdyby nahlas vyslovil to, co chtěl oři sdělit.

Nech mě na pokoji, ty rozumbrado! Copak znáš jména všech klisen, na které jsi narazil?

Mlčení. O sobě mluvil jeho jinak tak hovorný kůň spíš zřídka. Adrien mu přitáhl otěže trochu ostřeji, než bylo nutné, a sesedl. Šlápl do kaluže, která páchla rozkladem a na níž plavaly krvavé šmouhy. Ani to se nezměnilo. Řezník vyhazoval to málo, co při jeho práci tvořilo odpad, rovnou před dveře.

Jakýsi starý pes mu s mrzutým vrčením uhnul z cesty. Děti se zastavily pár kroků od něj. Slyšel, jak si špitají. Jeden vtipálek se domníval, že teď porazí řezníka.

Na jeho bílých holínkách se třpytila špína. Rozrazil dveře starého, šedivého kamenného domu, aniž by zaklepal. Řezník stál za stolem zbrázděným starými rýhami. Jakási šedovlasá žena si právě skládala do košíku několik klobásek. Při pohledu na něj jí poslední vypadla z ruky.

Adrien klobásku zvedl a galantně jí maso podal. „Vážená paní, nechala byste mě s pánem o samotě? Musím s ním probrat pár soukromých záležitostí.“

Držet v ruce jednu z klobásek, kvůli nimž se stal zlodějem a pro které se prodávala květinářka, ho zasáhlo víc, než čekal.

„Děkuji vám, urozený pane.“ Žena se uklonila, což jí zjevně dělalo potíže.

Vzal ji za ruku. „V žádném případě nepocházím z vyššího stavu než vy, paní.“ Obdařila ho bezzubým úsměvem a nechala se bez odporu doprovodit ke dveřím.

Když se otočil, ležel na stole těžký řeznický nůž. Byl by přísahal, že tam ještě před okamžikem nebyl. Ale aspoň ho řezník nedržel v ruce.

„Čím vám mohu posloužit, pane?“ Byl napjatý. Jeho obličej měl nezdravou, bledou barvu. Pod očima se mu do něj vryly hluboké kruhy. Očividně se holil jen nepravidelně. Tváře měl pokryté šedivým strništěm. Vlasy měl řidší a pokusem zakrýt rozrůstající se pleš tím, že si sčesal vlasy přes lysá místa, ji jen zdůrazňoval, místo aby ji schoval. Kolem těla měl omotanou koženou zástěru, která se mu napínala na špičatém břiše. Kůže nasákla za ta léta tmavou, skoro černou krví. Paže měl řezník holé. Uzlovité svaly prozrazovaly jeho sílu. Ruce a prsty pokrývaly bílé jizvy, stopy nepozornosti při práci s ostrými noži. Muž působil ušmudlaně a ztrápeně. „Pane?“

Adrien byl naprosto ponořen do pozorování řezníka. Odkašlal si. „Hledám jednu dívku,“ zazněl z přilbice dutě jeho hlas.

„Nemám dceru a neznám žádná děvčata.“

„Ani květinářku ze senného trhu?“

Oči starého řezníka se rozšířily. „Co s ní má být?“

„Kde ji najdu?“

Starý muž si otřel ruce do zástěry, i když nebyly špinavé. „Ach, ta. Ta sem kdysi chodívala. Hezká holka.“

Adrien se musel držet. „Kde je jí konec?“

„Odvedly ji městské stráže. Nějak taky obchodovala s klobáskami.“ Oplzle se usmál. „Řekl bych, že jí vynášely víc než její kytky.“

„Byla i u tebe, že ano?“

Řezník přimhouřil oči. „No a? Na tom nebylo nic zakázaného. Vždycky jsem řádně zaplatil. Těmi…“

Adrien mu úsečným gestem nařídil, aby mlčel. Když si představil květinářku a starého muže, udělalo se mu zle. „Co se s ní u městské stráže stalo? Kam ji odvedli?“

„Nemám tušení. Prostě zmizela. Ze dne na den. V žaláři neskončila. O tom bych se doslechl. Normálně by ji strčili do lázní. Ale ani k tomu nedošlo. Přinejmenším není Elodia v Nantour.“

„Elodia? Tak se jmenuje?“

„Vy hledáte tu holku, a ani neznáte její jméno?“

„Elodia,“ zopakoval ještě jednou tiše, aby si vychutnal zvuk jejího jména. Je to všechno, co po ní zbylo? pomyslel si zoufale. Ztěžka vydechl. Strávil tolik hodin vzpomínkami na ni. Někdy si představoval hrozné věci. Maloval si, co všechno se jí mohlo přihodit. Ale že prostě zmizí… Sáhl po peněžence u opasku a vytáhl z ní malý, zprohýbaný kousek zlata, kořist získanou po nekonečném kopání. Vzal si jich s sebou několik plných váčků. Samozřejmě měl poslechnout Julese a spoléhat se jen na Tjureda, ale měl pocit, že bůh má raději rytíře, kteří jsou schopni pomoci si sami a nejsou kvůli tak běžným věcem jako plné břicho odkázáni na jeho pomoc.

Položil kus zlata před starce na rozrytou desku stolu. Ten ho zvedl. Podezíravě si ho ze všech stran prohlédl, a dokonce ho na chvíli vzal do úst. „Je to…?“

„Ano, je to zlato.“

„Opravdu nevím, kde je, pane. Všechno jsem vám řekl. To mi musíte věřit.“

„To zlato je za její jméno. A za kluka, který před sedmi lety odsunul střešní šindele tvé udírny, aby ukradl dvě klobásky. Považuj to za pozdní odškodnění.“

Řezník se zamračil. Nedalo se přehlédnout, že se bojí, že má před sebou blázna. Ozbrojence s váčkem plným zlata. Nasadil falešný úsměv. „Vy toho hocha znáte, pane?“

„Ten už neexistuje. Ale starý prohřešek přetrval. Tím je splacen.“

„To je moc, pane, nechci vás okrást. To jméno bych vám stejně prozradil. Za to mi nemusíte nic dávat.“ Sklopil zrak. „Taky jsem ji měl rád. Bylo… bylo to dobré děvče.“

To bylo to poslední, co chtěl z úst toho starého kozla slyšet! Snažil se nemyslet na to, co si řezník pod pojmem dobré děvče představuje. S chladnou zdvořilostí pronesl: „Opravdu je to hodně zlata za dvě klobásky. Pokud chceš učinit před Tjuredovými zraky pokání za své hříchy, popadneš dnes večer velký koš klobásek a rozdáš ho mezi žebráky ve městě. A řekni každému, že to je dar rytíře řádu popelového stromu. Rytířského řádu Tjuredovy církve.“

Stařec se na něj zmateně podíval. „Vy jste rytíř boží?“

„Sloužím Tjuredovi a jeho církvi a bráním je, když jsou napadeni.“ Adrien naznačil drobnou úklonu. „Doufám, že dodržíš slib a pomůžeš žebrákům. Doslechnu se o tobě.“ Po těch slovech ošumělý krám opustil.

Klobásky pro žebráky, vskutku skvělý první čin slavného řádu popelového stromu. To tě nenapadlo nic lepšího?

„Ještě se učím,“ odpověděl tiše. Na ulici se teď kromě dětí a několika dospělých zvědavců objevil i půltucet městských strážných. Vojáci si udržovali uctivý odstup. Vypadali napjatě.

Z jejich řad vystoupil muž s mečem a dlouhou dýkou u opasku. Přes obnošenou tuniku měl lehce zrezivělý šupinový pancíř. Krk měl omotaný bílým šálem s rezavými skvrnami. Na ramena mu spadaly dlouhé, šedivé kadeře. Byl hladce oholený. Jeho tvář byla ošlehaná a unavená. „Muže jako ty jsem ještě nikdy neviděl. Kdo jsi?“

Adrien se zdvořile představil jako Michel Sarti.

Voják naklonil hlavu na stranu a pronikavě si ho změřil. „Kdysi jsem jednoho Michela Sartiho znal. Už je to dávno. Moc se ti nepodobal.“

„To by mohl být můj otec.“ Díky přilbici zněl jeho hlas stále trochu výhružně. Viděl, jak se voják napjal. Několik strážných sklonilo kopí. „Kdo jsi ty?“

„Raoul Deleau, velitel městské stráže Nantour.“

„Pak jsi muž, kterého hledám. Potřebuji něco zjistit o děvčeti, které jsi před sedmi lety odvlekl.“

„Já neodvlékám děvčata!“ opáčil Raoul chladně. „A ty si teď sundáš helmu, protože chci vidět, kdo se opovažuje urážet mě veřejně na ulici uprostřed mého města.“

S těmi si snadno poradíš. Vezmu si jich pár na starost.

Adriena překvapilo, že je jeho válečný oř tak bojechtivý. Rvačka s městskou stráží by pro pověst řádu popelového stromu nebyla dobrá. Musel si tu vybojovat respekt autoritou, a nikoliv s čepelí v ruce.

Nesmysl! Chtějí tě zmlátit.

Adrien odepnul uzávěr na krku, sundal si přilbici a vsunul si ji pod paži. Viděl, jak se velitel stráže trochu uvolnil. Pro jeho autoritu bylo důležité, že Adrien poslechl rozkaz starého vojáka.

„Jsem v Nantour teprve něco přes půl roku a ujišťuji tě, že jsem za celý svůj život neodvlekl jediné děvče.“

„Pak bych se chtěl podívat do městského archivu. Tam bude…“

Voják zavrtěl hlavou. „Radnice a archiv byly zničeny loni v létě při velkém požáru. Je mi líto.“

Adrien na okamžik zavřel oči. Copak dívka zmizela beze stopy? „Kde najdu muže, který velel městské stráži před tebou?“

„Rád tě k němu zavedu. Je venku před branami města.“ Pokynul strážným. „Jděte si po svých! Nepotřebuju doprovod. Michel Sarti je muž církve. Muž cti!“

Adrien se cítil polichocen.

Jo, oslové milují lichotníky!

Kladl si otázku, zda jsou i ostatní rytíři obdařeni takovými koňmi, nebo jestli Tjured vyhradil takovou zkoušku jen pro něj.

Raoul se s ním vydal oklikou. Vedl ho Provaznickou ulicí k velkému trhu, jehož západní straně dominovalo lešení. Tam, kde dříve stávala radnice, se teď nacházelo staveniště.

„Měli jsme s ohněm štěstí. Bylo to přede mnou. Ale jak jsem slyšel, vypukl oheň v bezvětrné, parné noci. Nepřeskočil na ostatní domy. Díky velké kašně na náměstí bylo k dispozici dost vody, aby bylo možné hned bojovat s plameny. Přesto byly škody tak veliké, že musela být postavena nová radnice.“

„Jak k tomu požáru došlo?“

„To se nikdy nepodařilo objasnit. Vypukl pod střechou archivu. Nejspíš chvíli nepozorovaně doutnal. Najednou se pak ocitl celý krov v plamenech.“

„A starý velitel města?“

„Kladeš podivné otázky, mladý rytíři. Ale na spojení tvých otázek je něco zneklidňujícího. Kam tím míříš?“

Adrien se rozhodl, že mu odpověď zůstane dlužen. „Co je na nich zneklidňujícího?“

„To uvidíš, až dorazíme ke starému veliteli města.“

Chvíli kráčeli vedle sebe mlčky. Raoul ho vedl tlačenicí v Námořní uličce k bráně přístavu. Adrienovi byl nával ve městě nepříjemný. Všude byli lidé, kteří na něj, bílého rytíře, civěli. Před úzkou branou se hromadily vozy. Jakýsi krysař, který nesl přes záda přehozený dlouhý oštěp, z něhož visel celý hrozen krys, zplna hrdla vychvaloval své služby. Trhovkyně s těžkými koši opouštěly město. V odpadní strouze na okraji cesty se hemžilo několik hubených štěňat s vystrašenýma černýma očima. Krátký kožich měla ztuhlý špínou. Adrien měl pocit, jako by toužebně hleděla za mrtvými krysami na oštěpu.

Hned vedle brány stála mladá dívka v hnědých šatech a nabízela ne právě čerstvé květiny. Byla tak hubená, že jí Adrien hodil kousek zlata.

Raoul se na něj nechápavě podíval, neřekl ale nic.

Jen tak pokračuj, rytíři měkkého srdce! Proč nedáš nic tomu jednonohému tam vpředu? Nebo tomu chlapovi, kterému vyrážka sežrala půlku nosu? Jsi štědrý jen ke květinářkám? Jsi pokrytec! Ten žebrák tam vzadu je mnohem vychrtlejší než ona. Samozřejmě se nemůže prodávat řezníkovi za milkování. To se pak musí šetřit se zlatem.

Adrien trhnutím přitáhl otěže a hlas v jeho hlavě umlkl. Ano, vybíral si, ke komu bude štědrý! Svět byl příliš velký, než aby se mohli všichni dočkat spravedlnosti. Ačkoliv odešel z hor teprve před deseti dny, velmi dobře už tuto lekci pochopil.

Raoul ho vedl přes široký, kamenný most. Mezi pilíři se pohupovaly čluny podobné tomu, v němž kdysi Adrien nastoupil cestu do nového života.

Na opačném břehu stál hostinec U tří oběšenců. Tady našel ubytování ten, kdo dorazil do Nantour v pozdních nočních hodinách a nalezl říční bránu zavřenou. Jen co by kamenem dohodil, stála na pahorku, tyčícím se nad korytem řeky, z daleka viditelná šibenice. Konstrukce z těžkých klád, podpíraná čtyřmi tlustými, kamennými pilíři. Dnes neviselo ze žádného z železných háků zaražených do dřeva lano. Ale Adrien si vzpomínal na jedno odpoledne v dobách svého dětství, kdy se tam pohupovalo dvanáct mužů a žen, protože se spikli proti králi. Byl to tehdy zářivě průzračný zimní den. Kolem pahorku se shromáždily stovky lidí a vládla rozpustilá nálada jako během velkého lněného trhu na jaře nebo lodního svátku na podzim. Byl to jeden z nemnoha dnů, kdy uléhal s plným žaludkem, protože se mu podařilo ukrást nepozornému zvědavci velkou masovou paštiku.

„Byl bych ti velmi zavázán, kdyby ses už do Nantour nevracel, mladý rytíři. Lidé jako ty způsobují jen neklid a problémy.“

„Takže jsi mě obelhal! Nikdy jsi neměl v úmyslu zavést mě ke starému veliteli města.“ Adrien to pronesl s naprostým klidem. Ohlédl se zpátky k mostu a zvažoval, zda by se neměl okamžitě vydat zpátky. Musel by pak ovšem bojovat proti strážím u říční brány. Jediný velitelův pokyn by stačil, aby mu zatarasily cestu.

„Nejsem lhář. Zavedu tě k veliteli, jak jsem slíbil, ale obávám se, že také nebude mít na tvé otázky odpověď. Pojď! Až skončíme, pozvu tě do hostince. Nic proti tobě nemám, chlapče. Jen tě nechci ve svém městě.“

Adrien netušil, jak by se měl ke starému vojákovi chovat. Cítil se naprosto zaskočen, a to způsobem, že se na Raoula ani nezlobil. Možná se hněv později ještě dostaví. Rozhlédl se po planině. Byly tu jen selské domy. „Tam najdu bývalého velitele města?“

„Pojď prostě ještě kousek se mnou. Pak pochopíš.“

Bezradný, co by mohl jiného dělat, šel s ním a snažil se nevnímat nadávky svého koně, který ho nazýval ťulpasem, ba i hůř.

Za popravištěm bylo malé, topoly obklopené pole. Byli tam pohřbíváni oběšenci a ti, kteří nenašli místo na nantourském hřbitově, protože okolnosti jejich smrti je navždy odloučily od všech ostatních.

Hřbitov byl ohraničený malou kamennou zídkou. Jediný přístup k němu vedl úzkou, kovanou brankou. U vchodu bděla dvě zobrazení svatých, sochy, které teď Adrienovi připadaly neohrabané a svým provedením skoro dětinské.

Když vstoupil na hřbitov, tajně prsty vykreslil do vzduchu znamení ochranného rohu.

To ještě chybělo! Máme tady tajného pohana, který chce být Tjuredovým rytířem.

Tentokrát měl pro výsměch jen úsměv. Každý rozumný člověk věděl, že se před mrtvými na takovém pohřebišti nemůže mít dost na pozoru. Hroby sebevrahů, oběšenců a vražedkyň dětí byly prokleté. Mrtví byli odsouzeni k tomu nedojít nikdy klidu. A pokud jste nedodržovali všechna pravidla, klidně se mohlo stát, že povstanou z hrobu.

„Tady leží.“ Raoul zůstal stát před velkým, šedivým kamenem. Jako u všech hrobů tady venku na něm nestálo žádné jméno. Jména měla moc zadržovat mrtvé déle ve světě živých.

„Co provedl?“

„Tři dny poté, co jsem dorazil se svými muži do města, abych ho vystřídal, si podřízl krk. Onoho večera jsme ještě spolu seděli. Vypadal stísněně. Z jakéhosi důvodu se zdál být přesvědčen, že si podrží velení nad Nantour do konce života. Přitom znal pravidla! Věděl, že je se svými lidmi ve městě nezvykle dlouho. Aby potřel úplatkářství a další, ještě horší prohřešky, nechává král Cabezan městské stráže pravidelně překládat z místa na místo. Stává se jen zřídka, aby jeden velitel zůstával ve městě déle než čtyři pět let. Dostal rozkaz k pochodu na hranice s Drusnou. Nijak dobré místo k tomu, abys sloužil králi. Stále dochází k přepadením a hromadí se pověsti, že nás čeká válka. Hranice lesa není oblast, kam by člověk šel rád. Ale když jsem po večeři odcházel, měl jsem dojem, že se se svým údělem smířil. Měl v plánu naverbovat oddíl jízdních kopiníků z Equitánie. A chtěl si nechat vyrobit stejný šupinový pancíř, jaký mám já. Někdo, kdo se chce zabít, přece nespřádá takové plány! Také mě pozval na následující ráno, abychom společně vyhledali městské hodnostáře a představil mě jim.“

„Jak zemřel?“

„Posadil se do křesla ve své kanceláři a podřezal se.“ Raoul zavrtěl hlavou. „Často mě napadlo, že tu leží neprávem. Že byl zavražděn. Ale před jeho kanceláří byla strážnice. Nikdo se k němu nemohl nepozorovaně dostat! Kněží mu uřízli hlavu, jak se to dělá sebevrahům. Strčili ji do pytle s kamením a potopili v řece. Zbytek je pohřbený tady. Vidíš, že jsem dodržel slovo, že tě dovedu k muži, kterého hledáš.“ Neobratně se usmál. „Tedy aspoň k většině z něj.“

Adrien poklekl před náhrobním kamenem a položil na něj ruku. Tady ležel muž, který věděl, kde je květinářka. Elodia. Bylo to vše, co o ní měl zjistit? Jen její jméno?

„Tvoje otázky, chlapče, se mi už taky honily hlavou. Jaké tajemství skrývá toto město? Existuje nějaká souvislost mezi archivem, který prostě stráví plameny, a velitelem městské stráže, jenž si najednou vezme život? Přestal jsem pátrat po odpovědi. Městské stráže jsou střídány také proto, aby se dalo začít znovu. Nevím nic o starých zločinech, a tak by to také mělo zůstat. Nechci, abys znovu vstupoval do města. Abys probouzel k životu to, co bylo pohřbeno spolu s mým předchůdcem. Ať tady hledáš cokoliv, rytíři, je to fuč.“

Adrien se znovu napřímil. Byl o pořádný kus vyšší než starý voják. „Víš, do kterého města u Drusny byli strážní posláni?“

„U Tjureda, snad se je nechceš pokusit najít, hochu? Tam nikdo dobrovolně nechodí. Bez kapitána je určitě rozdělili. Jen bůh ví, kde všude vězí. Proč je vůbec hledáš?“

„Chci najít dívku, která před sedmi lety prodávala květiny na senném trhu. A někteří městští strážní musí vědět, co se s ní stalo.“

„Květinářka! Vyžeň si to z hlavy! To je úkol, jaký si dávají rytíři z pohádek. Byl bys blázen, kdyby ses dobrovolně vydával na sever. Žene se tam válka. Věř mi, vím, o čem mluvím! Pocházím odtamtud a jsem rád, že teď sloužím ve městě jako Nantour. Jediné, co mladý, romantický hrdina jako ty najde na hranicích s Drusnou, je smrt.“

„Vypadám snad jako některý z rytířů, s nimiž ses už v životě setkal?“

„Ne, samozřejmě že ne, to přece víš!“

Adrien se usmál. „Tak to asi musím být rytíř z pohádek.“

Zavázán pravdě

To, co se vypráví o dětství a mládí svatého Michela Sartiho, jsou lidové legendy! Už více než sto let nežije nikdo, kdo by světce znal. Sám Michel o svém mládí mlčel. A já jej chci napodobit! Na rozdíl od žvanilů, kteří tvrdí, že jeho otcem byl svatý Jules a že ho vychoval v zakletém údolí, nebo od těch, kteří se nestydí prohlašovat, že světec hovořil se svým koněm, s nímž dokázal jezdit po nebi! Někteří kacíři dokonce říkají, že světec byl v mládí pověstným velitelem žoldáků.

Jsem zavázán pravdě. Nic jiného tu nemá stát! První zaručenou zprávou o Michelovi Sartim je dopis, který se dochoval od kapitána Malmona, velitele městské stráže v Ulmenburku. Píše v něm Balduinovi, hofmistrovi krále Cabezana, o hladové zimě a bílém rytíři, který byl svým mužům oporou a dodával jim naději, když bylo město obleženo drusnijským knížetem Arsim. Současně si stěžuje, že sedm jeho nejstatečnějších mužů se podřídilo církvi a založilo komturství. Od té doby nosili na štítě popelový strom a nesloužili jinému pánu než Tjuredovi. Těchto sedm vyjelo spolu s tajemným bílým rytířem během sněhové bouře zcela samo proti ležení Drusnijců. A Tjured byl po jejich boku, protože šířili mezi nepřáteli takovou hrůzu, že ti utekli a mnozí utonuli v ledových vodách Aidy. Zásoby z drusnijského ležení dopravilo oněch sedm mužů do Ulmenburku a spravedlivě je rozdělilo mezi obyvatele, a tak bylo město zachráněno, i když už se zdálo, že je jeho zkáza zpečetěna.

Jak se dočteme v mnoha starých listinách, je Ulmenburk místem, kde bylo založeno první komturství rytířského řádu popelového stromu. A i když kapitán Malmon jméno bílého rytíře neudává, nemůže být pochyb, že oním neznámým nebyl nikdo menší než Michel Sarti.

Po bitvě na Aidě světec Ulmenburk opustil. Často jezdíval sám do lesů a pátral po roztroušených vojácích nebo vyhledával osamělé lesní tvrze, aby mužům, ztraceným v divočině, poskytoval útěchu a pomoc. V tu dobu založil ne méně než pět komturství a tvrdí se, že pohanská knížata z Drusny nabídla žebřiňák plný zlata za odměnu tomu, kdo jim přinese hlavu bílého rytíře s popelovým stromem ve znaku.

Ale Tjured předurčil světci jiný osud než smrt v pohanské zemi. Poté co byl Arsi, nejhorší z pohanských knížat, zavražděn jakousi nevěstkou a ostatní vévodové konečně požádali o mír, vydal se Michel Sarti na jih. Tam ho nečekaly meč ani kopí. Zbraněmi jeho nepřátel tu byla zrada a jed. Tedy zbraně, před nimiž ho nemohlo ochránit jeho bílé brnění, které mu věnoval darem sám Tjured. (…)

Život svatého Michela Sartiho, str. a následující,
O mládí světce a drusnijské válce,
sepsán Einhardem z Vrbnice v komturství ve Vrbnici

O další dva roky později…

Stepní lodě

Sokol přistál na zábradlí stepní lodě. Orgrim netrpělivě čekal, až elf, který seděl se zavřenýma očima a nohama do kříže před ním na zemi, konečně procitne z magického spánku. Trol do hloubi duše nedůvěřoval těm několika málo elfím spojencům ve své armádě. Všichni do jednoho to byli převraceči kabátů anebo zrádci, kteří poníženost jen předstírali. Přál si, aby měl víc lutinů, které by mohl použít jako špehy.

Když elf konečně otevřel oči, měl je rozšířené hrůzou.

„Co je?“ vyjel na něj kníže trolů. „Co jsi viděl?“

„Jsou jich tisíce. Jsou všude. Po celé pahorkatině. Jsou rozděleni do mnoha ležení. Ale jsou jich tisíce! A jsou mezi nimi i elfové. Uspořádali na mě lov. Jednoho jsem poznal. Fenryla z národa Normirgů, hraběte z Růžové hory v Carandamonu. Podporuje rebely. Viděl jsem i maurawanské lučištníky. A kentaury z Uttiky. Mají vlastní velký tábor západně odtud. Byl tam i jeden lamassu. A celé zástupy sloužících. Ale tím nejdůležitějším je vzkaz pro tebe, vévodo.“

Orgrim se musel držet, aby elfíka nepopadl za límec. „S tím nejdůležitějším přicházíš na závěr? Ven s tím!“

„Říkali, že od této chvíle sundají z nebe každého sokola, který nepatří k nim.“ Elf ukázal k západu. „Vidíš? Tam poblíž ležení Uttičanů se na nebi vznáší dva sokoli. Mají sokoly na každé světové straně. Už je nemůžeme špehovat.“

Orgrim si dopřál čas pořádně si oblohu prohlédnout. Byla to pravda. Rozeznal sedm sokolů. „Tak to asi nastaly stepním sokolům v této oblasti zlé časy,“ pronesl nakonec s úsměvem.

„Co teď budeme dělat?“ Baldanovi, mluvčímu koboldů, zjevně do smíchu moc nebylo. „Připraví nás o oči. Jak se budeme bránit?“

„Pošlu pro šamanku. Tento boj není ztracený. Nakonec je bude stát víc krve než nás. Stejně jako celé to podivné obléhání. To, že proti nám nasadili i několik sokolů, mi vrásky nedělá. Znepokojuje mě, že nedokážu určit, jaký hlubší význam obležení má. Nestheovi se podařilo sjednotit kmeny stepních kentaurů, a dokonce se znovu usmířil i s Katanderem z Uttiky, ačkoliv byl bronzový kníže jeho nepřítelem na život a na smrt. Nestheus určitě není hlupák! Nechápu, proč organizuje tuhle řež. Musí si od toho slibovat nějaký užitek. A zneklidňuje mě, že ho nedokážu pochopit, Baldane. Pár ptáků je v tomto případě vedlejších.“

„Ach, tak toho přece nechte,“ vmísil se do hovoru Zargub. Statný trol se nedbale opíral o stěžeň Krále Gilmaraka a žvýkal kentauří šunku. „Ty herky jsou prostě pitomé!“ Vyplivl kousek chrupavky. „Jací vojevůdci asi vzejdou z lidu, který se celý život baví tím, že běhá za hloupým dobytkem po stepi? Budou znovu a znovu útočit na náš lodní hrad. A my je budeme odstřelovat. Účastnil jsem se všech tažení od Vahan Calydu a ještě nikdy jsem nesnědl tolik čerstvé kentauří šunky. Považujme to za dar!“ Nedbale máchl rukou ke stepi. Ve vysoké trávě dřepěly stovky supů a krkavců. Tak přežraných, že už nemohli létat. „Stůl je bohatě prostřen. Nikdy jsme je neporáželi tak snadno. Měli bychom si vyžádat ještě víc kušiníků.“

Orgrim na to nic neřekl. Vážil si Zarguba jako dobrého vůdce smečky a statečného válečníka. V bitvě byl spolehlivým druhem, který vykonával jeho rozkazy, aniž by kladl otázky, ale vojevůdcem nebyl. A jako z takové spousty trolů i z něj léta vlády udělala nafoukance. Orgrim neměl chuť přijmout jeho myšlenkové pochody. Byl si jistý, že Nestheus má tajný plán.

Zamyšleně klouzal pohledem po rozlehlém lodním hradě. Stepní lodě, které vymyslel král Gilmarak, byly rozestaveny do podoby mohutné pevnosti. Vnější kruh zahrnoval víc než dvě stě padesát velkých vozů. Vnitřní kruh tvořilo padesát největších povozů s výjimkou Krále Gilmaraka, kterého Orgrim používal jako své velitelské stanoviště. Seskupili lodní hrad kolem albské hvězdy, v níž se křížilo šest albských stezek. Magická brána se nacházela uprostřed vnitřního kruhu. Byla velmi dobře chráněna. Tábořili tam trolové z vojska. Poblíž byly uloženy nejdůležitější zásoby stejně jako rezerva se třiceti vozy s vodou.

Orgrim se zamyšleně poškrábal po tlamě. Kdyby neměli uprostřed ležení albskou hvězdu, strategii kentaurů by chápal. Karavana do Sněžné marky by pak byla odříznuta. Přesila kentaurů znemožňovala dopravovat obleženým zásoby. Stepní jezdci by je mohli nechat vyhladovět. Nebo spíš vysušit, protože nejdřív by jim došly zásoby vody. Už jen víc než pět tisíc tažných volů vypilo každý den malý rybník. Všechny povozy plné sudů s vodou by stačily na dva dny. Na tři, kdyby s vodou pečlivě hospodařili. Na sedm, kdyby jim bylo jedno, že voli pojdou žízní. Na každém jiném místě by podobné obléhání dávalo smysl.

Jejich lodní hrad měl asi míli v průměru, což znamenalo, že vnější linie obrany byla víc než tři míle dlouhá. Aby ji udržel, měl k dispozici víc než šest tisíc koboldů a tisíc osmdesát sedm trolů. Příliš málo, kdyby nebylo této flotily stepních lodí, postavených na přání krále Gilmaraka. Orgrim považoval celý podnik za naprosto šílený, ale jak to říct králi?

Stepní lodě byly vozy dlouhé mezi deseti a patnácti kroky. Pár povozů měřilo i víc než pětadvacet kroků. Ty neohrabané nestvůry dělaly jen problémy. Pořád se jim lámaly nápravy nebo kola!

Označovat stepní loď jako vůz bylo ve srovnání s normálními povozy velkým podceněním, přesto se navzdory svému jménu podobaly víc povozům než lodím.

Pokud jste vzali normální povoz, vytloukli desky ze dna korby, abyste umístili tažné voly dovnitř, a ne jako obvykle k oji vpředu, měli jste před sebou základní myšlenku stepní lodě. Když mladý trolí král stepní lodě vymýšlel, uvědomoval si, že jeho karavanu do Sněžné marky budou dozajista napadat kentauři. Ti byli považováni za talentované lučištníky. Jediný zastřelený vůl by ochromil celý povoz. Rozlehlými stepmi Sněžné marky tedy nebylo možné táhnout s obyčejnými vozy taženými voly.

Gilmarak proto připadl na řešení umístit voly doprostřed povozu. A aby je ochránil, obklopil je ochranným valem tvořeným na palec tlustými dubovými prkny. Dalo by se také říct, že je uvěznil do dřevěné chatrče bez podlahy, ale zato s velkými koly.

Dokonce i nejmenší stepní lodě byly aspoň pět kroků široké. Aby stepní lodí pohnuli, museli vedle sebe kráčet alespoň tři voli. A do povozu byla zapřažena minimálně tři taková spřežení. Počet volů kolísal mezi devíti a šestatřiceti jako u Krále Gilmaraka.

Kola stepních vozů byla skoro dva kroky vysoká. Aby byla lehčí, používala se loukoťová kola. Bohužel obyčejná kola s paprsky snadno uvízla v zemi. Gilmarakovým řešením tohoto problému bylo spojit vždy dvě kola patnáct palců širokými železnými pláty. Tyto pláty byly přinýtovány k železným obručím, které obklopovaly dřevěný věnec kola. Mezi dvěma pláty se ponechával vždy palec volného místa, takže nevznikal žádný hladký kovový vnější plášť a železné pláty lépe zabíraly do hlíny.

Mnozí si o králi Gilmarakovi šeptali, že má koboldí mozek. Samozřejmě se to nikdo neopovážil říct, když byla poblíž Skanga. Nezpochybnitelné ovšem bylo, že dosud neexistoval trolí král, jenž by se s podobným nadšením pustil do stavby něčeho takového.

Mezi koboldími mechaniky, kutily, tesaři a podivíny si Gilmarak stavbou této flotily stepních lodí získal velkou oblibu. Scházeli se u Světla elfů po velkých houfech ze všech částí Albenu, aby se účastnili obrovského podniku výstavby flotily.

Dokonce i ty spíše menší stepní lodě byly pět a půl kroku vysoké. Nad volskou palubou, kde byla kromě dobytka ubytována i část koboldí posádky, se nacházela ještě tři další patra. Orgrim nikdy nepochopil, jak někdo mohl přijít na to, aby si za místo ke spánku zvolil houpací síť nad hlavami páchnoucích volů, ale pokud věděl, byli to koboldi sami, kdo vybral tento způsob ubytování pro část lodní posádky. Nad volskou palubou ležela nákladní. Tady byl v nesčetných truhlách nacpán tajný náklad karavany. Samozřejmě byl na této palubě i prostor pro zásoby a několik velkých sudů s vodou.

Nad nákladní palubou se rozkládala střelecká. Nacházely se tady další koboldí ubikace a plachetní komora, v níž byla umístěna velká, trojúhelníková plachta, s jejíž pomocí se měly stepní lodě pohybovat po rozlehlých sněhových a ledových pláních Sněžné marky. Především tu ale byla umístěna řada torzních metačů. V zásadě se jednalo o větší a průraznější varianty kuší s navijákem, které byly tak oblíbené mezi koboldími válečníky. Podle provedení mohly být vystřelovány velké šípy, krátké oštěpy nebo kamenné koule různých velikostí.

Na závěr tu byla bojová paluba, dřevěnými baštami obklopená plošina. Ačkoliv cimbuří sahala trolům sotva výš než k bokům, potřebovali koboldi vlastní ochoz, aby přes věnec cimbuří viděli. Vedle několika těžkých kuší byly i na této palubě dvě těžké torzní zbraně. Umístili je na konstrukci tak, aby se mohly otáčet v kruhu. Díky tomu bylo možné střílet do všech světových stran. Jakmile byly nabity a připraveny ke střelbě, sklopili koboldi část dřevěného poprsníku, aby měli volné pole. Jediné omezení palebného pole představoval mohutný stěžeň, který sahal až dolů k nákladní palubě. Na jeho dlouhé ráhno mohla být vytažena velká, trojúhelníková plachta, aby loď byla schopna plachtit po ledu Sněžné marky. Část koboldů zastávala názor, že by se dalo plachtit i po stepi a na kolech, ale Orgrim udělil přísný rozkaz, aby to nezkoušeli.

Stepní lodě byly neuvěřitelně těžké a neohrabané. Dokonce i na suchém terénu postupovaly vpřed jen pomalu. A stačila lehká dešťová přeháňka, aby těžká kola uvízla v bahně.

Orgrim celý podnik nenáviděl, ale královým výslovným přáním bylo, aby se karavana setkala s úspěchem. Proto stavěli silnici. Při dvanácti krocích na šířku skýtala víc než dost místa dokonce i pro největší stepní lodě. Také tuto silnici vymysleli koboldi! Připomínala zeď ponořenou do země. Vykopaly se dva kroky zeminy do hloubky, aby pak byly na místo položeny různé vrstvy písku a štěrku jako základ. Vše bylo nakonec překryto vrstvou kamenných kvádrů, přiléhajících k sobě takřka beze spár. Méně náročně postavená silnice by neunesla váhu stepních lodí. Silnice také nesměla mít nikde víc než dva stupně stoupání, protože voli by jinak nehnuli těžkopádným povozem z místa. Aby to bylo vůbec možné, bylo po celé cestě ze Srdce říše až k hranici sněhu ve Sněžné marce vztyčeno ne méně než sedmdesát tři kamenných mostů. Každé staveniště ve Větrné zemi připomínalo vojenské ležení, protože dělníci museli být chráněni před nájezdy kentaurů. Na jiných místech byly zarovnány kopce, aby byla trasa silnice co nejrovnější.

Pro Orgrima představoval králův nápad jednu velkou noční můru! Na silnici pracovaly desetitisíce dělníků. Byli povoláváni z celého Albenu. Bylo o ně výborně pečováno a dostávali královský plat. Rok na stavbě silnice přinášel dělníkovi více směnného zboží, než by jinde vydělal za pět let. Ale práce byla nebezpečná. Silnici lemovaly nesčetné hroby. A tak se nikdy nedostávalo dobrovolníků.

Nebylo možné přiměřeně chránit všechna staveniště. A kentauři, kteří trolům asi nikdy neodpustí, že ti během pochodu na Světlo elfů použili jejich mohyly jako sklady masa a nedopatřením snědli i jejich mrtvá knížata, vedli nemilosrdnou válku. Bylo obtížné se proti nim bránit. Zatím prováděli jen menší přepady. Zaútočili na staveniště, vyprázdnili toulce, spálili pár stanů a pak zase zmizeli ve stepních dálavách. Nikdy se nepustili do obléhání stavebního oddílu. Tuto bitvu nemohli vyhrát. Ne v neuvěřitelném krupobití střel, které dokázal rozpoutat prstenec dvě stě padesáti stepních lodí. Co tu pohledávali? Trolí vévoda si tím lámal hlavu už celé dny. Bojovat tu bylo naprosto šílené. Dobrovolně se vzdávali své velké přednosti.

Orgrim je nemohl pronásledovat do stepi. Neměl oddíly, které by se pohybovaly stejně rychle jako kentauři. Nezbývalo mu než čekat na jejich nájezdy.

Také pokusy některých vůdců smeček najít ležení kentaurů a vypálit je žalostně ztroskotaly. To málo, co stepní válečníci vlastnili, se dalo rychle naložit. A jejich zvědové byli příliš ostražití, než aby bylo možné přepadnout tábor nepozorovaně.

Orgrim se rozhlédl po svém ležení uvnitř mohutné ochranné hradby ze stepních lodí. Dělníci a dobytek tu byli natěsnáni k sobě. Byly tu stovky obyčejných kár naložených kamennými deskami a štěrkem. Všechny možné druhy stanů. Velké kantýny, dokonce i domy neřesti. Bylo neuvěřitelné, jak se houf jejich průvodců měsíc od měsíce rozrůstal. Švadleny a pradleny, kováři, tesaři, výrobci šípů − nebylo možné je všechny vyjmenovat. Na jihu tábořila horda lutinů s rohatými ještěry. Měli za úkol převádět zásobovací karavany po albských stezkách. Aby zkrátili zranitelnou zásobovací trasu, nařídil Orgrim už před dvěma lety dopravovat většinu potřebného zboží zlatou sítí. Trolové se nechali odstrašit nebezpečenstvími cesty po albských stezkách, ale většina koboldů byla méně upejpavá. Nakonec kupci vydělávali navzdory zákonu o lichvě celé jmění.

Na severu, tak daleko od rohatých ještěrů, jak jen to bylo možné, se páslo malé stádo mamutů. Obrovitá zvířata byla potřebná k tomu, aby vyprošťovala uvízlé stepní lodě. Jen jejich neuvěřitelná síla dokázala uvolnit těžká kola z bahna stepi, které někdy drželo obrovité vozy jakoby kouzlem.

Samozřejmě by bylo možné přitáhnout pro podobné úkoly i ještěry lutinů, ale vzpurní malí kouzelníci se zdráhali nechat obrněné ještěry vykonávat podřadnější služby, jak tomu říkali. Jen nemilosrdné uplatnění králova nového zákoníku umožňovalo, aby udrželi v tomto obrovitém ležení, kde žili a pracovali příslušníci více než dvaceti národů, určitý pořádek. Ovšem s každým dalším dnem, po který obléhání trvalo, docházelo k více nepokojům. Neexistovalo nic, co by jistěji ničilo disciplínu tak pestrého houfu než zahálka. Protože se nedalo pokračovat ve stavbě silnice, dokud byli uzavřeni v ležení, bylo den ode dne obtížnější udržovat zástup dělníků v činnosti. Důsledkem byly nesčetné malé hádky. Jen včera kvůli tomu došlo dokonce ke dvěma popravám.

Orgrim nenáviděl tohle vysedávání na zadku. Vlastně by měl stavět dál a používat ležení jako ochranný štít pro pomalu postupující staveniště, ale pak by byl odříznutý od zásobování. Dokud seděl přímo na albské hvězdě, toto nebezpečí nehrozilo. Jak by měl dilema vyřešit?

Podíval se na oba své poradce. Král se musel dozvědět, co se tady děje. Zargub by vykládal nesmysly a žádal o posily. Poslední, co tady Orgrim potřeboval, byli další neužiteční muži. „Baldane, vydáš se s další zásobovací karavanou na Světlo elfů! Informuješ krále o situaci. A pokus se mu přátelskými slovy objasnit, že jeho stepní lodě uvízly v pasti. K tomu, abychom tu válčili, potřebujeme jezdce. A ty nemáme. Doporučuji ústup, abychom se mohli na jiném místě nově zformovat.“

„Ústup!“ vykřikl Zargub. „Mají při každém útoku dvakrát tolik mrtvých než my! Zničíme je.“

Orgrim se mu neobtěžoval odpovědět. Vůdce smečky by to nepochopil. To, co se tady dělo, zdaleka přesahovalo jeho obzor vojáka.

„Tvůj otec je přece Pánem vod,“ obrátil se vévoda znovu na Baldana. „Sedíme tady ve vyschlém říčním korytě?“

Kobold zavrtěl hlavou. „Ne. Zevrubně jsem to prozkoumal a nechal kopat na různých místech. Nejsou tady žádné nánosy jílu ani oblázky či štěrk, které by naznačovaly, že tudy někdy tekla voda. Také jsem už pojal podezření, že jsme zadržováni ve vyschlém říčním rameni, aby nás třeba při dešti nečekaně spláchla záplavová vlna.“

„Bylo by potěšující, kdybys mě příště zasvětil do svých úvah,“ zabručel Orgrim. Připadal si trochu prostoduše, protože kobolda to napadlo dřív než jeho. Ale Baldan byl syn Pána vod z Vahan Calydu. Nejspíš strávil polovinu dětství v kanálech pod městem. Bylo pochopitelné, že na něco takového připadl, a žádoucí, aby jako velitel sám přebíral zodpovědnost.

„Odvedl jsi dobrou práci,“ pokračoval Orgrim přívětivějším tónem. „Doufám, že jsi stejně dobrý řečník jako voják. Musíš krále přesvědčit, že se odtud musíme stáhnout!“

Pohasínající sláva

Katander vycválal na vrchol kopce a zahleděl se na trolí ležení. Bylo působivé, to se nedalo popřít. Stejně jako silnice, kterou tu trolové budovali. Byl poněkud jiného názoru než stepní kentauři. Jeho válečníci neútočili na mosty. Silnice bude možná jednoho dne k užitku. Vedli válku proti trolům, a ne proti věcem, které budovali. Ale bylo nezbytné je tady neustále zaměstnávat. Kdyby si Orgrim mohl dělat, co chtěl, určitě by zaútočil na Uttiku. Před pěti měsíci vyhnali trolí místodržící a připojili se k povstání stepních kentaurů. Ten zatracený Nestheus si získal takovou oblibu, že jsem neměl jinou možnost, pokud jsem chtěl zůstat vládcem Uttiky, pomyslel si Katander rozzuřeně. Jeho muži chtěli bojovat proti trolům stejně jako jejich bratranci ze stepi. Přišli o rozum! Kentauři z Uttiky nebyli žádní kočovní vagabundi. Vlastnili velké statky a městské domy. Dalo se na ně zaútočit! Pokud by se objevili trolové, nemohli by prostě ustoupit do stepi. A oni přijdou, to bylo jisté. Ale prostě neměl jinou volbu. Ekonomika jeho knížectví byla v troskách. Odstranění peněžního obchodu a zabavení všech dostupných drahých kovů byla mnohem větší rána než skutečnost, že ti darebáci sežrali pár mrtvých předků jejich bratranců ze stepi. Ale samozřejmě znělo líp, že vytáhli do bitvy kvůli tomu. Tím to byla věc cti, a nikoliv vedení hospodářské války vojenskými prostředky.

„Pane, objevili nás,“ varoval ho štítonoš.

„Jo, jo!“ Sám viděl, jak byly zamířeny těžké torzní zbraně několika stepních lodí přímo na jejich pahorek. Tato vozová pevnost byla opravdu zdaleka tím nejpůsobivějším, co kdy viděl. Rád by věděl, zda by se povozy daly se sklopenými sanicemi opravdu použít i jako nákladní ledové plachetnice.

Poprsníky několika vozů byly sklopeny. Katander zaťal zuby. Neuteče odtud jako spráskaný pes.

„Pane, prosím!“ Jeho štítonoš se přikrčil, což vypadalo u kentaura nadmíru směšně a skoro k ničemu to nebylo. Jejich anatomie prostě nedovolovala, aby si dřepli nebo se hluboko předklonili.

Nad hlavami jim proletěla kamenná koule. Při letu vyluzovala zvuk jako mohutná rána kyjem. „Drž se zpříma, hochu! Pokud jsou ti nějaká koule nebo šíp předurčené, zasáhnou tě, ať už se chováš jako kašpar, nebo čelíš nepříteli jako muž.“

Jeho štítonoš se narovnal. Byl ještě velmi mladý, vous na jeho tvářích dosud tvořilo jemné, plavé chmýří. Zrudl jako panna, z nichž si vojáci dělávají drsnou legraci. „Pane, proč riskuješ život?“

„Protože jsem kníže. Ti dole musí vědět…“ Kamenná koule dopadla jen pár kroků před Katanderem. Vyrvala drn trávy a pozvolna se k němu kutálela. Beze spěchu uhnul, i když dobře věděl, jaká síla v ní dosud vězí.

„Ti dole musí vědět, že z nich nemáme strach. Pokud to poznají, přepadne strach je, ne nás.“

Další dvě koule rozryly trávu.

„Pojďme, chlapče. To by pro dnešek stačilo.“

Katander pomalu klusal z kopce, ovšem nikoliv po bezpečné straně. Místo toho zamířil přímo k obrovitému ležení. Štítonoš se držel těsně vedle něj.

Jedna koule se mu otřela o chochol na přilbici. Katander sebou lehce trhl, zatímco mladík tiše vykřikl. Všude kolem nich teď dopadaly koule. Slyšeli výkřiky z lodního hradu. Další střelecká mužstva připravovala zbraně. Celé fronty před nimi se zmocnilo velké vzrušení. Katander byl přesvědčený, že se koboldi sázejí a jejich velitelé vypsali prémii pro toho, kdo ho skolí. Kníže odhadoval, že bude potřeba asi padesáti výstřelů, aby ho zasáhli. Ale jistý si nebyl. Byl to hazard. A jeho hodina dosud neudeřila. Prostě na to spoléhal.

Země pod jejich kopyty se otřásla, jak do kopce narazilo několik kamenných koulí současně. Na jeho vrchol stříkala hlína a vytržené trsy trávy. Ale mladík po jeho boku se teď držel statečněji. Nečinil už žádné žalostné pokusy přikrčit se.

Katander slyšel, jak mu cvakají zuby, ale držel se zpříma. Minuli tělo mrtvého štítonoše, který byl zabit na tomto svahu před třemi dny. Kníže si klidně prohlížel znetvořenou mrtvolu. Bylo vždy pozoruhodné, co dokázali červi a horko za tak krátkou dobu provést se statným válečníkem.

Všiml si, že jeho mladý společník zatajil dech.

„Klidně dýchej, hochu. To je vůně bojiště, parfém válečníka. Bude lepší, když si na to raději zavčas zvykneš. Jakmile v tom jednom uvízneš, už nikdy nedostaneš ten zápach z nosu.“

„Uvíznu v čem?“

„V bitvě. V zabíjení. Až zažiješ, jak si tvůj nejlepší přítel vedle tebe ještě během umírání pokálí zadní běhy. Umyješ se. Popiješ, abys zapomněl. Necháš boj za sebou. Uplynou týdny a měsíce. Ale toho pachu, toho se už nikdy nezbavíš. Pořád dokola se ti bude vkrádat do chřípí. Stejně jako tě bude v noci budit ze spánku vzpomínka na to, co jsi viděl. To je cena za slávu. Jen ten, kdo byl někdy při tom, může posoudit, jak vysoká ta cena je.“

Kopec se stáčel pryč od lodního hradu. Ukazovali teď nepříteli záda. To byla nejobtížnější část, protože teď už neviděli střely přilétat. Katander se musel ovládat, aby se neohlížel přes rameno nebo nezrychlil klus. Pokaždé, když se sykot koule přiblížil natolik, že ucítil závan vzduchu, stáhly se mu vnitřnosti. Kdysi býval chladnokrevnější. Čím víc stárnul, tím důvěrněji známým se mu stával strach. Bojoval proti němu. Těmito vyjížďkami. Musel sám sobě dokázat, že je stále neohroženým válečníkem z dřívějška. A chtěl upevnit svou pověst. Věděl, že ho muži respektují. Ale Nesthea zbožňovali. Nestheus, ten malý bastard, který si odmítl vzít jeho dceru a utekl s nějakou poběhlicí do daleké stepi, se stal živoucí legendou.

Katander se mrzutě usmál. Nestheus měl talent. Svou slávu si zasloužil. Neměl by na toho zatraceného darebáka žárlit. Ale bylo obtížné stát se už za života svědkem toho, jak vaše vlastní sláva bledne a je do značné míry zastíněna činy jiného.

Konečně se dostali z dosahu torzních zbraní. Katander si oddechl. Pro dnešek to dokázali. Vymohl si na osudu další den. Zrychlil krok a pádil k ležení na opačné straně kopce.

Nalezl Nesthea u elfů. Tvořili jen malou skupinu, ale při tlachání a spřádání plánů se vždycky drželi v popředí. Hrabě Fenryl nechal rekonstruovat ležení trolů. Každý vůz byl symbolizován malým dřevěným špalíkem. Ploché pahorky, obklopující tábor, zastupovaly hromádky písku.

„Jak vidím, ještě si tě nenašla žádná koule.“ Nestheus zvedl zrak od stolu. V jeho tónu se nevznášelo pohrdání, ovšem určitá ostrost ano. Tak hovořil otec se synem, který spáchal neplechu.

Pohled mladého kentaura byl jako čerstvě nabroušená čepel. Kůži měl ztmavlou od života ve větru. Ve tváři se mu rýsovaly jemné vrásky. Díky letům na útěku předčasně zestárl. Stejně jako jeho otec si spoutával dlouhé vlasy spleteným koženým páskem. Srst měl dokonale bílou, tělo zocelené. Na hrudi a pažích byly vidět jemné bílé čáry. Jizvy z desítek bojů.

Jako vždy byla po jeho boku Kirta. Katander musel přiznat, že je stále krásná. Ale příliš hubená. Dala se jí spočítat žebra. Na tom se nic nezměnilo! Jak jen mohl dát Nestheus této zpola vyhladovělé bílé klisně přednost před jeho dcerou! Světlé blonďaté vlasy jí spadaly na ramena. Kolem boků měla toulec a mezi malými ňadry se jí táhl široký, stříbrnými amulety zdobený pás s mečem. Pozvat klisnu na válečnou poradu! To odporovalo každé tradici. Ale tradice ten bastard vždy pošlapával kopyty. Tvrdilo se, že o ní skládá verše. Veršující vojevůdce!

„Je u nich něco nového, kníže?“ Její hlas zněl příjemně. Zeptala se zdvořile. Vždycky se k němu chovala přívětivě, i když za ní kdysi poslal nájemné vrahy. A ona to věděla!

„Orgrim stojí na jediném velkém voze ve vnějším valu a hledí. Pozoruje kopce. Už to nebude trvat dlouho a nařídí výpad. Trolové nejsou stvořeni k tomu, aby seděli na tom svém tlustém zadku a prostě jen vyčkávali.“

„Je příliš chytrý, než aby opouštěl ležení,“ namítl Nestheus. „Ví, že tady venku mezi pahorky nemůže nic získat. Jsme příliš rychlí. To my určujeme, kdy a kde se bude bojovat. Bude čekat.“

„Ale už ne dlouho,“ namítl elfí kníže Fenryl. Dokonce i teď, v pozdním létě, měl na sobě bílý kabátec, což z něj dělalo při boji v suché, zlatohnědé trávě nepřehlédnutelný cíl. Jako veterán z bitvy o Phylangan si získal pověst statečného válečníka. Bohužel když se připojil ke kentaurům, nepřivedl s sebou takřka žádné oddíly. Podle Katanderova názoru tu měli stát velitelé, kteří měli za sebou i oddíly a nebyli pouhými hosty v cizí válce.

„Proč si myslíš, že vyrazí?“ zeptal se ho kníže z Uttiky vlídně. „Patříš k tomu vzácnému druhu elfů, kteří uvažují jako trolové?“

Fenryl reagoval na výsměch pouze tím, že zvedl obočí, a to tak samolibě a pohrdavě, jak to dokážou jen elfové. „Spíš bych řekl, že Orgrim patří k těm nemnoha trolům, kteří jsou schopni uvažovat jako elfové. Nemusí už dokazovat své schopnosti vojevůdce. Ví, že tady nemůže zvítězit. Proto se stáhne, ledaže…“ Elf se na něj zadíval, jako by čekal, že větu dokončí.

„Co?“ vyštěkl Katander popuzeně.

„Ledaže ho přesvědčíme o naší hlouposti. Jakou bys navrhoval strategii, kníže z Uttiky?“ Fenryl se na něj usmál, ale stejně by mu mohl naplivat do tváře, tak drzý ten úsměv byl.

„Chceš naznačovat, že jsem hloupý?“

„Řekl jsem něco takového?“ zeptal se Fenryl s popuzujícím klidem.

„Nerozčilujte se. Svádíme své bitvy tam za tím kopcem, ne tady,“ přerušil je oba Nestheus.

„Elf, který zbaběle čeká na kopci, zatímco ostatní bojují, mě nemůže urazit,“ řekl Katander a doufal, že se ten malý mluvka nechá svést k tomu, aby při nejbližším boji prokázal odvahu. „Myslím, že bychom se měli ještě jednou pokusit učinit do té vozové hradby průlom.“

„A jak, kníže? Myslíš, že bys dokázal svým mohutným proudem moči překotit jeden z vozů?“

Jen klid, nabádal se Uttičan v duchu. Ten jen čeká na to, až na něj začnu křičet. „Něco podobného jsem měl skutečně na mysli. Řekl bych, že ty vozy jsou velmi přetížené. Když je můj proud zasáhne dost vysoko, překotí se. Mám následující plán…“

Lepší svět

„Mohl bys prosím pokračovat, bratře? Jeden nikdy neví, kdo projde albskou hvězdou jako další.“

Baldan uposlechl rozkaz, ale ustoupil jen několik kroků stranou a pak se znovu užasle rozhlédl. Už tolikrát o Emerellině trůnním sále slyšel. Ale vypadal úplně jinak, než jak si ho představoval. Stěny ukrýval závěs padající vody. Nebyl tu strop, takže viděl, jak se vysoko nad věžemi hradu kupí tmavá bouřková mračna, která brzy utopí žár pozdně letního dne v přívalovém dešti.

Světelný oblouk magické brány se zachvěl. Barvy zavířily jedna přes druhou. Hadi na velké mozaice podlahy jako by se pohnuli. Ale v přeplněném sále si toho nikdo nevšiml.

Pod světelným obloukem se objevil faun s kozlíma nohama a táhl za sebou vystrašeného mezka. Následovala ho celá karavana, doprovázená až po zuby ozbrojenými minotaury, a prošla vysokými dveřmi trůnního sálu do rozlehlé síně, která s ním sousedila.

Bránu strážila skupina čtyř lutinů. Hadi na mozaice se opět roztančili a hra barev oblouku se znovu změnila. Vládl tu ruch jako na tržišti! Trůn Albenu osiřel. Přehozena přes něj ležela nádherná kožešina sněžného lva. Na stupíncích k trůnu seděl oddíl trolů, kteří rozdělali oheň a opékali nad ním nějaké velké, čtyřnohé zvíře.

Stovky hlasů tu hovořily přes sebe navzájem. Jako by se zde sešly všechny jazyky Albenu a přinejmenším polovina všech národů.

Kolem Baldana proletělo hejno květních víl. Na věnci zdiva trůnního sálu seděly gargoyly a harpyje, ponořené do rozhovoru.

„Mohu ti pomoci? Jsi tady poprvé, bratře?“ Jeden z lutinů střežících bránu se postavil vedle něj.

Baldan rozpačitě přikývl. „Ano. Jsem vyslancem vévody Orgrima a žádám v naléhavé záležitosti o slyšení před radou koruny.“

„Samozřejmě že je to naléhavé,“ řekl lutin unaveně. „Vždycky je to naléhavé. A vždycky jsou to vévodové, králové nebo další významní hodnostáři, kteří posílají posly. Patříš ke karavaně do Sněžné marky?“

„Chceš zpochybňovat rozkaz vévody?“ Baldana vyděsilo, že s ním zacházejí, jako by byl nějakým přivandrovalým prosebníkem.

„Jediné, co mě zajímá, je, proč nepřijde Orgrim osobně, když je ta záležitost tak důležitá?“

„Protože vojevůdce neopouští své oddíly uprostřed bitvy! A teď mě zaveď k trůnní radě, nebo celá ta věc bude mít pro tebe dohru, bratře!“

Lutin si olízl rty. „Bohužel jsem u albské hvězdy nepostradatelný. Je to přímý Skanžin rozkaz. V trůnním sále mají být vždycky aspoň čtyři lutinové.“ Ukázal na vysoká vrata. „Jdi tamtudy až k dračí kašně. Najdeš tam velitele stráže. Přivolá posla, který tě odvede k radě koruny v jižním křídle.“ Lutin se krátce uklonil a odešel, zatímco albská hvězda právě vyvrhovala stádo dobytka, na němž seděli neohroženě působící koboldi, kteří poháněli svá jezdecká zvířata s hlasitým křikem do sousedního sálu.

Baldan se vydal za dobytkem a vyhýbal se kravincům na rozbité mozaikové podlaze. Síň, přiléhající k trůnnímu sálu, byla ještě větší. Vysoko nad jeho hlavou se klenul strop, zčernalý sazemi nesčetných ohňů. Jedna z krav uklouzla a zlomila si nohu. Bez ohledu na hlasité protesty kobolda byla hned na místě poražena.

Velké síni dominovala mohutná kašna. Jen ze dvou jejích fontán ještě kapala voda a shromažďovala se ve velké míse, v níž leželo roztodivné smetí. Sousoší kašny dominovala postava velikánského slunečního draka. Rozpřahoval se ke smrtelné ráně, zatímco jakýsi elfí rytíř odstrkával stranou jinou elfku, aby místo ní zemřel. Zobrazení zachráněné elfky bylo sťato. Hlava chyběla. Možná ležela někde na dně kašny.

Z krku slunečního draka visela na provaze mršina gelgeroka. Možná chtěli trolové ukázat, že i oni jsou drakobijci, i když gelgerok působil ve srovnání se slunečním drakem jako kočka vedle lva.

Baldan vyrostl v pustnoucí nádheře Vahan Calydu. Měl rád sochy a další umělecká díla, která vytvořily celé generace umělců ve službách elfů. Pro barbarství trolů měl jen pohrdání. Sklesle se rozhlížel, až objevil kobolda, jehož přehnaně bohatý chochol na přilbici prozrazoval, že se jedná o velitele stráže.

Na okamžik Baldana napadlo, že by se mohl prostě poptat po svém otci. Anderan, Pán vod, patřil ke stálé radě, v jejímž čele stál Elija Glops. Vnitřní kroužek kolem lutina nazýval jeho otce také velitelem Vododárcem. Všichni si vzájemně vymýšleli podivná jména.

Baldan se vydal k muži s přilbicí. „Vévoda Orgrim mě posílá s naléhavou zprávou pro krále! Jde o život a smrt tisíců koboldů!“ To měl říct už předtím. Tento malý dovětek měl velký účinek. Velitel stráže ho osobně zavedl k radě koruny. Kolem dlouhých řad čekajících, kteří mu nadávali, protože na rozdíl od nich trpělivě nevyčkal, až bude zavolán.

Na koboldův pokyn otevřeli dveře sálu, kde se shromažďovala trůnní rada. Místnost byla menší než trůnní sál. Také ona zjevně utrpěla dlouholetým užíváním troly. Veškerý nábytek byl odstraněn. Členové rady seděli na polštářích nebo kožešinách podél stěn. Dokonce i král Gilmarak!

Uprostřed sálu stál elf, který očividně přednesl žádost. Obrátil se ke dveřím. Jen podle jiskření v očích se dal uhádnout jeho hněv. Jinak se dokonale ovládal.

„Můj králi. Zprávy od karavany do Sněžné marky!“

Gilmarak vstal a propustil elfa se slovy: „Zítra se znovu poradíme o odškodnění za zlato, které bylo odstraněno z tvého sídla, ale upozorňuji tě, že podle dodatku sedm k všeobecným zákonům náleží veškeré zlato Albenu toliko králi.“

„Mohli bychom tě také obžalovat z okradení krále, protože jsi zlato neodevzdal dobrovolně,“ dodal lutin s lehce prošedivělou tlamou a brýlemi bez obrouček. Baldan předpokládal, že je to Elija Glops.

Mladý kobold se rozhlížel dál. Většina přítomných pocházela z nejrůznějších koboldích národů. Objevil také otce. Ten zůstal sedět. Tato nezdvořilost Baldana znejistila.

„Nu, mladý příteli, jaké zprávy nám přinášíš?“ zeptal se král. Baldan věděl, jak moc Gilmarakovi na stepních lodích a karavaně záleží. A dá si pozor, aby otevřeně neřekl, co si o tom myslí.

Elfa vystrkali dva trolí strážní ze dveří.

„Král se na tebe obrátil!“ vyjel na něj Elija Glops. „Odpověz!“

Baldan vyložil Orgrimovy úvahy, pečlivě se ale vyhnul tomu, aby použil slovo ústup. Když dokončil své líčení, neodvážil se pozvednout ke králi zrak.

„Takže Orgrim chce utéct.“ Byl to hlas Eliji Glopse.

Ani na něj se Baldan neodvážil podívat. „Orgrim hovořil o taktickém ústupu, abychom se znovu zformovali na výhodnějším místě. Nikoliv o útěku!“

„Myslíš, že neznám fráze vás, válečných hrdinů? To, co jsi řekl, neznamená nic jiného, než že chce Orgrim utéct. Velmi dobře chápu, že se nemůže uvolnit, aby tuto zprávu doručil sám! A laskavě se na mě dívej, když s tebou mluvím!“

Baldan poslechl. Jeho otec mu o Elijovi ledasco vyprávěl. Věděl, že si jím nikdo nemůže být nikdy opravdu jistý. Jeho zdvořilost mohla být stejně předstíraná jako jeho současný drsný výstup. Před troly si vždy nasazoval masku. Nikdy neměli pochybovat o tom, že koboldi jsou poddajní sluhové. Potají ale Elija disponoval větší mocí než sám král Gilmarak.

„Pomohlo by nám, kdybychom měli jízdu,“ prohlásil Baldan věcně. „Momentálně rozhodují jen kentauři o tom, kdy a kde se bude bojovat. Pokud se vzdálíme od albské hvězdy, odříznou nás od zásobování. O tom není pochyb.“

„Ale nemůžou ani obsadit lodní hrad,“ namítl král trolů. „Naše postavení je pro ně nedobytné a vyčerpají se v nesmyslných útocích.“

„Jenže Orgrim se obává, že se za tím, co dělají, skrývá nějaký smysl. Dokud tam zůstaneme, jsme přinuceni hrát roli obránců, a kdo dokáže dělat jen to, co mu diktuje nepřítel, nakonec prohraje. Je nutné se rozhodnout!“

„Poradíme se o situaci,“ prohlásil Gilmarak příkře a Baldan si uvědomil, že nebylo moudré použít vůči králi slovo nutné.

„Můžeš jít, bratře.“ Elija ho s arogantním mávnutím ruky propustil.

Baldanovi se ulevilo, když se za ním dveře poradního sálu zavřely. Oddechl si a vyšel na chodbu, kde se vystavil nepřejícným zrakům všech těch, jejichž žádosti zůstaly kvůli němu nevyslyšeny.

Trochu strnule se vydal zpátky k sálu s kašnou a odtamtud dál na jedno z nádvoří. Potřeboval čerstvý vzduch! I když byly síně paláce vysoké, připadaly mu dusné. Shromáždilo se tam příliš mnoho dětí Albů!

Konečně se ocitl na balkóně. Ovšem to, co spatřil před hradem, jen vystupňovalo jeho tíseň. Vždycky považoval ležení ve vozové hradbě za velké. Ale nebylo to nic ve srovnání s táborem před hradbami Světla elfů. Táhl se skoro až k obzoru. Zdi obklopovaly tisíce a tisíce stanů a baráků. Vypadalo to, jako by byl hrad obležen. Nikde už nebylo ani stopy po zelených lukách. Cestičky mezi stany byly rozbahněné. Široko daleko nebylo ani památky po nějakém stromu nebo keři. Zato tu stoupal z nesčetných táborových ohňů kouř. V ohradě byla zavřená stáda dobytka, vedle nich koně a všechna myslitelná jezdecká zvířata prosebníků a vyslanců. Na západě se rýsovaly stavební jeřáby a lešení. Budovaly se tam další stepní lodě.

„Kdo by si pomyslel, že se tyto zdi stanou živoucím srdcem říše právě pod vládou trolů.“

Bylo příjemné slyšet ten hlas. „Otče.“

Anderan mu položil ruku na rameno. „Tvůj výstup před chvílí mi znovu velmi jasně ukázal, proč ses stal vojákem, a ne diplomatem.“ Tiše se zasmál. „Králi se neříká, že čas tlačí.“

Baldan se otočil. „Mám si dělat starosti?“

„Ta otázka přichází hodně pozdě.“ Otec se usmál. „Ale nemusíš. Elija to volání po ústupu výslovně podpořil. Ovšem obávám se, že tak činí jen z mocensko-politické vypočítavosti. Pokud Orgrim bude muset odtáhnout, uškodí tím své pověsti. A nepřímo to poškodí i krále Gilmaraka.“

Baldan se na otce udiveně podíval. „Proč by si to měl přát? Díky trolům se dostal k moci.“

„Domnívá se, že my koboldi můžeme vládnout i bez trolů. Sní o trůnu.“

„A ty, otče?“

„Musím přiznat, že mi některé jeho myšlenky připadají podmanivé. Je to neuvěřitelný myslitel. Má vize. Svým způsobem je Gilmarak jeho výtvor, i když má trol tu a tam sklony dovádět Elijovy nápady příliš daleko.“ Anderan ukázal dolů ke stanovému městu. „Toto je jeho dílo!“

„A tobě připadá to dole správné?“

„Připadá mi správné, když lid vezme osud do vlastních rukou. V Emerelliných dobách vítaly tyto zdi jen zřídka hosty, kteří by nebyli elfové. Gilmarak a Elija ovlivňují celý Alben. Můžeš si myslet o zákoníku trolů, co chceš, ale byl rozšířen do všech světových stran. Sotva existuje osada s velikostí stojící za zmínku, kde by nebyly nové zákony uvedeny v platnost. A děti Albenu pochopily, že sem mohou přijít. Že tu budou vyslyšeny. Mají vládce, který neuzavírá sluch před jejich problémy. A když se nedostanou k němu samotnému, stanou alespoň před radou, kterou vytvořil. Máš představu, jak hluboce tento svět změnilo odstranění peněžního obchodu a zrušení všech starých dluhů? Prostý lid je teď svobodný. Hodnoty se opět tvoří prací. Nikdo už nežije v dlužním područí lichvářů, kteří ztloustli jen díky svým vydřidušským úrokům. Peníze už neplodí další peníze. Nikoho nenapadne, že když půjčí krávu, může o rok později požadovat zpět mamuta. Alben se stal spravedlivějším.“

„Hlavně když jsi trol!“

Otec přikývl. „To se nedá popřít. Ale změny ještě neskončily. Kéž bys mohl být u toho, když Elija hovoří o světě, který by chtěl stvořit. Je to svět, jaký by si přáli Albové. Spravedlivý a mírový. Ale k tomu je ještě dlouhá cesta. Nejprve je třeba zajistit, abychom už nikdy neupadli do tyranie sobeckých elfů.“

Baldan hleděl na strašlivý chaos stanového města. „Je toto uspořádání světa, o němž sníš?“

„Nacházíme se v přechodové fázi, hochu. Nemůže tu existovat řád, protože se všechno mění. A popřemýšlej někdy o tom, kolik pořádku snese svoboda.“

Baldan zavrtěl hlavou. „Přicházím z místa, kde znamená smrt, když se vzdálím sto kroků od ochranné hradby lodí. Step je v plamenech, otče. To přece nemůže být svět, o kterém sníš. Zuří tam vražedná válka. Emerellina vláda přinesla klid.“

„Hřbitovní klid, chlapče. Byl to klid hrobů, co panovalo. Našli jsme tady na hradě důkazy, že najala několik nájemných vrahů, aby nechala zabít volnomyšlenkáře. A nebyly to ojedinělé případy.“

„Ve Větrné zemi se taky neumírá ojediněle. Když vítr vane ze špatného směru, nedá se v lodním hradě skoro dýchat, tolik tlejících mrtvol tam leží v trávě.“

„To je neklid přechodu ke svobodnějšímu světu. Každá oběť, kterou dnes přineseme, zachrání v budoucnu stovky životů.“

Baldan si vzpomněl na strašlivý hladomor, který následoval po odstranění peněžního obchodu. Na útoky na sýpky s obilím. Na dlouhé kolony uprchlíků, kteří opustili města, protože je už nedokázala uživit. Musel přiznat, že tyto hrůzy jsou minulostí. Vznikla spousta nových vesnic. A protože byl zrušený starý majetek všech, nevlastnil nikdo víc země, než dokázal obhospodařit vlastní prací.

Baldan elfy nikdy nechoval v nenávisti, přesto cítil velké zadostiučinění, když poprvé spatřil stát elfa u pluhu. Někdy měl ale pocit, že svět ztratil na kráse. Myslel na zpustošený hrad, který stále víc připomínal trolí jeskyni. A kladl si v duchu otázku, jaký kvetoucí park se asi kdysi rozkládal v místech, kde se nyní nacházel obrovský stanový tábor. Zlepšili svět? Nevěděl. A byl rád, že je jenom voják, a ne jeden z těch, kteří s nejlepšími úmysly měnili svět a prolévali u toho potoky krve. Jejich jediným ospravedlněním přitom byla víra v budoucnost, kterou neznal.

Ať jeho otec sebevíc přivolával zlatou budoucnost − ne, měl by raději říct lepší budoucnost, protože zlato už přece nemělo žádnou hodnotu a Gilmarak ho zabavoval − Baldan věděl, kolik prostých řemeslníků a rolníků truchlí po Emerellině vládě. A jak jim to mohl mít za zlé? Nevěděli nic o vizích jeho otce nebo Eliji Glopse. Dostali jen pořádně pocítit, co znamená žít ve světě, ve kterém už staré právo neplatí a nové ještě příliš hluboce nezakořenilo.

„Na co myslíš, chlapče?“

„Na lodní hrad,“ odpověděl po krátkém váhání. Věděl, že by otec jeho úvahy neschvaloval.

Anderan se usmál. „Jsi mizerný lhář. Dobře, že se z tebe stal voják.“

Rohy a tympány

Orgrim pozoroval, jak se kentauři formují v posledních paprscích denního světla. Tisíce. Všude na vrcholcích okolních kopců. Těsně mimo dosah torzních metačů. Duli do rohů a bubnovali na mohutné tympány. Ďábelský hřmot přehlušoval zvuky ležení. Hlasitější byl jen křik neklidného rohatého ještěra, který údery ocasu rozrýval zem.

Orgrim se otočil a rozhlédl se po širokém okruhu tábora. Cítil napětí dělníků a honáků dobytka, kameníků, kuchařů, ševců a markytánek. Ale drželi se docela dobře. Nebyl to první útok kentaurů a ti nikdy neprolomili ochranný val stepních lodí. Ovšem když se dostali dost blízko, dopadaly jejich šípy do tábora. Kentauři stříleli strmě k nebi a jejich rány byly necílené. Houf dělníků byl ale natlačen k sobě tak, že každý sedmý šíp nalézal cíl. Baldan to spočítal. Ten kobold míval podivné nápady. Pro něj nebyla válka bojem muže proti muži. Byla to válka počtů. Orgrim věděl, že statečnost nebo zbabělost mohou učinit počty bezvýznamnými. Přesto docházeli oba takřka vždy ke shodným závěrům. A to, že Baldan dal z vlastní iniciativy prozkoumat terén v ležení, aby se ujistil, že se nenacházejí ve vyschlém říčním korytu, se trolovi líbilo. Nechá si Baldana u sebe!

„Ustřelte konečně několika těm koňským zadkům hlavy!“ vyjel Zargub na kobolda, který velel oběma těžkým torzním zbraním na bojové palubě stepní lodi.

„Jsou příliš daleko. Mezitím už přesně poznali náš dosah. Byly by to zbytečné výstřely.“

„Neklidný?“ Orgrim už poznal, že Zargub není trolem stvořeným pro obléhání. Byl šíleně odvážný při útocích, ale toto odporovalo jeho povaze. Bohužel nemohl vůdce smečky jednoduše vyměnit, aniž by ten ztratil tvář.

„Neklidný?“ Zargub se rozesmál. „Dne, kdy mě tahle smradlavá stepní lejna zneklidní, se nedožiješ. Chtěl bych jenom odtud pryč a zlámat těm zatraceným herkám nohy.“

Orgrim se poškrábal na levé paži. V poledne ho při šarvátce zasáhl šíp. Jeden z těch prokletých válečných šípů, na které je železný hrot jen nasazený, takže když se potáhne za dřík, zůstane za zpětné háčky vězet v těle. Musel by si nechat paži rozřezat, aby dostal špici ven. Železo ho pálilo v mase. Stále dokola si ránu škrábal. Když na ni přitlačil, cítil, jak se kov pohybuje. Až konečně dají pokoj, sám si paži rozřízne a ten zpropadený kus kovu vyndá.

Slunce zmizelo za kopci. Stíny noci dobývaly od východu nebe. Brzy splynou siluety kentaurů na kopcích s tmou. Celý den docházelo k menším potyčkám. Bude to tak pokračovat i během noci?

Orgrim se zahleděl na své ležení. Už teď tam planuly stovky ohňů. Světlo magické brány ve vnitřním okruhu vozů jasně zářilo. Obránci na povozech by byli dobře vidět a stali by se pro kentaury snadnými cíli. Měl by dát rozkaz, aby bránu u albské hvězdy zavřeli. Alespoň to. Bylo by moudré nechat také uhasit všechny táborové ohně. Ale to by všechny v ležení zneklidnilo. Jen ať sedí u ohňů a kuchtí si jídlo, pak budou alespoň méně myslet na kentaury.

Doposud se kentauři v noci neodvážili žádného velkého útoku. Rohy a tympány stále hřměly. Tlumené dunění velkých bubnů jako by mu pronikalo až do břicha.

Dnes v poledne Orgrim sledoval, jak nepřátelé odsunují stranou několik svých mrtvých. Neodnesli si je s sebou, jen posunuli mrtvoly o dvacet nebo třicet kroků, jako by chtěli něčemu uvolnit místo. Znovu se poškrábal na ráně.

„Neklidný?“ zeptal se Zargub posměšně.

Samozřejmě, pomyslel si Orgrim. Byl by hlupák, kdyby nebyl. Bylo tu něco, díky čemu kentauři ani v nejmenším nepochybovali o svém vítězství. Něco, co je podněcovalo k tomu, aby pokračovali v obléhání, i když pro ně bylo nemožné proniknout do lodního hradu. A dokud nezjistí, co to je, neklidný zůstane. Snad bude mít Baldan u dvora štěstí a dostanou svolení se stáhnout!

Zákony páky

Katander stál před čelním ze čtyř velkých stanů, v nichž se v uplynulých dnech tak tvrdě pracovalo. Nestheus nebyl o jeho plánu přesvědčen. Sledoval vlastní cíle. Ale Katander věděl, že dnešní noc přinese obrat. Musí ten zatracený hrad z lodí prorazit! Až budou bojovat s troly muž proti muži, mohou zvítězit. Jeho Uttičané byli vyšší a silnější než stepní kentauři. Nebáli se troly tvrdě napadnout, zatímco jejich bratranci by nejraději jen vystřelili šípy a odpádili pryč. Tak se nedala vyhrát žádná bitva!

Aspoň že mu Nestheus nechal pro tento útok volnou ruku.

Stanová plachta se odhrnula. Zevnitř vyjel vůz s velkými koly. Byla to kola opuštěné stepní lodi, která zůstala ležet pár mil odtud vedle nové silnice. Katander si vrak dlouho prohlížel a radil se se staviteli. Věděl, kde má obrovitý povoz slabou stránku.

Oba jeho vozy sestávaly jen z kol, náprav a konstrukce z obrovitých trámů, dost silné, aby unesla to, co na ni posadí.

Hieron, hlavní stavitel Uttiky, oba vozy odborně posoudil. Byl to velký vraník se širokými rameny a silnou šíjí. Díky mohutným, černým vousům a dlouhým vlasům, přidržovaným červenou čelenkou, připomínal víc válečníka než učence. Matematik si už nasadil prsní krunýř a nebylo pochyb, že vyrazí do bitvy s nimi.

Katander měl rád toho tvrdohlavého muže, který jinak moc oblíbený nebyl. Hieron si nebral servítky. Nazýval problémy pravými jmény a na rozdíl od ostatních učenců, kteří se rádi pouštěli do hodinových, únavných disputací, byl mužem praxe.

„Zvítězíme?“

„Vypadám jako věštec?“ odvětil matematik nevrle.

„Ne,“ opáčil Katander v dobré náladě. „Proto pro mě tvoje odpověď taky tolik znamená.“

Hieron mu nevěnoval jediný pohled. Sledoval, jak jsou oba zbylé stany strženy a jsou rozmístěny čtyři kladkostroje.

„Oba naše vozy představují zatraceně velké cíle. Pokud koboldi u metačů stojí aspoň za starou belu, prohráli jsme.“

„Je noc. Spatří nás až ve chvíli, kdy bude pozdě. A Nestheus odvede se svými vojáky pozornost. Vystřelí tolik šípů, že se žádný kobold neopováží vystrčit hlavu nad hradbu.“

„I tak pořád zůstává nebezpečí cesty.“

„Žádný strach, příteli. Během odpoledne jsem třikrát osobně dovedl do blízkosti Orgrimovy stepní lodě výzvědné oddíly. Nejsou tam žádná skrytá koryta ani prolákliny. Na můj rozkaz byli odsunuti stranou dokonce i mrtví.“

Hieron poprvé odvrátil pohled od vozů a podíval se na něj. „Mrtví mi vrásky nedělají. Oba naše vozy jsou tak těžké, že mrtvoly rozmačkají pod koly, za předpokladu, že budeme dost rozjetí. Zneklidňuje mě, že naše vozy jsou tak přetížené, že by se mohly snadno překotit. O vítězství či porážce rozhodnou zákony páky. A nejprve budou pracovat proti nám, to si musíš uvědomit, Katandere. Pokud se některý vůz začne kymácet, nezbude nám než utéct. Pokud k tomu dojde, nedokážeme tomu zabránit. Jestli to ale zvládneme až k lodnímu hradu, porazí tytéž zákony Orgrima.“

„Můžeme si ztrátu jednoho vozu dovolit,“ poznamenal Katander lakonicky. „Proto jsem ti nařídil, abys postavil dva. Žádný plán nepřežije realitu bitvy. Ale se dvěma vozy to dokážeme!“

Katander sledoval, jak kladkostroje zvedají mohutné nástavce jeho vozů. Až budou hotové, budou pět kroků vysoké. Skoro tak jako stepní lodě.

Elfí kule

„Zápalné střely!“ zvolal Orgrim a přikrčil se za velký štít, který držel Zargub.

Jeden z koboldů odchvátal ke stěžni, který se tyčil uprostřed trupu lodi, a zapálil dvě zelené lucerny, jež pak vytáhli na stěžeň.

Do štítu s tlumeným žuchnutím narážely šípy. Několik střelců muselo rozeznat jeho siluetu. Kentauři ještě nikdy neprovedli tak mohutný noční útok. Zatažené nebe, které pohlcovalo světlo hvězd, jejich výpadu jen napomáhalo. Bylo je špatně vidět, ale to se brzy změní.

„Nemám rád, když koboldi pracují s mísami na oheň,“ zabručel Zargub.

Orgrim ho velmi dobře chápal. Dlouho nepršelo a oni seděli na velké hromadě dobře proschlého dřeva. Bylo to jako sedět na hranici a rozhodnout se, že si budete hrát s ohněm. Ale potřebovali vidět. Převaha jejich nesčetných samostřílů mizela, když koboldi neměli cíle!

Signál putoval dál. Také na sousedních stepních lodích už mezitím zapálili zelené lucerny.

Navzdory bolestnému křiku zraněných v ležení a na sousedních vozech slyšel pod sebou na střelecké palubě povyk. Představoval si, jak jsou připravovány hliněné koule omotané hadry namočenými v oleji. Jak střelmistři plní železnou pánev na trojnožce dřevěným uhlím a zapalují ji.

Do silného dřeva štítu udeřil další šíp.

Velmi blízko bučel bolestí zraněný vůl. Obě velké, na otočných věncích posazené torzní zbraně na bojové palubě namířily doleva. Bylo tam něco? Orgrim se odvážil na okamžik vystrčit hlavu zpoza štítu.

Ve stejném okamžiku vzplál v pánvi u stěžně plamen. Takřka okamžitě zabušily na bojovou palubu šípy. Světlo je přitahovalo jako med vosy.

V plamenech nad mísou přidrželi pochodně. Dva koboldi se rozběhli, aby dopravili pochodně k metačům.

„Na co střílejí, když nic nevidí?“ zeptal se Zargub.

„Nejdřív na kopce. Budou ještě pořád tam, kde se nacházeli při západu slunce. Pak se uvidí.“ Orgrim sledoval, jak i tady umisťují na kolejnici zbraně jednu z hliněných kulí. Pochodeň se jí dotkla jen jemně. Kouli okamžitě zahalily plameny.

„Stěnu na levoboku dolů,“ zvolal velitel střelců.

„Zmizme odtud!“ Orgrim odtáhl Zarguba stranou, zatímco se dřevěný ochranný val s cimbuřím sklápěl dolů.

„Palte!“

Velitel strhl bezpečnostní páku metače dozadu. Ohnivá koule vyrazila se zasyčením do noci. S nevysokou trajektorií letěla k nejbližšímu kopci, aby proměnila jeho suchou trávu v ohnivou stěnu.

Sotva dvě vteřiny poté vypálila i druhá torzní zbraň.

V místě, kde dopadla první koule, vytryskla do vzduchu ohnivá fontána. Orgrim netušil, co se uvnitř kulí skrývá. Když jste je zvedli, slyšeli jste v nich šplouchat jakousi tekutinu. Střely pocházely z arzenálu válečné flotily v Reilimee. Vyrobili je elfové. Všude na pahorcích teď šlehaly plameny. Vytrhávaly kentaury ze skrytu noci. Pálily teď už i menší balisty na střelecké palubě. Těžké kuše, pevně namontované mezi zuby cimbuří, se připojily k melodii smrti. K syčení koulí a šípů. Ke kovovému cvakání metačů, které byly znovu napínány. Nikdy si nedokázal představit, jaké peklo dokáže jeho vojsko rozpoutat. Toto už nebyla válka! Tak to muselo vypadat, když se hroutil Rozbitý svět.

Válka, to byly armády pochodující proti sobě. Vždycky k ní patřili i lučištníci. Smrt z dálky. Žádná čestná rána kyjem. Tady už nebylo vidět, kdo koho zabíjí.

Na planině se pohybovaly tisíce stínů. Kentauři, ale také lučištníci na koních. Ve světle plamenů se zlatě třpytily hroty šípů. Koně plašil oheň. Spatřil hořícího kentaura, který prostě běžel dál a pozvedal luk, aby vypálil poslední ránu.

Pak najednou nějaká ohnivá koule v letu praskla a jen o okamžik později se ocitla jedna ze stepních lodí v plamenech.

„Přejděte ke kamenným koulím!“ zvolal Orgrim.

Kobold, který velel metačům, předal rozkaz dál.

Další plamenná koule pukla přímo ve vzduchu.

„Co se to tu děje?“ zašeptal Zargub.

„Maurawanové. Jen oni dokážou zasáhnout kouli v letu. Jsou někde tam venku. Určitě ne na koních. Nespatřili bychom je, ani kdybychom zapálili celou step.“ Orgrim pozvedl hlas. „Vyšlete signál k přechodu ke kamenným střelám. Zavřete bedny se zápalnými kulemi. Rychle!“

Kobold s pochodní, stojící kousek od něj na vyvýšené střelecké pozici, byl odmrštěn dozadu. Jeho pochodeň letěla vysokým obloukem vzduchem.

Orgrim ji zachytil v letu a odhodil ji ze střelecké paluby. Nad ním se u jednoho ze dvou překladních výložníků stěžně vznášela další zápalná koule pro záďový metač.

„Dolů s kulemi. Okamžitě! Zavřete je do beden!“

Další stepní loď vzplála. Sloup plamenů vystoupal výš než stěžeň. Z bojové paluby skákaly hořící postavy.

Na stěžeň vyletěla modrá a zelená lucerna. Jakýsi kobold sypal na bojovou palubu písek, který okamžitě ztmavnul. Ve vzduchu se vznášel zápach spáleného masa. Orgrim se přistihl, že si olizuje rty.

„Vévodo, podívejte se tam dopředu!“ Velitel střelců, kobold s červenou koženou čapkou, ukazoval na dva stíny blížící se od kopců.

Orgrim je rozeznával jen nezřetelně. Valící se konstrukce z trámů. A mířily k jeho lodi.

Zteč

„Rychleji!“ Křik pomáhal proti strachu. Katander se opřel vší silou do dřevěné tyče. Z velkého vozu trčely na každé straně tři. U všech byli tři Uttičané. Vybral pro tento úkol jen ty nejsilnější. Hieron velel druhému vozu.

Katander počítal s tím, že budou ostřelováni. Ale tohle překonávalo jeho nejhorší představy. Všude hořelo. Dokonce i nebe jako by stálo v plamenech. Za střelami se táhly ohnivé ocasy.

Vojákovi vedle něj stály v očích slzy. Veteránovi stepní války!

„Dál!“ zařval ze všech sil. Vůz tlačilo osmnáct Uttičanů. Každému jinému povozu by dodala jejich síla křídla, nikoliv ale této těžké nestvůře. Vysoko nad jejich hlavami, pevně ukotvený v konstrukci z dřevěných podpěr, visel kmen stromu čnící z vozu povážlivě daleko dopředu. Měl zasáhnout Orgrimovu stepní loď jako obří pěst. Srazí vévodu Noční bašty a jeho hrdost do prachu. Na beranidlo byl vpředu přibitý silný dřevěný kotouč o dvojnásobném průměru kmene. Zbraň neměla roztříštit poprsní hradbu stepní lodi. Hieron mu vysvětlil, že bude lepší, když bude síla působit na velké ploše. Nechtěli nic menšího než stepní loď překotit a vytvořit tím průlom ve zdánlivě nepřekonatelném dřevěném valu.

Jedna z ohnivých koulí dopadla tak blízko, že na levé paži bolestivě pocítil žár plamenů. Doprovázel je houf kentaurů, aby nahrazoval zraněné a padlé. Jejich beranidlo nesmělo zpomalit. Těžká kola se navzdory šířce bořila hluboko do půdy a Katander se obával, že jakmile by beranidlo zůstalo stát, už by s ním nepohnuli.

Při výpadu jim asistovalo několik Maurawanů. A na úseku před Orgrimovou stepní lodí se shromáždily celé zástupy stepních jezdců, aby zasypávaly vozy salvami šípů a bránily obsluhám metačů zastřílet se na beranidla.

Ostrá kovová rána přiměla Katandera, aby se prudce otočil. V řadě za ním padl k zemi jeden z vojáků. Bronzovou přilbici měl na spánku promáčknutou. Z úst a nosu mu tekla krev. Odsunuli ho stranou. Okamžitě přispěchal další Uttičan, aby zaujal místo u dřevěné tyče.

Nad ním se ozval ostrý praskot. Vzduchem proletěly dřevěné třísky. „Vpřed!“ Katander se rozhodl, že už nespustí Orgrimovu loď z očí.

Beranidlo rozkolísala lehká terénní vlna. Kníže pevně sevřel tyč. Něco se mu se skřípotem otřelo o lícnici přilbice.

Beranidlo se kymácelo stále víc. Před nimi ležel stepní kentaur s rozdrcenou nohou. Zvedl paži a zavolal na ně něco, čemu Katander nerozuměl. Nesmí zastavit! Pokud to udělají, bude beranidlo ztraceno. Kola byla spojená tlustými železnými pláty na dva kroky vysoko. Beranidlo bylo těžké jako dům.

„Promiň,“ zamumlal kníže. Když ucítil škubnutí, které proběhlo špatně vyváženým vozem, zaťal zuby.

Přetížená obléhací zbraň se rozkolísala ještě trochu víc. Katander se opřel vší silou do tyče, až ho to lehce nadzvedlo ze země. V uších mu zněly polekané výkřiky. „Nepouštějte to!“ zařval z plna hrdla.

Tyč kymácejícího se vozu ho opět zvedla do výše. Trochu víc než před chvílí. „Nepouštějte!“

Těžké trámy s třesknutím zasáhla kamenná koule. Jednomu kentaurovi z doprovodu prorazila další střela do prsního pancíře díru velkou skoro jako hlava.

Už ani ne deset koňských délek, a bude hotovo! Ještě devět.

Katander znovu ztratil půdu pod kopyty. „Nepouštějte to!“ Zatlačil dolů, i když jeho úsilí postrádalo význam.

Ještě sedm koňských délek! Hned to bude. Kola na jeho straně s třesknutím dopadla na měkkou zem. Z tříštivého zvuku mu přeběhl mráz po zádech. Kolo vedle něj se už pravidelně neotáčelo. Náprava byla zlomená! A teď se ten zatracený povoz nakláněl jeho směrem.

„Utečte, kníže!“ Oba kentauři vedle něj pustili tyč a odklidili se stranou.

„Zůstaňte, vy zatracení zbabělci! Dám vás…“ Jeho slova zanikla v ohlušujícím praskotu a pukání. Dřevěné výztuže, které držely mohutný kmen stromu, se ohnuly jako klasy v krupobití.

Kolo vedle něj vyletělo. Vířící loukotě se ho skoro dotkly. Katander vyděšeně pustil tyč. Skoro okamžitě ho do zad udeřila prudká rána a připravila ho o půdu pod kopyty. V pádu si uvědomil, jaké chyby se dopustil. Jak se pustil, zatímco kára se valila dál, zasáhla ho do zad tyč za ním. Dokonce ani železný zádový pancíř úder takřka neztlumil.

Nedostávalo se mu vzduchu, necítil se ale být zásahem omámen. Právě naopak, vnímal všechno kolem sebe naprosto jasně. Současně se cítil mimo, jako by se nenacházel uprostřed dění, ale byl jen divákem sledujícím všechno z velké dálky. Vypadala takto smrt? Roztříštila mu těžká dřevěná tyč páteř?

Vedle něj se do země zarazil jako oštěp roztříštěný trám. Povoz úplně vyjel z dráhy. Jedno kolo se s kymácením kutálelo pryč. Tyče rozrývaly zem a lámaly se. Katander zvedl oči a uviděl padající kmen stromu. A byl bezmocný, nemohl se pohnout, jen se dívat.

Pád

„Palte!“ vykřikl velitel střelců. Jedno ze dvou beranidel zbraně zničily, ale druhé bylo už jen pár kroků od nich. Zasáhne stepní loď zhruba v polovině bojové paluby.

Koboldi zapomněli sklopit postranici. Koule z metače s sebou odnesla jeden z dřevěných zubů hradby. Rána byla dobře mířená, jen trochu moc vysoko. Zasáhla strom beranidla, zanechala v kůře světlou stopu a zmizela do noci.

„Pojď!“ Orgrim popadl Zarguba za paži.

Vůdce smečky ještě pořád zaraženě hleděl na beranidlo, jako by nedokázal pochopit, proč osud předurčil k zániku právě tuto stepní loď. Orgrim o tom nemusel uvažovat. Byla největší v přední linii. Pokud padne, vznikne v obraně průlom.

„Honem!“ Vévoda násilím odtáhl Zarguba od boku. Beranidlo bylo už jen čtyři nebo pět kroků od nich. Mezi koboldy na střelecké palubě vypukla zoufalá panika. Také oni se pokoušeli opustit loď a dostat se do domnělého bezpečí tábora.

„Neskákej ze širší strany!“

Zargub se mu vytrhl. Jeho údiv vystřídalo holé zděšení. Pádil za koboldy Nebyl už čas přivést ho zpátky. Orgrim se hnal na záď. V tu chvíli zasáhlo loď beranidlo. Úder připravil trolího vévodu o půdu pod nohama. Dřevěná hradba se tříštila. Jeden z těžkých torzních metačů se utrhl ze zakotvení v palubě a klouzal za prchajícími koboldy.

Celá loď se naklonila na bok. Koboldi na střelecké palubě pod ním vykřikli hrůzou. A ještě víc dole kopali voli a bučeli strachem.

Orgrim klouzal spolu s lany, koboldy, bednami a kamennými střelami po stále více se naklánějící palubě. Vesloval rukama a snažil se popadnout něco, co by mu mohlo poskytnout oporu. Ale nic na světě jako by už nebylo na svém místě. Tvrdě narazil do ochozu zadního cimbuří. Vedle něj rozdrtila jakéhosi kobolda valící se kamenná koule.

Trol se otočil. Hmátl po zubech cimbuří a vzpomněl si na vlastní slova. Nesmí tu seskočit. Tady ne!

Vedle něj se vrhl přes palubu velitel koboldích střelců.

Orgrim klopýtal přes padlé. Paluba se tyčila stále výš k nebi. Slyšel, jak se uvnitř lodi láme dřevo. Torzní metač z dolní paluby prorazil bok, uvízl ale rameny v zející díře, kterou vytvořil, a zřítil se dolů.

Ráhno stěžně se zabořilo do trávy. Lodí projel záchvěv. Orgrim vylezl po ochozu nahoru a položil nohu na cimbuří. O rameno se mu otřel šíp. Vojevůdce věděl, že tenké ráhno neunese mohutnou váhu stepní lodi. Odrazil se od ochozu.

V tom samém okamžiku se ráhno roztříštilo a obrovský vůz se zřítil.

Orgrim přistál tvrdě. Jedna noha se mu podlomila. Válečné kladivo, které nosil na opasku, ho udeřilo hluboko do podpažní jamky. Kolenem mu projížděla bodavá bolest.

Převrácená loď před ním ležela tak blízko, že by se jí mohl dotknout nataženou rukou. Měl štěstí, že se mu podařilo uniknout. Většina těch, kteří skočili z podélné strany, padajícímu kolosu neunikla. Orgrim spatřil Zarguba a odvrátil zrak. Jaký konec! Vůdce smečky to skoro dokázal… skoro…

Stepní loď byla tak mohutná, že svým pádem vytvořila vlevo a vpravo jen dvě úzké mezery. Dokonce i napříč ležící představoval masivní trup obrovského vozu pro kentaury nepřekonatelnou překážku.

Orgrim se napřímil a opatrně se pokusil zatížit levou nohu. Bylo to nemožné. Kolenem mu okamžitě projela palčivá bolest, jako by mu do něj někdo vrazil dýku.

Mezerou vedle něj proběhlo do nitra lodního hradu několik kentaurů z Uttiky. Řemeslníci a silniční dělníci, které už beztak šokoval pád stepní lodi, se dali v panice na útěk. Ale v naprosto přeplněném kruhu mezi vnitřní a vnější vozovou hradbu nebylo na útěk místo. Klopýtali jeden přes druhého nebo se snažili vplazit pod stepní lodě.

Oběma skulinami pronikalo dovnitř stále více do bronzu oděných Uttičanů. Celé dny marně útočili na lodní hrad, ježící se zbraněmi. Desítky jejich válečníků roztrhaly kamenné koule torzních metačů. Teď Uttičané neznali slitování. Skolili každého, kdo se jim dostal před mohutné dvojité meče, pozoruhodné zbraně, které vypadaly, jako byste nasadili na rukojeť délky paže dvě čepele meče, takže každá mířila jiným směrem. Dokázali otáčet těmito zákeřnými zbraněmi jako lopatkami větrného mlýna a přecházeli od odrážení ran k útoku s vražednou rychlostí.

Orgrim vytáhl zpoza opasku válečné kladivo. Byl tady, aby chránil dělníky pracující na té šílené králově silnici. A byl dosud schopen udržet kladivo. Neskrčí se prostě někde do stínu a nebude doufat, že ho bronzoví jezdci neobjeví!

Musel se opřít levačkou o bok překoceného vozu, aby ulevil zraněné noze. Koboldi na sousedních lodích zareagovali na vetřelce. Obsadili samostříly, mířící k ležení, a zahájili palbu. Ale nezasahovali jen kentaury.

Orgrim vstoupil do mezery. Aniž by vykřikl výzvu nebo nějak formálně vyhlásil boj, nechal zasvištět bojové kladivo a roztříštil bronzovou přilbici. Kníže trolů byl tak vysoký a statný, že sám vyplňoval polovinu průlomu.

Radami Uttičanů se rozeznělo volání na poplach. Zbabělí nebyli. Urostlí kentauři před ním necouvli, jak by to učinili jejich bratranci ze stepi. Křičeli mu do tváře nadávky a útočili. Kentauři uvnitř vozové hradby si ještě nevšimli, že jednou z obou skulin už nepřicházejí žádné posily.

Orgrim stál zády ke stepní lodi, takže odtamtud nemohl být napaden, a bránil postupujícím nepřátelům v průchodu. Několik koboldů na stepní lodi, stojících naproti němu, už zaznamenalo, že rostoucí skupina kentaurů skýtá vděčný cíl pro jejich samostříly.

„Slyšel jsem, že vám stepní bratři říkají i zlatohrudníčci,“ vykřikl Orgrim na Uttičany. „Myslíte si, že vám brnění pomůže proti tomuhle?“ Výhružně zvedl kladivo.

Jakýsi kentaur s vousy barvy mědi vyrazil vpřed. Obratně uhnul před svištící zbraní, jen aby si přímo naběhl na levý hák. Orgrim mířil na útočníkův krk, ale netrefil pořádně. Jeho pěst narazila do zašpičatělých lícnic přilbice. Kov mu rozřízl hřbet ruky, ale mohutná rána připravila kentaura o půdu pod kopyty. Než se mohl znovu vyškrábat na nohy, zasvištělo Orgrimovo kladivo.

„Chce někdo dělat tomu chlapovi společnost?“

V Uttičanech se svářil hněv se strachem. Nadávali, výhružně zvedali zbraně, ale chvíli trvalo, než další válečník sebral odvahu k výpadu. Rozmáchl se jedním z vražedných dvojitých mečů a zavířil jím tak prudce, že jeho pohyby splynuly v tekuté stříbro. Orgrim věděl, že by svou těžkopádnou zbraní nikdy nedokázal odrazit jeden z těchto úderů. Nechal kentaura, aby se přiblížil, a pozvedl kladivo, jako by se chtěl každým okamžikem rozmáchnout k ráně. Ale pak vyrazil zbraní přímo vpřed. Byl to útok, jaký se s kladivem zpravidla neprováděl. Nemohla jím být využita celá drtivá síla hlavy kladiva. Dvojitý meč zasáhl tvrdé dřevěné topůrko zbraně. Následovalo mohutné trhnutí. Ocelová čepel se odrazila a trefila kentaura do přilbice. Byl zázrak, že mu úder nevyrazil zbraň z ruky.

Orgrim mu uštědřil levačkou vydatný políček. Jeho ruka pleskla o helmu. Kentaurovu hlavu to srazilo stranou.

Kentaur chtěl uskočit na bok, šlápl ale na mrtvolu mrtvého druha a klopýtl. V tom samém okamžiku se Orgrim znovu rozmáchl kladivem. Tentokrát dopadla zbraň plnou silou.

„To je všechno, co můžete nabídnout?“ vychrlil na soupeře. Skulinou na něj mohli zaútočit nanejvýš dva válečníci současně. A s každým padlým se před ním ochranný val z těl tyčil do větší výšky. „Víc neumíte…“

Mezi Uttičany se objevila elfka. Orgrim měl pocit, že ji už někdy viděl. Tvář měla pomalovanou rudohnědou šťávou keře dinko. Líce jí zdobily stylizované vlčí hlavy. Vlasy měla svázané do pevného copu. Spatřila ho, plynulým pohybem vytáhla z toulce šíp, přiložila ho k tětivě, napjala ji a vystřelila, zdánlivě bez míření.

Orgrima zasáhl do ramene mohutný úder. Palčivá bolest mu vehnala slzy do očí. Pravá ruka se mu proti jeho vůli otevřela. Válečné kladivo upadlo do udusané trávy. Pokusil se pohnout paží, ale bolest ho pálila v nervech, takže se mu zatmělo před očima. Nedokázal už pohnout rukou.

„Běžte a zabijte ho,“ zvolala elfka. A Uttičané ji poslechli.

Poslední gardista

Adrien slyšel bojovou vřavu, v hustém lese si ale nebyl úplně jistý, ze kterého směru zvuky přicházejí. Povolil otěže. Jeho kůň vždycky našel cestu do bitvy.

Mladý rytíř se sehnul pod nízko visící větví. Hustým listovím dubů a buků zaševelil závan větru. Půda byla blátivá. Ještě před hodinou pršelo. Pršelo tady až příliš často. Neměl lesy Drusny rád. Byly příliš vlhké. Příliš husté. Příliš nepřátelské.

Pohyb ve větvích dubu ho přiměl vzhlédnout. Spatřil nohu. Kousek dál vlevo probleskl hustým listovím kov. Sotva na okamžik.

Viděl jsi je?

„Dva, řekl bych.“

Když vidíš dva, jsou přinejmenším tři.

Adrien se usmál. Jeho bělouš miloval, když mohl mít poslední slovo.

Jak to uděláme?

„Dobromyslně. To se vždycky docela povede.“

Příliš se spoléháš na svou zbroj, chlapče.

„Důvěřuji bohu.“

Nic mi nevykládej! Důvěřuješ svému brnění a lehkovážně bereš jméno Tjuredovo do úst, ty licoměrný budižkničemu.

Adrien se začal škrábat pod levým ramenem. Jeho ruka se tak ocitla těsně u rukojeti meče a současně mohl doufat, že muži na stromě nepojmou podezření.

Bělouš mířil přímo k dubu. Bojovou vřavu přehlušil pronikavý smrtelný výkřik. Slyšel už podobné zvuky tolikrát. Nenáviděl válku v lese. Neexistovalo tady rytířství, jen záludnost a vraždění. Pokud opravdu jednou založí velký rytířský řád, písemně stanoví v jeho řeholi, že se nikdy nemá bojovat v těchto temných lesích. Rytíři budou bránit hranice Fargonu a ochraňovat věřící. Ale ve zlověstných lesích pohanů nemají co pohledávat!

Jakýsi vousatý chlap seskočil ze stromu do sedla za ním. Druhý a třetí přistáli těsně před ním na měkké lesní půdě. Něco ho zasáhlo do zad, nedokázalo to ale prorazit brnění. Kontroval úderem lokte do žaludku.

Jeho kůň se postavil na zadní. Kopnutí kopytem proměnilo tvář Drusnijce, který udělal tu chybu a natáhl ruku po opratích, v krvavou kaši.

Adrien zasadil muži za sebou další úder, který ho poslal k zemi. Rytíř sklouzl ze sedla. Než se dotkl nohama země, měl meč venku z pochvy.

Ze stromu seskočili další dva muži. Rytíř vyrazil vpřed. Prvního srazil štítem dřív, než se pořádně postavil na nohy. Druhý máchl krátkou štípací sekerou. Byl ještě mladý. Na tváři mu právě rašilo první chmýří.

Adrien zaútočil. S krátkou sekerou byl mladík vůči němu v zoufalé nevýhodě. Adrien naznačil úder na hlavu. Drusnijec prudce zvedl zbraň a pokusil se výpad odrazit. Místo aby Adrien nechal zbraň zasvištět dolů, dostal se do kontaktu s mladíkem a vrazil mu kančí hrušku meče ho obličeje. Mladíkův nos povolil. Z nosních dírek a rozbitého rtu mu vyrazila krev. Odvrávoral dozadu. Do ruky ho zasáhl úder plochou stranou meče. Sekera spadla na zem. Adrien odkopl zbraň stranou, až zmizela v hustém houští.

„Už se té sekyry nikdy nedotýkej! Utíkej do lesů a zůstaň naživu!“

Adrien se otočil. Právě včas. Vousatý voják, kterého právě srazil, znovu vyskočil na nohy a zaútočil na něj. Pohan vyrazil nervy drásající bojový pokřik. Provedl výpad mečem s větším vztekem než obratností. Adrien se nenamáhal ránu odrazit. Uhnul a nechal muže, aby se propotácel kolem něj; při tom zahlédl, jak jeho bělouš ušlapal dalšího Drusnijce k smrti. Někdy ho ten kůň děsil!

Jeho soupeř se vzchopil a znovu zaútočil. Na Adriena se sneslo skutečné krupobití ran. Barbar měl při tom ještě dost vzduchu, aby mu řval do obličeje jakési divoké urážky o milostném životě jeho matky.

„Vyznáváš také boha modrých kněží?“

Adrien o krok ustoupil. „Proč?“

„Všichni říkají, že bílý rytíř slouží tomuto Tjuredovi. Zapomeň na toho boha. Je to bůh dobrý leda pro zbabělce a bezzubé stařeny. Žádný bůh pro válečníky. Včera jsme chytili jednoho z modrých kněží. Když jsme mu uřízli dva prsty, olízal nám všem s fňukáním nohy dočista. Žádný kněz z našich pohanských hájů by něco takového neudělal, ať by ho bili sebedéle. Tvůj kněz dokonce políbil svému koni zadek, jen abychom ho nechali běžet.“

„Co jste s ním udělali?“ zeptal se Adrien ledově.

„Totéž, co udělám s tebou. Uřízli jsme mu péro a nechali jsme ho napospas našim loveckým psům. Měl jsi vidět, jak…“

Adrienova čepel vyrazila vpřed. Bleskurychle. Byl to přímý úder, který Drusnijci rozdrtil zuby, než mu ocel pronikla patrem.

Adrien trhnutím vyprostil zbraň.

Za sebou uslyšel na lesní půdě pleskavé kroky. Byli blízko! Padl na koleno a sekl mečem pod svým levým podpaždím. Ucítil krátký odpor. Nemusel se dívat, aby věděl, že čepel zasáhla mladíka asi na šířku ruky pod pupkem.

Lehce zbraní pootočil a vytáhl ji. Mladík mu s klokotavým zvukem dopadl na záda. Adrien ho odstrčil.

Jednoho dne tě ta tvoje zatracená rytířskost zabije. Člověk se prostě neobrátí k nepříteli zády, když měl možnost ho zabít!

„To je ten rozdíl mezi nimi a mnou.“

Ne, to je prostě jenom hloupé.

„Musí existovat nějaký rozdíl.“ Zahleděl se na mrtvé a umírající. „Musí existovat rozdíl! Není možné, abychom byli všichni stejní! Pak by tohle bylo jen šílenství!“

Bělouš si odfrkl.

Hluk v lese před nimi polevil.

Jdeš pozdě.

Adrien nasedl. To se nesmělo stát. Tam někde vpředu v lese byl muž, kterému všichni říkali prostě jen Tlusťoch. Poslední z přeložených městských strážců z Nantour, který byl ještě naživu. Poslední člověk, který mu mohl říct, co se stalo s Elodií.

Bez vedení

Baldan to nedokázal pochopit. Odmítli ústup! Místo toho chtěli poslat další posily. Šest tisíc koboldích kušiníků. Nenechali ho už znovu promluvit před radou koruny.

„Nesmíš si to brát osobně,“ pronesl jeho otec klidně. „Vězí za tím víc, než si myslíš. Obávají se, že když se stáhnou ve stepi, bude to signál pro nespokojence v celém Albenu. Vyvlastnění velkého majetku, odstranění peněžního obchodu a trolí zákoník učinily z mnoha mocných mužů a žen úhlavní nepřátele rady koruny. Pokud chceš stvořit spravedlivější svět, je nevyhnutelné, že se dostaneš do konfliktu s vládci. Prostým rolníkům a řemeslníkům se vede lépe. Je potěšením vidět vzkvétat vlastní život a vědět, že si ti tlustí obchodníci museli utáhnout opasky, protože je těžší zbohatnout na zádech jiných.“

Baldan měl pocit, že k němu promlouvá cizinec, tak se jeho otec v posledních letech změnil. Hovořil doslova cizím jazykem. Jeho slova zněla jako z jednoho z polemických spisů Eliji Glopse. „Ve stepi se každý den za tvé ideje umírá, otče. Stojí to za to?“

„Ten, kdo chce změnit svět, musí přinášet oběti…“ Odpověď přišla tak rychle; Baldan cítil, že je nejspíš nacvičená. Dokonce i jeho otec jako by si to uvědomil. Zarazil se, vypadal ohromeně. „Mrzí mě ti mrtví i hrůzy, které tam zažíváš. Ale karavana do Sněžné marky je důležitá. Její náklad se musí dostat v pořádku na sever! Musíme vydržet deset let, pak se poměry změní způsobem, že už budou navždy nezvratné. Každá změna znamená bolest a odboj. Ale nesmíme ztratit z očí svůj cíl. Náš cíl je nanejvýš úctyhodný. Ospravedlňuje každou oběť. Naše společnost je jako motýl! Žravá, ničící housenka, postrach rolníků, to byla společnost elfů. Ale brzy bude zakuklení u konce. A ze shozené vrstvy starého života vystoupá nádherný motýl!“

Nejspíš ještě vězel příliš hluboko ve starém světě, než aby mohl přijít těmto frázím na chuť. Vykoná rozkazy. Zvolil si cestu vojáka. To, co se dělo tady na Světle elfů, mu bylo cizí. Nevěděl ani, co se skrývá v těžkých bednách karavany, že se o to tak zarputile bojuje. „Doprovodíš mě ještě k hvězdě?“

Anderan přikývl. „Rád jsem tě viděl, synu. Měli jsme příliš málo času. Kéž bych ti mohl povědět víc o zázracích nového světa, který vytváříme. Cítím tvůj nesouhlas.“ Přívětivě se na něj usmál. „Jsem tvůj otec. Nemysli si, že přede mnou dokážeš své pocity skrýt. Tváříš se stejně nepřístupně, jako v době, kdy jsi byl kluk, když jsem ti zakázal rybářskou výpravu do mangrov.“

Procházeli rozlehlou síní vedoucí k trůnnímu sálu. Navzdory veškeré špíně, potrhaným hedvábným praporcům, stropu zčernalému sazemi a mozaikové podlaze, na níž ležely těsně vedle sebe kravince a další nepořádek, se stále dala rozeznat bývalá nádhera Světla elfů. Byl to svět, který smetlo vítězství trolů. A teď… Byla toto jejich budoucnost? Špína a nepořádek? Nebo to byla stále přechodná doba, v níž se nový svět teprve musel pozvednout z popela minulosti? Baldan se usmál, také už používal fráze, které zněly, jako by je vymyslel velký Elija Glops. Nebo jeho otec. Anderan, Pán vod, se stal významným mužem. Jedním z blízkých Elijových důvěrníků.

Trůnní sál byl prázdnější než při jeho příchodu. Trolí stráže skoro všechny spaly. Koboldí matka uložila své dítě na trůn vystlaný kožešinou sněžného lva a vyčerpaně vedle něj usnula. Nikomu to nevadilo. Baldan se rozhodl, že si to uchová v srdci jako obrázek nového světa, který chtěl jeho otec vytvořit.

Čtyři lutinové, sedící vedle sebe uprostřed hadí mozaiky, vypadali unaveně. Zjevně jeho otce znali. Když se k nim vydal, vstali a přátelsky ho pozdravili. „Můj syn je vyslancem rady koruny.“ Pronesl to plný pýchy. Baldan cítil, jak se mu do krku dere knedlík. Tak hrdý na něj otec nebyl od chvíle, kdy před mnoha lety zabil kraba houslistu, který byl skoro stejně velký jako on.

„Otevřete mu bránu ke karavaně do Sněžné marky. Cestuje s naléhavými zprávami pro vévodu Orgrima.“ Otcův hlas teď zněl jinak. Tvrdě. Rozkazovačně. Anderan byl od narození kníže. Ovšem kdysi tak hovoříval jen tehdy, když soudil. Světlo elfů ho změnilo.

Jeden z liščích mužíků pronesl slovo moci.

Baldan si všiml, jak se dítě na kožešině sněžného lva neklidně převrací ve spánku. Hadi na mozaice jako by ožili. Jeden se proměnil ve smaragdové světlo a vztyčil se.

Ani jediný spáč v sále se neprobudil! Zbavili magii kouzla, pomyslel si Baldan. Vtáhli ji do každodennosti. Zlaté stezky Albů byly používány k přepravě dobytka. Věděl, že jejich tábor ve Větrné zemi není možné zásobovat jinak. A přece ho to naplňovalo smutkem. Svět, který ztratil svá tajemství a divy, byl smutným světem.

Jeho otec přistoupil těsně k němu a plácl ho drsně do ramene. Něco takového nikdy předtím neudělal. „Dávej na sebe pozor, chlapče.“

Baldan si prohlížel muže, který se tak změnil. „Ty taky, otče,“ řekl tiše. Pak prošel světelným obloukem. Okamžitě ho obklopila temnota, v níž byla jediným příslibem ochrany úzká zlatá stezka u jeho nohou. Měl dojem, že na něj někdo číhá. Žaludkem se mu rozlévala tíseň.

Kráčel rychlými kroky. Pak se před ním otevřela druhá brána. Spěšně ji prošel − a byl uvržen do chaosu výkřiků, žáru a kouře. Skoro odvrávoral zpátky do uzavírající se brány. Jakýsi lutin s očima vykulenýma strachem ho odtáhl od albské hvězdy. „Přichází pomoc?“ vykřikl liščí mužík.

Baldan potřeboval čas, aby se vzpamatoval.

„Přichází pomoc?“ naléhal na něj znovu lutin.

Horizont za vnějším kruhem vozů stál v plamenech. V zemi vězely tu a tam šípy. Ve vnitřním kruhu! To se ještě nikdy nestalo. Vysoké vozy vnitřního kruhu mu zakrývaly výhled na události, ale nebylo pochyb o tom, že se kentaurům nějak muselo podařit překonat vnější obrannou linii.

Baldan se rozhlédl po povoze se stanovištěm velitele. „Orgrim padl!“ vykřikl lutin. „Jsme všichni ztraceni, slyšíš! Orgrim je mrtev!“

Baldan se tomu zdráhal uvěřit. Rozběhl se k nejvyššímu vozu ve vnitřní obranné linii. Oddíly trolů nečinně postávaly kolem. Vypadaly nejistě. Nikdo jim neuděloval rozkazy. Mohla být pravda, co lutin říkal?

Kobold vylezl po příčkách na vnější straně vozu a vkročil na bojovou palubu. To, co spatřil, mu vyrazilo dech. Kentauři pronikli vnějším kruhem. Dva vozy vnější linie stály v plamenech. Orgrimova stepní loď se překotila.

Těsně nad Baldanem se prohnala těžká kamenná koule. „Co se to tu děje? Kde je velitel? Kdo tady rozkazuje?“

„Bratře…“ Ze střelecké paluby slezl kobold se širokou zelenou šerpou, zbrocený krví. „Kruh je prolomen.“

„To vidím!“ vyjel na něj Baldan vztekle. „Co…“ Vtom spatřil trola. Ležel natažený vedle stěžně, jak široký, tak dlouhý. Jeho trup představoval jedinou zející ránu. „Kdo?“

„Rustur,“ odpověděl velitel střelců. „Velel vnitřnímu kruhu.“

Baldan ho znal. Byl jedním z Orgrimových důvěrníků. Válečník, který byl na trola nezvykle rozvážný.

Něco zarachotilo. Stepní lodí otřásl zásah. Po bojové palubě se rozletěly třísky. Něco škráblo Baldana na tváři. Ve štítnici zela zubatá díra o velikosti trolí hlavy.

„Elfové. Dobyli přinejmenším dvě lodi ve vnějším kruhu. Nevím ani pořádně které.“

Baldan vylezl na ochoz. „Proč nestřílíme?“

„Rusturův rozkaz. Tam dole je příliš mnoho dělníků… my…“ Bojovou vřavu přehlušilo pronikavé troubení.

Baldan se vyděšeně zadíval doleva. Mamuti! Nechybělo mnoho, a propadnou panice. Vůdčí býk divoce zmítal hlavou sem a tam. Pokud se stádo mamutů splaší, zahynou stovky. Buď se zvířata bezhlavě rozběhnou hradem z vozů a ušlapou všechny, kdo se jim ocitnou pod nohama, nebo převrátí stepní lodě. Měli by na to dost velkou sílu. Pak by se na dělníky vrhli kentauři.

Baldan se zahleděl k Orgrimově stepní lodi. Oba průlomy byly úzké. Kentauři jimi pronikali jen jednotlivě. „Kde jsou Orgrim a Zargub?“

„Padli se svou lodí.“

Baldan tiše zaklel. Musel něco podniknout. Elfům se podařilo zbavit je velení. Všichni jejich velitelé byli mrtví nebo nezvěstní. „Víš, kdo jsem, veliteli?“

„Ano…“

„Tímto přebírám velení. Můj první rozkaz zní, abyste opětovali palbu na vozy, které nás ostřelují.“

„Ale Rustur…“

„Rustur je mrtev. Přebírám velení a ty mě budeš poslouchat, bratře! To já nesu odpovědnost. Budete střílet a ty okamžitě necháš vydat signál, že se má pálit na všechny vozy ve vnějším kruhu, u nichž existuje podezření, že jsou obsazeny elfy.“

„Na to žádný signál není.“

„Tak vyšleš posly, zatraceně. A radím ti, abys bral mé rozkazy vážně. Vydám se teď dolů ke trolům, a když se vrátím a zjistím, že moje rozkazy nebyly provedeny, nechám tě pověsit na ráhno této lodi. Nezapomeň, že jsem Orgrimovým důvěrníkem. Prosadím tvou popravu, i kdybych kvůli tomu musel jít před radu koruny, ve které zasedá můj otec. Vyšli teď posly. Okamžitě!“

Velitel střelců vzal nohy na ramena. Baldan si znovu začal prohlížet ten zmatek. Kdy najdou elfové v obsazených lodích zápalné střely? Jak dlouho ještě mamuti zachovají klid? Musel jednat. Jediní, kdo teď ještě mohli přinést záchranu, byli rohatí ještěři lutinů.

Baldan slezl ze stepní lodi a vydal se přímo k oddílu trolů, který tábořil ve vnitřním kruhu. „Kdo tady velí?“

Vystoupil obrovitý válečník se zjizvenou tlamou. Vypadal, jako by ho do obličeje kopl býk. Horní ret měl rozbitý, takže mu byly vidět zuby. Baldan si vzpomínal, že ho už kdysi viděl. Snad si na něj trol vzpomene také. „Posílá mě Orgrim! Máte mě odvést k rohatým ještěrům.“

„Orgrim není mrtvý?“ zeptal se vůdce smečky podezíravě.

„Jak by mě pak mohl k tobě poslat s rozkazem?“

Trol pomalu přikývl. Baldan si nebyl tak úplně jistý, jestli mu vůdce smečky věří. Ale aspoň mu bylo jasné, že je hloupé tady dál postávat a čekat na skutečný rozkaz, který možná nikdy nepřijde.

Baldan musel zaklonit hlavu, aby viděl trolovi do obličeje. Ten chlap byl dokonce i mezi troly obr. Baldan mu nesahal ani po kolena. „Odvedeš mě s deseti svými nejlepšími muži jako ochranným doprovodem k rohatým ještěrům. Všichni ostatní se vrhnou na kentaury, kteří pronikli do vozové hradby. Nějaké další otázky?“

Vůdce smečky zavrtěl hlavou. Pak hlasitě zopakoval Baldanovy rozkazy.

Kobold ukázal na nejnižší stepní loď. Ležela odvrácena od průlomu, který vytvořili kentauři. „Tamtudy se vydáme k vnějšímu pásmu! Honem!“

Baldan kráčel odhodlaně vpřed. Trolové ho předstihli. Vylezli po širokých příčkách, které byly přibity k vnější stěně stepní lodi, a přelezli zvednuté sanice, které jednou ponesou obrovitý vůz po ledu Sněžné marky.

Když kobold dorazil na bojovou palubu, slézali už první trolové na opačné straně lodi zase dolů. Baldan udělil veliteli střelců rozkaz, aby i on se svým vozem zahájil palbu na stepní lodě, které považoval za obsazené elfy.

Stísněná nálada vojáků bez velení se změnila. Když přelézal cimbuří, aby následoval troly, doprovázely ho jásavé výkřiky. Ještě nikdy ho nikdo nepovzbuzoval radostným voláním. Byl už skoro na zemi, když uklouzl na příčce zbrocené krví. Padl do trávy. Omámeně potřásl hlavou. V místě, kde ještě před okamžikem slézal, se ve dřevě stepní lodi chvěl šíp. Také ostatní si ho všimli!

Trolové se museli vzdát mohutných štítů, aby mohli přelézt vůz. Vůdce smečky se rozkročil nad Baldanem. „Skoč mi do náruče, budeme rychlejší.“

Baldana uráželo, že by ho měli brát do náruče jako dítě. Ale jediný pohled na ležení stačil, aby pochopil, jak by bylo hloupé řídit se pýchou. Dělníci teď všude začali dorážet na vozy ve vnitřním kruhu. Viděl, jak si muži jdou vzájemně po krku, aby se dostali k žebříkům na vnějších stěnách. Několik střeleckých velitelů očividně rozkázalo, aby byli blížící se dělníci odraženi. Po stranách vozů se oháněli koboldi dlouhými oštěpy. Pokud by bojovou palubu zaplnili uprchlíci, nemohly by už zbraně střílet, dokonce hrozilo, že by se velké vozy převrátily, kdyby se na ně zavěsily celé hrozny faunů, minotaurů, koboldů a dalších.

Baldan spatřil mladou elfku, která se se zoufalým křikem snažila vyzvednout na cimbuří své dítě. Nedaleko odtud vjeli mezi dělníky kentauři v bronzových brněních. Bez výběru se oháněli meči po každém, kdo se ocitl v jejich blízkosti. Byli u elfky čím dál blíž…

Hodila povijan s dítětem nahoru na cimbuří. Baldan spatřil, jak se jakýsi kobold naklonil a pokusil se ho zachytit. Lapil jen cíp látky. Uzlíček spadl zpátky a zmizel v zástupu, který se rozbíjel o loď jako živý příboj.

„Vezmi mě,“ přitakal Baldan nezvučně. Trol ho zvedl a dal se do běhu. Ovšem teď se mezi nimi a rohatými ještěry objevil oddíl obrněných kentaurů. Jejich velitel ukázal s divokým výkřikem na troly. Pak se k nim nepřátelé rozběhli.

Zakladatel řádu

Adrien dorazil na mýtinu. Proměnila se v jatka. Pátral po pomocném oddíle určeném pro jeden z odlehlých lesních hradů. Vypadalo to, že byli zaskočeni právě ve chvíli, kdy se chystali rozbít tábor. Byla to jen malá skupina. Dvacet vojáků. A on musel být mezi nimi. Pokud ještě žil. Víc než polovina mužů ležela na zemi. Drusnijci je nemilosrdně masakrovali velkými sekyrami.

Adrien popohnal bělouše přímo mezi bojující. Tentokrát byli překvapeni Drusnijci. Jeho meč se snášel ve třpytivém oblouku dolů. Máchal kolem sebe se slepou zuřivostí. Mezi pohany vypukla panika. Někteří utekli zpátky do lesa. Vojáci Fargonu teď bojovali s novou nadějí.

Adrien sklouzl ze sedla a popadl štít. Zabíjel chladnokrevně. Věděl, že je obratnější než oni. V Kamenném lese nedokázal posoudit, co se naučil. Ale po letech strávených v Drusně mu bylo jasné, že Jules byl nekonečně víc než jen pouhý kněz. Ať Adrien narazil na kohokoli, všichni soupeři mu ve srovnání s Julesem připadali pomalí a nešikovní. Procházel řadami nepřátel jako žnec obilím. Poslední Drusnijci odhodili zbraně, aby mohli rychleji utíkat. Nikdo je nepronásledoval.

Fargoňané, kteří přežili, klesli s těžkým oddychováním na zem v místě, kde bojovali. Adrien si je prohlížel. Jednoho po druhém.

„Díky,“ pronesl ztrápený, hubený muž. Černé vlasy se mu lepily potem a tvořily tlusté prameny. Tvář měl potřísněnou krví. Vrazil meč do země a vydal se k Adrienovi. „Díky. Bez tebe bychom teď byli všichni mrtví. Ty jsi ten bílý rytíř. Rytíř církve, že ano?“

Adrien přikývl. Mezi živými nebyl žádný muž, na něhož by seděl popis Tlusťocha, který dostal. Vlastně se jmenoval Clovis.

„Jak ti můžu poděkovat?“

„Poděkuj Tjuredovi,“ odpověděl Adrien, aniž by muži dál věnoval pozornost.

Měl bys být trochu zdvořilejší. Jsi rytířem božím. Měl by ses chovat jinak.

Adrien se narovnal. Přiměl se zvednout zrak od země. Voják, který před ním stál, byl očividně velitel. Na sobě měl drahý šupinový pancíř. Adrien se usmál. Pak si uvědomil, že to samozřejmě nemůže být v přilbici kryjící tvář vidět. Nechal klesnout meč, sundal si helmu a vrazil si ji pod paži. „Kéž bych k vám dorazil dřív.“

„Jsem rád, že jsi vůbec dorazil. Je to zázrak! Bez tebe by nás všechny oddělali. Opravdu tě seslal Tjured.“

„Možná to byla prozřetelnost.“ Nechtěl připravit vojáka o všechny iluze. „Jsem tady, protože hledám jednoho z tvých mužů. Clovise.“

Velitel se na něj zadíval vykulenýma očima. „Tlusťoch tě znal? Tebe! Nikdy o tom nevyprávěl.“

„Znal jednu dívku, kterou hledám.“

Jeho protějšek se na něj překvapeně podíval. Fakt, že pátrá po dívce, se zjevně nehodil k obrázku, který si o něm černovlasý muž vytvořil.

Teď mu ještě musíš říct, že byla… že byla děvčetem, jehož přízeň byla na prodej. Pak si můžeš být naprosto jistý, že se o tobě bude mluvit ještě dlouho.

Adrien Bílý hrom ignoroval. Rozhlédl se po malé mýtině. „Nebyl Clovis součástí tvého oddílu? Nevidím ho.“

Velitel ukázal k ostružinovému houští. „Je někde tam vzadu. Sotva jsme zastavili, vzdálil se. Chtěl si… ulevit.“

V Adrienovi vzklíčila nová naděje. Možná se Tlusťochovi podařilo zalézt pod keře?

Velitel zůstal na mýtině. Staral se o své muže. Považoval pátrání za beznadějné? Adrien viděl stopy útočníků v trávě. Přicházely přesně ze směru, kterým se vydal Clovis. Ale jak snadno bylo možné přehlédnout muže, který se přikrčil v trnitém houští!

Netrvalo dlouho a posledního městského strážného našel. Clovis měl zpola spuštěné kalhoty, které mu zabránily v pokusu o útěk. Ještě pořád mu visely kolem kolen. Ležel na břiše, tváří ve špíně. Modrou tuniku měl nasáklou krví. Rána sekyrou ho zasáhla do zad.

Adrien poklekl vedle vojáka. Clovis rozryl rukama měkkou lesní půdu. Zdálo se, že se kousek ještě odplazil. Mladý rytíř se dotkl Tlusťochovy ruky. Byla dosud teplá. Adrien polkl. Snažil se potlačit slzy. Víc než dva roky pátral v Drusně po strážných městské gardy z Nantour, kteří byli rozmístěni do nejrůznějších posádek. Muže jako by stihla kletba. Nikdo z nich nepřežil. Teď ztratil i posledního. O kolik se opozdil, aby se dozvěděl, kam zavlekli Elodii? O hodinu? Nebo o dvě? Byla to boží vůle, aby dívku nenašel? Měl by věnovat všechny síly vytváření nového rytířského řádu?

Byla mu zima. Sedl si na bobek na lesní půdu. S pažemi omotanými kolem kolen. Cítil se bezmocný. Prázdný! Od chvíle, kdy odešel z Kamenného lesa, byla Elodia vždycky jeho první myšlenkou. Sledování její stopy určovalo všechny jeho cesty. Poslání, k němuž byl vlastně vyvolen, trestuhodně zanedbával. Založil dvě komturství. Ale k tomu došlo spíše náhodou. Bez plánu a přemýšlení. Vyprávěl vojákům, mezi nimiž pátral po městských strážných, o Tjuredovi. O myšlence, že by církev měla mít ozbrojenou paži, aby se dokázala sama ochránit. Někteří vojáci byli tak nadšení, že se k němu chtěli připojit. Ale on chtěl být sám. A tak je přesvědčil, že bude moudřejší, aby postavili pevné základny a zůstali na místě, kde by mohl jejich řád vyrůstat jako silný strom ze žaludu. Viseli mu na rtech. Zjevně byla pravda to, co Jules vždycky říkal. Bylo pro něj snadné lidi o něčem přesvědčit. Byl dobrý kazatel. Přesvědčil je, že je jeho úkolem toulat se a uvádět nový řád ve známost, zatímco oni budou chránit první výhonky.

Adrien natáhl Clovisovi kalhoty a zapnul mu opasek. Podsaditý voják s masitým obličejem neměl zůstat ležící v lese v celé ubohosti své smrti jako potrava pro krkavce. Zatlačil Clovisovi oči. Strážnému se mělo dostat řádného pohřbu. Současně s ním pohřbíval i Elodii. Ztratil její poslední stopu. Byla teď jako mrtvá. Možná také už dlouho byla a on se celou dobu hnal jen za snem.

Adrien už nedokázal dál potlačovat slzy. Sen, nebo ne, od chvíle, kdy odešel z Nantour, byla cílem veškerého jeho snažení. Myšlenky na ni mu dodávaly sílu, aby přečkal nekonečné hodiny běhání a kopání v údolí věží. A když se vrátil do světa, který se mu odcizil, ukazovala mu cestu. Jako maják navádějící loď na rozbouřeném moři k přístavu. Teď už žádný maják neexistoval. Jeho loď byla odsouzena zůstat navěky na moři. Bezcílně křižovat a čelit bouřím, dokud jednoho dne beze stopy nezmizí v temných vodách.

Po tvářích se mu kutálely horké slzy. Ne, beze stopy nezmizí! Je Michel Sarti! Založí řád popelového stromu, bude chránit církev a stát po boku slabým a bezprávným.

Střemhlav do bitvy

Vůdce smečky si tiskl Baldana k hrudi tak mocně, že kobold skoro nemohl dýchat. Ještě nikdy v životě se necítil tak bezmocný jako ve chvíli, kdy se trolové a velcí kentauři z Uttiky hnali s divokým bojovým pokřikem proti sobě. Kdo měl smůlu a připletl se jim pod nohy, byl nemilosrdně ušlapán.

Za jejich zády slézali ze stepní lodi stále další trolové. Na počátku šarvátky budou v početní nevýhodě.

Vůdce smečky, který ho držel v náruči, nesl válečný kyj s velkou, oblou kamennou hlavicí, k níž bylo připevněno sukovité kořenové dřevo. Z kamenné hlavice trčel kel rypouše sloního. Fakt, že trolové nepoužívali žádné pořádné kovové zbraně, bude jednoho dne znamenat jejich zkázu.

Nad hlavami jim hvízdaly střely, kamenné koule velikosti koboldí pěsti, vystřelované lehčími torzními metači na bojových palubách. Některé s hlasitým zařinčením dopadaly na prsní krunýře a přilbice Uttičanů. V bojové linii nepřátel najednou vězely potěšitelné mezery. Pak se trolové a kentauři srazili.

Uttičané byli obratní bojovníci. Byli zhruba o dvě hlavy menší než trolové, ale díky mohutným koňským tělům určitě ne o moc lehčí. Aspoň mu to tak připadalo. Boj zblízka se rychle změnil ve vražedné tisknutí a posunování. A projevovalo se, že trolové vyrazili do bitvy bez štítů.

Jeho trol se nemohl velkým kyjem v husté tlačenici pořádně rozmáchnout. Dvakrát zvedl, nejspíš reflexivně, paži, na níž ho držel a na které jindy nosil štít. Stříbřitá čepel se zakousla kousek od Baldanova levého ucha do trolova těla. Baldan nikdy nezapomene ten syčivý zvuk, s nímž ostrá ocel projela živým masem. Koboldovy šaty nasákly teplou, tmavou krví. Trol zabručel a vrazil Uttičanovi rovně vedeným úderem rypoušův kel na svém kyji do tváře.

Kentaur padl na kolena. Vůdce smečky se natlačil do mezery v bojové linii. Do čela ho s tlumeným žuchnutím udeřil jeden z menším kamenů vystřelovaných z torzních zbraní. Trol zaklel. Také on věděl, že tato střela nejspíš pocházela z vlastních řad.

„Najdu chlapa, který to byl,“ ujistil ho Baldan.

Nezdálo se, že trol jeho slova zaznamenal. Sotva se probil řadou kentaurů, otočil se. Zeširoka se rozmáchl kyjem a nechal zbraň s celou její ničivou silou dopadnout na zádový pancíř Uttičana. Šlápl umírajícímu na koňské tělo a hned se pustil do dalšího soupeře. Linie Uttičanů byla narušena. Jeden z kentaurů se vrhl na trola.

Trol posunul Baldana nahoru. „Sedni si mi na šíji a drž se mých uší. Na ruce překážíš.“

Kentaurovi se podařilo před útokem vůdce smečky uhnout. Mohutný kyj se zahvízdáním máchl do prázdna, zatímco Uttičanův dvojitý meč opsal smrtonosný oblouk. Znovu se ozval syčivý zvuk rozřezávaného masa. Trol klopýtl. Napříč hrudí mu zela řezná rána.

Když poklesl na kolena, ohnal se kentaurovi po bězích. Uttičan se vzepjal, aby se úderu vyhnul. Pak se jeho mohutná kopyta snesla dolů.

Baldan seskočil trolovi z ramen a přistál na umírajícím faunovi, který měl tu smůlu, že uvízl mezi bojovníky.

Kobold spatřil, jak na vůdce smečky dotírá další Uttičan a z bezpečné vzdálenosti do něj bodá kopím. „Uteč,“ zasténal trol a vrhl se na mučitele.

Baldan sebral veškerou odvahu a dal se do běhu mezi dusajícíma koňskýma nohama. Křičel strachem. Všichni kolem křičeli. Vztekem, v bojovém opojení, bolestí. Vzpomněl si na otce. Na všechny pokojné dny ve Vahan Calydu. Přál si, aby byl zase dítě a spolu s ním daleko venku v mangrovách.

Možná to byla právě síla těchto starých vzpomínek, co ho vyneslo živého ze šarvátky mezi kentaury a troly. Možná to bylo prostě jen štěstí. Dostal se k rohatým ještěrům. Křikem a mácháním rukama se snažil upoutat na sebe jejich pozornost. Lutinové vytáhli všechny provazové žebříky nahoru. Ženy a děti obsadily těžké kuše. Liščí národ stavěl chatrče na širokých hřbetech velkých ještěrů. Malé stádo se rozestavilo do kruhu. Tvořili pevnost uvnitř pevnosti. Živoucí pevnost! Mohutné rohovinové límce ještěrů představovaly val. Stáli těsně u sebe, tři dlouhé, ohnuté rohy na tlamě a čele výhružně skloněné. Dokonce i trolové by váhali, jestli je mají napadnout.

Znali ho! Museli ho poznat. Vykřikl doslova jako o život: „Jsem Baldan, posel Orgrimův!“

Kolem něj ječely stovky dalších, kteří se chtěli dostat do bezpečí živé pevnosti. „Zvedněte mě k vám nahoru, nebo i vy budete ztraceni!“ Kdyby tady byl s těmi zatracenými troly, určitě by ho neváhali na ještěry pustit. Za jedním z rohovinových límců zahlédl Lizu. Mladá lutinka vedla rod, který táhl s karavanou. Byl to rod, z něhož pocházel i Elija Glops. Uzavřeli spojenectví s troly jako první. Stanou se z nich teď jako z prvních zrádci?

Baldan odstoupil od křičících uprchlíků, tlačících se kolem neklidných ještěrů. Pokud na sebe chtěl v davu upoutat pozornost, musel udělat něco naprosto jiného než ostatní. Něco absurdního, čím by vynikl. Když křičel a nadával, ztrácel se mezi ostatními. Byl velitel! Možná poslední, který tady ještě jasně uvažoval a byl schopen správně rozhodovat. Cítil, že je pouze na něm, zda karavana bitvu přežije.

Baldan si vzpomněl na kousky, jimiž jako malý chlapec těšil otce. Budou stačit? Potřeboval jistotu. Čas ubíhal. Za půl hodiny už bude pozdě na to, aby znovu přivodili obrat. Vysvlékl si košili. Přizpůsobil se. Už dávno nenosil typické oblečení Holdů, svého lidu.

Sedl si a sundal si holínky. Pak si stáhl i kalhoty. Uklonil se ještěrům. Stál od nich nějakých třicet kroků. Je pořád dost blízko? Bude ho Liza schopna poznat? Protáhl si údy, zamával vysoko nad hlavou zvednutými pažemi a pak udělal salto vzad. Už to dlouho neprováděl a tvrdě přistál na zadku. Okamžitě znovu vyskočil na nohy. Opět máchl pažemi. Tentokrát udělal hvězdu.

Rozběhl se zpátky k výchozímu bodu a znovu se rozmáchl. Byl největším šílencem ve světě utopeném v šílenství. Uvidí ho? Nesmí to vzdát! Znovu předvedl salto. A další. Tentokrát přistál na nohou.

Zoufale se zahleděl k ještěrům. Zvedl paže a zamával. A v tom okamžiku jakási postava za jedním z rohovinových krků jeho mávání opětovala. Baldan se okamžitě rozběhl k ještěrům. Po límci dolů lezl jakýsi lutin a přidržoval se lana. Další se oháněli násadami oštěpů po uprchlících a chránili ho. Baldan kolem sebe kopal a bil a podařilo se mu dostat až k ještěrovi. Mladého lutina spustili ještě trochu níž. Baldan ho popadl za ruku. Okamžitě vytáhli lano zpátky nahoru.

„Lizo!“

Lutinka ho zkoumavě pozorovala. Jak mohla uprostřed toho vraždění jen tak klidně přihlížet. Ona… najednou pochopil. Rozhodla se, že prostě vyčká. A kdyby se vnitřní kruh ocitl v ohrožení, pokusila by se pomocí rohatých ještěrů překotit některou z tamních stepních lodí a uprchnout přes albskou hvězdu. Byli lutinové. Nikdo se nepohyboval zlatou sítí tak obratně jako oni. Pokud by se jim podařilo otevřít magickou bránu, dostali by se odtud.

Lutinka na sobě měla krátké šaty s rozparkem na boku, k nim úzké kalhoty a holínky. Vypadala svůdně. Usmála se. „To je dokonce i za těchto okolností neobyčejné chování.“

Baldan její úsměv opětoval. „Prostě vím, jak si i za nejnepříznivějších okolností získat pozornost krásné ženy.“

Při úsměvu odhalila malé ostré zuby.

„Máš velké štěstí, že tě bitva nezaměstnala natolik, abys mě mohla přehlédnout. Je to velké štěstí i pro tvé lidi.“

„Štěstí? Nerozumím ti.“

„Rustur, trol, který velí vnitřnímu kruhu, k vám už vyslal dva posly, aniž byste jeho rozkazy uposlechli.“

„Sem žádní poslové nedorazili!“ Ukázala dolů do tlačenice. „Jenom trola může napadnout, že by mě mohl v tom zmatku zastihnout posel.“

„Považuje tě za zrádkyni, Lizo. Tebe a celý tvůj rod. Je vzteky bez sebe.“

Trochu přimhouřila oči. „Jak přišel na to, že jsem zrádkyně?“

„No to je přece nabíledni. Neděláte to, co je nasnadě, abyste zachránili lodní hrad. Kolik kentaurů je teď ve vnějším pásmu? Čtyři sta? Pět set? Kdo ví… Jisté je jen to, že jich každým okamžikem přibývá. A vy neděláte nic, abyste uzavřeli skuliny. Stačilo by vyrazit s ještěry vpřed. Se svými širokými krky by dokázali průlomy snadno zatarasit.“

„Nejsme válečníci,“ odvětila chladně. „Boj přenecháváme vždycky jiným.“

„Bál jsem se, že to řekneš. Tak mě nech, prosím, zase spustit dolů. Nechci ještě umřít!“

„Žertuješ, Baldane.“ Znovu si ho změřila od hlavy k patě. „Každý vidí, že jsi dnes v noci naladěn k podivným žertům.“

„Viděla jsi taky to, že Rustur nechává některé vozy ve vnějším kruhu ostřelovat? Každá stepní loď, u níž existuje byť jen podezření, že byla obsazena elfy a vystřelila na vnitřní lodní hrad, se stává terčem palby. A přitom je mu úplně jedno, že umírají i koboldi na střeleckých palubách pod tou bojovou. Koboldi, bojující na místech, kam nemůže žádný elf vkročit, protože paluby jsou příliš nízké. Stál jsem vedle Rustura, když proklínal tebe i všechny lutiny. Na bojové palubě jeho stepní lodi se nacházejí velké přesýpací hodiny. Musí se otáčet čtyřikrát za hodinu. Když mě k tobě poslal, nechal je otočit a udělil veliteli střelců rozkaz, aby nechal střílet na rohaté ještěry zápalnými střelami, jakmile propadne poslední zrníčko písku.“

Olízla si tlamu. „Tomu nevěřím. Všichni lutinové se nacházejí pod ochranou krále Gilmaraka!“

„Znáš Rustura, Lizo. Když jsem odcházel, křičel za mnou, že by vás raději zabil osobně, než aby vás přenechal kentaurům. A vidíš přece, co dělá s loděmi zpola obsazenými nepřítelem. Nech mě, prosím, spustit dolů! Čtvrthodina každým okamžikem uplyne. Až začnou střílet zápalnými koulemi, budu raději dole mezi kopyty kentaurů než tady nahoře.“

Liza ho provrtávala pohledem. Nedala se snadno oklamat. Kousek poodstoupil. „Lano,“ pronesl klidně. „Sbohem!“

„Stůj!“

„Nezastavíš mě. Pokud si myslíš, že Rustur nedá pokyn ke střelbě, dokud jsem tady nahoře, mýlíš se. Koboldi jsou mu ukradení.“

Přikývla. „Já vím.“ Pokynula mladému koboldovi. „Vezmeme Vrávorala, Srpkolímec, Vlkokousače a Dvoutrkáče. Všichni jsou to zkušení bojovníci. Ty se s ostatními ještěry stáhni zpátky k vnitřnímu kruhu. Ať utvoří půlkruh zády ke stepním lodím.“

Baldan v duchu zajásal. Musel si dávat pozor, aby si toho Liza nevšimla. „Prosím, pospěš si. Hodiny se můžou každým okamžikem přesypat úplně.“

„Uvidí, že jsme se dali do pohybu. Rohatí ještěři nejsou závodní koně.“ Zavolala něco na ještěra, na kterém stáli.

Mladý lutin přinesl dvě železné polokoule s úzkými štěrbinami. „Máš odvahu?“

Baldan nechápal, co má na mysli. Nato mu Liza vtiskla jednu z polokoulí do dlaně. „Nad víčky jsou do výčnělku kosti, která chrání oči, zapuštěny tři železné háky. Tam zavěsíš tohle. Rozuměl jsi mi?“

Kobold se na ni nechápavě podíval.

„Je nás příliš málo, zatraceně, a já nepošlu dolů děti ani starce. Co myslíš, na co budou elfové a kentauři střílet, až se ještěři postaví do mezer? Oči jsou jejich nejzranitelnější místo.“

„Chceš, abych s holým zadkem slezl po rohovinovém límci mizerně naladěného, obrovitého ještěra a k řasám mu pověsil tohle? Přece mi nepřeskočilo!“

„Metáš uprostřed bitevního pole nahý salta a tvrdíš mi, že ses nezbláznil? Prosím, Baldane, nedělej si ze mě legraci.“ Vtiskla mu do ruky konec lana. „A teď pojď!“

Po těch slovech přelezla rohovinový věnec. Polkl. Zatracená lutinská děvka! Pokud ji nenapodobí, bude platit do konce života za zbabělce, který se neodvážil udělat to, co dokázaly na bitevním poli dokonce i ženy.

Omotal si lano kolem břicha a přelezl rohovinový límec ještěra. Nikdy jsem neměl odcházet z mangrov, pomyslel si zoufale. Bylo to zbytečné! Pro lutiny znamenali ještěři všechno. Žili s nimi. Ale jemu bylo naprosto jedno, jestli jedna z těch bestií přijde o oko. Byla to Lizina pomsta za to, že na ni vyvinul takový tlak. Že ji přiměl zlikvidovat bezpečnou, živoucí pevnost tvořenou ještěry, aby snad zachránili bitvu. Velký límec sice nebyl hladký, ale jemné rýhy nenabízely oporu ani koboldím prstům. Klouzal po něm dolů a odíral si lokty. Zadkem napřed přistál na jednom z mohutných rohů na čele. Nedalo se přeslechnout, že obrovitému ještěrovi se pranic nezamlouvá, že mu někdo leze po hlavě. Zlostně zafrkal a otřásl se.

Baldan sklouzl kousek dopředu, vsunul si oční pancíř pod hruď a pak objal oběma rukama roh. „Do prdele!“ zaklel. „Do prdele, do prdele, do prdele!“ Co pohledával na rohu tvora, před nímž s křikem utíkali i trolové, pokud měli aspoň trochu rozumu? Úplně se zbláznil!

Podíval se na Lizu, aby zjistil, co dělá. Musel pořádně zkroutit krk, aby stihl alespoň krátký pohled. Lutinka objala roh oběma nohama a visela hlavou dolů. Dostala tak železnou polokouli nad ještěrovo oko.

Baldanovi zabylo zle. Pokud to tak dělala, byla to nejspíš nejbezpečnější a nejúčinnější metoda, jak zavěsit chránič na hák.

Zatracený ještěr znovu potřásl hlavou. Baldan křečovitě sevřel roh. Musel odtud pryč. Takže by měl co možná nejrychleji připevnit ten zpropadený chránič očí. Čím déle tady zůstane, tím jistěji si to odnese. Sebral všechnu odvahu, pevně ovinul nohama roh, popadl železnou polokouli a spustil se hlavou napřed dolů. Hleděl do oka, které bylo velké jako jeho ruka, když roztáhl prsty. Žluté oko s černou, hadí zorničkou. Vztekle blýskalo a Baldan si přísahal, že až bitva skončí, nikdy se už k tomuto ještěrovi nepřiblíží. Ta bestie by ho zašlápla do země, kdyby se ještě někdy setkali.

„Nechci tě rozhněvat. Chci tě chránit,“ domlouval ještěrovi. „Jsme přátelé! Vždycky jsem byl přítelem ještěrů. Nikdy jsem nepatřil k dětem, které trhají ještěrkám ocasy. Vážně!“

Ruce se mu třásly, když se pokoušel chránič zavěsit. A ta zatracená potvora znovu potřásla hlavou. „Chci ti přece jenom pomoci!“ vykřikl stejnou měrou rozzlobený jako zoufalý.

Tři kovové kroužky na železné polokouli byly malé. A ke všemu byly ještě pohyblivé a pořád dokola se překlopovaly, když se pokoušel polokouli zavěsit. Při tom celou dobu hleděl do rozzuřeného žlutého oka. Ten ještěr na něj nikdy nezapomene!

„Prosím, prosím, prosím, zůstaň přece chvíli v klidu.“

O roh, na němž se krčil, se otřel šíp a narazil do ještěrova velkého zadního pancíře. Baldanovi divoce bušilo srdce. Teď na něj ještě střílejí nějací kentauři. Zatím se aspoň zdálo, že ho neobjevili elfové. Ti by se trefili!

Zastavil polokouli až pátým pokusem. Podařilo se mu dostat oba vnější kroužky na háčky, zatímco prostřední se pořád překlápěl. To určitě bude držet! Nebude to zkoušet znovu.

Ještěr divoce potřásl hlavou. Musel teď být v podstatě slepý. Kolik toho asi ještě může vidět úzkými štěrbinami v polokoulích? To je jedno! Není to jeho starost! Jen tak tak ho minul oštěp. Jakýsi stepní kentaur přicválal k ještěrovi a pokusil se Baldana probodnout. A ten visel neozbrojený hlavou dolů z ještěra.

Další rána oštěpem se mu otřela o záda. Baldan se kymácel sem a tam, aby se švihem dostal břichem zpátky na roh.

Plivl po kentaurovi. „Zbabělče!“ vykřikl na něj. Pokud už neměl v ruce zbraně, mohl aspoň zranit čest stepního válečníka.

Kentaur zavířil oštěpem. „Jsi mrtvý, prcku!“

Baldan teď poletoval jako list v bouřlivém větru. A ještěr ho odnášel přímo do největšího houfu kentaurů. Byla to jediná cesta k průlomům!

Jen tak tak ho minula další rána oštěpem. Cítil, jak mu po zádech stéká krev. Když otočil krk, kapala mu do obličeje. Bolest necítil. Teď vedle nich klusal další kentaur.

Baldan se natáhl po rohu, ale ruka mu sklouzla. Koutkem oka spatřil, jak se stepní jezdec pokouší dostat k ještěrovi ještě blíž. Rozmachoval se paží, aby znovu udeřil. V tu chvíli ještěr změnil směr, sklonil hlavu a mohutně se ohnal po obou kentaurech. Jednoho zachytil špicí rohu, zatímco druhý byl prostě odmrštěn stranou.

Teď ještěr prudce zvedl hlavu. Ten nabodnutý kentaur musí být mrtvý, pomyslel si Baldan. Přesto nepřítel stále poškubával běhy a rukama. Po rohu stékala krev a hřejivě proudila Baldanovi po nohou.

Ještěr překvapivě trhl hlavou na stranu. Kentaurova mrtvola odletěla a Baldan se pustil. Bezmocně se kýval na laně a klouzal dolů, dokud se s trhnutím nezastavil. Otočil se a visel teď aspoň nohama napřed. Drsné lano se mu zařezávalo do podpaždí. Pohupoval se ještěrovi na krku jako ozdoba. Ani ne půl kroku nad zemí.

Přiklusal další kentaur. Uttičan, máchající křikem nad hlavou dvojitým mečem.

Baldan popadl lano oběma rukama a silou zoufalství se vytahoval nahoru. Přitom se pořád divoce kymácel sem a tam. Byla to nejspíš jeho nejlepší ochrana před kentaurovým útokem. Narážel ještěrovi do hrudi.

Lutinové se ho teď snažili vytáhnout nahoru. Baldan narazil hlavou do spodního okraje rohovinového krunýře. Výkřik ho přiměl, aby se ohlédl přes rameno. Snášel se na něj kentaurův meč. Baldan přitáhl nohy k tělu. Další trhnutí lana ho vyneslo trochu výš. Meč mu prosvištěl pod chodidly tak těsně, až ucítil závan vzduchu.

Zoufale dál tahal za lano. Konečně ho lutinové vytáhli přes rohovinový límec. Položili ho na ještěrovo široké sedlo na hřbetě. Záda ho bolela. Liza se nad ním sklonila. Pysky měla odhrnuté. Lutinové se tak asi usmívali, ale Baldan měl spíš pocit, že ho každým okamžikem kousne. „Potřeboval jsi spoustu času, Holde.“

„Až to budeme provádět příště, budu rychlejší.“

„Dvoutrkáč si myslí, že máš odvahu!“

„Dvoutrkáč?“

„To je jméno ještěra, na kterém sedíš,“ odvětila Liza. „Dokážu mu číst myšlenky. Taky se domnívá, že až mu příště polezeš po hlavě, nemáš namluvit tolik nesmyslů. A potěšilo ho, že jsi nikdy neutrhl ještěrce ocásek. Co tím myslí, tak úplně nechápu.“

„Ale já ano,“ opáčil Baldan s úsměvem. Cítil se lehký, ba neporazitelný. Život byl krásný!

Tušení

Orgrim přistoupil k loži, na němž ležel vystaven malý kobold. Jeho hnědozelená pokožka se zřetelně odrážela od bílého prostěradla. Byl úplně nahý. Umyli ho. Rána na hrudi mu zela v mase jako malý, rudohnědý kráter. Hrot šípu zjevně vytahoval někdo s velkou silou a malou obratností.

U mrtvého stál kobold, krotící si prameny vlasů červenou čelenkou. Kromě bederní zástěrky byl nahý. Orgrim si vzpomněl, že ho už několikrát viděl na zasedání korunní rady.

„Lutinka Liza mi o něm vyprávěla,“ řekl trol. „To ona ho sem přinesla.“ Orgrim podobné okamžiky nenáviděl. Nikdy nevěděl, jaká jsou ta pravá slova pro rozloučení s mrtvým. „Zachránil karavanu. A mě. Uzavřel průlomy rohatými ještěry. Nepřítel byl odražen. Do zajetí padlo přes sto kentaurů. Byli vyměněni za zajatce, kteří padli stepním válečníkům do rukou na jiných staveništích.“

„Když byl malý, ostatní děti si ho vždycky dobíraly, protože se klidil opravdu velkým krabům z cesty. Bál se, že by mu mohli uštípnout ruku nebo nohu. Jako dítě býval velmi opatrný. Kamarádi ho často nazývali zbabělcem.“

Orgrim chtěl položit starci ruku na rameno, ale bál se, že by mohli oba spadnout na zem. Trol se ztěžka opíral o berlu. Odnesl si sedmnáct ran. Ještě nikdy nebyl v jediné bitvě tolikrát zraněn. Nohu měl zlomenou. Rameno poraněné šípem, takže nemohl pohybovat pravou paží. Ranhojič, který ho ošetřoval, žertoval, že potřeboval celou špulku nití, aby ho zase sešil dohromady. A jeho tělo se podle toho cítilo. Kůže jako by mu přiléhala ke svalům příliš těsně. Všude se napínala. Sebemenší pohyb mu způsoboval bolest. Skanga a král Gilmarak mu zakázali vstát z lůžka. Ale musel ke karavaně. Přivede ji zpátky, ať mu korunní rada nařizuje cokoliv. Baldan by ještě žil, kdyby měl odvahu učinit toto rozhodnutí o několik dní dříve.

Starý kobold jemně pohladil mrtvého syna po hrudi. Dával si pozor, aby se nedotkl rány. „Jak…“

„Byl to asi jeden z posledních šípů, které byly tu noc vystřeleny. Stál za límcem ještěra a velel u jednoho z obou průlomů. Liza tvrdí, že odrazili sedm útoků kentaurů. Ten masakr musel být strašný. Jeden z ještěrů byl zabit. Nevím, jestli jsi někdy viděl rohatého ještěra, Holde. Zabít je v boji zblízka opravdu není snadné. Tvůj syn mě objevil u průlomu mezi mrtvými a vydal rozkaz, aby mě dopravili sem, na Světlo elfů. Jinak bych nejspíš vykrvácel.“ Orgrim se zajíkl. Nikdy by nečekal, že bude nějakému koboldovi vděčit za život. Až dosud se sice choval k malým spojencům přátelsky, ale jako válečník na ně vždycky hleděl spatra.

Hold položil na bílé plátno már hrot šípu. „Tohle ho zabilo.“ Zarazil se. „Kdo… od koho pochází ten šíp?“

Orgrim chápal, že si otec klade tuto otázku, ale byla absurdní. K čemu mu bude vědět, kdo šíp vystřelil. Baldan kvůli tomu neobživne.

„Není to elfí šíp…“ Bezmocně zvedl ruce. „Bylo tam mnoho set kentaurů. Nedá se zjistit, kdo šíp vypálil. Tyto úvahy ti jen otráví život. Raději na to zapomeň.“

„Na tom šípu je malé znamení. Mohl by ses na ně podívat, bratře vévodo? Jen to. Prosím!“

Orgrim neochotně uchopil kované železo. Nezpůsobovalo mu žádné bolesti, ale dotek mu byl nepříjemný. Na hrotu opravdu byl malý, kudrlinkatý symbol. „Znamení kováře. To je opravdu neobvyklé. Kováři značkují zbroje a meče. Velké práce. Ale hrot šípu… V kovářských značkách se nevyznám, ale mohu tě ujistit, že tě tento symbol dovede k dílně, kde šíp vznikl. Víc k tomu nemohu říct.“

„Děkuji,“ řekl stařec slabě. Vzal si hrot zpátky. „Taky nebyl nikdy moc bojechtivý… Nikdo, kdo by rád táhl pod vlajícími prapory do bitvy. Snažil se zabránit bojům, pokud to bylo možné. Nebyl zbabělec! A přece byl jiný než většina vojáků, s nimiž jsem se setkal. Byl jsem velmi překvapen, když odešel s karavanou určenou pro Sněžnou marku.“

„Byl jedním z mých nejlepších mužů.“ Trolovi docházela slova. Co by měl ještě říct? Měl jsi dobrého syna? Nebylo to jako sypat do rány sůl? Beze slova se odvrátil.

Ztěžka se opíraje o berlu kulhal k rozlehlým síním, vedoucím k trůnnímu sálu. Každý pohyb mu způsoboval bolest. A trápilo ho, jak na něj zírají. Že se na něj dívají, byl už dávno zvyklý. Byl Orgrim, vévoda Noční bašty, vítěz v nesčetných bitvách, trol, který se stal z prostého válečníka jedním z nejvýznamnějších vévodů Albenu. Ale teď byl o berlích, ovázaný na celém těle. A také v místech, které nekryly obvazy, hrála jeho kůže všemi barvami, od pohmožděnin a malých řezných ran, sešitých jen několika stehy. Byl symbolem pádu, ztělesněním porážky!

Nikdo ho zatím nezbavil velení. A dokud k tomu nedošlo, potřeboval využít čas a přivést karavanu zpět. Byl si jistý, že dokáže zorganizovat spořádaný ústup. Bude ale asi muset zanechat na místě všechny stepní lodě. Jeho poslední rozkaz bude znít, aby velké povozy zapálili. Orgrim se hořce usmál. Dokázal si představit, co na to řekne král Gilmarak. Pokud mladý panovník nebude chtít ztratit tvář, bude muset nařídit popravu vévody Noční bašty.

„Vévodo?“ Baldanův otec kráčel vedle něj. „Bylo by příliš opovážlivé, kdybych se k tobě připojil? Rád bych viděl místo, kde můj syn přišel o život.“

Orgrim si povzdechl. Nechtěl starého kobolda u sebe. Na druhou stranu bude brzy odkázán v korunní radě na přímluvy! Bylo by hloupé, kdyby přání Baldanova otce odmítl.

„Nerušíš mě ani v nejmenším! Právě naopak! Vítám, že si člen rady koruny konečně chce udělat obrázek o bojišti. Můj další posel tak snad snáze najde uši ochotné naslouchat mým obavám.“

Viděl, jak tato slova starce zasáhla. Mezitím už Orgrim věděl, že Baldanova mise před korunní radou naprosto selhala.

„Posily,“ zabručel trol. „Měli by k lodnímu hradu odvléct celou korunní radu. Jeden den, a pochopí, co mám na mysli.“ Nemluvil příliš hlasitě. Kromě Baldanova otce ho nemohl nikdo slyšet.

Slunce ještě nevyšlo. Vysoké síně paláce byly plné spáčů. Nikdo nehnal stáda ven k ležení věčně hladových prosebníků. Strážní byli unavení a toužili po vystřídání.

Orgrim byl neklidný. Byla to hodina, kdy vedl útoky, pokud si mohl svobodně zvolit okamžik bitvy. Teď neměl dobrý pocit. Jeho rozum se mu kvůli tomu vysmíval. Nacházeli se uprostřed Srdce říše a kromě kentaurů neexistoval nikdo, kdo by mohl klást odpor velkého rozsahu. Převážná většina elfů se kupodivu podrobila Gilmarakově vládě. Možná to bylo tím, že většině byla během Emerelliny vlády, trvající mnoho set let, důkladně vyhnána z hlavy každá myšlenka na vzpouru.

Ale bez ohledu na to, co mu našeptával rozum, cítil neklid. Hrozilo nebezpečí. Pátral ve vzdálených rozích dlouhé síně, jíž procházel. Slídil na odpočívadlech vysoko nad sebou po ukrytém lučištníkovi. Zamrazilo ho. Zarazil se a otočil. Všude byl klid! Jeden ze strážných se na něj podíval. Cítil to také? Nebo si jen všiml, jak podivně se ten obvázaný mrzák chová?

Dorazil do trůnního sálu. Také tady vypadalo všechno klidně. Nebylo tu nic, co by ospravedlňovalo jeho obavy. Dokonce i lutinové u albské hvězdy byli ospalí. Na nebi vysoko nad sálem dosud stály hvězdy. První stříbřitý proužek ranního světla ležel těsně nad obzorem. Nebi nad ním ale stále vládla temnota.

„Chci ke karavaně,“ pronesl Orgrim klidně. Cítil, že ho poznali, a bál se, že lutinové strážným nařídí, aby ho zadrželi. Ale nic podobného se nestalo. Zdálo se, že ještě nevědí, že jej král a korunní rada chtějí odsoudit.

Jeden z liščích mužů zvolal slovo moci. Orgrim byl už často svědkem toho, jak se otvírá brána k zlaté síti. Přesto před tím nikdy nepozbyl respektu. Běhal mu z toho mráz po zádech. Nebyly to cesty určené trolům. Ale neměl jinou možnost. Pěší pochod ke karavaně by trval mnoho týdnů. Ten, kdo chtěl patřit k pánům Albenu, musel být připraven cestovat sítí albských stezek. Jinak se nedalo celému světu vládnout. Cynicky se usmál. Přitom to bylo to poslední, po čem toužil… Vláda nad světem! Kdyby měl volbu, uchýlil by se na Noční baštu, aby oplakával svá mrtvá štěňata a našel si nové ženy. Měl války plné zuby. Nekonečné boje s kentaury k ničemu nevedly. Nedokázali ty zatracené koní muže porazit, a ti zase neměli tu moc, aby skoncovali s vládou trolů. Všichni platili krví. Celými proudy. A co se tím dalo získat? Nic!

Co by asi bylo z Baldana? Projevil se jako dobrý a obezřetný plánovač. Jistě by se z něj jednoho dne stal dobrý kníže. Teď byl mrtvý. Zemřel kvůli Gilmarakovým pomateným snům. Trolové nebyli povoláni k tomu, aby vládli celému světu!

Nad tichým trůnním sálem se vyklenul světelný oblouk. Orgrim se starostlivě zahleděl do tmy za zlatou stezkou. Nicota. Domov Yingizů. Když jste vkročili na albské stezky, byla jen kousíček od vás. Zkrocena magií Albů. Na jak dlouho?

S ťukáním kulhal k bráně, když tu zakryl světlo stín. Jeden z lutinů si musel všimnout výrazu v jeho tváři. Vykročil vpřed, aby se zadíval do vstupu.

„Co je…“ Orgrim se vrhl stranou a Baldanova otce stáhl s sebou. Nicota vyplivla obrovskou, chlupatou bytost. Vzduchem prosvištěly dlouhé, zahnuté kly. Lutina, hledícího branou, rozdrtila mohutná noha.

Orgrim se pozadu plížil od brány.

Mamut! S pronikavým troubením se hnal k vysokým dveřím trůnního sálu. Oči měl rozšířené hrůzou. Podlaha paláce se otřásala pod jeho kroky.

„Zavřete bránu!“ vykřikl Orgrim na stráže. Ale nikdo neměl odvahu postavit se obrovitému zvířeti do cesty.

Mrchoviště

Zápach přehlušoval všechny ostatní smyslové vjemy. Dominoval všemu. A vnucoval ostatním dojmům svůj nádech. Z nesčetných mrtvých těl stoupala teplá pára. Dotýkala se vás, když jste kráčeli po bojišti. A nevál žádný milosrdný vítr, který by ji odnesl.

S každým nádechem se na jazyk a do úst drala pachuť hniloby. Pokládala se tam jako druhá kůže. A ať jste si odplivovali, jak jste chtěli, ta druhá kůže zůstávala.

Mrtví neleželi klidně, jak by se slušelo a jak by tomu bylo na zimním bitevním poli ve Sněžné marce. Jejich těla hlučela. Ve střevech jim pracovalo. Byli nafouklí plyny, které si tu a tam razily cestu ven. Nebyla to jen nevýslovná hrůza. Tisíce mrtvých, tak znetvořených, že se dali sotva poznat. Byly tu i mouchy. Vznášely se ve vzduchu jako černý závoj a zakrývaly obzor. Jejich bzučení přehlušovalo dokonce i hluk tlejících střev. A všude se z rozdrásaných těl dralo na světlo jejich potomstvo.

Orgrim už viděl mnoho bojišť. Toto bylo první, kde byl hostem. Měl tu být. Ti všichni mu byli svěřeni. Z karavany žili už jen ti, kteří byli spolu s ním evakuováni. Ze všech válečníků, kteří s ním odešli z Noční bašty, mu zbyli jen tři. Tři! Nejraději by křičel! Přitom to měl vědět. Cítil, že tu něco není v pořádku. Pro toto obležení existoval důvod. Pro obležení, při kterém kentauři nemohli vyhrát.

Jejich útok té noci ho přivedl na falešnou stopu. Ozvaly se v něm pochybnosti, zda přece jen nemají prostředek, jak lodní hrad dobýt. A tyto pochybnosti mu zastřely úsudek! Měl je odtud všechny odvést pryč, místo aby žádal radu koruny o svolení! Byl velitel. Byla to jeho zodpovědnost! Selhal!

Ani jediná stepní loď to nepřečkala. Považoval by to za nemožné. Oheň, ano. Ničivý příval vody. Na to myslel. Kentauři našli úplně jinou zbraň. Od prvního dne, kdy tady, u velké albské hvězdy, rozbili tábor, věděli, co přijde. Možná neznali hodinu či den. Ale věděli to. A zlákali ho, aby tu zůstal.

Od chvíle, kdy do trůnního sálu vrazil mamut, uplynulo pět dní. Když k tomu došlo, nechával právě otevírat magickou bránu. Zvíře proběhlo světelným obloukem. Možná i další. Určitě. Musely jich být stovky. Ale jen to jediné se nezřítilo do nicoty.

Hned následujícího dne vyslali zvědy. Kentauři se pořád zdržovali poblíž. Zpátky to zvládl pouze jeden špeh. A i ten se šípem v hrudi. Ztratili spoustu času. Gilmarak shromáždil na dvoře všechny trolí válečníky, kteří se zdržovali v Srdci říše. Dorazilo jich přes tisíc. Skanga si to nepřála… Od svého prvního útoku na Světlo elfů se zdráhala vstoupit s vojskem do zlaté sítě. Ale Gilmarak se vzepřel dokonce i jí. Prosadil to. Šla s ním. A s ní její zahalená služebná. Byla tu i celá korunní rada.

Většina koboldů si přidržovala před dlouhými nosy navoněné kapesníčky. Nikoliv ovšem Elija Glops. A ani Anderan, Baldanův otec. Pán vod procházel bojiště poseté mrtvými a díval se. Většina ostatních chtěla odtud rychle pryč. Anderan ne. Všechno to do sebe nasával. Čelil hrůze. Uvědomoval si, jakou spoluvinu nese?

Rada koruny podporovala Gilmaraka v tom, aby se karavana pro Sněžnou marku stala skutečností. I tato šílená silnice. Kdyby se rozhodně vzepřela královým plánům, možná by se nechal mladý panovník přemluvit. Orgrim si stále nedokázal vysvětlit, jakému účelu tato silnice sloužila. Věděl, co se ve vozech nachází. Zlato. Neuvěřitelné množství zlata. V blátě promíseném krví a černou stepní půdou se dosud daly spatřit kusy zlata, rozsekané šperky a perly. Většiny zlata se zmocnili kentauři. Gilmarak sice odstranil peněžní obchod a zavedl výměnný, ale ne všichni to dodržovali. Navzdory králově vůli dosud zlato neztratilo hodnotu. Proč ho chtěl nechat dopravit do Sněžné marky?

„Mohli bychom vypálit Uttiku,“ zaslechl Eliju. „Stepní kmeny nedopadneme. Ale Uttičané před námi nemohou utéct. Jejich knížata mají velké pozemky. Venkovské domy, na jejichž polích pracují stovky koboldích služebníků. Jako otroci!“

„To nebylo Katanderovo dílo,“ pronesl Orgrim hlasitě. „Znám ho. Nebojuje tímto způsobem. Každé ráno se vystavoval ostřelování metači, aby prokázal svou odvahu. Statečně, ale naprosto nesmyslně. Toto je Nestheova práce. Katander byl jen jeho spojenec. To bychom mohli také hned vytáhnout a spálit lesy Maurawanů. Ti také bojovali po boku kentaurů.“

„A co navrhuješ, velký vojevůdče?“ Skanžin hlas byl tichý. Stála od něj víc než třicet kroků, přesto ji slyšel tak jasně, jako by byla vedle něj a šeptala mu do ucha. A přísahal by, že ostatní to vnímají stejně. Všechny rozhovory na bojišti utichly. Všechny pohledy se upřely na něj. Některé ustarané. Další plné zlovolné zvědavosti. Šamančin tón neumožňoval pochybovat o tom, že pozbyl její přízně. Bez královy náklonnosti se dalo žít. Jednoduše jste se stáhli. Ale ten, kdo vzbudil Skanžinu nelibost, hleděl do otevřeného hrobu.

„Chytrý muž se vyhne válce, kterou nemůže vyhrát.“

„Myslíš, že prohráváme?“ Dokonce i bzučení much teď umlklo. Na bojišti zavládlo nepříjemné ticho.

Orgrim rozhodil rukama. „Vypadá to jako vítězství?“

„Řekl bych, že jsme se poučili nestavět se znovu do cesty stádu mamutů.“ To promluvil Gilmarak. „Ostatně mám dojem, že jsi, můj vojevůdce, ještě tak úplně nepochopil, zač bojujeme. Teď se vrátíme do Srdce říše. Postavíme novou flotilu stepních lodí. Dnes večer mě navštívíš, Orgrime. Ty a Skanga. Naše šamanka ti připomene, že trolové poslouchají svého krále. A já ti vysvětlím, o co opravdu jde. Domnívám se, že máme zásadně rozdílné představy o vítězství, kterého je třeba dosáhnout. Ty chceš jen vítězit v bitvách, Orgrime. Ale já, já změním svět. Tak pronikavě, že už to nikdo nebude moci zvrátit!“

Po dalších dvou letech

Modř

Nikodemus cítil albskou hvězdu. Věděl, že provedli skok časem. Bylo šílené vnikat do albské stezky. Albové nic takového nepředpokládali. Musel odtud pryč, okamžitě! Čím déle tu zůstávali, tím více času uplývalo. Mrknutí rok. Slovo desetiletí.

Soustředil veškerou svou moc. Bránu jen neotevřel, rozrazil ji. Jeho magie ji zdolala. Bez příkras. Přímo. Okamžitě překročil práh. Ollowain s královnou v náručí byl tak těsně za ním, že mu šlápl na ocas.

Voda! Všude!

Zmocnila se ho panika. Obklopovalo je modré světlo. Klesal. Vykřikl! Něco měl na tlamě. Něco průhledného. Rosolovitého. Lepilo se mu to na tvář! Chňapl po tom a chtěl to odtrhnout, ale Ollowain mu zadržel ruku. „Ne!“

Jak to, že elfa slyšel? Nikodemus se vší silou vzepřel elfově sevření. Měl pocit, že se udusí. Byli hluboko ve vodě. Vysoko nad nimi se rýsovalo jasné světlo. Voda byla teplá.

Ten měchýř tě chrání, Nikodeme. Neodtrhuj ho, jinak se utopíš.

Nikodemus stočil pohled a hleděl na věc, která mu obklopovala čenich. Byla zpola průhledná. Pulzovala. „To je zvíře!“

Uklidni se, řekl Ollowain. Je to magický tvor. Vytvořený kouzlem. Nezrodil se z vajíčka nebo živoucího těla. Znám je. Existovali už před dávnými časy. Je to ochranné kouzlo Albů, aby tvorové dýchající plícemi, jako my, kteří nedopatřením projdou albskou hvězdou do moře, neutonuli.

Ať je to kouzlo Albů nebo ne, na čenich se mi lepí nějaký slizký tvor, pomyslel si Nikodemus. To je tedy pěkně žalostné kouzlo! To si Albové nemohli vymyslet nic lepšího? Koneckonců stvořili celé světy!

Jak můžeme ve vodě mluvit?

I za to mohou tito tvorové. Ve skutečnosti nehovoříme. Vylučují sekret. Drogu. Mohu slyšet tvé myšlenky jako pronesená slova.

To je sen, rozhodl Nikodemus. Určitě sen! Nechtěl, aby do něj nějaké zvíře vylučovalo jakýsi výměšek. Zatímco o tom přemýšlel, klesali níž. Modř temněla.

Velmi přesvědčivý sen, pomyslel si lutin. Ale nic víc. Musel ztratit vědomí. Při přechodu do zlaté sítě. Až se probudí, bude se nacházet v daleké budoucnosti.

Objevil se před ním tuleň a zíral na něj. Plaval kolem něj, civěl i na Ollowaina a Emerelle a pak zase zmizel v hluboké modři.

Nikodemus šlapal vodu. Nikdy nebyl nijak zvlášť dobrý plavec. Ta věc na jeho tlamě ho tlačila. Byl v pokušení ji odtrhnout. Ale pokud to nebyl sen…

Oči ho pálily. Bylo to solí v mořské vodě?

To byla selkie.

Co… Odkud to všechno znáš?

Jsme v Elebornově říši. Unikli jsme přízračnému psovi. Díky tobě, Nikodeme. Jen ti nejmocnější kouzelníci dokážou otevřít bránu v albské stezce v místě velmi vzdáleném od albské hvězdy. Musím přiznat, že jsem tě až dosud podceňoval.

Nikodemus ještě nikdy neslyšel o lutinovi, který by putoval Říší pod vlnami. To muselo mít nějaký důvod! Nebylo dobré tu být. Aspoň pro lutina. Zadíval se na Emerelle. Ještě stále ležela Ollowainovi v náruči. Ty dva by bylo možno považovat za milence, kdyby nebylo výrazu v Emerellině tváři. O moc víc než oči a čelo z ní neviděl. Většinu těla pokrývala i královně průhledná rosolovitá bytost. Emerelle vypadala k smrti unavená. A starší. Nikodemus viděl, že z ní přízračný pes něco vytrhával. Umírala?

Vede se jí dobře?

Ne. Ale jsem si jist, že brzy dorazí pomoc. Eleborn vlastní albský kámen. Kníže Říše pod vlnami je velmi mocný. Dokáže jí pomoci. Zvolil jsi dobře, když jsi nás dovedl sem.

Nikodemus se snažil nemyslet na to, že prostě jen vyšel první lepší albskou hvězdou. Zvedl zrak. Světlo nad jejich hlavami takřka zmizelo. Zato teď mohl rozeznat, že tu věc na jeho tlamě obklopuje jemná, zelenožlutá záře.

Nikodemus se zhnuseně pokoušel myslet na něco jiného. Ale pořád musel zírat na tu věc. Bylo dokonce vidět, jak se v ní pohybují tekutiny!

Co jsou selkie?

Selkie jsou měniči podoby. Někteří tvrdí, že to jsou Elebornovy děti. Můžeš se s nimi setkat jako s vydrami nebo tuleni. Nebo s výjimečně krásnými ženami, které jsou velmi podobné nám elfům.

Tohle mluvení prostřednictvím myšlenek bylo divné. Cítili jste víc, než bylo řečeno. V Nikodemově mysli se jako obrazy vynořovaly vzpomínky, skrývající se za slovy. Ollowain znal selkie dobře. Setkal se s nejednou a Emerelle by určitě nechtěla vědět, co spolu bílý rytíř a tato mořská stvoření tropili. Na lutina dorážela celá záplava výjevů. Viděl Ollowaina na velkých slavnostech, u hráčských stolků. Pořád znovu u hráčských stolků. Hrál falrach. Zjevně o peníze. Nikodemus sledoval obrazy. Vydělávat peníze hraním mu připadalo mimořádně zajímavé! Až dosud mu falrach vždycky připadal až moc složitý a nejasný. Jako dítě se ho několikrát pokoušel naučit a žalostně ztroskotal.

Náhle spatřil draka. Tak zřetelně, tak živě, že se z elfových myšlenek vyděšeně stáhl. Ne dost rychle! Dostal svůj díl vzpomínky na vše stravující bolest, když se Falrachovi rozpouštělo na kostech maso. Vnímal každý nerv.

To je ta nevýhoda, když pronikneš do myšlenek jiných lidí. Teď byl Ollowain v něm. Nikodemus se tomu snažil bránit. Ale jak můžete někoho vypudit z hlavy?

Pronikat ostatním do myšlenek hlouběji se považuje za nezdvořilé, můj malý příteli. Je to velmi snadné. Ale proviňuje se to proti etiketě. Připouštím, že jsem tě svými vzpomínkami vedl. Chtěl jsem, abys se mnou tuto vzpomínku sdílel, poslední okamžik mého života jako Falracha. Možná bys mě mohl od této chvíle oslovovat mým pravým jménem? Je mi to příjemnější. A doufám, že jsi dobře pochopil, jaká nebezpečí se skrývají v tom, když se touláš myšlenkami a vzpomínkami jiných. Tady, v Říši pod vlnami, to nemají ani trochu rádi. Nejeden zvědavec už byl zavražděn, protože spatřil věci, do kterých mu nic nebylo.

Neznal jsem ta pravidla.

Teď je znáš. A ještě jednou tě důrazně varuji. Říše pod vlnami je jiná než cokoliv, co znáš. Život tady nemá moc velkou cenu, když uděláš chybu. A nevědomost tě neochrání před následky tvých činů.

Nikodemus už vůbec nechtěl uvažovat. Ale jak zastavit vlastní myšlenky? Falrach… Ano, bude mu teď tak říkat! Falrach se spolu s ním nechával unášet slabým proudem. Lutin měl pocit, že už neklesají níž. Neviděl už nad sebou sluneční kotouč. A pod sebou dno. Pluli nekonečnou modří. Bez záchytného bodu pro vzdálenosti. Bez možnosti odhadnout, kolik času uplynulo. Nahánělo mu to strach!

Musíš se uvolnit, Nikodeme. Může to být i příjemné. Ponoř se do svého nitra.

Jak by to měl asi udělat! Falrachovi se to mluvilo… Myslelo…

Smím se projít tvými vzpomínkami?

Nikodemovi okamžitě vytanulo na mysli několik událostí, které nechtěl v žádném případě s elfem sdílet!

Ta liščí holka Liza mě nezajímá. Neměl bys myslet na to, co nemám vědět. Zahrnuješ mě v této chvíli výjevy, které bys přede mnou vlastně chtěl skrýt. Mohu tomu uniknout jen tím, že se zcela stáhnu z tvých myšlenek.

Tento způsob komunikace se mi nelíbí!

Měl by sis na to raději zvyknout, Nikodeme, tak to tady je a nic na tom nezměníš.

Lutin se najednou cítil ztracen. Určitě to bylo i tím, že se vznášel touto nekonečnou modří. Nebyl ničím. Neměl žádný význam. Byl odříznut od světa. Zrnko písku. Takový nesmysl, spílal si v duchu. Jsem Nikodemus Glops, bratr Eliji Glopse, který postavil na hlavu celý Alben a postaral se, aby se koboldům konečně dostalo uznání, které si vždycky zasluhovali.

Jsi víc než jen něčí bratr.

Měl jsem dojem, že je nezdvořilé se bez pozvání míchat do cizích myšlenek.

Ano, máš pravdu. A přece si dovolím dát ti dobrou radu. Neměř svou cenu podle svého bratra. Kým jsi nebo nejsi, je dáno pouze tím, co děláš a co ne.

To znělo jako řeči jeho starého učitele mistra Gromjana. Skutečnost byla jiná. Věděl líp, kolik lidí se o něj najednou zajímalo, protože byl Elijův malý bráška.

Jeho pozornost náhle upoutalo něco v hloubi modři. Pohybovalo se tam cosi tmavšího a rychle se to blížilo. Hodně velká ryba. Proplavala s jistým odstupem kolem nich, předvedla širokou zatáčku a vrátila se. Tentokrát trochu blíž. Spodní část ryby byla světlá. Hřbet pruhovaný, tmavší a světlejší modři. Měla mohutnou, trojúhelníkovou hřbetní ploutev. A studené, tmavé oči. Postrádaly veškerý lesk. Čelisti měla doširoka otevřené, jak plavala ve stále se zužujících kruzích. Nikodemus objevil další stín. A krátce poté třetí. Tyto ryby byly příliš velké. Skoro tak velké jako trol.

Co budeme dělat?

Nic!

Lutin cítil, že Falrach není tak klidný, jak se snaží svou stručnou odpovědí předstírat.

Musíme je zlikvidovat!

Čím? Jsem neozbrojen, Nikodeme. A nedokážeme jim ani uplavat. Měli bychom zachovat klid. Dokážou vycítit náš strach.

Jak by nás mohli cítit? Jsme ve vodě!

Možná rozpoznají náš strach podle chuti. To netuším. Ale vím naprosto jistě, že jim budeme připadat chutnější, když budeme mít strach. Možná budeme mít štěstí a ten tuleň se brzy vrátí. Pak to jsou poslové a žádní lovci.

Mohli bychom plavat nahoru k albské hvězdě a utéct, pomyslel si Nikodemus.

Tak daleko bychom se nedostali.

Lutin zaklel. Nemůžou se přece prostě vzdát a čekat, jestli ty zatracené ryby nenapadne je sežrat!

To je pravda, příteli, mohli bychom udělat i něco smysluplnějšího. Znal jsi Ollowaina?

Dostat takovou otázku od někoho, kdo ve všem vypadal jako Ollowain, bylo dost podivné. Ale to, že je mistr šermíř, mírně řečeno, podivný, věděl. Znal jsem ho v dobách, kdy sbíral ještěří výkaly pro táborové ohně mého rodu.

Ollowain, Falrach, Klaves, setkal se s elfem už pod všemi těmito jmény. A pokaždé se choval úplně jinak. Nikodemus se zahleděl na velké ryby. Teď jich už kolem nich rýsovalo široké kruhy pět. Jeho společník měl pravdu, neunikli by jim. Jejich naděje spočívala v tom, že Emerelle procitne z mdlob a pomůže jim. Ale možná už byla mrtvá. Jejích myšlenek se každopádně nedokázal dotknout.

Pokud mělo dojít na umírání, dalo se myslet i na něco veselého. A veselá ta historka o Klavesovi rozhodně byla. Vzpomněl si na oslí kostým, do kterého elfa zašili, a jak neuvěřitelně byl naivní.

Noční můra

Skanga procitla z neklidného spánku. Sny měla zmatené. Nakonec se jí zmocnil pocit, že ji zezadu za krk popadla ledová ruka. Posadila se na loži. Vrátila se do své jeskyně v horách Sněžné marky. Jen na několik dní. Potřebovala utéct ze Světla elfů. Nenáviděla tamější ruch. Ten zmatek. Že nikde nebyla sama.

Skanga přistoupila ke vchodu jeskyně. Do starého těla se jí zařízl ledový vítr. Uvítala ho. Cítila se v chladu více naživu. A ráda se dívala na chudou, drsnou zem. Na tmavé skály, vyrážející z nekonečných dálav zasněžené krajiny. Louky a lesy Srdce říše nemohla vystát. Dokonce i v zimě vypadaly půvabně. Sněžná marka byla úplně jiná. Tvrdá, nevlídná, nepřátelská. Každý, kdo ji poprvé spatřil, vytušil, že slabí tady velmi rychle umírají. Ale toho, kdo tu dokázal žít, naplňovala tato země hrdostí. Proto její lid za všechna ta staletí svého vyhnanství nikdy nepřestal o Sněžné marce snít a večer si u ohňů vyprávěl příběhy o ztracené vlasti. Skanga byla hrdá na to, že ho sem dovedla zpět.

Vdechovala studený vzduch. Každý nádech s sebou přinášel příjemné zamrazení. Věděla, že se úhlavní nepřítelkyně vrátila. Nevěděla, kde vězí, ale byla zpátky v Albenu. Její sen nemohl mít jiný výklad. Nikdy netrpěla nočními můrami! Nikdy se nebudila vyděšená ze spánku!

Když se tři Shi-Handan nevrátili, měla Skanga nejprve obavy. Ale jak míjel rok za rokem, aniž by se doslechla o Emerelle, začala v ní klíčit zrádná naděje. Možná všichni zemřeli ve velkém boji. Někde v divočině, kde nebyli žádní svědkové. Pátrala po Emerelle každým myslitelným způsobem a nenašla ji.

Teď byla zpátky. Ta zatracená elfí děvka. Skanga to cítila. Emerelle byla tu. Tentokrát nenasadí na elfku žádné vrahy. Provede to úplně jinak! Věděla, kam se Emerelle vydá. A tam jí bude očekávat vražedná past. Skanga teď věděla, že musí být sama přítomna. Elfka byla příliš mocná. Bylo třeba se s ní utkat mocí albského kamene.

Skanga se smutně rozhlížela po širé zemi. Elija Glops jí přenechal předsednictví rady koruny. Fakt, že se dobrovolně vzdal části své moci, byl znepokojivý. Neodpovídalo to jeho povaze. Také na něj si musí dát pozor. Gilmarak chtěl lutina odměnit za dlouhé roky věrné služby a učinil jej knížetem Tanthalie. Lutinové byli neklidní poutníci. Vládnout knížectví odporovalo jejich naturelu. Z toho nevzejde nic dobrého.

Bude lepší, když se ještě dnes vrátím na Světlo elfů, pomyslela si Skanga rozzlobeně. Měla by se pokusit zjistit, kde je Emerelle. Možná dokonce s pomocí stříbrné mísy…

Spáčka

Otče, ta cizinka. Stalo se něco hrozného. Musíš jít se mnou. Okamžitě! Musí pryč! Nejlepší bude, když ji vysadíme na nějaké opuštěné pláži!

Eleborn nikdy nezažil, že by byla Ailis tak bez sebe. Obvykle byla jeho dcera spíš klidná.

Copak se stalo? Očekával krásnou Nailyn a neměl zrovna velkou chuť opouštět odlehlou korálovou jeskyni.

Musíš, otče! Jsou tam stovky mrtvých. Ona musí pryč!

Kníže naklonil hlavu na stranu. Mrtvých? Tak mě k ní zaveď.

Ailis plavala mocnými tempy napřed. Zkrásněla, pomyslel si Eleborn v duchu. Ovšem nechtělo se mu příliš věřit tomu, co říkala. Jejich host byl ubytován na odlehlém místě. V malé laguně, obklopené korály. Nikdo tam nezabloudí. Už vůbec ne stovky tvorů!

Co přesně jsi vlastně viděla, Ailis?

Procházela jsem se po pláži. Byla jsem zvědavá, chtěla jsem vidět tu cizinku. Když jsem dorazila k laguně, zdálo se mi, že tam panuje podivné ticho. Ve skalách už nebyli žádní papuchalci. Žádní tuleni. A když jsem pohlédla do vody. Něco takového jsem ještě nikdy neviděla… Bylo to hrozné. Všude bylo plno mrtvých! Na hladině plavaly stovky menších ryb. Zmizelí papuchalci. Dva delfíni. Několik pelikánů. Celá laguna byla plná mrtvol.

Eleborn se zarazil. A ona? Viděla jsi ji?

Ne, otče. To bylo nemožné. Celá hladina byla poseta mrtvými. A já jsem okamžitě pospíchala za tebou.

Viděl to kromě tebe ještě někdo, Ailis?

Ne, myslím, že ne. Kromě nás tady přece skoro nikdo není.

Prosím, nech mě o samotě, dcero. Musím za cizinkou. Musím se podívat, jestli je ještě naživu.

Ale přece nemůžeš…

Věř, že je trochu obtížnější mě zabít než nějakého papuchalka.

Ailis byla poslušná dcera. Už se nepokoušela ho dál zadržovat. Nechala ho odplavat. Ke zdi hýřící barvami, k živému mořskému valu. Ke korálům, které obklopovaly lagunu, kam na jeho rozkaz odvedli Emerelle. Okamžitě ji poznal, dříve, než Ollowain něco řekl. Vypadala sešle. Ležela v hlubokém spánku, z níž ji nic nedokázalo probudit. Stejné to asi bylo i tehdy, když ji odnášeli pryč z Vahan Calydu. Když svět hořel, spala.

Jediný přístup k laguně představoval tunel mezi korály. Alespoň směrem od moře. Zamyšleně pozoroval mořské sasanky s jejich pestrobarevnými, masitými chapadly. Sklízely moře. Měl je rád. Podívanou na ně. Jejich neúnavnost. Byl jako ony.

Pomalu plaval k tunelu. Cítil ve vodě smrt. Byla jí cítit. Rozmanitá smrt. Sasanky u vchodu do tunelu zemřely. Zemřela také drobounká zvířátka, která, sotva viditelná pro oko, žila v teplé vodě!

Tunelem do laguny proudila záplava maličkých světelných částic. Zašátrala po něm jakási cizí moc. Couvl. Několik rychlých temp ho dostalo pryč od vchodu do laguny. Ucítil dotek smrti, i když po něm ještě nesáhla. Dopustila, aby jí unikl. Byla dosud blízko.

Co se to tam dělo? Bylo to dílo Emerelle? Co dělala? Co se s ní stalo? Byla tu už pět dní. A Ollowain neřekl, co se stalo. Ani ten zatracený malý lutin se o ničem nezmínil. Žádná vysvětlení. Ani slovo o tom, kde byla všechny ty roky, kdy ji Alben potřeboval. Ani slovo o tom, proč spala a ve spánku zabíjela!

Smrt legendy

„Ten bílý rytíř je pohroma!“

Balduin se musel sklonit nad královou tváří, aby mu vůbec rozuměl. Zápach, vycházející z čerstvě otevřených hnisavých vředů, byl omračující. Balduin dýchal ústy a snažil se ubránit hnusu. Přesto musel stále znovu a znovu ustupovat od postele, aby potlačil nutkání zvracet.

„Vyprávěj mi o tom rytíři!“

„Založil několik refugií pro vojáky. Odhadujeme, že si řád popelového stromu vyvolilo asi patnáct rytířů. A skoro sto prostých vojáků, rolníků a řemeslníků. Říká se, že opustil hranici s Drusnou a teď míří na jih.“

„A lid?“

Balduin si olízl rty. Krátce zvažoval, co je nebezpečnější, zda lež či pravda. Cabezan měl příliš mnoho špiclů, kteří mu podávali zprávy. Hofmistr se zadíval na Tankreta, který stál jako vždycky u nohou postele. Voják zestárl, ale stále byl vynikajícím bojovníkem. Balduin věděl, že by mu ten darebák s radostí uřízl hlavu, kdyby to král nařídil. Rozhodl se pro pravdu.

„Lid ho miluje. Vypráví se o něm nesčetné příběhy. Počínaje tím, že je to váš nelegitimní syn, můj králi, až po naprosto vybájený nesmysl, že je synem Tjuredovým a byl vyslán, aby přivedl království k novému, slavnému rozkvětu. Mnozí si také myslí…“ Na okamžik zaváhal. „Mnozí si myslí, že vás jednoho dne svrhne z trůnu.“

„Klidně řekni, že mě zavraždí.“ Cabezan se rozkašlal. Celé tělo se mu při tom stáhlo křečí. Byl už jen kost a kůže. Rána ve slabinách se mu otevřela a na bílé prostěradlo stékal tenký pramínek krve. Také z podpaždí se řinula krev. Balduin věděl, že morový lékař ráno prořízl dvě velké hlízy plné tmavého hnisu. Každý jiný člověk by byl už dávno mrtvý. I když Balduin nevěřil ve staré bohy a zázraky, které slibovala Tjuredova církev, byl do hloubi duše přesvědčen, že je Cabezan prostoupen tajuplnou, temnou mocí. Nikdo nedokázal říct, kolikrát už krále postihl mor. Přicházel dokonce i tehdy, když nikde jinde v království neřádil. Jako teď. Byl první, kdo na mor onemocněl! Proto také většina služebnictva a stráží úprkem opustila palác. Ti ubozí hlupáci! Balduin znal svého krále dost dobře na to, aby věděl, že mezi těmito zrádci, jak je nazve, rozpoutá strašlivá jatka, jakmile opět nabude sil.

„To jsou lidové povídačky, můj králi. Víte dobře, že si mnozí přejí vaši smrt. Ale pokud jde o bílého rytíře, zdá se, že proti vám ještě nikdy nemluvil. Právě naopak. Představoval na hranicích s Drusnou velkou pomoc. Už sama pověst o tom, že je poblíž, pozvedá morálku našich vojáků a vyvolává mezi barbary hrůzu a děs. Ještě nikdo ho v souboji neporazil. A když hovoří, říká se, že jeho ústy promlouvá hlas boží.“

„Nesmysl!“ Cabezan se zkroutil a rozkašlal se tak vytrvale, že v Balduinovi vzklíčila naděje, že starý tyran konečně zemře.

Když záchvat pominul, ležel král jako mrtvý. Prsty zatínal do prostěradla. Na tváři mu stál studený pot. Dýchal tak mělce, že se mu hruď sotva zvedala a klesala.

Balduin zvedl zrak. Kolem královy postele byly už celé dny rozvěšeny šaty. Hlavně dětské. Jedny ho zvlášť upoutaly. Byly tmavě modré a vyšívané stříbrnými lístky růží. Balduin si v duchu kladl otázku, jaké šílenství se panovníka zase zmocnilo. Pohled na šaty mu dával zabrat více než vědomí, že stojí před nemocným morem s čerstvě otevřenými hlízami. Co s nimi má král v úmyslu? Byly to šaty dětí, které nechával vodit k sobě do koupele?

„Hezké šaty…“ Zasmál se. „Přikládal jsem si blechy. Ale žádný strach, nechám je spolu se šaty zavřít do beden.“ Znovu se rozesmál, dokud jeho smích nepřešel v nával kašle, při němž se mu na rtech zatřpytil černý hlen.

„Balduine.“ Cabezanovi se jen tak tak podařilo to jméno vydechnout.

„Ano, můj králi.“

„Ten rytíř… Jeho zbroj. Co o ní víš?“

Hofmistr tušil, k čemu to povede. „Ano, také jsem ty historky slyšel. Ta zbroj je neobvyklá. Vypadá úplně jinak než brnění jiných rytířů. Nikdy se neušpiní. Rytíř nosí přilbici, která vypadá jako hlava ze stříbra. Ještě nikdy nebyl zraněn v bitvě. Zato jeho meč dokáže proniknout každou kroužkovou košilí. A někteří říkají, že dokonce i jeho kůň je zakletý a že s ním mluví, když si myslí, že jsou sami. Nevěřím všem těm nesmyslům, můj králi. Ano, má neobvyklé brnění, to se asi nedá popřít. Ale ty řeči o kouzelné zbroji jsou pověrčivé žvásty. Prosím, uvažte, co se vypráví o něm a jeho koni. To je holý nesmysl! Nemyslím si, že muž jako on mluví se svým koněm.“

„Káže… a založil refugia.“ Cabezan hovořil pomalu a s dlouhými přestávkami. Každé slovo ho vyčerpávalo. „Kdo z něj udělal kněze? Vysmívá se církvi. Je to kacíř.“

Ano, dumal Balduin, to je náš král! Určitě by to bylo nejjednodušší a nejlevnější řešení, jak se k tomu brnění dostat. Prohlásit rytíře za kacíře a nechat ho upálit. A navíc by to byla církev, kdo by se vystavil nevoli prostého lidu. Ať Cabezanovo tělo vypadalo sebeděsivěji, jeho mozek se stále vyznačoval smrtonosnou jasností. „Musím vás zklamat, můj králi. Církev se proti tomuto rytíři nepostaví. Už v něm takřka vidí žijícího světce. Zachránil kněze, kteří byli zajati pohany v Drusně. Dokáže hovořit o svatých spisech jako sotva jiný Tjuredův kněz. Někteří věří, že je synem legendárního potulného kněze Julese. A že jej tento nanejvýš vážený muž církve osobně zasvětil do Tjuredova svatého učení. Církev proti němu nic nepodnikne. Právě naopak, říká se, že byl pozván na koncil do Aniscansu, aby tam hovořil před nejvyššími církevními hodnostáři.“

Cabezan se zamračil. Na víc mu síly nestačily.

„V tom případě nájemný vrah… Zničíme jeho legendu… Jeho smrt musí vzbudit pozornost.“

„Prosím, můj králi. Ten rytíř představuje pro Fargon přínos. Po bojích v Drusně mu za hodně vděčíme. Přece ho nemůžete…“

„Nepředepisuj mi, co mohu!“ Cabezan se zpola napřímil na loži. Oči měl dosud plné síly a zloby. Už jen jeho pohled způsobil, že Balduin zděšeně o krok ustoupil.

„Znám někoho, kdo ho dokáže zabít,“ pronesl Tankret klidně. „Ale je drahý. Kdysi býval jarmarečním umělcem a provazochodcem. Dokud neobjevil, oč výnosnější jsou obchody se smrtí. Slibuji ti, že tomu rytíříčkovi připraví konec, o kterém se bude mluvit stejně dlouho jako o Guillaumově.“

„Pak ať zemře na koncilu,“ řekl král a klesl zpátky do polštářů.

Ostrov

(…) 1. den. Konečně mi sundali z čenichu tu rosolovitou věc a mám pod nohama zase pevnou zem. Musel jsem strávit v Elebornově družině dva dny, než mě konečně dopravili na ostrov. Eleborn má ten nejpodivnější dvůr, jaký jsem kdy viděl. Myslím, že žít příliš dlouho ve vodě rozřeďuje mozek. Jsou prostě podivní! Eleborn je mocný jako král, ale nemá žádný palác. Je tu jen pár podmořských jeskyní, v nichž jsem byl také krátce ubytován. Eleborn tam není. Myslím, že se mi chtěli vysmívat. Když jsem se zeptal na domy a paláce, řekli mi, že domy jsou potřeba, abyste se chránili před deštěm, ale tady vás neuchrání před tím, abyste zmokli.

Falrach mě překvapuje. Cítí se mezi těmi šlapači vody velmi dobře. A předstírá, že je Ollowain. No jo, možná i je. Jeden z něj prostě není moudrý! Svádí Eleborna k tomu, aby s ním hrál falrach. O zlato! Pozoroval jsem to. Falrach byl dvakrát po dlouhých hrách poražen. A pak, když šlo o opravdu velkou sázku − ten blázen se zavázal, že když prohraje, bude tři roky sloužit jako Elebornův osobní strážce −, krále ve hře trvající před sedm hodin porazil. Eleborn je přesvědčen, že to byla jen velmi těsná porážka, ale já chovám úplně jiné podezření. Mám pocit, že Falrach zpočátku prohrával úmyslně, aby pak krále nalákal do pasti a obral. Něco takového by Ollowain určitě nikdy neudělal. Nechápu ovšem, jak se dá taková hra hrát, zatímco si vzájemně čtete v myšlenkách. Tady je všechno zvláštní! (…)

3. den. Došlo k velkému pozdvižení. Dopravili Emerelle do jedné laguny. Pořád spí. Ta laguna byla krásné místo. Prohlédl jsem si ho. Plné pestrobarevných ryb a mořských květin. Teď je tam všechno mrtvé. Vybírali mrtvoly sítěmi. Nikdo se neopovažuje do královniny blízkosti. Všechno, co v laguně plave, umírá! (…)

7. den. Nenávidím ryby! Nemůžu je už ani vidět. Každý den mi nosí ryby! A k tomu ještě syrové. V nejlepším případě jsou zabaleny do několika zelených listů. Nějakého mořského býlí. Jo, snaží se, aby vypadaly hezky, ale pořád jsou syrové! Nemůžu už ryby ani vidět. Ailis to prostě nemůže pochopit. Sama je koneckonců zpola ryba. Když mě navštěvuje na ostrově, přijímá elfí podobu. Ale jednou jsem ji tajně sledoval a zahlédl jsem, jak si leze do tulení kůže, když se vrací do vody. Zmenší se a opravdu se promění v tuleně. Žádný div, že ráda žere syrové ryby! (…)

9. den. Ailis mě zase navštívila. Rozhořčeně mi vysvětlila, že její otec Ollowaina při falrachu podvádí. Přenechal mu už několik váčků se zlatem, ale všude v Albenu bylo zlato odstraněno. Zlato a stříbro byly dekretem korunní rady prohlášeny za bezcenné. Sotva dokážu uvěřit, že můj bratr zašel tak daleko. Vždycky hřímal proti majetkům mocných. Ale úplně je odstranit. Rád bych se s ním shledal. Ailis mi toho o životě na pevnině moc říct nemůže. Vypráví jen o tom, co zaslechne od rybářů povídajících si na moři. Zdá se, že se po něm taky plaví mnohem méně obchodních lodí než dříve. Bohužel není na ostrově jediná albská stezka a já nemám odvahu znovu vlézt do vody. Jinak bych už dávno utekl! (…)

Z: Deníky Nikodema Glopse, svazek IV.,
Na zakázaných cestách − moje putování s trolem Madrou a dalšími,
str. 43 a následující

Elebornova říše

Žádný věštec v Albenu ti nemůže na tvou otázku odpovědět. Ten hlas jí prostupoval. Hlas věštkyně. Byl hluboko v ní. Firaz se jí vysmívala. Nikdy jí neodpustila, že poslala ji a její sestru do vyhnanství. Ale byla věštkyně. Musela odpovídat na otázky a nesměla lhát.

Žádný věštec v Albenu ti nemůže na tvou otázku odpovědět. V této větě ležela ukryta celá pravda. Odpověď byla naprosto jasná, stačilo ji v klidu uvážit. Musela opustit Alben. Musela do Jiného světa za Šamur.

Emerelle otevřela oči. Něco jí obklopovalo ústa a nos. Potlačila záchvat paniky. Byla ve vodě. Průzračné, mělké vodě. Nad ní se klenulo rozlehlé, jasně modré nebe. Otočila se.

Vznášela se uprostřed korálové tůně. Ale všechno kolem ní bylo mrtvé. Sasanky a pestré trsy korálů odumřely. Na hladině se bez života pohupovalo několik pestrobarevných ryb. Jaké podivné místo!

Snažila se rozpomenout, jak se sem dostala. Shi-Handan… Emerelle si ohmatala tělo. Albský kámen jí spočíval na hrudi. Byla nahá. Každá stopa šedivé hlíny z jejího těla zmizela. Pomalu se ve vodě otočila. Objevila úzký tunel, vedoucí z malé laguny na otevřené moře.

Elfka se usmála. Kruhová laguna. Tunel ven. Bylo to, jako by se rodila do nového života. Byl to úmysl?

Začala plavat k průchodu. Do tunelu trčely trsy korálů s ostrými hranami. Opatrně šátrala vpřed. Sotva unikla ze stísněného prostoru, obklopila ji nezměrná hra barev. Za lagunou se korály představily v celé své kráse. Útes obývala celá hejna pestrobarevných ryb. Ze skalní průrvy vykoukla ošklivá hlava murény. Hadu podobný dravec si ji podezíravě měřil.

Emerelle plavala mocnými tempy na otevřené moře. Vychutnávala si pocit vlastního těla. Voda byla příjemná. Hladila ji po kůži.

U útesu se ponořila do hlubin. Prostoupil ji zpěv velryb. Dotknul se něčeho hluboko v jejím v nitru. Obtočila si paže těsně kolem těla a přitáhla nohy. Pomalu klesala hloub. Zavřela oči a úplně se oddala melancholické písni velryb.

Jemně se dotkla měkkého písku. Setrvala na bobku. Naslouchala. Dlouho.

Když nakonec otevřela oči, byla tma. Slunce zmizelo. Ve vodě se vznášelo podivné, modrozelené světlo. Pohybovalo se s proudem. Zvědavě mu plavala vstříc. Brzy ji záře obklopila. Její pohyby vytvářely malé světelné víry, ovíjející se kolem ní. Následovala svit dál na moře. Zamyšleně pozorovala stále nové tvary, které voda světlu propůjčovala.

Žádný věštec v Albenu ti nemůže na tvou otázku odpovědět.

Výrok věštkyně jí náhle pronikl do vzpomínek. Neměla právo nechat se prostě jen unášet. Musela zjistit, kde je. Kolik času uplynulo od útoku Shi-Handan? Co se stalo s Falrachem? A s tím lutinem? Proč byla sama?

Toužebně hleděla na modré světlo. Chtěla s ním tančit ve vodě. Nechat se unášet a být volná. Nikdy nebudu volná, pomyslela si smutně. Bylo to její rozhodnutí… Její srdce nebylo volné.

Elfka zavřela oči. Uzavřela své smysly. Naslouchala toliko myslí. Voda překypovala životem. Dotkla se myšlenek skupiny velkých rejnoků, kteří beztížně pluli vodou. Splynula s hejnem červenohřbetých skalár pohybujících se v dokonalé vzájemné harmonii. Tisíce ryb, jako jedno tělo.

Cítila velryby daleko na moři v hluboké vodě. Skoro by se znovu otevřela jejich zpěvu. Náhle se ale objevila smrtelná úzkost. Žralok tygří lovil trubkotlamku. Smrt.

Emerellina mysl pátrala dál. Byla tu jiná stvoření. Jejich myšlenky byly podobnější těm jejím. Jakási žena. Pozorovala Falracha. Dělala na něj hezké oči. Slavnost.

Pohyb. Docela blízko. Emerelle otevřela oči. Jejím směrem šátralo dlouhé chapadlo vybavené bledými přísavkami. Spatřila zahnutý zobák v místech, kde se stýkalo klubko chapadel. Prohlížela si chobotnici a natáhla se po jejích spletitých myšlenkách. Chobotnice věděla, že je Emerelle příliš velká, než aby ji mohla sežrat. Přemítala, zda je zdechlina, protože se nehybně vznášela jako mrtvola.

Vyslala k ní představu tesáků, trhajících její tělo. Chobotnice urychleně zmizela a nechala za sebou černý mrak, který její chapadla na okrajích rozvířila do spirál.

Emerelle sledovala myšlenky ženy. Byla teď Falrachovi velmi blízko. Dotýkala se jej. Chtěla ho! Emerelle potlačila pokušení vmísit se do ženiných úvah. Bylo by snadné jí nahnat strach.

Elfka plavala. Mohutnými tempy. Věděla teď, kde je. Cítila Elebornovu moc. Shromáždil kolem sebe svůj dvůr, aby uspořádal jednu z oněch prostopášných slavností, o kterých se vyprávělo tolik historek.

Zazněla hudba. Nesena vodou působila cize. Nepronikala jen do ucha, dotýkala se celého těla a rozechvívala ho. Byla to vzrušující, smyslná zkušenost. Takřka jako dotek v milostné hře.

Ve vodě se kolébaly závoje modrého světla, polapené v rytmu hudby. Emerelle je následovala. Mířila k propasti. Hluboké trhlině v mořském dně, jejíž stěny byly celé pokryty korály.

Tanečníci se beztížně vznášeli ve vodě. Těla měli pomalovaná. Někteří na sobě měli masky. Obklopovala je modrá záře. Každý jejich pohyb zanechával v živoucím světle jasnou dráhu. Většina tančila jen pro sebe. Páry byly vzácností. Pohybovali se v dokonalé harmonii.

Emerelle objevila Falracha. Také on byl nahý jako všichni ostatní. Jeho tělo pokrývaly vzory ze stylizovaných květin. Těsně vedle něj se v tanci otáčela nějaká elfka. Její dlouhé černé vlasy, protkané modrou září, ho laskaly.

Neruš je!

Prudce se otočila. Z hlubiny propasti se vynořila bělovlasá postava. Eleborn! I on byl nahý. Nenarušuj mou slavnost, Emerelle.

Kdo je to?

Nailyn, moje milenka.

To sedí, pomyslela si Emerelle vztekle. Vždycky byl naprosto šílený. Co to tam vyvádí s Falrachem?

Jenom tančí. Nemůžeš mu dopřát svobodu? Jen na jednu noc. Můžu nechat Nailyn jít. A protože tomu tak je, vždycky se ke mně vrátí. Čeho se bojíš? Že najde u jiné teplo, které ty nedovedeš dát?

Neznáš mě!

To opravdu ne. Otevřel pro ni příval obrazů. Umírající ryby a ptáci. Drobné body světla, klouzající vodou. A uprostřed smrti ona. Vznášející se. Pohlcující světlo svým tělem. Tuto Emerelle jsem ještě neznal. Zavraždila jsi jich dost? Vzala sis zpátky to, co jsi ztratila?

Popadl ji za paži a táhl ji pryč ze slavnosti.

Nevěděla jsem… Prosím, odpusť. Já…

A ty si myslíš, že tím je to v pořádku. Laguna, v níž jsi spala, byla nádherné místo. Prostor ke snění. Tvoje sny jej zničily a já se ptám, jestli tvé sny nakonec nezničí celý Alben.

Víš, že to není pravda, Eleborne.

Opravdu to vím? Myslel jsem, že tě znám, Emerelle. Ale zdá se mi, že neznáš samu sebe. Přeji si, abys opustila mou říši. Hned zítra. Můžeš si odvést svého mistra šermíře a toho lišáka s sebou. Tato noc ovšem patří Falrachovi. Neodpouštím ti. Jeho svoboda dnes v noci je cena, kterou žádám za to, co jsi provedla.

Nech nás odejít na pevninu. Nelíbí se mi, že mi čteš myšlenky a vzpomínky.

Moje myšlenky jsou ti otevřené úplně stejně.

Co je mi do vzpomínek zhýralce!

Možná by ses ode mě mohla naučit, jak si užívat života.

To je nejspíš stejně pravděpodobné jako to, že jednou budeš bojovat za Alben.

To už se stalo, rozhořčil se Eleborn.

Oba víme, že jsi bojoval proti trolům jen vlažně.

Mlčky plavali ke břehu. „Co ode mě chceš, Emerelle? Poskytl jsem ti útočiště. Bylo o tebe postaráno. Tvé rány jsou zahojené. Nečekej, že s tebou potáhnu do tvých válek.“

Jiný svět

Emerelle viděla na Elebornovi jeho nevoli, když opustil vodu. Také on nosil albský kámen, stejně jako ona. Žádná bytost v oceánech Albenu se mu nemohla rovnat mocí. Věřil, že se jeho moc zrodila z vody. Na zemi se vždycky cítil nepříjemně. Přitom si Emerelle ještě dobře vzpomínala na časy, kdy byl stejný jako ona. Eleborn pocházel z jednoho z nejstarších elfích rodů Albenu. Také on bojoval ve válce proti Devantharům. Byl těžce zraněn. Popálen. Emerelle ho viděla a nevěřila, že přežije. Ale stal se zázrak. Potřeboval velmi dlouhou dobu, aby se zotavil. Poté odešel do vody. Jednou jí vyprávěl, že stále cítí hluboko v těle bolest a žár popálenin, ačkoliv mu kůže opět narostla bez jizev. Pobyt ve vodě mu přinášel úlevu. A Albové, kteří si ho vážili jako věrného spojence v těžkých časech, mu darovali selkie a vlastní albský kámen. Tak se Eleborn stal vládcem Říše pod vlnami. Od té doby tam setrvával. Vychutnával si život, o který skoro přišel. Jeho slavnosti si brzy získaly proslulost a pověst díky své nádheře a výstřednostem.

Eleborn se s mrzutým povzdechem usadil na stříbřitě bílé pláži. Natáhl si nohy, takže mu nárazy vln laskaly prsty. Kousek odtud tančilo ve vodě modré světlo. Emerelle měla dojem, že na okamžik zahlédla i stín selkie, jista si ale nebyla.

„Nu, co chceš ode mě slyšet v tomto světě, kde se lži skrývají snáze než v mé říši?“

Emerelle si ohmatala nos a rty. Podivné stvoření, které jí lpělo na tváři, aby jí poskytlo vzduch, odpadlo, aniž si toho všimla. „Ráda bych věděla, co se stalo v době, o kterou jsem přišla na albských stezkách.“

„Kde mám začít? Od tvého boje na Shalyn Falahu a vítězství trolů uplynulo víc než jedenáct let.“

„Vyprávěj mi o králi trolů. Jak si vede na trůně? Jak se chová k národům Albenu? Je spravedlivým nebo krutým vládcem?“

Eleborn ji informoval o nových zákonech trolů. O tom, jak byli bohatí oloupeni a že byl peněžní obchod nahrazen směnným. Vyprávěl, že má dojem, že se prostým rolníkům a řemeslníkům vede lépe než kdykoliv předtím. A že každý může předstoupit před radu koruny na Světle elfů, i když se musí dlouho čekat, než jste vyslechnuti. Dokázal mluvit také o válce kentaurů a o tajemných karavanách směřujících do Sněžné marky. A o tom, že už dva roky vplouvá do Velrybí zátoky velká spousta plně naložených lodí z těch nejvzdálenějších pobřeží Albenu, aby se pak s prázdnými nákladními prostorami vracely do svých domovských přístavů.

Ti dva seděli vedle sebe na pláži a hleděli na svítící moře. Emerelle malovala zamyšleně klackem do písku vzor a snažila se přijít na kloub plánům trolů. „Co myslíš, že do Sněžné marky dopravují?“

„Počítal jsem s tím, že jsou lodě naloženy exotickými pokrmy. Nebo kožešinami, krásnými ozdobnými kameny, kuriozitami. Všelijakými pozoruhodnostmi, v nichž nacházejí zalíbení jen trolové. Byl jsem velmi překvapen, když jsem navštívil jednu potopenou loď a prohlédl si náklad. Ta loď byla plná zlata a stříbra.“

Také Emerelle to zaskočilo. Trolové nenáviděli zpracované kovy. Nikdy pro ně nic neznamenaly. „Možná to byla jen tato jedna loď?“

Eleborn zamyšleně zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Měla bys vidět, jak hluboko se lodě určené pro Sněžnou marku noří. Všechny bez rozdílu vezou těžký náklad. Řekl bych, že jejich král to myslí s odstraněním peněžního obchodu velmi vážně. Připadá mi, jako by bylo do jejich jeskyní dopravováno všechno ražené zlato a stříbro. Tím je navěky ztraceno, protože kdo by ho dokázal dostat z trolích pevností zpět? Tak se postarají o to, aby náš svět setrval u výměnného obchodu, ať chceme nebo ne. A to bez ohledu na to, zda vládne trol nebo ty, Emerelle. Vytvářejí nezvratné skutečnosti.“

Emerelle vyhladila kresbu v písku před sebou. Chování trolů bylo překvapivé. Ale pokud se domnívali, že jejich hrady jsou bezpečné, mýlili se. Vlastně to měli vědět líp. Už jednou je připravila o všechna ta jejich špinavá skalní hnízda.

„Pomýšlíš na válku?“

Emerelle mu zůstala odpověď dlužna. Stále uhlazovala písek. Byla příjemná, teplá noc. Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy seděla u moře na písku. Život jí k tomu neposkytoval dost času. Trochu Elebornovi záviděla.

„Víš, jak moc velké šlechtické rody našeho lidu vykrvácely, Emerelle. Máme příliš málo dětí. Příliš mnoho duší se ztrácí tím, že odcházejí do měsíčního světla. Co získáme válkou, která z dlouhodobého hlediska zničí náš lid?“

Věděla až příliš dobře, že nemůže doufat v to, že by v čele vojska hrdých elfích rytířů vtáhla do Srdce říše a vyhnala troly. A dokonce i kdyby takovou ozbrojenou mocí disponovala, nevěděla, zda chce vést válku. Tklivě vzpomínala na své první dny ve Sněžné marce, krátce poté, co se vzdala trůnu. Tehdy si ještě neuvědomovala, jak velký je rozdíl mezi Ollowainem a Falrachem. Chtěla Ollowaina. Jemu náleželo její srdce. Věděla to stejně jistě, jako mezitím věděla, že je navždy ztracen. Existovala jediná síla, která by ho snad dokázala přivést zpátky.

„Nechci už žádné bitvy,“ řekla nakonec. „Hledám něco úplně jiného. Myslíš, že v našem světě ještě žijí Albové?“

Eleborn se na ni tázavě zadíval. „Mluvíš o Stříbrné noci?“

Emerelle neměla na mysli onu slavnost ve Starém lese, během níž dokázala v poslední podzimní den každého roku zaslechnout hlasy Albů. Nebo to byly jiné hlasy? Kdo to mohl vědět? Než se k ní Falrach vrátil do staré pevnosti a Shi-Handan zaútočili, dlouho přemýšlela o výroku Firaz. Čím déle o tom přemítala, tím větší se jí zmocňovalo přesvědčení, že jí Firaz poskytla jasný náznak toho, že v Albenu dosud přebývají Albové. Nebo tu opravdu bylo jen přání otcem myšlenky?

„Položil sis někdy otázku, jestli opravdu všichni odešli?“

„Od doby, kdy skončily dračí války, už Alby nikdo neviděl. Nebo možná i déle… Proč si myslíš, že nás všichni neopustili? Nebyla jsi na rozlučkové slavnosti?“

„Ale ano… Ale musím přiznat, že jsem nedokázala pochopit, co se oné noci stalo. Moje vzpomínky jsou jeden velký zmatek. Ta slavnost byla úplně jiná než všechny, které jsem zažila. Všechny smysly jsem měla zahlceny tolika dojmy naráz, že moje vzpomínky na onu noc nejsou jasné. Staly se věci, kterým jsem nedokázala porozumět. Ani se nijak nevyjasnily… Vůbec nepochybuji o tom, že většina z nich opustila náš svět. Ale co je například s Pěvcem? Nevzpomínám si, jestli tam vůbec byl.“

„Víš, že nejsem filozof. Vsadím se s tebou, že polovina knihovny v Iskendrii je plná spisů o Albech, o jejich působení a zmizení. Každý mudrc jako by se cítil povolán k tomu, aby spekuloval o tom, proč nás opustili a kampak asi odešli. Zda na nás čekají v měsíčním světle nebo jestli jsou na úplně jiném místě. Zda jsme je zklamali nebo zda nám věnovali svět darem a pak museli odejít, abychom byli opravdu svobodní. Jen jedno je jisté. Zanechali nám hádanku.“

„Víš, že věštci nemohou lhát. Co by odpověděl věštec, kdybychom mu nevědomky položili otázku, kde by odpověď odhalila, že všichni Albové neodešli?“

Eleborn se na ni pochybovačně zahleděl. „Ty jsi to udělala? Myslím, že věštec v této situaci by se dostal do neřešitelného konfliktu. Možná by taky prostě jen mlčel. Pokud jsou Albové tvůrci tohoto světa a přejí si, aby bylo uchováno tajemství, pak ho pravděpodobně žádné z jejich dítek nedokáže odhalit. Jinak by asi nebyli tak všemocní, jak si myslíme. Nebo se ovšem rozhodli, že jejich tajemství má být odhaleno, a připustí to. Jsem do hloubi duše přesvědčen, že se nemůže stát nic, o čem nechtějí, aby se to stalo. A obávám se, že pokud tady přece jen jsou, pak jsou jim naše války a obavy velmi lhostejné. Jinak si nedokážu všechno to nesmyslné krveprolévání vysvětlit.“

Emerelle se na knížete moři usmála. „Neskrývá se v tom starém zhýralci přece jen filozof?“

„Filozof se ze mě stává teprve v okamžiku, kdy vypiju o pohár vína navíc nebo mě opustí dívka, o stovky let mladší než jsem já.“

Vznáší se v tom nádech melancholie? ptala se v duchu Emerelle. Nebo to byla prostě jen nepřikrášlená pravda? Nemluvila s Elebornem už příliš dlouho na to, aby mohla tvrdit, že ho zná.

Opět si vzpomněla na Firaz. Jak dostaneš Ollowaina zpátky, ti nemůžu říct. To byla její slova. Bylo to vzpurné nemůžu, které by se dalo nahradit také nechci! Dalo se to vyložit i tak, že Firaz věděla, jak je možné přivést Ollowaina zpátky, ale nesměla to říct? A pokud ano, kdo nebo co jí mohlo bránit v tom, aby to prozradila? Byla věštkyně. Byla zavázána pravdě. A nebála se smrti. Věděla, že k ní dorazí další dva návštěvníci. Věděla o Shi-Handan. A Emerelle dokázala vycítit, že přízračná zrůda gazalu zabila krátce předtím, než chňapla po jejím vlastním světle.

Co tedy mělo tu moc, aby gazale zapečetilo ústa? Žádný věštec v Albenu ti nemůže na tvou otázku odpovědět. Firaz to za ní ještě volala. Byl to odkaz na moc, která vládla jen v Albenu, ale nikde jinde?

„Tak tichá,“ řekl Eleborn překvapivě.

Podívala se na něj. „Budu pátrat po Albech. Myslím, že všichni neodešli.“

„Je to moudré? Pokud tady ještě někteří z nich jsou, nechtějí být nalezeni. Znám tvou moc, Emerelle. A tvou paličatost. Ale nic z toho ti nebude moc platné, pokud si nepřejí být odhaleni.“

„Možná čekají na to, že je někdo začne se vší vážností hledat.“

„Stejně jako panna na první polibek svého milence, když se to neodvažuje udělat sama, ať po tom touží sebevíc?“

Emerelle se usmála. „Vypil jsi toho dnes v noci už hodně?“

„Myslím na mladé panny, i když jsem střízlivý, pokud je to to, co máš na mysli.“

„Na to, že pocházíš z jedné z nejurozenějších rodin našeho lidu, jsi pozoruhodně nevycválaný hulvát, Eleborne.“

„Spíš bych řekl, že jsem měl dost času, abych hodil přes palubu zbytečný balast a našel cestu sám k sobě.“

Pokud nesvedu rozhovor jiným směrem, nejspíš mi začne brzy vyprávět, jak neuvěřitelně dobrý milenec je, pomyslela si Emerelle. „Můžeš mi obstarat malý plachetní člun? Takový, na kterém se mohou plavit dva? Měl by být opravdu opotřebovaný a nenápadný. V žádném případě postavený elfy.“

„Vládnu Říší pod vlnami. Proč si myslíš, že vlastním plachetnici? A k tomu ještě chatrnou? Čluny, které mi patří, mají svá nejlepší léta už dávno za sebou. Ty nechceš.“

„Přijala bych i člun, který se ztratil.“

„Myslíš asi byl ukraden!“ Rozesmál se. „Tomu nevěřím. Mocná Emerelle se mě ptá, jestli pro ni ukradu zchátralý člun.“

„A uděláš to?“

„Něco to bude stát. Necháš Falracha na pokoji, dokud k tobě sám nepřijde. Nebude to trvat dlouho. Byl každý den u laguny.“

„Chceš říct, že ho mám přenechat té malé tanečnici!“

„Ne, máš ho přenechat samému sobě. Ať si může dělat, co chce.“

„Myslela jsem, že je to tvoje milenka?“

„Což neznamená, že je mým majetkem.“

Emerelle pomalu vydechovala a zase se nadechovala. Mluvit s Elebornem o morálce nemělo smysl. Falrach ji miloval. Ale také věděla, jaký kdysi býval. Dvůr knížete moří byl jako stvořený k tomu, aby znovu probudil k životu všechny jeho staré, špatné zvyky. Kdysi býval hráč a svůdce žen. Emerelle na to nezapomene. Dokonce i v oněch dávných dobách, kdy ho milovala z celého srdce, v ní vždycky zůstávaly pochybnosti o jeho věrnosti. Zvláštní. Lásku k němu ztratila. Ale pochybnosti zůstaly.

„Odkud víš, že to není Ollowain? Četl jsi mu v mysli?“

„Zpočátku jsem beze zbytku zachovával etiketu. Ale když jsem proti němu prohrál potřetí za sebou ve falrachu, byl jsem v pokušení podvádět. Nahlédl jsem do jeho mysli hlouběji, než je zdvořilé. Vlastně jsem chtěl jen zjistit, na jaké tahy myslí. Ale to, co jsem spatřil, mi prozradilo, proč jsem nemohl vyhrát. Měl jsem to vědět líp. Už jsem proti němu hrával dříve. Tomu ničemovi se daří vzbuzovat v protihráči pocit, že prohrál jen těsně a že je v zásadě lepší hráč.“

„Proč ho máš rád?“

„Před dávnými časy jsme bývali přáteli. Byli jsme si podobní. Pak odešel s tebou. Nikdy jsem nepochopil, proč to udělal.“

„Ty jsi taky bojoval proti drakům.“

Náhle zvážněl. „Ano. Ale on to dělal z lásky k tobě. Já proto, že jsem neměl jinou možnost.“

„A k takovému báječnému mužskému přátelství patří i to, že mu na noc přenecháš svou milenku?“

„Nestojím dnes v noci mezi nimi. To je velký rozdíl.“

Mělo co dělat, aby se ovládla. Zahleděla se na moře. Na tu záři. A okamžitě jí ve vzpomínkách vytanul obraz toho, jak se ta mladá elfka vznášela vedle Falracha ve vodě. Obklopena modravým světlem. Nahá. Jako on.

„Miluješ přece Ollowaina. Proč je pro tebe tak těžké nechat Falrachovi svobodu? Důvěřuj mu. Vůbec netušíš, jak pevná jsou pouta, která jej k tobě váží.“

„A ty, který ho zase znáš pár dní, toho o něm víš takovou spoustu.“

„Jak jsem řekl, někdy moc nedám na etiketu. Ty nedokážeš zapomenout na jeho svízelné vlastnosti, já naproti tomu vím, co dělá pro tebe a tvou lásku k Ollowainovi.“

Emerelle tušila, že Eleborn zůstane u náznaků a že by nemělo smysl pokoušet se na něj dál naléhat. Bez vyzvání se pasoval do role Falrachova ochránce. Ale všemi krásnými slovy nemohl zaplašit to, co viděla. Nailyn se na Falracha věšela. A on si to nechal líbit! U Ollowaina by to bylo nemyslitelné. Bílý rytíř by se na této nemravné slavnosti vůbec neobjevil. Byl mužem pevných mravů a cti.

Do krku se jí vedral knedlík. A ani to nedokázala snést.

Stopa šípů

Anderan sledoval, jak jsou na nákladní člun umisťovány koše se svazky šípů. Padesát tisíc šípů, ve svazcích po dvaceti. Hroty vyrobilo několik kovářů z Tanthalie. Většina dříků pocházela z Meliameru, kde byly hroty a dříky spojovány, aby pak byly dopraveny lodí sem, do Vahlemeru.

Pán vod nahmatal hrot šípu, který nosil pověšený na kožené šňůrce kolem krku. Střelu, která před dvěma lety zabila jeho syna Baldana. Nedopřávalo mu to klid. Víc než rok se s tím pokoušel smířit. Nedokázal to. Potřeboval se dozvědět, jak se hrot šípu z Tanthalie dostal ke kentaurům, když přece existovali kováři mezi jejich spojenci z Uttiky nebo ve Feylanvieku, ležícím uprostřed stepi. Možná by se také dalo zjistit, který kmen kentaurů ty šípy vlastnil.

Čím déle stopu šípů sledoval, tím podivnější mu připadalo, jak spletitými cestami se dostaly na sever. Chtěl také pohlédnout do očí koboldům, kteří prodávali šípy kentaurům, zatímco titíž kentauři válčili ve stepi proti koboldům, kteří pomáhali při stavbě velké silnice.

Anderan cestoval inkognito. Dokonce si ostříhal hlavu a obklekl kalhoty, aby v něm až příliš snadno nepoznali Holda. Udržoval v tajnosti také fakt, že je členem korunní rady.

Lehce mrholilo. Všechny koše byly přikryty voskovaným plátnem. Kdo to nevěděl, nepřišel by na to, že nákladní člun obsahuje stonásobnou smrt.

Brzy byl uložen poslední koš. Anderan klouzal pohledem po přístavu. Kotvilo tam jen pár lodí. Námořní obchod skoro ustal. Místní obchod se dal snadno rozvíjet pomocí směnného obchodu. Pro dálkový obchod představovaly zákony trolů čistý jed. Naprosto se zhroutil. Přežily jen nejvýznamnější kupecké domy a teď se snažily vybudovat trasy, pojmenované podle zboží, které se po nich dopravovalo. Obilná cesta. Indigová cesta. Dokonce i Elija Glops už byl přesvědčen, že se dálkový obchod zase pomalu vzpamatuje.

Anderan pozoroval zpola ve vodě ponořené nákladní čluny, přivázané nedaleko chatrného přístaviště. Pro tyto lodě a jejich majitele přijde zotavení trhů pozdě. Také zpustlá skladiště, lemující přístav, hovořila sama za sebe. Pán vod si ještě na Světle elfů prohlédl daňové podklady z Vahlemeru a dalších měst na jeho cestě. Aniž by se přístav zapletl do válečných potyček nebo ho postihla nějaká epidemie, klesl počet obyvatel za deset let na méně než polovinu. Ve Feylanvieku, cíli člunu, to bylo ještě horší. Obchod s buvolími kůžemi a nakládaným masem pozbyl na významu.

Anderan vystoupil ze stínu skladiště, odkud sledoval nákladní člun. Vydal se přímo ke šlachovitému koboldovi s rudým šátkem na hlavě, který při nakládání uděloval rozkazy.

„Ty jsi lodník?“

„Kdo se ptá?“

„Poutník, která hledá bezpečnou cestu do Feylanvieku.“

Kobold se otočil a změřil si ho. Na sobě měl vestu bez rukávů, odřené kalhoty a chodil bos. Ovšem kolem boků měl ovinutou šerpu s roztřepenými střapci, která musela v dobách své největší slávy jistě stát jmění. „Do Feylanvieku žádná bezpečná cesta nevede. Časy se změnily, už neplujeme v konvoji. Budeme odkázáni jen sami na sebe. A ta zatracená řeka má málo vody. Dokonce i uprostřed proudu nás mohou kentauři bez problémů ostřelovat.“

„Proč se plavíš, když je to tak nebezpečné?“

Šlachovitý kobold vyplivl na dláždění plnou dávku žlutohnědých slin. „Abych mohl i zítra žvýkat tabák. Tohle je můj první náklad po třech měsících. Už jen záloha, kterou jsem dostal, stačí, abych splatil všechny dluhy.“ Změřil si ho od hlavy k patě tmavýma očima jako knoflíky. „Otázka by ale spíš měla znít, proč tak vznešený a bohatý chlapík jako ty podstupuje tak nebezpečnou cestu. Znudil tě život s dobře prostřeným stolem a jemnými šaty?“

„Můj strýc mě pověřil vedením svého obchodního závodu.“

Lodník se zasmál. „Co jsi provedl, chlape? Přivedl jsi do jiného stavu jednu ze svých sestřenic nebo svedl strýcovu hezkou ženušku? Ve Feylanvieku už nejsou žádné obchodní firmy, které dělají dobré obchody. Tvůj strýc tě posílá do té nejhorší zapadlé díry v celé Větrné zemi. Nech si poradit. Napiš mu, že jsi nemocný, a nevstupuj na palubu.“

Anderan ukázal na zakryté koše, stojící v hustých řadách na palubě člunu. „Vypadá to, že tady někdo přece jenom dělá obchody.“

Lodník si znovu odplivl. „Jsi hloupý nebo prostě jenom paličatý? To, co je uvnitř, se nedá ve Feylanvieku prodat dál. Aspoň ne bez toho, že bys riskoval život.“ Naklonil se těsně k Anderanovu uchu. „Tohle jsou šípy, jaké používají kentauři. Kdo je k nim dopraví, musí žít ve strachu, že mu nějaký nenávistný kníže kmene s koňským zadkem prořízne hrdlo, místo aby zaplatil. A když se vrátí, musí se bát knížete trolů, protože kentaurům je zakázáno prodávat zbraně.“

„A koho se musíš bát ty?“

Lodník se zasmál. „Jen mělčin. Jsem na bezpečné straně obchodu. Pro zboží, dopravované do Feylanvieku, neexistují žádná obchodní omezení.“

„Co mě bude stát, když pojedu s tebou?“

„Máš ze strýce takový strach?“

Anderan mlčel. Pevně čelil lodníkovu pronikavému pohledu. Fakt, že ten chlap tak ochotně mluvil o svém nákladu, mu dělal starosti. Ovšem sledoval stopu šípů už mnoho týdnů. Nevzdá se těsně před cílem.

„Přines mi pytel čočky, deset liber chleba a pět liber masa a vezmu tě s sebou. O proviant se musíš postarat sám, ten není do tohoto účtu zahrnut.“

„Pořádná cena za cestu na člunu bez kabin.“

Lodník se na něj zašklebil a odhalil při tom zuby zahnědlé od žvýkacího tabáku. „Pokud ti to připadá moc drahé, můžeš klidně dva, tři týdny počkat, dokud po Mice nepřijede další člun, tedy pokud nebude řeka do té doby už zamrzlá. Jinak si počkáš až do jara.“

Anderan k němu natáhl ruku. „Přijímám. Ruku na to!“

Jeho protějšek zaváhal. „Jak chceš získat výměnou potraviny? Nezdá se, že bys toho měl u sebe moc.“

„Dlužní úpisy. Můj strýc je přece důležitý obchodník. Najdu skoro v každém větším městě obchodní závod, v němž si mohu půjčit.“

„Papíry!“ Lodník to pronesl s hlubokým pohrdáním. „Kéž by se ještě dalo platit poctivým stříbrem. Všechno se tím zjednodušovalo. Vstoupíš ke mně na palubu až ve chvíli, kdy přineseš proviant. Umíš zacházet s těžkou kuší?“

„Proč?“

„Chtěl jsem jenom vědět, jestli se hodíš i k něčemu jinému, než ke škrábání po papírech. Tam venku jsou říční piráti a další sebranka. S brkem se tam daleko nedostaneš!“

Poražená flotila

Na popraskaném, šedém dřevu přídi se třpytila sůl. Člun, který jim obstaral Eleborn, opravdu vypadal, jako by se už dokázal jen stěží udržet na vodě. Jeho plachta byla hadrem plným záplat.

Emerelle stála na zádi a držela kormidlo. Mířila k malé, skalami lemované zátoce, kam před tak dávnými časy dopravila Šamur. Tehdy se nad zátokou tyčily zasněžené cedry. Byla liduprázdná. Na ostrově žilo jen pár pastýřů a rybářů. A i oni bydleli mnoho mil odtud na přívětivějším jižním břehu.

Teď bylo všechno jiné. Cedry zmizely. V přírodním skalním přístavu kotvily desítky lodí. Jedna se pyšnila červeným trupem a purpurovými plachtami. Mezi skalami se nadouvaly sluneční plachty. Od moře neustále foukal vítr. Jejich člun ujížděl rychle vpřed.

Na skalách stály stráže a hleděly na moře. Vousatí muži s tvrdými, ošlehanými tvářemi.

Lodě nesly stopy boje. Do mnoha trupů byly proraženy zubaté díry. Na menší čluny byli nakládáni zranění a dopravováni na břeh.

„To není dobré místo, paní,“ zamumlal Nikodemus. Lutin přijal na její pokyn podobu malého chlapce. Se svou dokonalou hnědou pokožkou a liščíma očima vypadal hezky. Malý obličej mu rámovaly černé kadeře. Na sobě měl tyrkysovou tuniku. Stejně jako Falrach. Na elfově hrudi se křížily dva popruhy s meči. Byly zdobeny primitivními amulety. Jeden z mečů byl určen pro ni, pokud by bylo třeba bojovat.

Skoro týden křižovali mezi Aegilskými ostrovy. Albská hvězda, skrz kterou přišli, ležela poblíž iskendrijského pobřeží. Emerelle využila čas k tomu, aby oba své společníky trochu seznámila s místním dialektem. Byl to drsný jazyk rybářů a rolníků. Prostý veškeré poezie.

Týden se snažila vypáčit z Falracha, co se odehrálo mezí ním a Nailyn. Přímo s ním o tom nemluvila. A on se bavil tím, že jí prostě nerozuměl. Že si špatně vykládal všechny metafory a náznaky. Dokonce i Nikodemus už mezitím věděl, oč šlo!

Ale Falrach nic neprozradil. Určitě s elfkou jen tančil. Už stokrát si to říkala. Ale znala ho až příliš dobře, než aby tomu mohla opravdu věřit. Věděla, že je to pošetilost. Stejně by mu neuvěřila, kdyby řekl, že k ničemu nedošlo.

Falrach se opíral o stěžeň a pozoroval vojáky v zátoce. Na skalách postávali lučištníci. Elfí rytíř nahmátl meče na zádech a ujistil se, že by čepele snadno vyklouzly z naolejovaných pouzder. Vypadal v tunice dobře. Své zrádné uši skrýval pod širokou, pletenou koženou čelenkou. Na nohou měl šarlatově rudé sandály. I když bylo jeho ustrojení nepodstatné, Emerelle jasně viděla, co se za ním skrývá. Byl připraven zabíjet. Na ni úplně zapomněl. Všechny smysly měl napjaté.

Měli smůlu, že flotila pirátského prince Tigranese ze Zeoly vyhledala útočiště právě tady. Dvakrát přistáli v malých rybářských osadách, proto věděli, komu loď s purpurovými plachtami patří. Tigranes byl hrdinou nerovného boje s Iskendrií. Už léta se mu dařilo stále znovu unikat silnější flotile kněžských knížat. Před pouhými několika dny došlo k námořní bitvě. Byl tady kníže pirátů také proto, aby se zeptal věštkyně na radu?

„Zamířit do té zátoky není moudré,“ řekl Falrach, aniž by spustil lukostřelce na skaliscích z očí. „Měli bychom plout dál a vrátit se za pár dní. Určitě tady nezůstanou dlouho.“

„Moje řeč!“ přitakal Nikodemus. „Je to tu samý hrdlořez.“

„Rybáři je nazývali bojovníky za svobodu,“ opáčila Emerelle klidně.

Falrach se k ní otočil. Bylo to poprvé po několika hodinách, kdy se na ni podíval. „Budeme bojovat nebo se vzdáme?“

„Počkáme. Přece se vážně nebojíš, že by nám děti lidí mohly být nebezpečné?“

„Je jich hodně,“ odvětil. „A vypadají zoufalí. Bylo by moudré klidit se jim z cesty.“

„Musím za Šamur! Čas tlačí.“ Viděla na něm, že jí nevěří.

„Pokud jsem ti správně rozuměl, jsou to už stovky let, co jsi tu gazalu viděla naposledy. Proč ti teď záleží na každé hodině?“

„Protože nevím, jestli nás nepronásledují další Shi-Handan. Najdou nás dokonce i ve světě lidí. Jeden přízračný pes mě před několika lety vyslídil ve Firnstaynu ve Fjordlandu. Nechtěla bych, aby byly děti lidí znovu zataženy do mocenských bojů v Albenu.“ To všechno byla lež. Falrach měl se svou námitkou pravdu. Bylo by rozumné počkat, ale už neměla trpělivost. Chtěla Ollowaina. Nebo jistotu, že je navždy ztracen.

„Ty si myslíš, že po nás jdou další přízrační psi?“ zvolal Nikodemus vyděšeně. „To jsi měla říct dřív!“

„Připadalo mi, že jsi byl na svém ostrově velmi nešťastný.“

„Jsem raději nešťastný než mrtvý,“ rozohnil se.

„Tak teď radši mlč! Nezapomeň, že jsi hodné dítě a žádný prostořeký lutin. A dávej si pozor, aby sis uchoval svou podobu. Na hřbetech rukou ti začíná růst srst!“ Emerelle navedla loď kolem příkré skály, tyčící se u vjezdu do zátoky.

Lutin zaklel. „Když mám strach, nedokážu se soustředit na kouzlo.“

„Pak bych ti radila, abys strach neměl.“ Věděla, že mu křivdí. Prostě na to měla náladu. Stále znovu kradmo pokukovala po Falrachovi. Opět se k ní otočil zády a pozoroval děti lidí. Těch pár dní na Elebornově dvoře ho změnilo. Byl zase víc jako kdysi. Hrdější. Muž, kterého si není možné udržet, pokud o něj nebojujete každý den. Měl by jí být lhostejný!

Daleko do zátoky se táhlo kamenné molo. U něj se tísnilo několik malých loděk. Nad zátokou se vznášelo dusivé vedro. Páchlo to tu krví, mrtvými mušlemi a tlejícími chaluhami.

Emerelle objevila volné místo. Člun jemně narazil do zdi. Nikodemus ho uvázal k rezavému železnému kruhu. Falrach vyskočil na přístaviště jako první. Podal jí ruku. Vážně vypadal dobře. I když to byla pořád Ollowainova tvář, působila nějak jinak. Byl v ní jakýsi drzý rys, který se u přímočarého prvního rytíře nikdy nevyskytoval.

Falrach se hluboko sklonil a pomohl na molo i Nikodemovi.

Emerelle spatřila na kamenech velké krvavé skvrny. Zraněné, které nosili z lodí, položili na prostěradla. Zabaleny do těchto prostěradel je nosili nahoru ke skalám. Tam, kde sluneční plachty poskytovaly dusný stín.

Muži sténali a nadávali. Někteří plakali, aniž by jim při tom ze rtů splynul jediný zvuk. Další zírali vzhůru ke žhnoucímu slunci. Zorničky měli malé jako špendlíkové hlavičky. Emerelle viděla jejich zranění a věděla, že mnoho těchto vojáků už nespatří příští východ slunce. Po molu pobíhal hubený, žlutý pes a olizoval ze světlých kamenů krev. Pod střapatým kožichem se mu rýsovala žebra. Nikdo ho při děsivé hostině nerušil.

Náhle jeden ze strážných vykřikl. Ukázal na moře. Na obzoru se objevila osamělá modrá plachta.

„Měli bychom odtud zmizet,“ zasyčel Falrach. „To je loď z Iskendrie.“

„Než sem dovede flotilu, budeme dávno pryč.“

„Kdo jste? Co tady pohledáváte?“ Do cesty se jim postavil vousatý voják v roztrhaném plátěném pancíři. Ostatní muži, kteří se dosud věnovali výlučně zraněným, se zarazili a zírali na ně.

„Moje paní Camille je léčitelka z daleké Marcilly,“ odvětil Falrach bez váhání. „Přišla, aby navštívila věštkyni.“

Emerelle si stáhla trochu víc do čela zelený šátek, který jí pokrýval vlasy, a pokorně sklopila zrak. Na sobě měla dlouhé, zelené šaty. Dole byly rozšířené, takže se v nich dalo snadno chodit, nohy ale zůstávaly ukryty před zvědavými zraky. Od boků nahoru byly ovšem umně sešněrované a zdůrazňovaly pas a ňadra.

„Takže léčitelka…“ Ve vojákově pohledu bylo cosi zoufalého. Pod očima měl hluboké, tmavé kruhy. „Tvoje paní má na sobě drahé šaty. Zdá se, že je bohatá. Takže je asi dobrá léčitelka.“

„Pochází ze vznešené rodiny a…“

Voják popadl Nikodema a tasil dýku. Ale než mohl dítěti přitisknout zbraň na krk, dotkl se jeho hrdla hrot Falrachova meče.

„Vidíš ty lukostřelce, kteří na tebe míří?“ zeptal se voják.

„Chceš to nechat dojít tak daleko, abys zjišťoval, jestli bude rychlejší šíp nebo moje čepel?“ Falrach pomalu tasil druhý meč.

Další vojáci pozvedli zbraně.

„Neteklo už dost krve?“ Emerelle popadla Nikodema a pomalu ho odtáhla od vousáče. „Co od nás chceš?“

Voják nechal dýku klesnout. Jeho tvář působila bledě. „Můj pán umírá. Dokáže ho zachránit už jen zázrak.“

„Proč ses prostě nezeptal, jestli vám pomůžu?“

„Protože…“ Bezmocně zvedl ruce. „Asi jsem se odnaučil o něco prosit. Já… Neexistuje žádná omluva. Já… Musíš mu pomoci! Zdá se, že jsi ve své vlasti významná žena. Prosím, alespoň se na něj podívej!“ Zahleděl se kolem ní k obzoru. „Ještě hodina nebo dvě a jsou tady.“

„A pokud ho odnesete na jeho loď?“

„To by nepřežil.“

Emerelle Falrachovi pohledem nařídila, aby sklonil meč. „A kdo je tvůj pán?“

„Pojď se mnou a podívej se. Pokud ho zachráníš, dostaneš za to tolik zlata, kolik sama vážíš.“

Emerelle se otočila a zadívala se k obzoru. Modrá plachta zmizela.

Sedm

„Kde je Anderan?“ Skanga sice mohla vidět jen aury přítomných, ale ty byly stejně nezaměnitelné jako tváře.

„Odcestoval do Vahan Calydu. Za dva měsíce se vrátí,“ odpověděl Elija.

Skanga si každého z přítomných chvíli prohlížela. Nenáviděla schůze korunní rady. Ty nekonečné řeči, které budily v koboldech takové nadšení. Ale tentokrát to bylo důležité.

„Emerelle už není nezvěstná!“ Šamanka sledovala reakci koboldů. Příslušníků malého lidu tu byl ve srovnání s troly dvojnásobek. Jen dvěma přítomným nenahnalo toto sdělení strach. Orgrimovi a Elijovi.

„Může sestavit armádu, vévodo Orgrime?“

Vojevůdce si dal s odpovědí načas. Z jeho aury vyzařoval sebejistý klid. „Samozřejmě, že může, ale nebude moc silná. Pokud chce bojovat, musí za kentaury. Jen tam snadno najde spojence. Těch pár Maurawanů nemá po vojenské stránce váhu. Ostatní elfové jsou rozptýlení. Bude potřebovat dlouho, než sestaví úderné síly. Budeme silnější. Uvítal bych, kdyby vyhledala otevřenou bitvu. Ale nejspíš nebude tak hloupá.“

„Nedalo by se za ní poslat pár úkladných vrahů?“ zeptal se Elija.

Ta otázka Skangu rozzlobila. Elija to měl vlastně vědět nejlíp. „Pokud pošleme vrahy, ohrozíme jen život těch, kteří budou tak hloupí, aby tento úkol přijali.“ Orgrimovu odpověď šamanka předvídala. Emerelle neměla armádu, a ani žádnou nedostane. Přesto bude o trůn bojovat.

„Myslím, že nemusíme nikoho vysílat, aby pátral po Emerelle. Přijde k nám sama.“

Hrobové ticho. Skanga studovala záplavu pocitů, zrcadlících se v aurách. Staly se z nich třpytivé duhy. Každý z přítomných měl důvod, aby se Emerellina návratu obával. Dokonce i Elija teď dostal strach.

„Myslíš, že se dostaví na Slavnost světel ve Vahan Calydu?“

Skanga na Orgrimovu otázku přikývla. „Ano. Tak to bude. Přijde na Slavnost světel a dostaví se k volbě krále. Vmísí se mezi prostý lid, bude se usmívat a ti hlupáci, vykořisťovaní po staletí elfy, ji uvítají s jásotem.“

„To tedy neuvítají!“ zvolal Elija rozzlobeně. „Od doby, kdy vládneme, se vede našim bratrům a sestrám mnohem líp!“

„Víš, jaký je lid, Elijo. Emerellin lesk ho zaslepí. Kolik lesku můžeme nabídnout my? Podívej se na Světlo elfů. Na ležení před jeho zdmi. Vede se jim lépe. Ale nevzhlížejí k nám.“

„Ale lid nevolí vládce Albenu,“ namítl Orgrim.

Skanga by ho nejraději políbila. Mezi všemi těmi namyšlenými rádci koruny byl jediný, kdo dokázal sledovat její myšlenky.

„Co bys udělal ty, abys získal zpět korunu, vévodo?“

Orgrim zamyšleně zavrtěl hlavou. „To není způsob, jakým bojuji, Skango. Ptáš se nepravého.“

Šamanka si pozorně prohlédla vojevůdcovu auru. Bál se, že mu bude podsouvat, že je spiklenec?

„Pokusil bych se vydírat a zastrašovat knížata, která se dostaví k volbě,“ ujal se slova Elija. „A ty nepoddajné bych dal zavraždit, abych ostatní přiměl k povolnosti. Kromě toho bych poslal do davu provokatéry. Velká shromáždění lidu se dají snadněji ovládat a vést než malé skupiny. Když stovka přítomných křičí a dupe nohama, tisícovka ostatních kolem nich přestane jasně uvažovat a připojí se.“

Fakt, že se Elija dokázal vžít do této situace, Skangu ani v nejmenším nepřekvapil. Už hodnou dobu pochybovala o jeho věrnosti, i když neposkytl sebemenší důkazy o zradě. Líbilo se mu být knížetem Tanthalie. A měl ctižádost. Možná už dávno přemýšlel o tom, jaké by to bylo, kdyby na trůn Albenu usedl kobold.

„Jak se dá před takovou zradou chránit, Orgrime?“

Vojevůdce si masíroval obočí, jako by ho bolela hlava. V barvách jeho aury se zračily náznaky nevole. Od bitvy o lodní hrad se velmi změnil. Ani fakt, že velká silnice byla dokončena a ke Kralštejnu mířila už třetí karavana určená pro Sněžnou marku, jako by mu neposkytl zadostiučinění. Stejně málo, jako byli oni schopni pronásledovat prchající kentaury, nemohli jim delší dobu čelit ani kentauři. Katander byl těžce zraněn. Sířily se zvěsti, že kníže z Uttiky už nedokáže vlastními silami ani chodit. Stáhl se z bojů a svoje válečníky si odvedl s sebou. Byl dost chytrý, aby věděl, jak zranitelná jsou města jeho knížectví.

„Víme, kdy Emerelle dorazí a kam,“ řekl Orgrim. „Připravit komplot si vyžaduje čas. Připravme ji o něj. Slavnost světel se koná příští rok na podzim. To je ještě skoro deset měsíců…“

„Mohli bychom ji uspořádat dřív. Rok, kdy se koná korunovační slavnost, je pevně dán, ovšem měsíc nikoliv. Zorganizujme ji na jaře!“ navrhl Elija.

„To vyvolá pobouření,“ pošeptala jí do ucha Birga. „Polovina rádců hledí nesouhlasně. Nemyslím…“

„Vidím jejich aury,“ zasyčela Skanga na svou žákyni.

„Bylo by moudré udržet v tajnosti, která knížata budou na volbu krále pozvána,“ řekl Orgrim. „Pokud nebudou jejich jména známa, Emerelle nebude vědět, na koho má vyvinout nátlak. Nejlepší bude, když rozhodneme teprve v den slavnosti, kdo bude mít tu čest být k volbě krále přizván. A změňme okolnosti volby. Pouze rada koruny určí, kdo bude pozván. A to teprve ráno v den Slavnosti světel. Tak bude pro Emerelle takřka nemožné, aby něco podnikla. A omezme počet knížat na sedm.“

„Proč sedm?“ zeptala se Skanga.

„Protože pak bude stačit, abychom sehnali čtyři loajální knížata, abychom rozhodli o osudu Albenu,“ odvětil s překvapivým cynismem. „To by se nám mělo podařit. Takže se vydejme pátrat po těch čtyřech, kteří by chtěli udržet Gilmaraka za každou cenu na trůně.“

Princ pirátů

Vousatý voják je okamžitě odvedl z mola, vzhůru do skal. Všude odpočívali vyčerpaní veslaři a bojovníci. Většina mužů byla ve špatném stavu. Byli hubení. Oči jim plály horečkou.

„Válčíme už čtyři roky,“ vysvětloval jejich průvodce. „Od chvíle, kdy byl při palácových pletichách zabit nejvyšší kněz Promachos. Tvrdili, že princ Tigranes poslal kněžskému knížeti do postele úkladnou vražedkyni. To je lež! Od té doby nás pronásledují. Náš domovský ostrov Zeola se proměnil v poušť. Zničili na ostrově každý dům, spálili každý keř a strom a posypali naše pole a louky solí. Vpadli do takřka všech pobřežních vesnic a měst na našich ostrovech. Ve více než desítce námořních bitev byly potopeny nesčetné galéry. Naše ženy a děti odvlekli na trhy s otroky v Iskendrii.“

„Zač tedy ještě bojujete?“ zeptala se Emerelle, když se vousáč na okamžik zarazil, aby popadl dech. Elfka věděla, že na Aegilských ostrovech žilo nejspíš přesně tolik pirátů kolik obchodníků. Vojákův příběh ji nedojal. Ten, kdo se živí loupením a vražděním, by neměl naříkat, když ho jednoho dne dostihnou jeho činy.

Voják se na ni roztrpčeně podíval. Otevřel ústa, ale nenalezl slova. Něco si pro sebe zamumlal.

Pak stanuli před Tigranesem. Princ ležel na mokrém koberci, poznamenaném ohněm. Třásl se. Tvář, hruď a paže měl znetvořené děsivými popáleninami. Umíral. Žádná léčitelka lidských dětí by jej už nedokázala zachránit.

Kolem koberce bezradně postávalo několik vojáků. Vedle prince dřepěl jakýsi starý muž a snažil se vpravit do něj ze stříbrné misky vodu.

„Víš, jak na tom je?“ zeptala se Emerelle vousáče mírně.

„Jsi velká léčitelka!“ odvětil muž drsným hlasem. „Schopnost doufat je poslední ctnost, která nám ještě zůstala. Pomoz mu!“

Podívala se na Falracha. Voják se protáhl a uvolnil si svaly na ramenou a krku. Spolu s vousáčem stálo u prince sedm vojáků. Skály je chránily před zraky ostatních pirátů. Dokázali by zvítězit, ale nebylo by pak možné, aby si v klidu promluvila s gazalou.

„Pokud ho mám vyléčit, potřebuji čerstvé maso. Musí být ještě teplé!“

Vousáč se na ni tázavě zahleděl. „Maso?“

„Chceš mu masem zchladit rány?“ Stařec, klečící vedle prince, se na ni pátravě podíval. „Musí hlavně pít. Ztrácí příliš mnoho tekutin. Nech tu ženu na pokoji, Miridasi. Jediné, co můžeme princi ještě dopřát, je milosrdná smrt. Jen se na něj podívej. Jen bohové by ho ještě mohli uzdravit.“

„Dojdu pro to maso!“ odvětil voják zatvrzele a odspěchal.

Starý ranhojič postavil stříbrnou misku na zem. Sáhl po malé, otlučené dřevěné krabici a otevřel ji. Emerelle viděla, jak se mu třesou ruce, když z ní vytahoval fiólu s mléčnou tekutinou.

„Mák setý?“

Stařec k ní zvedl zrak. V očích se mu třpytily slzy. „Víš, je lepší než jeho pověst. Většina zločinů, které se mu připisují, jsou skutky jiných mužů.“

Emerelle poklekla vedle prince. Uchopila ho za holou nohu. Pokožka byla chladná a suchá. Zavřela oči. Bolest ji zasáhla jako rána bičem. Sevřela albský kámen na svém krku. Sdílela bolest umírajícího. Jeho tělo zoufale zápasilo s popáleninami. Snažilo se zchladit rány. Z popálenin neustále odkapával sekret. Zbavoval prince tekutin, aniž by pomohl.

Emerelle odtáhla ruku. Ztěžka vydechla.

Starý ranhojič ji podezíravě pozoroval. „Pomáhám zraněným a nemocným už přes padesát let. Za všechna ta léta jsem nezažil, že by kejkle nějaké bylinkářské čarodějnice pomohly. Jediné, co dokážete, je vzbuzovat naděje. Naděje, které nedokážete naplnit. Jsi mladá, hezká žena. Většina mužů určitě uvěří všemu, co jim řekneš. Jdi svou cestou. Postarám se, aby tě Miridas nechal na pokoji. Navštiv věštkyni. Zázračné léčitelky a věštkyně se k sobě hodí.“

„Už ses smířil s jeho smrtí. Co tedy můžeš ztratit, když se mu pokusím pomoci?“

Laskavě se usmál. „Všechna čest tvé snaze, ženo… Ale nejsem to já, kdo může něco ztratit. A ani princ. Už je skoro u bohů. To o tebe jde. Když tě nazvu šarlatánkou a s nadávkami tě odtud vyženu, až se Miridas vrátí, pak už se za tebou ani neotočí. Ale když tady předvedeš nějakou barbarskou frašku s krvavým masem a princ zemře, obrátí se proti tobě veškerý Miridasův hněv a zklamání.“

Emerelle se zadívala ke strážím. Navzdory léčitelovým slovům viděla v jejich tvářích úzkostnou naději. Jejich zraky ji zapřísahaly, aby zůstala.

„Měli bychom jít, matko,“ řekl Nikodemus tiše. „Ten starý muž nám dal dobře míněnou radu.“

Elfka se znovu dotkla princovy nohy. Nebyla připravena ještě jednou sdílet jeho bolest. Ale existovala jiná, temnější cesta, jak mu pomoci.

„Zaslouží si žít?“

Stařec rozzlobeně svraštil čelo. Rozzuřeně se na ni podíval. Jeho jasné, šedivé oči byly plné života. „Tobě snad nepřísluší, abys ho soudila.“

„Proto se taky ptám tebe,“ odvětila Emerelle přívětivě. „Zaslouží si žít?“

Léčitel se napřímil. Byl to malý, podsaditý muž. „Zmiz odtud, ženská! Tigranes si nezaslouží, aby měl u smrtelného lože někoho jako ty!“

„Každý z nás tady by za něj zemřel,“ pronesl jeden z vojáků. Byl to plavovlasý muž se strništěm na tváři, předčasně zestárlý. „Byl to hrdina. Byl naší nadějí. Kdyby byl při vědomí, nestrpěl by, jak mluvíš, Serenasi. Přátelsky by si z tebe dělal legraci, bylinkářko. Rozesmál by nás a několika slovy by dokázal zase zasadit do našich srdcí naději.“

Emerelle si prohlížela umírajícího. O ní by tak nejspíš nikdo nemluvil. Kolik princi asi bylo? Každopádně neměl nohy starého muže. Z tváře mu nebylo možné věk odhadnout. I když mu popáleniny nezničily nos ani rty, byla přesto tak postižená, že z ní zmizela všechna kůže. Také obočí a vlasy byly pryč.

Miridas se vrátil. Na provaze za sebou táhl prašivého, žlutého psa, kterého si Emerelle všimla na molu. „Je to maso dost čerstvé? Nemáme tady žádné ovce ani kozy, které bychom mohli porazit.“ Vousatý voják tasil dýku. „Jak to chceš? Mám mu podřezat krk?“

Falrach se posunul o kousek blíž k ní. A Nikodemus se jí držel za nohy. Miridasův hlas zněl ostře. Starý ranhojič měl se svým varováním pravdu. Neměli by vojáka raději zklamat.

„Živé zvíře je lepší než kus masa,“ řekla klidně. Podívala se na psa a zašeptala slovo moci. Zvíře se uklidnilo. Podrbala ho za ušima. Pak mu odtáhla pysky. I když vypadal prašivě, nebyl starý. „Odpusť mi,“ pronesla ve svém rodném jazyce. Pak se znovu obrátila na vojáka.

„Drž ho pevně! V žádném případě ho nesmíš pustit, ať se stane cokoliv. Pokud po mně chňapne a zraní mě, zatímco se budu pokoušet Tigranese uzdravit, bude všechno zmařeno a tvůj princ zemře.“

„Co by se mělo stát?“

„Uvidíš.“ Emerelle jemně položila psovi ruku na hřbet. Druhou se pak dotkla princovy spálené hrudi.

„Máš čisté prsty, čarodějnice?“ vyjel na ni Serenas.

Zavřela oči a začala šeptat. Slova moci. Temné magie, zrozené z krvi a utrpení. Znovu pocítila princovu bolest. Zranil ho sálající plamen, když kryl ústup svých mužů z hořící lodi.

Emerelle předala bolest dál. Byla jen mostem. Nechala ji sebou protékat. Pes zavyl. Ve vzduchu byl cítit pálící se kožich. Pak spálené maso. Pes se teď v Miridasově sevření už skoro nevzpouzel.

Někdo zvracel. Zaslechla kroky, rychle spěchající pryč. Bolest polevila. Princova pokožka působila hladce a hřejivě. Otevřela oči. Pes se změnil ve zkroucenou, zuhelnatělou mrtvolu. Tigranes nebyl úplně vyléčen. V místech, kde byly popáleniny nejhorší, jeho kůže stále zářila temnou červení. Možná zabarvení zůstane. Ale princ už nezemře. Teprve teď bylo vidět, jak je ještě mladý. Emerelle vždy připadalo těžké odhadnout věk dětí lidí. Stárly příliš rychle! Ale princ nejspíš ještě nezavršil svůj dvacátý rok.

Jeden z vojáků stráže chyběl. Ostatní byli velmi bledí. Zírali na ni očima rozšířenýma hrůzou.

„Co jsi to s ním provedla, čarodějnice?“ obořil se na ni Serenas.

„Bude žít, jak jsem slíbila. Potřebuje klid a opravdu hodně pít. Měl bys mu vetřít do kůže husí sádlo, pak snad zmizí i poslední popáleniny.“

„Řekni mi, co jsi s ním provedla, čarodějnice!“ vykřikl Serenas. „Ukradla mu duši! To je krvavá magie.“

Miridas starého ranhojiče zadržel. „Vrátila nám Tigranese. Ty teď budeš držet pusu. Oni a její společníci mohou jít, kam se jim zlíbí.“ Zahleděl se na stráže. „Nikdo nebude mluvit o tom, co se tady stalo. Zadržte Polia. I on musí mlčet.“ Poklonil se jí. „Díky. Ať jste kdokoliv, jste víc než léčitelka z Marcilly. Díky!“

„Měli byste rychle nastoupit na lodě a utéct.“ Bylo to poprvé, co Falrach promluvil na děti lidí. „Ta zátoka je past. Když budete váhat, neuniknete.“

„Já vím,“ přitakal vousáč. Pustil léčitele a ten si Emerelle stále měřil temným pohledem.

Princ zasténal. Otevřel oči. Serenas mu dal napít trochu vody. Tigranes se na ni podíval. I když byl dosud velmi mladý, měl staré oči. „Odneseme zraněné na lodě. Buď půjdou všichni nebo nikdo.“ Vyčerpaně se zajíkl. „Řekni jí, co dělají.“

Miridas si povzdechl. „Když tady zraněné a nemocné necháme, připoutají je Iskendrijci ke krátkým kůlům těsně nad linií vody na pláži. Pro šarlatové kraby. Žerou mršiny nebo to, co za ně považují.“

„Svedeme tu svou poslední bitvu,“ řekl princ. „Běžte svou cestou. To vy odtud musíte rychle pryč.“

Tlustá Baša

Těžký nákladní člun zakotvil uprostřed proudu. Lodník dal za soumraku vytáhnout vesla. Do Feylanvieku ještě zbývaly tři dny cesty. Anderan se krčil u boku. Zase pršelo. Ta zatracená země! Už celé dny mu neuschly šaty. Trápila ho zimnice. Celé mužstvo bylo vyčerpané. Deset dní už neměli vlečné koně, kteří by mohli táhnout člun vzhůru proti proudu. Od té doby veslovali nebo plachtili, pokud to vrtošivý vítr dovolil.

Pán vod si přitiskl pálící, odřené ruce k mokré kazajce. Nebyl změkčilý! Byl zvyklý veslovat, i když v posledních letech jen zřídka nalezl příležitost, aby si vyjel v loďce do mangrov a lovil kraby.

Ale práce tady na palubě nákladního člunu byla vražedná! Koboldi prostě nebyli stvořeni k tomu, aby veslovali v tak dlouhém a těžkém člunu proti proudu!

Lodník neklidně přecházel po palubě sem a tam. Pátral očima ve tmě. Nebe bylo potažené mraky. Sotva se dalo něco zahlédnout. Na celé lodi nesvítilo jediné světlo. Žádný oheň, u kterého by si mohli zahřát promrzlé kosti. Dokonce ani přes den ho nesměli rozdělat, protože si ten šílenec myslel, že by kentauři mohli ucítit oheň daleko na pevnině. Přitom bylo snadné zahlédnout člun z kopců.

Anderan zaklepal na palubu. Prozatím nezahlédli jediného kentaura. Snad to tak zůstane. Už jen tři zatracené dny do Feylanvieku. Jakmile se dostane do města, dopřeje si ze všeho nejdřív dlouhou, horkou koupel. Aspoň tříhodinovou!

„Brzy napadne první sníh,“ řekl lodník. Ustal ve svém neklidném přecházení. „Jsi jediný, kdo nespí. Je ti moc velká zima? Nebo tě mrzí, že jsi vstoupil na palubu? Varoval jsem tě.“

„Nenávidím sníh,“ připustil Anderan.

„Já taky. Se sněhem přichází led. A v ledu nákladní čluny uvíznou. Jednou jsem zažil, jak člun na otevřené řece uvěznily ledové kry a už se nepohnul. Tehdy byl mír. Kdyby se nám to stalo teď, byli bychom nahraní.“

„Už jenom tři dny.“

Lodník si odplivl přes zábradlí. „Nechceš taky vyzkoušet žvýkací tabák? Vytáhne ti to z těla všechny nemocné šťávy. Přijdeš na jiné myšlenky.“

„Ne, díky.“

„Vím, co se ti honí v hlavě. Myslíš na nějaké milé, přítulné děvče ve Feylanvieku. Po tak dlouhé, studené cestě není nic lepšího než celý den v posteli s děvkou hned vedle dobře vytápěných kamen. Udělám to stejně.“

Ta představa v sobě skrývala určitý půvab. Ale to nikdy nepřiznám, pomyslel si Anderan. „A já už myslel, že miluješ jenom tlustou Bašu.“

Lodník se chraptivě rozesmál. „Každopádně je to ta nejužitečnější holka, jakou jsem kdy potkal. Na tu tlusťošku je spoleh! Už mi prokázala nejednu dobrou službu.“

„Musel jsi ji už použít?“

„Jenom dvakrát. Už je to nějakou dobu. Jsem raději opatrný. Je lepší, když z ní nemusím strhávat šatičky.“

Anderan se zadíval k přídi, kde tlustá Baša vykukovala přes zábradlí. Teprve v poledne ji lodník vyčistil a čerstvě naolejoval. Byl to ten největší samostříl s navijákem, jaký kdy Pán vod viděl. Vskutku úctyhodná nestvůra. Šípy, které vystřelovala, byly dlouhé a tlusté jako koboldí paže.

„Ty už jsi ji použil?“

„Poprvé stačilo z ní sundat naolejované plátno a předvést ji. To bylo ještě v dobách, kdy na celé řece bývali tažní koně a my jsme mohli každou noc rozbít na břehu hezký tábor s pořádným ohněm. Když ti rošťáci vidí, že by jeden z nich mohl zemřít, ztrácejí odvahu. Po tom prvním případu jsme měli víc než rok klid…“ Znovu plivl přes zábradlí. „Na ten večer nikdy nezapomenu. Bylo to asi padesát mil východně odtud. Přihnaly se ty koňské zadky. Už když jsem slyšel dunění kopyt, okamžitě jsem se vrhl k tlusté Baši. Chvíli to trvá, než ji napneš. To je její jediná nevýhoda. Ale jakmile je nabitá, porazí každého.“

Lodník se znovu upřeně zadíval na břeh. Déšť trochu polevil, ale viditelnost se nezlepšila.

„A…“ naléhal Anderan.

„Podruhé nestačilo Tlusťošku ukázat. Jeden ten koňský zadek na mě namířil lukem. Jsou blbí jako buvolí lejna! A on napíná luk, zatímco já na něj mířím Bašou. Dlouho jsem neváhal. Měl jsi vidět, jak mu to vzalo půdu pod kopyty. Šíp jím hladce projel a ještě hodný kus letěl dál. To byl řev! Ty koňské zadky mě chtěly oddělat. Ale když jsem znovu nabil, rozmyslely si to. Za Bašou se člověk dobře ukryje. A ty koňské prdele nemůžou prostě jen tak vylézt na palubu. Nemají na to. Jsou podělaní z toho, že by si mohli skokem přes zábradlí zlomit ty svoje tenké nožičky. Zatímco ještě křičeli a tlachali, já už měl nabito. A pak už najednou neměli chuť se rvát a zmizeli. Pak jsem neměl nikdy problémy.“

Lodník se opřel o zábradlí a zahleděl se k přídi. „Hodná holka, ta moje Baša,“ řekl tiše. Potom oba dlouho mlčeli.

Anderan trpěl chladem. Přitáhl si nohy k tělu a pažemi si objal kolena. Ale teplo unikalo z jeho těla. Ještě nikdy v životě mu nebyla taková zima.

„Tvoje první zima?“

Holdovi cvakaly zuby. „Nikdy jsem nebyl tak daleko na severu,“ vyrazil ze sebe přerývaně.

„Počkej, až začne sněžit,“ prohlásil lodník škodolibě. „To se ráno probudíš a mokré vlasy budeš mít přimrznuté k palubě.“

„To bude ještě chvíli trvat, ne?“

„To se nedá říct. Když přijde severní vítr, počasí se z vteřiny na vteřinu změní. Kentauři mu říkají čepelí vítr, protože jeho chlad se ti zařízne do těla jako nůž. Pak si budeš přát…“ Zarazil se. Najednou se rozběhl k přídi. Pohltila ho tma. Anderan se zadíval ke spícím veslařům. Nikdo z nich se neprobudil. Od přídě se nesly podivné zvuky.

Vstal. A teď uviděl, co lodníka zneklidnilo. Na řece byla světla. Napočítal jich pět.

Anderan se sunul podél zábradlí k přídi. Lodník strhl z Baši naolejované plátno. Tiše točil klikou, kterou se napínalo lučiště těžké kuše. Každé otočení doprovázelo kovové cvakání.

„Vidíš to?“ pošeptal lodník. „Ty lucerny. Jsou příliš nízko. Sedí zadkem na vodě! To musí být vory!“

„Kdo to může být?“

„Dříve se stávalo, že bylo dolů po proudu dopravováno do Vahlemeru stavební dříví. Ale tam už nikdo nestaví. Lodě ani domy. Tady něco nesedí. Nikdo se v noci neplaví po řece. Ovšem žijeme v divných dobách. Nechci ostatní budit a nakonec se vystavit jejich posměchu. Možná to jsou vory s mrtvými. Ale ani ty se už dlouho neobjevily.“

„Vory s mrtvými?“

„Někteří divocí elfové z lesů na severu pohřbívají své mrtvé tak, že je uloží na vory. Jednou jsem viděl vor s mrtvým vyplavený na břeh. Bylo to děsivé. Kousek od něj dřepěl elf a bděl nad ním. Byl úplně nahý a pomalovaný červenohnědou barvou. Přenechávají své mrtvé napospas zvířatům a přírodním živlům. Ale běda, kdyby na ně vztáhl ruku někdo jiný.“ Lodník položil na vodící lištu samostřílu těžký šíp.

Nejspíš má na mysli Maurawany, pomyslel si Anderan. Takové podivné rituály se hodily jen k nim.

Vory teď byly docela blízko. Přesto se pořád nedaly zřetelně rozeznat. Lucerny byly špinavé od sazí, jejich skla skoro slepá. Světlo ozařovalo jen několik pospojovaných kmenů. Větší část vorů se utápěla ve tmě. Anderan měl dojem, že zahlédl siluetu jezdce.

„Gorbone, odstup od té kuše!“

Anderan se přikrčil. Hlas přicházel od břehu. Měl nezaměnitelný elfí přízvuk. Byl to ženský hlas. Hold ještě nikdy neslyšel, že by někdo lodníka oslovil jménem.

„Žádný strach, nemůžou nás vidět,“ pošeptal Gorbon. „Je moc velká tma.“

„Odstup od Baši,“ zvolal Anderan. „Věř mi, ona tě vidí.“

„Prd vidí.“ Otočil samostřílem. Břeh tvořil jediný val tmy.

„Vypadni, děvko, nebo tě polechtám svou milovanou.“

Anderan se vrhl břichem na palubu. Několik veslařů se probudilo. „Držte hlavy dole,“ vykřikl Hold. „Gorbone, prosím…“

„Nemám strach. Proto jsem lodník. Já…“

Nocí se ozvalo zasyčení. Gorbon klesl na Bašu. Objímal ji roztaženými pažemi jako milenec. Pomalu se sesouval níž.

Anderan se k němu začal plazit. Do velkého nákladního člunu se opřel náraz větru. Déšť utichl.

„Gorbone?“

Lodník dopadl koleny na palubu. Z hrudi mu trčel dlouhý šíp. Elfí šíp se sovími pírky na dříku, to uviděl Hold na první pohled. Od Baldanovy smrti se v šípech vyznal. Mnoho Maurawanů věřilo, že díky sovím pírkům letí šíp stejně nehlučně jako dravý pták.

Něco narazilo do zábradlí. Všichni veslaři se krčili k zemi. Další úder! Něco lodí trhlo. Pak Anderan pochopil, co se děje. Do zábradlí se zakusovaly dlouhé háky k přitáhnutí lodi.

Hold se už skoro ocitl u lodníka. Mrtvý měl široce rozevřená ústa. Anderan zaklel. Ta zatracená tlustá Baša toho hlupáka zabila!

Na palubu dopadla kopyta. Po mokrých deskách sklouzl kentaur. Další následoval. Zaplála pochodeň.

Teď Anderan spatřil, že se mýlil. Na palubu nejdříve dorazila kentaurka. Bílá klisna. Dlouhé, světle blonďaté vlasy měla svázané v týle. Nazvedla z jednoho košů se šípy plachtu. Pak pokynula svému druhovi s pochodní.

Anderan sevřel v bezmocném hněvu pěsti. Kentaurka přesně věděla, jaký náklad měli na palubě! Někdo je musel zradit!

„Ty tam!“ Kentaurka ukázala na něj. „Zamíříte s člunem k jižnímu břehu!“

„Nevím, jak se to dělá. Jsem jenom písař. Neumím řídit loď.“ Samozřejmě to byla lež. Sice až dosud řídil jen menší čluny, ale věřil si, že by to dozajista zvládl.

Kentaurka se zadívala k ostatním koboldům. Všichni mezitím vstali z lůžek. S pokorně sklopenýma hlavama stáli před koňskou válečnicí. „A jak to vypadá s vámi? Je mezi vámi někdo, kdo umí řídit člun?“

„Zabili jste lodníka,“ řekl Anderan.

„A vy brzy zabijete moji trpělivost! Neříkejte mi, že na palubě byl jediný z vás, kdo uměl řídit tento člun.“

Hold si nebyl příliš jistý, co si o ní má myslet. Její tvář se vyznačovala drsnou krásou. Měla snad chladné srdce? Co udělají dál? Gorbon byl mrtvý, i když prostě jen mířil na tmavý břeh.

„Nemůžeme ve tmě opustit kotviště,“ vysvětlil Hold. „Je tu příliš mnoho písčitých mělčin. Nijak vám nepomůže, když uvízneme se člunem sto kroků od břehu na dně.“

Kentaurka se k němu sklonila. Byla opravdu krásná, i když se jí v koutcích úst a kolem očí rýsovaly první vrásky. „Neříkal jsi právě, že neumíš ten člun řídit?“

„Ne v noci, paní. Nikdo na palubě to nedokáže. Dokonce ani ten mrtvý lodník by se toho neodvážil.“

„Máš hbitý jazyk, písaři. Ale dobře. Nespěcháme.“ Zavolala na druhého kentaura cosi v jazyce, kterému Anderan nerozuměl.

„Takže počkáme do svítání.“

Byla to dlouhá noc. Na palubu dorazili už jen dva další kentauři. Zahnali Anderana a ostatní koboldy na záď. Teď, když už se nemuseli bát, že budou odhaleni, mohli konečně rozdělat v železné míse malý oheň. Shlukli se těsně kolem plamenů. Nikdo se neodvážil hovořit o tom, co jim přinese den.

Kentauři byli hovornější. Bavili se ve svém jazyce. Zdálo se, že je válečnice oblíbená. Žertovala se svými druhy. Vládl uvolněný tón, přesto zůstával zachován zbytek uctivého odstupu. Pás s mečem měla kentaurka posázený nádhernými tyrkysy. Na sobě měla koženou vestu bez rukávů s kožešinovou podšívkou. Na přední straně vesty byli vyšiti dva lamassu. Byla bohatá. Čím déle si ji Anderan prohlížel, tím větší nabýval jistoty, že už o ní slyšel. Kentauří klisna se světle blonďatými vlasy. Kněžna. To musela být Kirta, družka Nestheova. Vůdce povstání ve Větrné zemi. Vyhnanec, na něhož vypsal jeho vlastní otec odměnu. Příběhy o Nestheovi a Kirtě se donesly dokonce až do Vahan Calydu. Kentaurka v nich vystupovala jako ušlechtilá, nezištná válečnice. Snad na té báji, kterou vyprávěli bardové a pohádkáři, něco bylo.

Krátce před svítáním zesílil vítr. Přicházel teď od severu. A byl přesně takový, jak říkal lodník. Zařezával se do masa jako nůž. S větrem se přihnal sníh. Byly to malé, prachové vločky, které tály, sotva se dotkly mokré paluby.

Posádka se podrobila rozkazům kentauří kněžny. Vytáhli kotvu a dopravili nákladní člun ke břehu. Tam na ně čekali další kentauří válečníci. Přivedli s sebou nákladní koně. Všechno bylo výborně zorganizováno.

Trvalo něco přes hodinu, než náklad vyložili. Padesát tisíc šípů v rukou kentaurů! Kolik životů bude tento ztracený náklad stát?

Zatímco tahali koše se šípy z paluby, pozorovala je elfí válečnice. Držela se stranou kentaurů. Štíhlá postava ve vlajícím plášti. Tvář měla pomalovanou bandagem. Jednou se k ní Anderan dostal tak blízko, že rozeznal, že si na líce namalovala stylizované vlčí hlavy. Byla to Gorbonova vražedkyně.

Když zmizel z paluby poslední šíp, přinesla jim kentaurka velký pytel plný sušeného buvolího masa. „Na zpáteční cestu. A pokud vám mohu poradit: Prodejte člun a už se nikdy nevydávejte vzhůru po Mice. Ostatní kentauří velitelé se chovají méně přívětivě k lodníkům, kteří vozí šípy našim nepřátelům.“

Aniž by čekala na odpověď, odklusala.

Veslaři pospíchali zpátky na člun. Ale Anderan si vzal svůj díl zásob a zůstal na břehu. Musel do Feylanvieku. Potřeboval vědět, kam měly být šípy dopraveny. Choval jisté podezření… Ale potřeboval jistotu.

Když si Pán vod hodil vak na rameno a vydal se dál k západu, zůstával už sníh ležet na břehu.

Dotčen budoucností

Nikodemus měl strach. Lidé tu čekali na smrt. Byli jakýmsi vzdorovitým způsobem zoufalí. Mohli utéct, alespoň někteří z nich, ale neudělali to. Nedokázal beze zbytku sledovat rozhovor se zraněným velitelem, ale tolik pochopil: Ten pirát nechtěl uprchnout a nechat zraněné napospas nepříteli. To bylo šílené! Mnozí by mohli uniknout. Teď všichni zemřou. Sílené, ale působivé. Ten chlap byl pirátem a hrdinou současně. Čím déle Nikodemus cestoval, tím nepřehlednější mu připadal život. Byl tu Madra, trol, který ho měl rád. A on zachránil život Emerelle, i když byl vyslán, aby ji vystopoval a pak k ní dovedl zákeřné vrahy. Dobrá, přísně vzato zachránil i sám sebe, když otevřel bránu přímo uprostřed albské stezky… Ale život byl holt složitý.

Falrach se tvářil zachmuřeně. Zlobilo ho, že je tu v nesmyslném boji obětována celá flotila? Nebylo snadné se v něm vyznat.

Vrátili se zpátky k molu a odtamtud se vydali po schodech s nepravidelnými stupni vzhůru do skal. Všude byly rozestaveny nízké kamenné stély, omotané pestrobarevnými kusy látek. Skály podél cesty byly pomalované nebo pokryté rytinami. Znázorňovaly lodě a válečníky, zvířata, spletité vzory a nestvůry, jaké neexistovaly ani v Albenu. Vypadalo to, že někteří návštěvníci věštkyně museli čekat dlouho, než byli přijati.

Dokonce i tady u schodů leželi zranění. Ale nebylo jich tolik jako dole u přístaviště. Když se Nikodemus zadíval zpátky k zátoce, překvapilo ho, jak vysoko už vystoupali. Něco jako by se v mlze na obzoru pohybovalo. Nebo si to jen namlouval? Na okamžik se zarazil. Nedalo se to zřetelně rozeznat. Ale měl dojem, že se tam něco hýbe. Něco obrovského, vyplňujícího skoro celý horizont.

Nikodemus se vytáhl vzhůru po dalším schodě. Bylo to hrozné soužení! I když přijal podobu lidského dítěte, pořád byl velmi malý. Tak malý, že se na něj někteří válečníci dívali podezíravě, protože uměl chodit a také jinak byl příliš malý na věci, které dělal. Většině lidí sahal právě tak ke kolenům. Jejich děti nejspíš bývaly větší, když uměly chodit.

Konečně dorazili ke vchodu do jeskyně. Nikodemus lapal po dechu. Lýtka ho pálila. Měl co dělat, aby zachoval svou proměněnou podobu.

„Ty zůstaneš tady a postaráš se, aby nás nikdo nerušil, Falrachu. Možná budu potřebovat strávit se Šamur delší čas. Gazaly jsou někdy trochu umíněné.“

Nikodemus se vyčerpaně posadil. Přišlo mu vhod, že si udělali přestávku.

„Ty půjdeš se mnou!“

Lutin zavřel oči. „Proč? Nechci znát svou budoucnost. Myslím, že se bez výroků věštců, tížících duši, žije mnohem volněji.“

„Pak tvoje volnost dnes skončí!“

Nevěřil vlastním uším. „Co… Chceš mě donutit?“

„Ne, to nechci. Bylo by mi milejší, kdybys šel dobrovolně, prostě proto, že tě o to prosím. Kromě toho bys mohl tady venku stát v cestě, až hordy kněžských knížat napadnou zátoku. Jen se podívej na moře.“

Nikodemus se otočil. Obzor netvořil žádnou jasnou linii. Voda a nebesa spolu takřka splývala. A uprostřed této nejisté hranice se pohybovaly malé barevné skvrny. Posévaly horizont jako šupiny obrovského hada. A pak pochopil, co se to tam pohybuje. Viděl plachty! K ostrovu mířila obrovská flotila.

Také Falrach to viděl. „Oba byste mi udělali velkou radost, kdybyste si mohli trochu pospíšit. Máte možná půl hodiny. Pokud budete potřebovat delší dobu, zhorší se vyhlídky na to, že vám věštkyně řekne o budoucnosti něco, co by přesahovalo následující dvě hodiny.“

„Jdeš, Nikodeme?“

Myslel na všechny ty lidské válečníky, které viděl. Nedokázal by zadržet ani jediného z nich. A v případě nutnosti se dalo v jeskyni nejspíš ukrýt snáze než venku. Nebyli věštci snad nedotknutelní?

Emerelle vstoupila do jeskyně a on ji následoval. Lehce se svazující cesta brzy vyústila do rozlehlé jeskyně. Všude byly rozestaveny malé olejové lampy. Sířily kolem sebe hřejivé, žluté světlo.

Uprostřed jeskyně před mísou s ohněm, z níž stoupal modrošedý dým, seděla mladá žena s lehce naolejovanými, přísně dozadu sčesanými vlasy.

„Zeptáš se věštkyně, jaký je tvůj osud.“

Přesně to nechtěl. „Nemůžeš si s ní promluvit ty?“

„Ne o tobě. Šamur je trochu osobitá. Podá informaci jen o tobě. Nebudu u toho. Ale uvidím, co potřebuju vědět, až se vrátíš.“

„Proč bych měl…“

„Falrach tě považuje za velmi důležitého. Připravuje hru, v níž budeš závažnou figurou.“

„Hru!“ Ti dva jsou šílení! „To je přece…“

„Když naposledy vymýšlel nové figury pro svou hru falrachu, zemřel dračí král. Nepodceňuj ho. Je to jeho způsob, jak uskutečnit nemožné.“

Nikodemus si v duchu kladl otázku, zda Falrach ve své hře i viděl, že zemře.

„Sníš o tom, že se staneš stejně slavným jako tvůj bratr. Jsi na cestě k tomu, i když to netušíš. Falrach ti důvěřuje. Já ne. A teď jdi! Víš, jak málo času nám zbývá.“

Tak slavný jako Elija… Bylo to možné? Zadíval se ke kněžce. Zdálo se, že si jich ani nevšimla. Nepohnutě hleděla do řeřavého uhlí v míse.

Vydal se k ní. Byla to lidská žena. Nikoliv gazala! Tvář měla silně nalíčenou. Bíle a k tomu měla krvavě rudé rty. Oči si obkroužila uhlíkem. Vypadala děsivě.

Teprve když stanul bezprostředně před ní, zvedla hlavu.

„Dítě, které dítětem není.“ Její hlas zněl hluboce. Vůbec ne žensky. „Následuj mě.“

Zhluboka se nadechl. Z kouře z mísy se mu trochu točila hlava. Věděla, kým je. Čím je? Byla přece jen věštkyní?

Zavedla ho do kouta jeskyně, kde hořela jediná osamělá olejová lampa. Bylo tam umyvadlo. Voda připomínala černé zrcadlo. „Podívej se na sebe!“ nařídila.

Musel si vylézt na kámen, aby mohl do mělkého umyvadla pohlédnout.

„Umyj si tvář a odhrň si z ní vlasy. Takový malý obličejík. Tak málo místa…“

Nikodemus poslechl. Voda byla chladivá. Pořádně slovům kněžky nerozuměl. Řekla: tak málo místa? Po zádech mu přeběhl mráz.

Podivná žena vzala světlo od umyvadla. „Následuj mě!“

V hlubokém stínu leželo schodiště, vedoucí dál do hory. Tady už žádná světla nesvítila. Nikodemus dvakrát klopýtl. Schody byly nepravidelné. Každý měl jinou výšku a šířku. Nakonec ho kněžka vzala za ruku.

Konečně dorazili na aspoň trochu rovný terén. Tma okolo byla dokonalá. Olejová lampa do ní vykusovala jen malý kruh světla. Před nimi na zemi ležel polštář. Vonělo to tu santalovým dřevem a vlhkou skálou.

„Polož se sem. Neposuň polštář. Zavři oči a neotvírej je, dokud pro tebe nepřijdu.“

„A věštkyně?“

„Dotkne se tě, až odejdu.“

Nikodemus cítil, jak mu čím dál rychleji buší srdce. Ta jeskyně byla děsivá. Vůbec nechtěl znát svou budoucnost! A co mělo znamenat tohle? Věštkyně se mě dotkne!

„Lehni si,“ řekla kněžka jemně.

Poslechl.

Položila mu hlavu na polštář. Byl tvrdý, jako by byl vycpaný peckami. Byly na něm tmavé skvrny. Zaschlá krev?

„Uklidni se. Nesmíš otevřít oči, ať se stane cokoliv. Rozuměl jsi, mužíčku? Neotvírej oči! Mohl bys přijít o zrak!“

Vstala.

„Můžeš tu nechat to světlo?“ žadonil.

„Když budeš držet oči zavřené, žádné světlo nebudeš potřebovat. A když je otevřeš předčasně, už nikdy žádné světlo nespatříš. Lež úplně klidně!“

Nikodemus naslouchal vzdalujícím se krokům. Snažil se uklidnit dech, ale nepodařilo se mu to. Dýchal těžce a nepravidelně. Zaslechl snad nějaký zvuk? Nad sebou? Klouzání, jako by se o sebe otíraly naolejované kožené pásy. Podobný zvuk vydávaly široké popruhy rohatých ještěrů, když zvířata dostávala příliš málo žrádla a musely se utáhnout popruhy, držící jim na zádech plošiny.

Nikodemus chtěl otevřít oči. Ne!

Něco se dotklo jeho tváře. Něco špičatého! Cítil na obličeji dech. Vůně santalového dřeva zesílila. Něco se nad ním vznášelo. Byl si tím naprosto jist!

„Co chceš vědět?“

Slova se ho doslova dotýkala, tak blízko nad ním mluvčí byla. Co že to říkala Emerelle? Nechtěl vůbec nic vědět! Nejraději by utekl, ale měl příliš velký strach. „Takže…“ Hlas se mu třásl. Ale aspoň si vzpomněl, co Emerelle žádala. „Co je mým osudem?“

Ticho. Její dech ho hladil po tváři. Jak dlouho to trvalo? Byl čím dál neklidnější. Náhle ho něco bodlo do tváře.

„Co…“

„Drž klidně nebo to bude tvoje záhuba!“

A pak se ho dotklo tisíc jehliček. Bodaly ho všude do tváře. Tak rychle, že už nedokázal jednotlivé vpichy od sebe odlišit a všechno splynulo v jedinou, palčivou bolest. Po ztýraných lících mu tekla krev a slzy. Naříkal, ale neodvážil se pohnout. Jehly se mu zabodávaly i do oblasti kolem očí! Bolest byla stále silnější. Pak ho obklopila noc.

O pravdě a bolesti

Nikodemus se držel kněžky za ruku. Vyčerpaně se šoural. Žena ho postrčila směrem k Emerelle. Jakmile ho vedoucí ruka pustila, lutin se zastavil. Oči držel pevně zavřené. I když si zjevně právě umyl obličej, po světlé pokožce mu stékala krev. Tvář měl popsánu jasnými písmeny bez kudrlinek. Pravda. A zněla tak, jak se Emerelle obávala. Nedokázala pochopit, že Falrach byl ochoten koboldovi důvěřovat.

Jemně položila Nikodemovi ruku na rameno. Lutin sebou trhl. „To jsem já. Už se nemusíš bát. Můžeš zase otevřít oči.“

„Ne! Vypíchne mi je. Nesmím…“

„Je konec.“ Emerelle před ním poklekla. Opatrně mu přejela po tváři, poznamenané krví a modročerným tetovacím inkoustem. Při tom dotyku ucítila koboldovu palčivou bolest. Až se vrátí, pomůže mu. Teď potřebovala veškerou sílu. „Je konec.“

„Tolik to bolí. Je to, jako by jehly pořád bodaly, jako by mi pod kůží rozněcovaly oheň.“

Zavedla ho ke vstupu do jeskyně, kde byl cítit vítr, vanoucí od moře. „Zůstaň tady a čekej. Až se vrátím, pomůžu ti.“

„Nechoď dovnitř!“ Zadržel ji svou drobnou dětskou ručkou. „Strašlivě to bolí. Nestojí to za to. Nechoď!“

Na okamžik zaváhala.

Zahleděla se na moře. Flotila kněžských knížat teď byla jasně viditelná. Lodě vytvořily široký srpek. S údivem spatřila, že galéry v zátoce teď přece jen byly osazeny. Únik byl nyní nemožný. Rozhodnutí přišlo pozdě. Flotila z Iskendrie zaujala postavení, připomínající široký půlměsíc. Všechny lodě od sebe zachovávaly stejný odstup. Na lidské děti si počínali pozoruhodně disciplinovaně. Z hlavního svazu se oddělila malá flotila a vypadalo to, že se chystá obeplout zátoku. Ve slunečním světle se třpytily přilbice a hroty kopí. Možná měla na břeh vyložit válečníky.

Lutin jí stiskl ruku. „Nechoď! Bude tě mučit!“ Měl Falrach přece jen pravdu? Bylo dojemné, jaké starosti si o ni Nikodemus dělal, i když to byla přece ona, kdo ho poslal do té jeskyně bolesti. Zahleděla se do jeho ztýrané tváře, znovu si přečetla výrok věštkyně a vymanila se z jeho sevření. Nedalo se mu věřit! Musela dovnitř.

Stejně jako lutin si umyla tvář. Kněžka ji při tom mlčky pozorovala. Cestou dolů do jeskyně se Emerelle vyhýbala tomu, aby popatřila do světla olejové lampy. Její oči rychle uvykly tmě. Jeskyně měla vysoký strop. Vysoko nad její hlavou něco viselo. Nedokázala to pořádně rozeznat. Tam nahoře jako by se nacházel další přístup do jeskyně. Cítila lehký průvan. Přinášel k ní vůni santalového dřeva a naolejované kůže.

Když se položila na zem jeskyně, kněžka jí přísně připomněla, že nesmí v žádném případě otevřít oči. Polštář byl příjemně tvrdý. Uvolnila se. Naslouchala krokům dcery lidí. Cítila lutinův úzkostný pot, kterým polštář nasákl.

Tiché zasvištění ji přimělo otevřít oči. Ze stropu se jako pavouk spouštěla Šamur. Ale místo toho, aby visela na jediném, hedvábném vláknu, vznášela se na několika kožených popruzích, které měla ovinuty kolem paží, gazelích běhů a boků. „Dlouho jsem na tebe čekala, padlá královno. Chceš vědět to, co ti nemohla říct moje sestra. A také tentokrát za tebou kráčí smrt a zkáza, jako předtím v Nefritové zahradě.“

„Víš, že flotila kněžských knížat nepřiplouvá kvůli mně.“

„Není to úplně jedno? Tam, kde jsi ty, jsou nepokoje a válka. Musíš zpátky do Albenu a získat zpět korunu, aby se náš svět dočkal míru. To je tvůj osud!“

„Chceš mi to vytetovat na tvář?“

Gazala se spustila níž, až se nakonec její obličej ocitl sotva na píď od Emerelliny tváře. „Na tvé tváři bude stát odpověď na tvou nejnaléhavější otázku. Víš, že mé nadání není tak silné jako u mé sestry. Mně budoucnost neposkytuje žádné zřetelně narýsované obrazy. Vidím jasně teprve zpětně, až se všechny mé nepochopené vize spojí ve skutečnost. Možná to ze mě dělá skutečnou věštkyni, protože nic neovlivňuji. Polož mi otázku a uvidím. Odpověď ti bude vepsána do tváře. Tak ke mně nikdo nepřijde dvakrát. Pro každého mám jen jednu odpověď, takže si dobře rozvaž svou otázku.“

Gazalina tvář byla tak těsně před její, že ji nedokázala obsáhnout pohledem. Měla hezké rty. Rohy se jí kroutily nad hlavou směrem k zádům. Vyzařovala z ní moc. Tvář měla pomalovanou jako její kněžka.

„Máš strach z lidí tam venku?“

„Vím, že moje kněžka dnes zemře. Svou vlastní budoucnost neznám. Jsem prosta strachu, neboť mám ve svém životě jasno. Znáš ten pocit, Emerelle?“

Zatvrdila se před tou otázkou. „Nemusíš mi odpověď tetovat na tvář. Víš, že na rozdíl od dětí lidí mám tu moc, abych ji vymazala.“

„Jde o bolest, která jde s pravdou ruku v ruce. Tělesná bolest je jen přípravou na bolest duše, kterou vždy způsobuje. Dokážeš vyléčit i tuto bolest?“

„Někteří říkají, že moje duše je mrtvá a že mám tisíc tváří.“

„Obě víme, co nestvůrného se v tobě skrývá. A já vím, jakou otázku mi položíš, i když bys mi měla dát úplně jinou. A také vím, proč tuto otázku položíš. To mi stačí jako důkaz toho, že tvoje duše nemůže být mrtvá. Teď zavři oči a ptej se!“

Emerelle poslechla. Zhluboka se nadechla a znovu se zaposlouchala do svého nitra. Věděla, co měla Šamur na mysli. Ale nemohla si pomoci a musela položit onu otázku, která ji snad dovede k Ollowainovi. „Kdyby jeden z Albů zůstal v naší vlasti, kde bych ho měla hledat?“

Do tváře jí pronikl vpich. Pálilo to. Elfka cítila, jak jí pod kůži vniká inkoust. Druhé bodnutí… A pak v rychlém sledu stovky. Uzavřela se bolesti. Putovala v myšlenkách na místa, kde byla šťastná. Uprchla. Její myšlenky byly kaleidoskopem štěstí.

„Emerelle!“

S hlasem se vrátila bolest. Přepadla ji s takovou prudkostí, až se jí udělalo zle. Nad ní se vznášela Šamur. Elfka zřetelně viděla její rukavice. Špičky prstů byly osazeny jemnými jehlami. Někdy jen jedinou. Častěji jich byly celé skupiny.

„Byla jsi velmi daleko.“

Emerelle přikývla. Líce jako by jí stály v plamenech.

„Měla by sis pospíšit ke svým druhům. Uprchni na druhý konec ostrova. Je tam malá rybářská vesnice. Najdete tam čluny.“

„A ty?“

Gazala se v popruzích protáhla. „Uchýlím se do svého úkrytu a budu doufat, že mě nenajdou. Zabijí mou služebnou. Nechce odejít, i když to ví.“

Elfka myslela na to, že věštkyně nikdy nemohou spatřit vlastní smrt, a v duchu si položila otázku, zda si gazala něco nenamlouvá. „Mohla bys jít s námi do Albenu.“

Šamur se usmála. „Tak dlouho jsem po tom toužila. Ale teď je moje sestra mrtvá. Ztratila jsem pouto s naším světem. Zůstanu tady.“

„Víš, proč jsem tě vypověděla?“

Vystoupala o několik pídí nahoru. „Vím, že jsem ti způsobovala problémy. Došlo by k tomu znovu, kdybych byla v Albenu. Jsem věštkyně. Vždycky říkám pravdu.“ Po těch slovech vystoupala do hluboké tmy pod stropem jeskyně.

Emerelle pospíchala vzhůru k umyvadlu a umyla si tvář. Pokusila se přečíst, co jí stálo na obličeji, ale dokázala rozeznat písmo jen nezřetelně. Netrpělivě se rozběhla ke vchodu jeskyně. Kněžka tam stála vedle Falracha a hleděla na moře. Nerovný boj začal.

Z přídě jedné z iskendrijských lodí vyšlehl takřka vodorovně sloup plamenů. Jen tak tak minul galéru s purpurovými plachtami. Místo toho zapálil vodu.

„To musí být destilovaná ropa,“ prohlásil Falrach věcně. „Nedá se vodou uhasit. Myslím, že opustili zátoku, protože je příliv. Kdyby Iskendrijští vylili tuto ropu do vody, zahnalo by ji moře do zátoky. Mohli by spálit celou flotilu, aniž by vůbec došlo k boji.“

„Co stojí v mé tváři?“

Falrach se otočil. Viděla na něm zděšení. „Co tam stojí?“

„Vypadáš hrozně. Jak to mohla udělat! Jak tě musí nenávidět.“

„Co…“

Zakryl jí ústa rukou. Pak ji přitáhl k sobě a políbil ji na čelo. „Miluju tě,“ řekl jemně. „Nezahazuj lehkovážně svůj život. Prosím… Já…“

Falrach měl vždycky talent najít si k vyznáním lásky tu nejnevhodnější dobu. „Co…“

Znovu jí přejel po rtech. „Na Albí hoře hlava Albů spočívá. To ti napsala na tvář. Popletená próza věštkyně, která může znamenat všechno a nic.“

„Ne! To znamená, že Pěvec je tam. Neodešel, přesně jak jsem doufala!“

„Stejně dobře by to mohlo znamenat, že je mrtev a je tam pohřbeno jeho tělo. A ať to znamená cokoliv, na vrchol Albí hory se nikdo nedostane. Žádné děti Albů a žádné dítě lidí. Každý, kdo se o to pokoušel, zmizel. Prosím, nedělej to! Nechoď tam! Nebo mi řekni, že se to za ta dlouhá léta, co jsem tady nebyl, změnilo.“

„Dá se dostat nahoru.“ Emerelle věděla, že má pravdu. Nikdo ještě nezdolal vrchol té tajuplné hory. Z těch, kteří se o to pokusili − a bylo jich mnoho − se nikdo nevrátil. Dokonce ani mocní černohřbetí orli se neodvažovali létat poblíž vrcholu hory.

„Co stojí v mé tváři?“ zeptal se Nikodemus tiše. Lutin teď měl oči otevřené. Pomrkával, jako by mu do očí spadlo smítko. Krev a slzy zanechaly na jeho tvářích tmavé brázdy.

„Neměl bys na Šamur dát. Byla zaslepená nenávistí,“ řekl Falrach.

„‚Ty, kteří mi důvěřují, zradím.‘ To tam stojí. Dokážu ta slova vymazat.“ Bylo to přesně to, co Emerelle od lutina očekávala. Nikdy mu nebude věřit. Byl bratrem Eliji Glopse, největšího buřiče, jaký kdy vzešel z národa koboldů.

„Já ti důvěřuji,“ prohlásil Falrach vzdorně. „A teď pojďte, nebo už nebude úniku.“

Emerelle se zahleděla na moře. Loď s purpurovými plachtami prolomila první řadu nepřátelských galér. Byla to jediná loď pirátské flotily, které se to podařilo. Ostatní hořely nebo se zapletly do boje zblízka. Tři galéry ze druhé řady se pokoušely knížete pirátů dopadnout.

„Nemůžeme doufat, že bychom unikli s naším člunem,“ řekl Falrach. „A Iskendrijci se nás nebudou ptát, jestli jsme náhodou nebyli jen návštěvníky věštkyně. Zabijí každého v této zátoce. Musíme utéct přes hory na opačnou stranu ostrova. To je naše jediná naděje.“

A ty nevěříš proroctvím věštkyň, pomyslela si Emerelle a následovala ho po úzké stezce do hor. Při tom myslela na lodě, které se oddělily od hlavního svazku flotily. Dosáhly už pobřeží? Kde vylodí vojáky?

Zmrzlé psí hromádky a vyplavené zboží

„Tu máš! Chcípni, ty zákeřný trole!“

„Cha, můj starý pes chňapá rychleji než ty!“

„Řeči ti už nepomůžou!“

Kadlin naslouchala rychlému sledu úderů, které po slovech následovaly. Opírala se o skálu, rozehřátou poledním sluncem, a hleděla na fjord. Do večera nebylo daleko. Po vzdálených úbočích hor už klouzaly dlouhé stíny. Nepolevující jižní vítr se zachytil ve fjordu a hnal tmavou vodu v malých vlnkách proti břehu.

U mola malého města se pohupovala neforemná nákladní loď, která zakotvila teprve před hodinou. Vršily se na ní sudy a pytle. Zítra oslaví svátek jablek. Zavedl ho její otec Alfadas. A od té doby se stalo zvykem, že si v onen den každý nacpal na náklady krále břicho. Slavnost spolykala celé jmění. Jen volů se zítra upeče deset. Připraveno bylo třicet sudů jablečného vína a jednou tak velké množství piva. Kadlin se obávala, že to nebude stačit. Už celé dny se pokoušela sehnat další zásoby. Možná přivážela ta loď pomoc. Pozorovala zboží na molu. Sudy byly malé. Byli to asi spíš nasolení sledi.

„Švindluješ!“ ozval se hlasitě dívčí hlas. „Žádný trol není tak hbitý!“ Pak se vynořila zpoza skály. Jeden cop měla rozpuštěný. Po předloktí se jí táhl červený šrám. Oči jí blýskaly hněvem. Rána na paži určitě bolela. Ale to nebylo to, co ji zlobilo. „Conlyn je hlupák!“

Kadlin pohladila dceru po rozcuchaných vlasech. „Copak se stalo?“

„Je mrštný jako lasička. Hráli jsme si na to, že on je trol a já slavná válečnice, jako ty, mami.“

Královna se usmála, ale pevně si předsevzala, že zjistí, který budižkničemu vyprávěl její dceři ty pomýlené hrdinské historky o trolí válce. Možná to byl její dědeček Lambi?

Přiběhl k nim Conlyn. Hravě zavířil svým dřevěným mečem.

„Chvastoune!“ zasyčela na něj Swana.

Chlapec měl dlouhé černé vlasy, úplně stejné jako jeho matka. Byl víc než o půl hlavy menší než Swana, i když byl jen o pět měsíců mladší. S drobnou, šlachovitou postavou se pohyboval s půvabem, který upoutával pozornost. V očích mu šibalsky blýskalo. „Nikdy se nestaneš bojovnicí proti trolům, pokud se ti nepodaří zatočit ani se mnou.“

„Jednou ze mě bude královna, ty nadutý osle. A pak uvidíš, jak s tebou zatočím.“

„Pchá, tituly jsou jen slova.“

Swana provedla překvapivý výpad. Dokonce i Kadlin zarazil náhlý hněv její dcery. Ale Conlyn graciézní otočkou uhnul a uštědřil Swaně plácnutí po zadku. Dcera klopýtla. Natáhla se na zem, jak široká tak dlouhá. Kadlin se už k ní chtěla sklonit, pak si všimla, jak na ni dívka kradmo pomrkává.

Conlyn to nemohl vidět. Když se nehýbala, náhle zneklidněl. „Co je s ní?“

„Vypadá to, že jsi jí dal pořádně co proto.“ Kadlin měla co dělat, aby zachovala vážnost.

„Ale přece jsem ji jenom zlehka plácnul po zadku. To přece nemůže…“

„Lidské ženy jsou tam velmi choulostivé.“

Conlyn se sklonil nad Swanou. Odhrnul jí vlasy stranou, aby jí viděl do tváře. V tu chvíli se dívka prudce otočila. Jemně klepla elfího chlapce dřevěným mečem do hrudi. „Jen mrštnost někdy nestačí,“ zachichotala se.

Conlyn se dotčeně zadíval na Kadlin. „Věděla jsi, že to udělá.“

Kadlin se usmála. „Holky holt drží při sobě.“

„Ty nejsi holka. Jsi královna,“ zabručel. „To se nesluší.“

„Výrok ‚To se nesluší‘ jsem, myslím, slyšela každý den od své korunovace přinejmenším jednou. Ale musím ti poděkovat. Jsi dobrý učitel šermu, Conlyne. Jsem ráda, že dáváš mé dceři lekce.“

Ještě pořád zuřil. Ušklíbl se. „Nemá talent. Je ztuhlá jako zmrzlá psí hromádka.“

Kadlin krátce polkla. Bylo jí jasné, že Conlyn je teď ve věku, kdy se pokouší o nejnápaditější nadávky. Viděla na něm, jak moc čeká na to, že ho pokárá. Malý elf sedával stejně jako její dcera rád v Lambiho domě a poslouchal starcovy historky. Ta nadávka podezřele připomínala Lambiho slova.

„Ary se chováš jako zmrzlá psí hromádka,“ rozhořčila se její dcera místo ní.

Conlyn vyzývavě zvedl dřevěný meč. „Řekni to ještě jednou!“

„Královno?“ Po břehu přicházeli Answin, velitel její tělesné stráže, a jakýsi tělnatý cizinec. Vlekli velkou dřevěnou bednu.

Oba kohouti konečně zmlkli.

„Co se děje?“

„Dar od Finna, jarla ze Stayndamu u Gonthabu! Nedaleko města ztroskotala velká obchodní loď. Na palubě už nikdo nebyl. Stalo se to během té velké bouře minulý týden. Námořníci nejspíš více důvěřovali člunům než lodi bez stěžně.“

Kadlin se na jarla ze Stayndamu pátravě zadívala. Ještě nikdy ho předtím neviděla ani neslyšela jeho jméno. „Doufám, že na pobřeží nehořely žádné falešné majáky.“

Jarl byl tělnatý muž ve středním věku. Měl poctivé šedé oči. „Co vás napadá, královno. Někdy se něčeho zmocníme mečem, jako to dělali už naši předkové. Ale tímto způsobem…“ Rozzlobeně zavrtěl hlavou. „Nejsme přece žádní Aldarvičané! Nejsme pašeráci ani plážoví piráti!“

„Co měla ta loď na palubě?“

„Látky a šaty, paní. Skutečný poklad.“ Zahleděl se na bednu a usmál se. „Měla byste se na to podívat. Podobné látky se nenajdou v celém Fjordlandu. Ty zářivé barvy…“

„Prosím, mami, otevři tu bednu,“ žadonila Swana.

„Tady na břehu?“

„Prosím!“

Také Conlyn zvědavě natahoval krk. Aspoň si ti dva zapomněli dál nadávat jako dvě opilé šenkýřky.

„Postavte tu bednu,“ nařídila v dobrém rozpoložení. „Zdá se mi, že jste přišli právě tak vhod, abyste zabránili vypuknutí války mezi Albenem a Fjordlandem.“

Jarl se usmál. „Nebudete toho litovat, paní.“

Také Kadlin teď byla zvědavá. Napjatě sledovala, jak cizinec otevírá těžký zámek bedny. Když odklopil víko, svítila na ni látka tak zářivě žlutá jako slunce na letním nebi.

„Musíte se jí dotknout, paní.“

Kadlin poklekla. Pohladila žluť. Také Swana natáhla ruku. „Prosím, vytáhni je. Ať si je můžeme prohlédnout!“

Na šatech lpěl lehce zatuchlý pach. Látka nejspíš navlhla. Kadlin vytáhla šaty a přidržela si je před hrudí.

Answin mlaskl. Kadlin ho pokárala přísným pohledem, ale velitel tělesné stráže se jen ušklíbl. „Jsou pro vás jako dělané, paní. Možná by potřebovaly kolem boků trochu zúžit, ale délka sedí.“

„Zavazují se na zádech,“ poučila ho Swana. „Budou sedět i bez úprav.“ Sklonila se nad bednou a vytáhla druhé šaty, zářící světlou modří. Stejně jako Kadlin si je přidržela před tělem a pak se koketně zatočila.

„Vypadáš jako strašidlo, které vyplenilo trolovu truhlici na šaty. Jsou pro tebe moc velké.“

Swana zabořila tvář do látky. „Měkké jako okvětní lístky,“ vzdechla.

„Hlouběji v truhlici jsou šaty, které vám budou sedět ještě lépe, princezno,“ řekl jarl Finn přívětivě.

Swana se nedala zadržet. S jásotem se začala přehrabovat v bedně. V tmavé dřevěné truhle jako by byly polapeny všechny barvy duhy.

„Zmeškali jsme něco?“

Kadlin sebou krátce trhla, i když jí byl hlas důvěrně známý. Na pláž dorazil Melvyn s Leylin. Bylo děsivé, jak naprosto nehlučně se dokázali pohybovat dokonce i na hrubém štěrkovém břehu. Leylin jí připadala trochu na rozpacích. Dlouhé černé vlasy teď měla rozpuštěné. Kadlin objevila mezi těžkými prameny zvadlý list. Vlasy ji zahalovaly jako plášť. Šaty měla trochu v nepořádku. Když si elfka všimla Kadlininých zkoumavých pohledů, zrudla a upravila si je.

Melvyn se drze ušklíbl. Ani v nejmenším mu nevadilo, že se dalo uhádnout, co prováděli v lese, zatímco Conlyn sváděl souboj se Swanou. Jeho veselost pronikala člověku do srdce jako šíp. Kadlin se prostě musela usmívat. Trochu těm dvěma záviděla. Po všechny ty roky si odmítala vyvolit nového muže, i když její jarlové nevynechali jedinou příležitost, aby ji nevychvalovali jako chovnou klisnu.

Mezi všemi muži, kteří se v posledních jedenácti letech ucházeli o její ruku, nebyl žádný jako Björn. Vzpomínala na své první setkání s Björnem Lambisonem, ješitným švihákem v družině prince Ulrica. Pustili se do sebe hned při prvním setkání. Jste tak chudí, že musíš nosit tátovy staré kalhoty, děvče? To bylo vůbec to první, co jí řekl. Slovo dalo slovo a o pár okamžiků později ho poslala hákem na bradu do prachu. Nebojovala právě rytířsky. Ale Björn přijal porážku před očima svých přátel i prince jako čestný muž. Ba ji před všemi přítomnými sdělil, že jí na usmířenou daruje šaty.

S těžkým srdcem hleděla na truhlu se šaty. I po všech těch letech jí Björn pořád chyběl. Někdy, když se Swana zasmála, spatřila v jejích rysech jeho tvář.

Z melancholických myšlenek ji vytrhl pronikavý výkřik radosti. Swana objevila tmavě modré šaty s vyšívanými stříbrnými lístky. „Ty si vezmu zítra na slavnost! Nejsou nádherné?“

„Vypadáš opravdu jako princezna,“ řekla Leylin s těžkým přízvukem. Řeč Fjordlandu jí pořád přecházela přes rty jen obtížně. „Ta barva se dobře hodí k tvým krásným bílým vlasům. Musíš si ovšem trochu zkrátit lem. Pokud chceš, pomůžu ti s tím.“

Melvyn se na to zatvářil trochu nešťastně, ale neřekl nic.

„Prosím, zůstaň na slavnost,“ řekla tiše.

Zakoulel očima. Ale Kadlin věděla moc dobře, že nedokáže Leylin nic odmítnout. „Mohl bys zůstat celou zimu.“

„Elfové v zimě budí ve tvých lidech špatné vzpomínky.“

„Je to už tak dávno…“

Zavrtěl hlavou. „Není to zapomenuto. Vidím, jak se na mě dívají. Také Leylin to pozoruje. Jsme tvým lidem nepříjemní, i když před tím zavíráš oči.“

„Mohla bych dohlédnout na Conlyna. Pak byste měli víc času pro sebe,“ pronesla se spikleneckým úsměvem.

Zdálo se, že to Leylin zaslechla. V každém případě opět zrudla.

„Ne, Kadlin. Vrátíme se příští léto. Ale po slavnosti musíme vyrazit. V horách už začalo sněžit. Pokud budeme čekat příliš dlouho, nedostaneme se už přes průsmyky.“

Pohled na racka

Nikodemus se opřel o skálu a ztěžka dýchal. „Můžete mě tady nechat,“ vyrazil ze sebe bez dechu. „Beze mě vás nikdy nechytí. Vím, jak moc vás zdržuju.“

Falrach o tom nechtěl ani slyšet. Nějak to zvládnou. „Pokud jde o tohle, jsem stejného názoru jako princ pirátů. Nikoho tu nenecháme!“

„Prince to stálo život.“

„To nevíme,“ pronesla Emerelle klidně. „Půjde to zase kousek?“

Nikodemus se vzchopil, ale nedalo se přehlédnout, že je u konce se silami.

Falrach vykoukl zpoza skály, za kterou se krčili, aby se kryli. Pod nimi dokázal na horském úbočí rozeznat dvě skupiny pronásledovatelů. Terén byl nepřehledný. Úkryt poskytovaly hluboké prolákliny a malé cedrové lesíky. Musel Iskendrijcům přiznat, že ho překvapili. Neušlo mu, že se od hlavního svazku loďstva odloučila malá flotila. Když zůstali až do soumraku nikým nerušeni, doufal, že oddílům kněžských knížat unikli. Ano, dokonce souhlasil, aby si našli útočiště na noc. Dopřáli si jen několik hodin klidu.

Když chtěli následujícího rána sestoupit k vesnicím na opačné straně ostrova, ukázalo se, jak rozhodně a systematicky Iskendrijci postupovali. V každé rybářské vesničce kotvily válečné galéry. A po všech stezkách, na které se dalo dohlédnout z horských výšin, se pohybovali vojáci, zjevně doprovázení domorodými průvodci. Uvízli v pasti. Pouhým rozumem se nedal tento postup Iskendrijců vysvětlit. Byl to čirý fanatismus. Nechtěli nechat uniknout nikoho z pirátské flotily. Všichni měli pykat za Promachovu smrt.

„Vezmu tě na ramena, Nikodeme.“

„Byl bys moc pomalý. Nech mě tady.“

Elf se zadíval lutinovi do strupovitého obličeje. Ještě stále vězel v dětské podobě, protože doufali, že dítě by snad bylo ušetřeno, kdyby je obklíčili. Zrůda s liščí hlavou nemohla doufat v slitování před meči válečníků. Falrach si znovu přečetl tetování. Ty, kteří mi důvěřují, zradím. Prostě tomu nedokázal uvěřit! Neodpovídalo to obrázku, který si o lutinovi udělal.

„Pojďme, nemarněme čas řečmi!“ Aniž by čekal na odpověď, vyzvedl si kobolda na ramena. „Pokud se nám podaří se před nimi ukrývat až do soumraku, unikneme jim.“

Emerelle zavřela oči. Vypadala naprosto nepřítomně, jako tak často v poslední době. Falrach toužil po tom, aby se mu více svěřovala, ale zdálo se, že se se všemi svými starostmi vypořádává sama.

„Paní!“ Jemně se dotkl jejího ramene. Když otevřela oči, působila na okamžik zmateně. Pak se její pohled vyjasnil. Nechala svou duši někam odletět?

„Půl hodiny chůze za námi je velká skupina ozbrojenců. Míří přesně naším směrem. A pokud budeme postupovat po této stezce dál, narazíme velmi brzy na další skupinu vojáků. Terén je tak příkrý, že se mimo cesty nedostaneme daleko.“

„Pak bych navrhoval, abyste se vy dva proměnili v ptáky. Sám se už nějak probiju.“

„Jak to bylo s tím nikoho-tu-nenecháme? Ne, mistře šermíř!. Půjdeme společně.“

„Přesně můj názor,“ souhlasil Nikodemus na jeho ramenou.

Falrach si až příliš dobře pamatoval, jak málo je platné se s Emerelle dohadovat, když už se jednou k něčemu rozhodla. Bylo třeba ji přesvědčit dřív, než k rozhodnutí dospěla. A to šlo jen tehdy, když jste rozeznali možné problémy dříve než ona, opatrně ji navedli správným směrem a nechali ji v domněnce, že to byla ona, kdo tento směr určil. Kdysi býval v tomto vedení velmi dobrý. Ale změnila se. A on také. Připadalo mu těžší činit rozhodnutí. Někdy měl pocit, že není sám sebou. Byl snad Ollowainem? Formovalo se v něm šermířovo nové vědomí? Jak dlouho bude trvat, než se opět zmocní svého těla?

Falrach sklouzl pohledem po chudé horské krajině. Skrývala se v ní divoká krása, i když tu bylo na jeho vkus na podzimní den příliš horko. Měl by naplno prožívat každou vteřinu. Jednou prostě ustoupí Ollowainovi. Jaké to asi bude? Stane se z něj pak nezúčastněný pozorovatel, nucený sdílet Ollowainův život, aniž by jej mohl ovlivnit? Nebo úplně zmizí?

Sledoval Emerelle, jak před ním kráčí po úzké kozí stezce. Šla jistě a bez váhání. Každý její pohyb se vyznačoval půvabem. Byla to překrásná žena. Bylo snadné se do ní zamilovat. Zpod šátku na hlavě, kterým si zakrývala uši, jí vykukovaly dva prameny hnědých vlasů. Lehce stočené se pohupovaly při každém jejím kroku. Vzpomínal na dávné noci lásky, kdy si do těch kadeří bořil tvář. Ještě si pamatoval, jak voněly. Raději než jakýkoliv parfém v nich cítil vůni lesa.

Vzpomínal na jejich milostné hrátky v horském potoce ve Spálené zemi. Chybělo mu, že se jí nemůže dotýkat. Chybělo mu, že nemůže ležet vedle ní. Falrach znal až příliš dobře své slabé stránky. Potřeboval být milován. Nejen ten pocit. Ne, potřeboval držet v náručí ženu, která se mu beze zbytku oddávala. Mohl mít Nailyn. Byla to báječná tanečnice. Už pouhá vzpomínka na to, jak se k němu tiskla, když se vznášeli uprostřed toho podivně modře zářícího moře, ho vzrušovala. Chtěla ho a počínala si velmi svůdce. Trochu litoval, že ji nakonec odmítl. Chtěl ji. Každým vláknem svého těla. A ona to cítila. Nedalo se to skrýt, když spolu tančili nazí.

Přesto byl Falrach také hrdý na to, že jí odolal. Ne, že odolal sobě. Oné nešťastné touze po tělesné lásce. Tužbě po extází naplněné milostné noci. Chtěl Emerelle. Znovu se jí zahleděl na vlasy. Možná se k ní už nikdy nedostane blíž než v této chvíli.

Náhle se zastavila. Kousek před nimi se úzká stezka rozšiřovala. Ve stínu několika cedrů odpočíval oddíl vojáků. Sundali si přilbice. Bylo to osm ozbrojenců a jeden rolník.

„Nech mě s nimi promluvit,“ nařídila Emerelle.

Falrach si v duchu spílal, že se tak zamyslel, až se nechal překvapit.

Emerelle se vydala k vojákům. Teď si jí všimli. Jeden něco řekl a ostatní se zasmáli. Aspoň se necítí v ohrožení, pomyslel si Falrach. To bylo dobré. A proč by se také měli zneklidňovat? Viděli přece jen ženu a muže, který byl sice ozbrojen, ale nemohl meče na zádech tasit, dokud nesl na ramenou dítě.

„Navštívili jsme věštkyni, jak vidíš, ctihodný vojáku. Máme do tváří vepsána její znamení a s piráty, po kterých pátráte, nemáme nic společného.“

Muž, kterého oslovila, vypadal jako velitel. Měl statnou postavu. Jeho bronzový pancíř a náholeníky se vyznačovaly − podle lidských měřítek − vynikající kvalitou. Měl masité, vy špulené rty, které se příliš nehodily k jeho výrazným rysům. K tvrdým šedým očím, modročernému strništi na tvářích a řídnoucím kadeřím s prošedivělými spánky.

„Proč jste tady? Váš člun přece jistě kotví v zátoce věštkyně. Proč utíkáte, když nemáte s piráty nic společného?“

„Můj muž se bál, že urození z Iskendrie se nebudou zdržovat otázkami jako ty, můj kníže. Domníval se, že po bojích zabijí všechny, na které v zátoce narazí. Proto rozhodl, že uprchneme přes hory a později si najmeme rybářský člun, který nás dopraví zpět do vlasti.“

Iskendrijec se na něj nevlídně podíval. „Ach tak, tvůj nosič dětí činí tedy takováto rozhodnutí. Přitom jsi to ty, kdo kráčí vpředu. A jsi to opět ty, kdo se mnou mluví. Jak to pasuje k sobě?“ Několik vojáků se zasmálo.

„Jsi chytrý muž, kterému neuniknou ani maličkosti,“ odvětila Emerelle zdvořile, ale Falrach měl dojem, že zachytil lehce popuzený spodní tón. Bezděky musel myslet na soudní síň ve Feylanvieku.

„Protože opravdu nemám nic společného s piráty, existuje snadné vysvětlení. Pocházíme z Marcilly. Můj muž rozumí jazyku, v němž se bavíme, jen zlomkovitě. Takže jsem to já, kdo hovoří. A…“ Zdánlivě v rozpacích sklopila hlavu. „Jdu napřed, protože můj muž rád pozoruje pohupování mých boků.“

Vojáci vypukli v ohlušující smích. Jen jejich velitel nikoli.

„Snadno mluvíš o svém půvabu, ženo. A tvoje odpovědi přicházejí příliš rychle a jsou příliš chytré. Mám ti prozradit, co si o tobě myslím? Můj kníže Promachos byl zavražděn ženou, která si pokoutně získala jeho důvěru. Nebo to řekněme přímo: nevěstkou, jejíž dovednost v lásce způsobila, že myslel jen pérem. Nikdy jsem se s ní nesetkal, ale říká se, že to byla drobná, krásná žena s rychlým uvažováním a tmavými vlasy. Žena, která věděla, jak dobýt mužské srdce. Tato žena poté, co spáchala v Iskendrii svůj zločin, uprchla ke knížeti Tigranesovi. Hledáme ji už léta. Zdá se, že musela utéct spolu s princem pirátů. A teď přede mnou stojí krásná, drobná žena, která se navíc zdá být i chytrá…“

„A pokud je přece jen pravda, co jsem řekla?“

„Musíš se na to dívat z našeho úhlu pohledu, krásná paní.“ Obdařil ji obscénním úsměvem. Falrach viděl, jak se Emerelle napjala. Také on pohnul rameny, aby se Nikodemus připravil seskočit.

„Za každého piráta, kterého v horách vyslídíme, dostaneme zlaťák. Pokud si nebudu vůbec lámat hlavu s pravdivostí tvého příběhu, držím v ruce tři zlaťáky. Pokud bys ovšem byla žena, po které se pátrá, dostanu tisíc zlaťáků, pokud tě předám. A kdybys byla ta, za kterou tě považuji, tvé zajetí by asi znamenalo také mimořádné potěšení. Potěšení, které nechci svým mužům upřít, protože všichni jsme už velmi dlouho na svých lodích a skoro nevíme, jaké to je ulehnout ženě mezi stehny.“

„Myslíš, že bych si nechala potetovat obličej, kdybych byla odkázána na to, živit se svou krásou?“

„Myslím, že bys udělala cokoliv, abys unikla tomu, co by s tebou provedli kněží, aby pomstili Promachovu smrt.“

„Takže nevidíš žádnou možnost, jak nás prostě nechat odejít?“ Emerelle se trochu přikrčila, jako by hovořila s poníženou pokorou.

„Byl bych hloupý, kdybych to udělal.“

„Vidíš toho racka tam nahoře?“

Voják vzhlédl. V tu chvíli Emerelle sáhla po jeho meči. Tasila jej a plynulým pohybem mu podřízla natažený krk. „Rozhodl ses, že budeš žít kratší dobu, než jakou potřebuje racčí trus, abys spadl z nebe na zem, chytráku.“

Voják odvrávoral dozadu. Sevřel si hrdlo. Emerelle se přikrčila, proběhla kolem něj a vrazila dalšímu vojákovi do břicha krátký iskendrijský meč.

„Seskoč!“ Lutin zareagoval okamžitě. Falrach tasil oba meče a vrhl se vpřed.

Vojáci byli stále tak překvapení, že zbraň tasil teprve první z nich.

Emerelle vymrštila krátký meč, který mu pronikl hluboko do hrudi.

„Dej mi pořádný meč, Falrachu,“ řekla, když se ocitl vedle ní.

Teď bylo kouzlo prolomeno. Zbylých pět vojáků zaklelo a tasilo čepele, ještě stále v přesvědčení, že budou mít s domnělou nevěstkou a jejím tělesným strážcem snadnou práci.

Falrach vyrazil vpřed. Naznačil úder na nohu vojáka před sebou. Když se sok připravil v nízké výšce výpad odrazit, uťal mu paži těsně pod ohybem ruky. Bez dalšího uvažování ponechal boj na svém těle. Byl to krvavý tanec. A zdálo se, že jej Emerelle neovládá o nic méně dokonale než on.

Po deseti vteřinách žil už jen rolník.

„Půjdeš s námi,“ pronesla Emerelle rozhodně. „Zavedeš nás do nejbližší rybářské vesnice a pomůžeš nám ukrást člun.“

„Paní, všechno co řeknete… Ale vesnice jsou plné vojáků. Jsou jich stovky!“

Emerelle otřela čepel meče o tuniku jednoho z mrtvých. „Máš dojem, že je pro mě obtížné zabít vojáky kněžských knížat?“

Provazochodec

Armand měl svou práci rád. Už jako malé dítě ho provazochodci fascinovali. Nikdy nezapomene na den, kdy přišli a natáhli lano přes náměstí. Od štítu radnice k cimbuří staré chrámové věže. Přecházeli vysoko ve vzduchu a předváděli roztodivné kousky. Celé město se sešlo a sledovalo je. A v noci si jeho matka přivedla jednoho z provazochodců do postele. Tyto kousky pozoroval jen on sám. Jeho otec zase jednou nebyl doma. Jako většinou.

Když bylo Armandovi jedenáct let, utekl z domova. Chtěl vystoupat z bahna k nebesům, jako provazochodci. Putoval po vesnických cestách rok, než narazil na skupinu komediantů, která se ho ujala. Pak začalo nejšťastnější období jeho života. Doba, kdy se učil dobývat nebe.

Když mu bylo pětadvacet, pozbyla nebesa svůj lesk. Pochopil, že zůstane navždy chudý. Pohřbil tři své učitele. Dva s roztříštěnými údy, protože náhlý poryv větru přivodil jejich smrtící pád. Třetího zabila horečka. Nemusel zemřít, ale neměli peníze, aby povolali léčitele.

Všichni byli zahrabáni u křížů u cesty mimo hřbitovy. To byl osud lidí bez domova. V onom pětadvacátém roce jeho životní pouti nastal další obrat. Setkal se se svým posledním učitelem. Mužem, který ho naučil, jak způsobovat smrt. A od chvíle, kdy se ho ujal, už Armand nešel spát jediný večer s kručícím žaludkem.

Teď mu bylo dvaatřicet. Svého posledního mistra zabil. Do jisté míry jako svůj mistrovský kus. Také dnes v noci bude zase zabíjet. Zdálo se, že Tjured není svému bílému rytíři příliš nakloněn, jinak by z nebe zahnal mračna a ozářil noc svitem hvězd. Nebo by poslal kněžím vnuknutí, aby se tuto noc mimořádně nemodlili a nepřeli v chrámové věži až do půlnoci. Bojovali o to, jakým způsobem má být lidem přinášeno slovo boží. A zda je přípustné, aby měl Tjured v budoucnu vlastní rytíře.

Armand zatahal za lano, vedoucí od střechy lázní kolem pahýlu spáleného dubu až k lešení na chrámové věži. Bylo pravým Tjuredovým požehnáním, že marniví kněží stále dobudovávali své chrámové věže!

Lano bylo pevně napjaté. Bylo to dobré lano, které nebude příliš pružit, až se mu svěří. Kladka s úchytem byla čerstvě naolejovaná. Bude klouzat skoro nehlučně. Stín, zrozený ze stínu. Lano vedlo skoro pět kroků přes cestu, kterou se kněží každou noc ubírali, když konečně opustili chrámovou věž. To bylo víc než dost. Ve tmě se Armand nemusel obávat, že by si všimli lana předčasně. Právě naopak, pokud se jeho plán podaří, hrůzu to ještě zvětší. Bylo napuštěno olejem, aby konopí zůstávalo vláčné. A strávil celý den tím, že hluboko mezi jeho vlákna vpravoval jemně nastrouhanou síru. Až jeho představení skončí, bude hořet jako troud. Vlastně škoda, že svědky jeho vystoupení bude jen několik kněží. Ale jak známo, kněží byli největšími žvanily. Do rána bude celé město vědět, jakého nebeského potrestání se bílému rytíři dostalo.

Armand se oděl celý do černého. Jak se hodilo k bytosti noci. Jen maska, kterou si nasadí, byla bílá. Byla zhotovena z pravé lebky. Zůstala jen její přední část. Na vnitřní straně byla zesílena koženými řemínky, které ji také držely pohromadě.

Armand přejížděl prsty po studeném břitu kosy. Nechal ji zhotovit právě pro tuto noc. List kosy byl tlustý a těžký jako čepel meče. Potají s ní cvičil v lese. Ostří bylo tak vražedně ostré, že se jediným úderem daly pokácet mladé stromky. Mladý rytíř mu jistě neodolá.

Armand se zarazil. V chrámové věži začali zpívat. Brzy projdou kněží velkou branou. Jaké štěstí, že ten Michel Sarti nikdy neodkládal zbroj. Díky tomu ho Armand dokáže dobře rozlišit i ve tmě. Bude zářit mezi všemi těmi do tmavě modré oděnými kněžími jako plamen. S přilbicí pod paží. Bude mezi nimi kráčet s vážnou tváří. Jak daleko mu asi odletí hlava? přemítal Armand. Možná prosviští i otevřenou branou chrámu?

Provazochodec si navlekl černé rukavice a nasadil masku s lebkou. Zahákl kladku do lana a přikrčil se za štít. Naposledy zkontroloval řásnění svého širokého pláště s kapucí. Až bude klouzat po laně, vzedme se jako černá křídla. Armand toužil, aby se mohl při svém výstupu pozorovat. Ráno navštíví v nenápadných šatech prostranství před chrámovou věží a nechá si povyprávět celý příběh. Bylo to vždycky skoro stejně dobré.

Jeho zákazník si přál, aby byla rytířova smrt neobyčejná. Jako zálohu dostal celý váček zlata. Další dva budou následovat, pokud bude zákazník spokojen. Armand se sebejistě usmál. Vražda jako tato se ještě neodebrala. V celém království se bude mluvit o tom, že se z nočního nebe snesl démon nebo zlý elf, aby zabil Michela Sartiho na stejném místě, kde byl před dávnými lety zavražděn svatý Guillaume.

Brána chrámové věže se otevřela. Jako vždy z ní jako první vyšel starý kněz s lucernou. Armand pozoroval koncil už pět dní. Dobré na kněžích bylo, že rádi dělávali věci pořád stejným způsobem. Snažili se, aby měl jejich den stále stejný řád, jejich mše stále stejný průběh. A vždy vycházel z vysoké věže jako první stařec s lucernou.

Vzápětí vyšla ven skupinka kněží. Byli tak hluboce ponoření do rozhovoru, že nejspíš vůbec nevnímali, jestli je den nebo noc. Armand sáhl po úchytu lanové kladky. Pravačkou zvedl kosu. Byla těžká. Nejspíš by dokázal bílého rytíře rozetnout ve dví, kdyby ho zasáhl do trupu. Bylo by to ještě působivější než rytíř s uťatou hlavou. A zasáhnout trup bylo mnohem snazší než krk.

Armand zaváhal. Nikdy nebylo dobré měnit plány na poslední chvíli. Znovu si vzpomněl na mladé stromky v lese, kterým stejnou kosou uťal špičku. Muž přeseknutý v půli byl ještě působivější než sťatý. O tom nemohlo být pochyb. Armand v duchu spatřil, jak rytířovy nohy dosud stojí a nesou část trupu, zatímco horní polovina těla s cukajícími pažemi leží na dláždění.

Přejel rukou po těžkém břitu kosy. V tu chvíli se v bráně chrámu objevil Michel Sarti. Také on byl hluboce ponořen do rozhovoru. Smál se. Mladý rytíř působil mile. Když měl na hlavě přilbici, vypadal ve svém děsivém brnění se stříbrným obličejem hrozivě. Ale teď svíral helmu pod paží.

Armand už nesměl váhat. Pomyslel na všechno to zlato a odrazil se od střechy. Dřevěné kladky klouzaly po laně takřka neslyšně. Získával stále větší rychlost. Lano pružilo jen slabě. Dlouho váhal, zda by neměl své vystoupení okořenit dramatickým zvoláním. Něčím jako: Jde si pro tebe smrt! Ale to by bylo hloupé. Kdyby se Michel Sarti vrhl duchapřítomně k zemi, bylo by všechno zmařeno. Musí jej zaskočit!

Armand se rozpřáhl kosou k ráně. Krk nebo trup? Trup. Prosvištěl kolem kněze v čele. Někdo zvedl zrak. Výkřik. Teď se na něj zadíval i Michel. Kosa sjela dolů. Širokým, mocným pohybem. Zakřivená čepel zasáhla rytíře doprostřed hrudi.

Armand vykřikl. Měl pocit, že mu to utrhne paži. V rameni mu prasklo. Před očima se mu roztančily třpytivé mžitky. Michel upadl. Mocný náraz způsobil, že Armand sklouzl na laně kousek zpátky. Teď už zase ujížděl vpřed.

Bílý rytíř se vyškrábal na nohy. Vypadal omámeně. To nebylo možné! Nikdo nemohl přežít takovou ránu. A už vůbec ne v kožené zbroji.

Rytíř tasil meč. Kněží křičeli. Ukazovali k němu nahoru. Někteří poklekli, aby se pomodlili. Armand klouzal do bezpečí lešení. Nikdo neuměl šplhat jako on. Unikne. Ohlédl se přes rameno. Michel držel v ruce meč. Jak hloupé, zbytečné gesto!

Rytíř vymrštil meč vzhůru. Armand se už nohama dotýkal trámů lešení. Natáhl ruku, aby se vytáhl na některé z prken. Ve stejném okamžiku lano ochablo.

Pustil kosu a padal. Zoufale se pokoušel něčeho zachytit. Tvrdě dopadl na zem. Pravým ramenem mu projela palčivá bolest. Věděl, že si ho vykloubil.

Nespadl z takové výšky, aby si mohl rozdrtit kosti. Posadil se. Zpola omámen hleděl na prostranství. Blížila se k němu bílá postava.

Rytíř kopl do kosy. S třeskotem odlétla po dláždění. Armandova krku se jemně dotkl hrot meče.

„Kdo tě posílá?“

„To neřeknu.“

„Budou tě mučit.“

„Přesto budu mlčet.“ Nebylo toho ostatně mnoho, co mohl prozradit. Ten, kdo hledal nájemného vraha, se nepředstavoval jménem. A také nevysvětloval, proč má nějaký muž nebo žena zemřít. I kdyby se jim podařilo zlomit jeho vůli, nic se od něj nedozví.

Rytíř mu sňal masku. Mezitím dorazili kněží s lucernami. Na náměstí váhavě vyšli lidé z okolních domů. Otevřely se okenice.

„Proč?“

„Protože jsem za to dostal váček plný zlata.“

Rytíř přikývl. Kolem úst se mu objevil tvrdý rys. Najednou vypadal starší.

„Mám k tobě prosbu, Micheli Sarti.“

Rytíři zacukal ve tváři sval. „Proč bych ti měl plnit nějaké přání?“

„Protože nejsi jako já.“

Michel mu neodpověděl. Dál na něj upíral pohled.

„Vím, že budu popraven. Zasloužil jsem si to. Jsi mužem těšícím se moci a vážnosti. Řekni jim, prosím, že mě mají oběsit. Kdysi jsem býval provazochodcem. V dobách, kdy jsem ještě nevraždil pro zlato. Chtěl bych si ještě naposledy zatančit na laně. I když to bude oprátka.“

Nijak špatná smrt

Když Anderan dorazil do Feylanvieku, necítil nohy a prsty měl tak zmrzlé, že už nedokázal rozevřít ruce, jimiž si svíral plášť. Pěší pochod po břehu Miky trval čtyři dny. Stále znovu sněžilo. Sníh mu teď sahal až nad kolena. A sněhové vločky už netály, když mu spadly na ruce. Ani severní vítr mu teď už nezpůsoboval bolest. Jeho ostří jako by přeťalo všechno, co mohlo bolest pociťovat.

Anderan viděl před očima synovu tvář. Viděl ho jako hrajícího si malého chlapce. Viděl, jak prchá před kraby houslisty. Bílá země byla nepopsaným listem, na němž se ve stále živějších barvách zjevovaly jeho sny. Zíral upřeně před sebe. Bez přemýšlení kladl nohu před nohu. Vytrvale, neúnavně, jako když bije srdce, i když nemyslíte na to, že byste měli právě toto dělat.

Zastavil se teprve ve chvíli, kdy se těsně před ním vynořila tvář trola. Najednou byla tu, jako by také byla jen výjevem z jeho snů.

„Kam máš namířeno, ty malý sněžný prde?“ Hlas jím pronikl. Uši mu duněly, tak hlasitě trol promluvil.

Anderan se omámeně zapotácel. Ustoupil o krok zpátky. Vedle trolího obličeje se objevil zachumlaný kobold, z něhož bylo vidět sotva víc než špičatý nos a oči. „Odkud přicházíš, bratře? A propříště odpověz okamžitě, když jsi osloven. Žijeme v neklidných dobách, a ne všechny trolí stráže jsou stejně trpělivé jako tady můj přítel.“

„Ty jsi mě oslovil?“

„Třikrát jsem na tebe zavolal, ale ty jsi prostě šel dál jako sněžný duch.“

„Musím do obchodního závodu Verraků.“

„Nemluv nesmysly. Měl bys být okamžitě dopraven k velkému ohni, abys zase roztál. Budeš se divit, jaká bolest to bude, až se ti bude vracet život do údů.“ Vrhl skeptický pohled na Anderanovy ruce. „Nebo taky ne.“

„Musím do obchodní firmy Verraků. Okamžitě!“

„Zbláznil ses…“

„Jsem Anderan, Pán vod z Vahan Calydu a člen rady koruny krále Gilmaraka. Odvedeš mě do obchodního závodu. Hned!“

„Ale závod, do kterého chceš, už vůbec neexistuje, pane. Verrakové odešli už před lety. Jejich centrála je zavřená a oni sami…“

„To není možné,“ trval na svém Anderan. „Koupili celý lodní náklad šípů. Musíš se mýlit! Zaveď mě k nim.“

Kobold se stáhl a něco si šuškal s trolem. Pak trol odběhl.

Anderan byl vzteky bez sebe. Věděl, že se už dlouho neudrží na nohou. Opouštěly ho síly. Musel jít dál, jinak toho brzy už nebude schopen. Potřeboval to vědět!

„Pojď,“ řekl kobold. „Odvedu tě k Verrakům. Uvidíš, že jsem ti nelhal.“

Brodili se vysokým sněhem. Po chvíli ho začal jeho společník podpírat. Vedl ho kolem dlouhých řad zchátralých domů přes most, kde zbytky zdí naznačovaly, že tu kdysi stávala velká rezidence. Šli dál podél kanálu, kde jako tmavé náhrobní kameny spočívaly nákladní čluny. Poslední připomínky odumřelého obchodu.

Konečně zastavili před domem s vysokými červenými dveřmi. Byly zatlučené prkny. Rez na stěžejích nevzbuzovala sebemenší pochybnosti o tom, že tudy už dlouho nikdo neprošel dovnitř ani ven. „To je obchodní závod Verraků,“ řekl jeho průvodce a zněl dotčeně.

Anderan zíral na dveře. „To není možné.“ Nechtěl, aby to byla pravda. Aby se potvrdily jeho obavy, které ho přiměly k této cestě. „Viděl jsem papíry. Všechno bylo v pořádku. Závod Verraků zaplatil třemi lodními náklady potravin za náklad, který sem měl dorazit. Je to teprve tři měsíce.“

„Verrakové odešli na jih. Určitě ještě obchodují. Možná dokonce uváděli na svých papírech závod ve Feylanvieku jako svou centrálu.“ Jeho průvodce, z něhož znal pořád jen kapající nos a oči, jako by se upřímně snažil vysvětlit domnělé nedorozumění.

Sněhem k nim dusal trol, kterého jeho společník poslal pryč. V náručí držel kobolda, který si omotal krk a tvář křiklavě pestrobarevným šálem.

„To je Solton, mistr skladník Feylanvieku. Ví o obchodních firmách ve městě všechno.“

Solton zjevně nebyl nadšen, že ho sem dopravili. Nepřátelsky hleděl na Anderana malýma, tmavýma očkama. Připomínaly oči velkých bažinných krys v mangrovách.

„Jde o náklad pro závod Verraků.“

„Ten nemohl být určen pro Feylanviek! Vyznáš se vůbec v přepravních listinách? Nechci se tě dotknout, ale umět číst a psát nestačí, abys rozuměl nákladním listům. Možná na nich Verrakové pořád uvádějí jméno své mateřské společnosti. Tak by mohlo dojít k této záměně.“

„Přesně to jsem mu říkal taky, strýčku!“

„Byl jsem na nákladním člunu, který měl dopravit náklad sem,“ odvětil Anderan unaveně. Měl pocit, jako by se měl každým okamžikem zhroutit. Už necítil nohy. A to, co ho tolik týdnů trápilo, mu teď bylo takřka lhostejné. Chtěl si jen lehnout a zavřít oči. Spát. Velmi dlouho spát.

„…a proto je to nemožné… Posloucháš mě ještě?“ vyjel na něj mistr skladník ostře.

„Byl jsem na tom nákladním člunu…“

„A kde je ten nákladní člun, prosím pěkně? Sem už spoustu týdnů žádný člun nedorazil.“

„Zmocnili se ho kentauři,“ zamumlal.

„Ti nákladní lodě spalují. Ostřelují je zápalnými šípy, ale nezmocňují se jich. Jak by se dostal takový koňský zadek na řeku?“

„Vory.“

Mistr skladník teď vypadal méně mrzutě. „Náklad pro závod Verraků…“ Zavrtěl hlavou. „Mají ve městě ještě nějaká skladiště. Ale opravdu jich není moc. Pojď se mnou!“ Nasměroval trola kousek podél kanálu, dokud nedorazili k úseku, kde těsně vedle sebe stály vysoké dřevěné domy se strmými štíty. Každý měl pod hřebenem střechy dlouhou kládu, kde dříve asi visely kladkostroje. Fasády členily otvory velikosti vrat, uzavřené pestrobarevnými dřevěnými roletami. Několik střech se zřítilo.

Solton se nechal postavit na zem před žlutými vraty, na která byla namalována červená psí hlava. Z pláště vytáhl těžký svazek klíčů. Na těžkém železném řetězu visel rezavý zámek. Anderan slyšel, jak kov skřípe. Starý kobold zaklel. Pak natáhl nosem, plivl na zámek a zkusil to znovu. Nakonec visací zámek s žalostným zavrzáním povolil. „A máme to,“ ušklíbl se stařec. „Chtělo to jenom trochu promazat. Počkejte tady!“

Trol odsunul těžká vrata skladiště a Solton zmizel ve tmě.

Anderan se opřel o stěnu skladiště. Možná by se měl trola zeptat, jestli by ho nemohl nést. Pokud existovalo skladiště, mohlo se všechno vysvětlit. Možná rodina Verraků plánovala, že pošle správce, aby se opět ujal starých obchodů. Ovšem ten by sem měl dorazit už před zbožím! Nepříjemný pocit, který ho trápil už od chvíle, kdy se vydal po stopě šípů, ho ne a ne opustit. I kdyby tu nějaký správce byl, stále zůstávala otázka, pro koho byly šípy určeny.

Solton vyšel ze skladu s lucernou v ruce. „Pojď se mnou, bratře rádče koruny.“ Stařec se potěšeně ušklíbl. Před revoltou by si takovou drzost jistě nedovolil. Anderan byl příliš unavený, než aby ho upozornil na to, že i mezi bratry existují rozdíly.

Ve skladišti to zatuchle páchlo. Někde bublala voda. Krov tiše sténal pod tíhou sněhu.

„Víš, bratře, skladovací prostory kdysi zásadní měrou spolurozhodovaly o úspěchu obchodních závodů. Než začala tato neblahá válka s kentaury, nebylo ve městě nikdy dost skladišť. To, kde je tvé zboží uskladněno, rozhodovalo o tom, jak rychle může být nákladní člun naložen nebo vyložen. Skladiště na trzích určovala, jak ti půjdou obchody. Byl jsi první prodávající, k jehož stánku přišli kupci, nebo až sedmý? O skladiště vedly kdysi velké firmy boje. Ba rozhodovaly dokonce o svatbách. Měl jsi vidět Feylanviek před třiceti lety, než se vrátili trolové. Dokonce ještě před deseti lety, kdy nový král ještě nezavedl výměnný obchod, jsme byli hrdým městem.“

Solton se zastavil před dřevěnou přepážkou. Dvě podobné už minuli. Prkna byla jednoduše přibita k těžkým trámům, podpírajícím skladiště. „Tady vidíš poslední skladovací prostor rodiny Verraků.“ Nahrubo tesané dveře nebyly zamčené. Stařec za ně zatáhl a posvítil dovnitř lucernou. Na zemi ležela stará sláma. Několik roztrhaných pytlů. Z kruhu světla rychle odpelášila krysa. Prostor byl sotva dvakrát dva kroky velký.

„Víš, bratře rádče. Dokud si drží alespoň jeden sklad, nepřijdou o svá stará práva. Takřka všechny obchodní domy to tak dělají. Jeden prostě nemůže tušit, jestli se časy jednou zase nezlepší. Pokud opravdu jsi rádcem koruny, budeš to vědět. Vrátí nám trolové někdy peníze? Nebo se aspoň postarají o to, aby byla Mika zase bezpečnou řekou a dalo se obchodovat s kentaury? Bez masa jejich stád je Feylanviek jenom díra. Toto město zemře, pokud neuzavřeme s kentaury mír. Dokonce i vůdce smečky, který tady vysedává, to pochopil. Ale zdá se, že mu nikdo nenaslouchá.“

Anderan zavrtěl hlavou. Vzpomněl si na karavany pro Sněžnou marku a jejich tajný cíl. Zlato se už nikdy nevrátí. O to se Gilmarak postaral!

„Víš co, bratře? Kašlu na vás, rádce koruny, i na nového krále. Necháváte tohle město chcípnout! Dokonce i za časů tyrana Shandrala to bývalo lepší!“

„Můžete svobodně odejít. Jiná města vzkvétají,“ namítl Anderan vlažně.

„Co znamená svobodně? Můj rod žije ve Feylanvieku přes tři sta let. Moje jméno tady má dobrý zvuk! Jsem mistrem skladníkem. Víš vůbec, co to znamená? Kdysi jsem býval jedním z nejvýznamnějších mužů ve městě. A teď jsem pánem nad pavučinami a tlejícími pytli. Přesto tu zůstanu. Mému bratrovi uřízl ten zatracený Shandral obě ruce. Můj strýc přišel o hlavu pod jedním z kovářských kladiv v říční kovárně. Mělo by to být všechno pro nic za nic? To je ta tvoje svoboda, bratře rádče? A teď mi prozraď, co tady doopravdy pohledáváš. Jaký náklad tady měl být složen? Pár bedniček s klenoty?“

„Padesát tisíc šípů.“ Anderan se opřel o silný dřevěný pilíř. Už necítil nohy a bylo mu zle vyčerpáním.

„Ne!“ Mistr skladník skoro upustil lucernu. „To mému městu nepřišiješ, rádče. To není pravda!“

„Já vím. Tady není místo pro náklad, který byl na člunu. A útoku velela Kirta, družka Nesthea, sjednotitele kmenů. To nemohla být náhoda. Ty šípy nikdy neměly dorazit do Feylanvieku. A obávám se, že to není poprvé, co se něco podobného stalo. Jen za poslední tři roky jsem našel papíry k sedmi dodávkám šípů. Šípů, jaké byly použity také při velkém útoku na karavanu pro Sněžnou marku. Od samého počátku byly určeny pro kentaury. Feylanviek nemá s těmito obchody nic společného.“ Už se nedokázal udržet na nohou. Veškerá síla ho opustila. Již dlouho choval toto podezření, ale navzdory zdravému rozumu doufal, že se mýlí. Měl také podezření, kdo se stará o to, aby této válce nedošly zbraně. Ale bude to někdy schopen dokázat? Všechno, zač v posledních letech bojoval, bylo zničeno. A jeho syn zemřel pro lži.

„Co je s ním?“

„Zatraceně, on umírá,“ pošeptal stařec. „Ten pochod sněhem byl na něj příliš. Pokud je opravdu rádcem koruny a zemře tady, všechno se ještě zhorší. Zavolej svého trola!“

„Ale přece nemůžeš…“

„Trol to udělá. Přichází zima. Kanály zamrzají. Když ho tam teď hodíme, do jara nevyplave. A když ho potom někdo najde, nepoznala by ho už ani vlastní matka. Už jsem takové mrtvoly viděl. Honem, dojdi pro trola!“

Anderan všechno jasně slyšel, ale už neměl sílu ani na to, aby zvedl hlavu. Ať se to stane. Utonutí nebyla pro Pána vod nijak špatná smrt.

Masky

Otevřela oči a zalapala po dechu.

„Nu,“ naléhal Falrach, „můžeme to zvládnout?“

„Všichni, kteří už spali, teď spí velmi hluboce. Ale s těmi, kteří jsou vzhůru, nic nesvedu. Je jich mnoho. Bude to nebezpečné.“ Zadívala se k nebi. Jako na zlost nad nimi měsíc zářil v celé své kráse. „Ve vesnici je jen osm strážných. Ale na obou galérách venku jsou ještě mnozí vzhůru. Postavili dvojité hlídky. Obávají se, že se na otevřeném moři pořád potloukají piráti, které by mohla přilákat kouřová mračna z hořící flotily. Mají tam na ohni podivné kotle. Myslím, že to musí být ta jejich plamenná zbraň. Na přídích obou galér je velká měděná roura. Nevím, jak se ta zbraň používá.“

„Při tom světle je možné zahlédnout na moři každý člun už zdaleka,“ naříkal Nikodemus. „Nedostaneme se odtud.“

„Tady taky nemůžeme zůstat. Určitě už dávno objevili ty mrtvé v horách. Ostrov je příliš malý. Nemůžeme se tady schovávat věčně. Vybereme si velmi malý člun a nevztyčíme plachtu, dokud se nedostaneme na otevřené moře.“

„I mně se to zdá nejrozumnější.“ Emerelle se zadívala k pláži. Leželo tam sedm člunů. Galéry kotvily asi sto kroků od břehu. Na obou lodích hořelo několik olejových lamp. „Aspoň že spí jejich veslaři.“

„Nedokážeš ty lodě zapálit nějakým kouzlem?“ Nikodemus se na ni zadíval svýma naprosto nevinnýma, falešnýma dětskýma očkama. Nemohla jinak, než si znovu přečíst věštbu, kterou měl vepsánu ve tváři. Ty, kteří mi důvěřují, zradím. „Víš, na co se tady ptáš? Ano, mohla bych to udělat. Na každé z těch lodí je osmdesát veslařů. Jsou připoutáni řetězy. Buď by zaživa uhořeli nebo by se utopili, až by se hořící loď potápěla. A pak je na každé lodi ještě asi padesát námořníků a vojáků. Z nich by se mnozí jistě dokázali zachránit skokem do vody. Ale pomůže jim to? Viděla jsem, že ten oheň hoří dokonce i na vodě. Poslat do každého z těch vřících kotlů jiskru by bylo kouzlo, které by mě ani nestálo mnoho sil. Ale kdybych to udělala, zemřelo by jistě na dvě stě dětí lidí. Mám na to právo? A co ty, Nikodeme? Nechalo by tě chladným, kdyby na tvou radu zemřelo dvě stě dětí lidí, abychom my mohli snadněji uniknout? Dokážeš na to jednoduše zapomenout, až se vrátíme do Albenu? Nebo tě budou ty výjevy pronásledovat ve snech? Obrazy hořících lidí, skákajících do moře, které je nedokáže před ohněm zachránit. A ten křik! Slyšel už jsi někdy křičet hořícího člověka? Já ano.“

Lutin sklopil zrak. „Uvažovali by o nás stejně?“

„Smíme připustit, aby jejich činy určovaly naše činy? V horách jsme neměli jinou možnost. Tady ji máme. Ještě…“

„Tak jdeme,“ řekl Falrach. „Nebe je bezmračné. Když budeme čekat, nijak se to nezlepší. Ať to máme za sebou.“

Emerelle se znovu zadívala na rozlehlou zátoku. Osvětlené galéry vypadaly hezky. Jejich světla se odrážela ve vodě. Na jedné z lodí zpíval jakýsi muž. Měl hluboký, zvučný hlas. Byla to píseň o dívce, čekající na svého námořníka. Každý den stála na břehu a hleděla na moře, až zešedivěla a jednoho dne ji našli na pláži mrtvou.

Kolik veslařů asi ještě mělo dívku, která na ně čekala?

Přikrčeni se kradli po štěrkové pláži. Emerelle věděla, že stráže ve vesnici sledují kopce. Moře přenechávali svým kamarádům na lodích.

Zvolili nejmenší člun. Z trupu se mu odlupovala modrá barva. Na každou stranu přídě bylo namalováno velké oko. Páchlo to tu odpadky z ryb. Když táhli člun po pláži, byla si Emerelle jista, že ten hluk musí být slyšet na míli. Ale nerozzvučel se žádný strážní roh. Neozvalo žádné volání. Měli štěstí!

Konečně vklouzl člun do vln. Falrach vyzvedl lutina na palubu. Pak pomohl i Emerelle. Uchopil ji za boky. A ona si jeho dotek vychutnávala. Vzpomínala, jak se milovali v průzračné vodě horského potoka. Dokud jí ze rtů nesplynulo Ollowainovo jméno… Byl dobrým milencem. Zjevně proto, že tenhle zatracený sukničkář nasbíral spoustu zkušeností! Při tom pomyšlení se jí zmocnil palčivý hněv. Taková kdysi nebývala. Málo se ovládám, napomenula se. Proč?

Falrach vlezl do člunu a okamžitě sáhl po veslech. Mohutnými záběry vzdaloval člun od břehu. Odliv jim pomáhal.

Náhle vzhlédl. „Je ti dobře?“

Všiml si jejího hněvu? „Myslela jsem na horu Albů.“

„Neměla bys tam chodit. Hora tě zabije.“

„Možná budu mít víc štěstí než ostatní?“

„Půjdu s tebou a budu to sledovat.“

Pronesl to tónem, který neumožňoval pochybovat o tom, že svá slova uskuteční. Rázem její hněv vyprchal. „To není rozumné. Mohl bys zemřít.“

Tiše se zasmál. „Víš přece, že je mým starým zvykem umírat po tvém boku.“

„Zvyk je to ve chvíli, kdy k tomu dojde více než jednou. To nedopustím!“

Podíval se na ni a usmál se při tom způsobem, který jí drásal srdce. Něco před ní tajil! A nikdy nedopustí, aby za masku tohoto úsměvu nahlédla. Maska… To je ono! Pošeptala slovo moci.

„Co jsi udělala?“ zeptal se Nikodemus neklidně. „Objevili nás?“

„To se jim už nepovede. Když se zadívají ke člunu, spatří jen siluetu velryby, která se nechává unášet vlnami.“

Luthův nůž

Kadlin otřela Swaně z čela pot. Dívenka ležela na loži úplně nahá. Právě jí vyměnila zábal na lýtkách. Horečka přišla náhle. Ještě před jídlem jí bylo dobře.

Královna se zahleděla na starého léčitele. Tvářil se vážně, skoro zasmušile. Prohmatával Swaně třísla, což Kadlin potrestala nesouhlasným pohledem. Viděla, jak sebou dcera ve spánku trhla, když stiskl nějaký otok.

„U bohů! Nepočínej si přece tak hrubě!“ zasyčela na něj. Neměla ho povolávat. Nebylo to poprvé, co měla její malá horečku. Zvládne to. Určitě jí bude zítra zase lépe!

Léčitel zvedl Swaně paže a ohmatal jí podpaždí. Dýchal teď rychleji. Vstal a couvl ke dveřím. „Paní, musíš okamžitě opustit tento dům. Musíme jej spálit! Sundej si šaty. Neber si nic s sebou!“ Ještě zatímco to říkal, začal se svlékat.

„Zešílel jsi, Olave? Copak už neznáš stud?“

„Paní, šílím obavami. A nevím, jak ti to mám říct…“ Sundal si nohavice tak rychle a nešikovně, že skoro upadl.

Kadlin pochopila, že se muselo stát něco strašného. Zadívala se na Swanu. „Ale přece nemůžu… Co je s ní?“

„Musí zůstat tady. Vím, že nemůžeš… Přiložím pochodeň ke střeše sám.“

Podívala se na něj. „Odejdi!“

„Paní…“

„Odejdi a už se mi neopovažuj přijít na oči. Jak se můžeš opovážit chtít upálit moji dceru zaživa? Odejdi! Proklínám tě, Olave Eriksone. Kéž jsou ti navěky zapovězeny Zlaté síně.“

„Paní, je to mor! Musíme ten dům spálit. Bohu díky, že žiješ tady a ne v paláci. Možná ještě dokážeme zabránit nejhoršímu. Ale proti moru pomůže jen oheň. A koho se mor dotkne, je ztracen. Nepřežije ani jeden ze sta!“

Kadlin se podívala na dceru. Tvář jí žhnula horečkou. Líce se jí rudě leskly. Bílé vlasy měla rozprostřeny po polštáři. Tělo měla ještě chlapecké. Ňadra se jí dosud nezačala rýsovat. Byla tak mladá!

„Je to jenom horečka,“ trvala na svém Kadlin. „Nikdy nebyla vážně nemocná. Nikdo v celém království nemá mor. Proč by měla onemocnět ona? Musíš se mýlit, Olave!“

„Byla na nějakém místě, kde mohla dýchat zkažený vzduch?“

„Ne!“ vyjela na něj Kadlin.

„Paní, chápu tvou bolest. Ale jsi královna. Musíš myslet na své království. Na všechny ty, jejichž život spočívá ve tvých rukou. Ano, nemáme zprávy o dalších případech moru. Proto je o to důležitější, abychom dům spálili. Můžeme nemoc vymýtit, než začne chňapat kolem sebe a zemřou tisíce.“ Léčitel teď stál ve dveřích.

„Jestli chceš upálit mou dceru, musíš ji upálit se mnou. A pokud jde o mou královskou vládu…“ Pátravě se rozhlédla, až objevila nádhernou přilbici, která kdysi patřila králi Osabergovi. Kadlin ji popadla a mrštila jí po ranhojičovi, kterému se tak tak podařilo včas přikrčit. „Vezmi si tu zatracenou korunu ty! Nestojí mi za to, abych obětovala svou dceru. Neodejdu z tohoto domu. Nepřenesu nemoc přes práh. Neměj obavy. Ale pokud chceš přiložit ke střeše pochodeň, upálíš i mě!“

„Paní, přece nemůžeš…“

„Nemáš tušení, co můžu. Nenechám svou dceru na pospas Luthovi! A ty, ty vyhledáš nejlepší jezdce. Ať okamžitě vyrazí a vydají se za Melvynem. Musí se vrátit. On a jeho žena Swanu vyléčí.“

Olav sklonil hlavu. „Paní… Elfové od nás odešli přede dvěma dny. A elfové cestují rychle jako vítr.“

„Vyšleš za nimi jezdce!“

Přikývl. Pak náhle zvedl hlas. „Zabíjíš se! Swaně už nemůže nikdo pomoci. Kdo dostane mor, umírá během tří dnů. I když si to nechceš připustit. Tvůj vzdor a domýšlivost provokují bohy! Luth přiložil nůž ke Swanině vláknu osudu a my jsme jen smrtelníci. Smiř se se svým údělem!“

„Ty se mi opovažuješ vyhrožovat? Kliď se mi z očí! Vyšli jezdce! Pokud není Swana jediná, kdo onemocněl, budou možná elfové schopni ostatním ještě pomoct. Melvyn umí…“ Slzy jí zadusily hlas. Už se nedokázala dál ovládat. Vydala se ke dveřím a ze všech sil je zabouchla. Pak zasunula závoru a vrátila se ke Swaně.

Slyšela Olavovo volání. Ale už nebylo co dodat.

Vzala starou stoličku, stojící vedle ohniště, a posadila se vedle Swanina lůžka. Kousala se do rtů, dokud neucítila krev. Nesmí plakat! Swana by ji neměla tak vidět, až se probudí z horečky.

Královna ponořila do mísy s vodou šátek a znovu jím otřela své maličké čelo. Pak začala tiše zpívat. Píseň, kterou jí vždycky prozpěvovala u kolébky. Píseň o jejím strýci Ulricovi a jeho lásce k dceři prosté pradleny. Píseň o tom, jak jako dítě porazil trola a jak spolu se svou velkou láskou Halgardou přemohl smrt, když uprostřed zimy vykvetly nad pohřební hranicí, na niž byli oba položeni, stromy.

Modř lži

Jejich malý člun najel na zasněženou pláň, kolem níž se tyčily mohutné hory. Chlad byl dech beroucí! Ještě před okamžikem byli na moři a on otvíral albskou hvězdu.

Nikodemus se třásl po celém těle. Ani Falrachovi se nevedlo o nic lépe. Ve svém tenkém letním oděvu byli vydáni napospas mrazu. Jen Emerelle si z toho nic nedělala. Lutin se pokoušel rozpomenout, jakým kouzlem se chránit proti chladu. Kdysi se ho učil…

„Smíš se teď vrátit ke svým lidem.“ Královna ukázala na sníh. „Teprve nedávno tady byli Maurawanové. Jejich stopy jsou ještě jasně znatelné. Raději by tě neměli vidět. Řekla bych, že nebudou mít pro tvůj lid příliš pochopení.“

Nikodemus žádné stopy neviděl! Chtěla se ho zbavit, to bylo všechno. Po tom všem, co společně prožili, ho prostě odstrkovala! Ta nevděčná koza! Bez něj by ji ve staré pevnosti zabili Shi-Handan! U věštkyně se obětoval proti své vůli… Ohmatal si tvář. S tím se nemůže k bratrovi vrátit!

„Můj obličej, paní… Ten výrok věštkyně. Tak bych neměl před Eliju předstupovat.“

Emerelle se na něj podívala. Nedalo se přehlédnout, že myslí na něco úplně jiného. Byl hrdý na to, že s ní putoval. Alespoň nakonec. Který lutin kdy tak dlouho pobýval v blízkosti královny elfů! Ale pro ni jako by to všechno vůbec nic neznamenalo.

Položila mu ruku na tvář. Jeho srst takřka beze zbytku zakrývala vytetovaná písmena. A v jiné podobě bude výrok věštkyně nejspíš zdeformován až k nečitelnosti. Přesto nechtěl podstupovat žádné riziko. Elija byl vždycky podezíravý!

Řezavá bolest způsobila, že zasípal. Měl pocit, jako by mu strhávali srst z obličeje. Pak bylo po všem.

„Teď jsi volný, Nikodeme Glopsi,“ pronesla chladně. „Zprav svého bratra o tom, co jsi prožil. A dávej si pozor na Skangu! Určitě neocení, že jsi mě zachránil před posledním Shi-Handan. V jejích očích to bude vypadat jako zrada.“

To varování ho udivilo. Měla bezpochyby pravdu! Že by jí přece jen nebyl lhostejný? Nerozuměl jí. Možná jste takoví museli být, pokud jste chtěli úspěšně vládnout. Neproniknutelní!

Vylezla ze člunu. Ale Falrach zůstal. Elf před Nikodemem poklekl. „Netrap se. Víš přece, jaká je.“

Ne, to byl se nedovažoval tvrdit, pomyslel si Nikodemus.

„Můžeš svobodně mluvit o všem, co jsi s námi zažil. Určitě se tě budou vyptávat. Až přijde čas, poprosím tě možná o pomoc. Jsi mužem těšícím se moci a vlivu. Já už ne. Byl bych šťastný, kdybys byl mým přítelem.“ Falrach mu podával ruku. Nikodemus ji uchopil a pevně stiskl. Na elfa byl Falrach vážně v pohodě!

Pak vystoupil z člunu i jeho druh. Nikodemus viděl, jak se elf třese zimou. Neměl kouzelnou moc. Nedokázal se chránit proti mrazu. A Emerelle na něj zase zapomněla. Co k ní Falracha asi poutalo? Měl ji už dávno opustit!

Nikodemus za oběma ještě chvíli hleděl. Zatímco kráčeli po rozlehlé zasněžené pláni, Falrach se za ním ještě dvakrát otočil. Emerelle nikoliv.

Třesoucí se lutin si objal pažemi hruď. Měl by odtud opravdu co nejrychleji zmizet, než mu zamrzne čenich. Potřeboval čtyři pokusy, než se mu konečně podařilo otevřít magickou bránu. Se cvakajícími zuby nebylo kouzlení fakt snadné! Rychle prošel zářivým obloukem brány do tmy nicoty. Nebylo tu teplo ani zima. Představil si v duchu zlatou síť. Byla jiná než dřív. Albskou hvězdou na Světle elfů jako by procházela spousta pocestných. Ještě nikdy se ve zlaté síti s nikým nesetkal, i když kolovaly zvěsti, že se to může stát. Nikodemus se domníval, že Albové vytvořili tento div magie tak, aby bylo nemožné na někoho narazit. Jak byste se mohli na úzkých cestách někomu vyhnout? Museli vetkat do svých kouzel nějaký geniální trik s časem, takže ve stejném okamžiku nikdy nemohly být dvě skupiny poutníků na stejném místě. Možná byl tento aspekt času, začleněný do zlaté sítě, také příčinou toho, proč vás to zaválo do budoucnosti, když jste se při čarování dopustili chyby.

Brzy našel velkou albskou hvězdu, která ho dopraví do trůnního sálu. A znovu se ho zmocnil pocit, že vedle něj putují sítí i mnozí další. Prošel branou. Před ním hořel oheň. Znuděně na něj hleděli dva trolí válečníci.

„Pokračuj!“ utrhl se na něj chraptivý hlas.

Nikodemus poslechl a udiveně se rozhlédl. Ale ano, byl v trůnním sále královny Emerelle. Ale bylo potřeba se podívat ještě jednou, aby to poznal. Podlaha byla poseta ostřicí a slámou. Všude posedávaly skupinky poutníků, kteří nejspíš čekali, až vstoupí do zlaté sítě. Shromáždili se tady tvorové ze všech koutů světa. Rozladěn spatřil celou řadu koboldů, kteří stáli těsně před stěnou padající vody a močili do úzkého žlábku, v němž se shromažďovala voda, než vtekla do skryté trubky. Znal to nutkání si ještě jednou ulevit, než se vstoupí do zlaté sítě. Mnozí měli z tohoto způsobu cestování strach. Co by asi řekla Emerelle, kdyby viděla svůj trůnní sál? Při pomyšlení na to, jak by se tvářila, se musel usmát.

Magickou bránu, která se bez ustání otevírala a zase zavírala, strážili tři lutinové. Z oblouku světla právě vystupoval minotaur a na laně za sebou táhl vystrašeného cvičeného medvěda.

Jeden z lutinů na minotaura vyjel. „Pokračuj! Nezastavuj se hned u brány!“ Po zlém pohledu minotauřího válečníka následovalo vlažné Prosím.

Nikodemus ani jednoho z těch tří lutinů neznal.

Poněkud nerozhodnut, kde by měl hledat bratra, vyšel z trůnního sálu. Také v rozlehlém sále, který k němu přiléhal, se tísnili roztodivní tvorové. Pod vysokým stropem kroužily dvě hašteřící se harpyje. Hádaly se kvůli kousku mršiny, který jedna z nich svírala v drápech. Vzduchem létala černá pera.

Směrem k trůnnímu sálu táhla karavana nákladních oslů. Zvířata doprovázeli koboldi, kteří si posadili na hlavu proutěné košíky tak, že jejich tváře zůstaly skryty. Byli ozbrojeni oštěpy se zahnutými čepelemi. Všichni na sobě měli dlouhé černé kazajky a byli bosí. Jen jejich předák byl celý oděn do šarlatově rudého hedvábí. Pocházeli snad z Manchukettu? Nikodemus odpradávna toužil tu vzdálenou říši navštívit. Každopádně byli z oblasti Albenu, kterou neznal. Znovu se rozhlédl. Podobně tomu bylo u většiny hostů v síni. Zdálo se, že se svět velmi změnil!

Stěny síně připomínaly modré letní nebe. Nepůsobily hmotně. Nějaká iluze elfích architektů. Ovšem výrazně ji narušovaly špinavé skvrny a šmouhy od sazí. A malá dvířka ve stěně.

Z jedněch právě vyšla kolona nosičů s velkými koši na zádech. Jejich šaty pokrýval rudohnědý prach. Nikodemus si vzpomínal, že jeho bratr měl v úmyslu rozšířit koboldi chodby pod hradem. Pracovalo se na tom ještě?

Tlačenicí v rozlehlém sále se prodíral oddíl trolů. Nikodemus s úlekem zahlédl uprostřed skupiny Skangu a její družku Birgu. Nejraději by utekl, ale věděl, že by to byl nejjistější způsob, jak na sebe přitáhnout šamančinu pozornost. Pokoušel se působit co nejnezúčastněněji a díval se do stropu. Na ostatní přítomné jako by příchod šamanky neudělal sebemenší dojem. Možná nevěděli, co je Skanga zač a čeho je schopná. Když si vzpomněl na Emerellino varování, zmocnil se ho nesmírný strach. Byl hlupák! Nikdy sem neměl chodit. Věděl přece, že Skanga je nejbližší rádkyní krále trolů. Jeho přítomnost zde musela vést takřka nevyhnutelně k setkání s ní!

Teď se k tomu trolové ještě zastavili. Co by měl dělat?

Vedle něj seděl na hromádce zavazadel jakýsi faun a dřímal. „Ahoj, bratře!“

Faun na něj zamžoural. „Moc na tohle bratříčkování nedám.“

Nikodemus se nenechal odradit. Musí se mu podařit navázat s tím chlapem rozhovor a působit nenápadně. „Copak nemáš moc vysoké mínění o novém králi a jeho reformách?“ zeptal se nezávazným tónem.

Faun vypadal poplašeně. „To jsem neřekl! Slyšíš! Nenechám si od tebe nic podsouvat. Ty… Kdo vlastně jsi? Neznám tě!“

Nikodemus zvedl smířlivě ruce. „Není důvod k obavám, jsem…“

„Hej, ty tam!“ zvolal někdo z plna hrdla.

Lutin se začal třást.

„Co to má všechno znamenat?“ Faun vstal. Na svých kozlích nohách byl skoro třikrát vyšší než Nikodemus. „Ten trol tam vzadu od tebe něco chce.“

„Spíš od tebe,“ odvětil lutin popuzeně. „Já rozhodně nejsem proti reformám a snažím se…“

„Hej, liščí hlavo! Pojď k mé paní!“

Faun se zlomyslně ušklíbl. „Tak to bychom měli, liščí hlavo!“

Nikodemus se ohlédl přes rameno. Na okamžik zvažoval, že by se dal do běhu a zmizel v davu. Ale to by asi bylo pošetilé. Nedostal by se daleko! „Jsi hrdina,“ říkal si tiše. „Bojoval jsi ve velkých bitvách a zažíval dobrodružství po boku Emerelle a Falracha.“

„Co si to tam mumláš?“ Faun od něj kousek ucouvl, jako by se bál, že už jeho blízkost stačí, aby byl také uvržen do neštěstí.

„Pojď sem ke mně!“ vykřikl trol.

Nikodemus vysunul bradu a otočil se. „Jsem hrdina!“ řekl si znovu. Pak se vydal k trolovi a nechal se doprovodit k jeho paní. V sále zavládlo ticho. Jakási koza udiveně zamečela. Většina přítomných se snažila koukat jinam, aby také nevzbudila pozornost šamanky. Jen nemnozí měli tu odvahu zvědavě civět, co se to děje.

„Tvoje aura září jako maják barvy studené modři. Čeho se bojíš?“ uvítala ho Skanga. Její slepé bílé oči hleděly z ošlehané, šedé tváře jako leštěné mramorové koule. Hrbila se a ztěžka se opírala o hůl.

„Vůbec ničeho se nebojím,“ vyrazil ze sebe tónem, který ho usvědčoval ze lži.

„Znám tě, lutine. Jsi…“

„Nikodemus Glops, bratr Eliji Glopse!“ Pronesl to velmi hlasitě. Ano, skoro křičel, v naději, že někdo sebere odvahu a dojde pro jeho bratra.

„Jsem stará, ne hluchá,“ odvětila šamanka. „Nu, když teď všichni přítomní vědí, kdo jsi, měli bychom pokračovat v našem rozhovoru někde jinde. Je nezdvořilé obtěžovat cizí bytosti křikem.“

Nikodemus polkl. „Nemám co skrývat…“

„Ne? Tvoje aura mi prozrazuje opak.“ Sklonila se. „A co to máš s obličejem?“

Bezděky si ohmatal čenich. Copak Emerelle přece jen nenechala zmizet všechna tetování?

„Byl jsi zraněn, Nikodeme?“

„Ano.“ Nejdříve chtěl vyprávět něco o jizvách po popáleninách, ale pak se rozhodl lhát co nejméně. Podezíral starou šamanku, že lži okamžitě odhalí. „Emerelle mě uzdravila,“ dodal. Skanga měla přemýšlet o tom, jaké by to mělo důsledky, kdyby mu něco udělala.

„Vezměte ho s sebou!“ Skanga se otočila na podpatku. Jeden z tělesných strážců ho nešetrně popadl a držel ho za srst na šíji jako mladé štěně. Pro lutina sotva existovalo něco víc ponižujícího, než být nesen tímto způsobem.

„Smím ho vyslýchat? Jsem si jista, že mi do hodiny poví všechno, co chceme vědět.“ Byla to ta služebná s děsivou maskou, kdo položil Skanze tuto otázku. A Nikodemovi po tom, co o ní slyšel, přeběhl mráz po zádech při pomyšlení, že by jí mohl být vydán na milost a nemilost.

„Nemám žádné tajnosti,“ zvolal. „Můžeme si promluvit o všem.“

Skanga se mečivě zasmála. „Jsem si jista, že tak učiníme.“

Odvedli ho do velké místnosti, která vypadala, jako by to kdysi bývala kuchyně. „Postav ho tamhle!“

Nikodemus se vystrašeně rozhlédl a to, co spatřil, jen posílilo jeho rozhodnutí, že nebude klást sebemenší odpor. Nebyl první, kdo tady byl vyslýchán, i když jedinými žijícími bytostmi, které se v kuchyni nacházely, bylo několik květinových víl s vytrhanými křídly. Jako jejich vězeňské kobky sloužily velké sklenice.

„Takže ty ses setkal s Emerelle,“ začala Skanga a pronikavě si ho změřila mrtvýma očima. „Studená modř ve tvé auře ještě zesílila, Nikodeme. Co ti nahání takový strach?“

„Tato místnost,“ vyrazil ze sebe.

„A ještě něco jiného?“

„Já…“ Nikodemus horečně přemýšlel, jak by mohl vytáhnout hlavu ze smyčky, ale strach mu ochromoval mysl.

„Můžu mu utrhnout prst?“ zeptala se Birga. „Pomůže to jeho paměti na nohy, to ti slibuju.“

„Ještě ne.“ Skanga se na něj usmála. „Opravdu se chceš vydat cestou bolesti?“

„Ty sama jsi mě pověřila, abych hledal Emerelle!“

„To bylo před jedenácti lety. Nevím, jak se na to dívají lutinové, ale mně to připadá jako velmi dlouhá doba. Vyslala jsem tě, abys našel Emerelle, aby mohla být popravena. Teď se vracíš a nedávno jsi byl uzdraven elfkou, které jsi měl přinést smrt. Musíš přiznat, že tě to nestaví do dobrého světla. A pak je tu ještě tvoje aura, které dominuje chladná modř velkého strachu. Čeho se bojíš, Nikodeme?“

Lutin si odkašlal. „Že nebudu mít čas, abych ti směl vysvětlit tyto − připouštím − podivně vyhlížející okolnosti.“

Stará šamanka se posadila na truhlu. „Mluv! A na nic nezapomeň!“

Zajíkavě začal vyprávět. Když ho Skanga ani Birga nepřerušovaly, získal na sebejistotě. Mluvil o všem. Vynechal jen svou návštěvu u věštkyně. Když skončil, jeho strach takřka pominul.

„A co má Emerelle v úmyslu?“ zeptala se Skanga.

„Chce se setkat s Maurawany. A chce na vrchol Albí hory. Myslím, že Falrach ji nebude na této cestě doprovázet.“

„Pokud se pokusí zdolat Albí horu, nemusíme si už nejspíš dělat starosti,“ pronesla Birga v dobré náladě.

„A pokud věděla, že nám ten lutin všechno poví?“ namítla Skanga. „Ten Falrach je přece proslulý tím, že kuje velmi komplikované plány. Možná lutina oklamali, abychom se domnívali, že jsme v bezpečí, až to povypráví. Emerelle nemůže být tak šílená, aby se pokoušela vylézt na horu, která každého zabije. A co myslíš, proč se vrací tak krátce před volbou krále ve Vahan Calydu, když byla tolik let pryč? To není náhoda! Nikdy na tu horu nepoleze. Je tu, aby svrhla Gilmaraka. A protože ví, že se jí to nemůže podařit na bitevním poli, hledá mezi Maurawany nájemné vrahy, kteří jí mají pomoci zavraždit našeho krále.“

Šamančina slova Nikodema rozčarovala. Je možné, že mu Falrach a Emerelle něco předstírali? I Falrach?

„Vidím, že i ty teď pochybuješ,“ obořila se na něj Skanga. „A skrz blátivě hnědou pochybností proniká do tvé aury znovu barva strachu. Ještě nám něco zatajuješ!“

„Ne, paní, to bych nikdy…“

„A teď vidím i barvu lži. Matnou žluť.“

Nikodemus se zahleděl ke dveřím. Podařilo by se mu…

Než mohl tu myšlenku dokončit, popadla ho Birga. Vzpíral se její síle. Ale bylo to marné. Cítil se bezmocný jako kopající dítě v náručí matky.

„Měl bys nám teď říct, co nám chceš zatajit.“ Skanžin hlas zněl unaveně.

Nikodemus myslel na tetování na své tváři. Ta historka by ho stála hlavu. Kdo by chtěl mít vedle sebe zrádce! Nemohl to prozradit.

„Začni, Birgo,“ řekla Skanga. „Nezabij ho. Musí žít, rozumělas?“

„Bude žít, má paní. A nakonec nám s nadšením řekne všechno, co ví!“

Trolyně zněla děsivě sebevědomě.

„Máš nějaký oblíbený prst, lutine?“

Co mělo znamenat zase tohle? Tušil to nejhorší.

„Který prst ti připadá ve tvém životě obzvlášť důležitý? Který je pro tebe zvlášť užitečný? Ráda bych ho uchránila.“

Byl by pěkně hloupý, kdyby jí to uvěřil! „Malíček mé levé ruky. Používám ho při milostných hrátkách. Můžu jím ženám…“

„To mě vůbec nezajímá,“ přerušila ho Birga. „Tvoje povídačky o ženských nejsou důležité. Takže bys byl velmi nešťastný, kdybys o ten prst přišel? Jsi si naprosto jist? Jiní si obzvlášť považují pravý palec.“

Nikodemus se potil strachem. „Šermíři a lukostřelci potřebují pravý palec. Já ne. Moje kouzlo spočívá v mém levém malíčku. Ale nemůžeme mluvit o něčem jiném?“

„Ne!“ Birga uchopila obě jeho ruce, a ačkoliv se snažil je ze všech sil sevřít v pěst, bez námahy mu roztáhla prsty. „Chci ti pomoct,“ pravila medovým hlasem. „To, co je teď třeba udělat, by mělo poté, co se dopracujeme k pravdě, ovlivňovat tvůj život co nejméně. Jsi koneckonců významný muž!“ Uchopila jeho pravý palec mezi palec a ukazováček. Ruce měla ovázané. Látka připadala Nikodemovi stejně drsná jako písek, který rozviřoval ve Spálené zemi dračí dech. Lehce mu pootočila palcem mezi svými prsty.

Vykřikl. Spíš než bolest ho trýznilo očekávání toho, co muselo přijít.

Otáčela dál. Palec vyskočil z kloubní jamky. Bolest byla tak silná, že už ani nekřičel, jen sípavě dýchal.

„Hned budeme hotovi,“ řekla a kroutila mu palcem dál.

Nikodemovi se zatmělo před očima. Když zase přišel k sobě, Birga ho pořád pevně držela. „Jsi zase s námi, lišáčku? Podívej se na zem!“

Roztřeseně uposlechl. Ležel tam jeho palec. Ukroutila mu ho, jako když dítě utrhne mouše křídla. Udělalo se mu zle!

„Promluvme si zase o tvých prstech, lutine. Měl bys mi teď říct, který je pro tebe druhý nejdůležitější. A prosím, buď upřímný.“

„Můj levý palec,“ vykřikl. Cítil, jak mu po pravé ruce stéká krev. Myslel na tetování na své tváři. Nemohl to prozradit. Zakroutila by mu krkem, kdyby to slyšela.

„A který ze zbylých prstů má pro tebe nejmenší význam?“ Pronesla to tónem, jako by to předtím říkala už stokrát.

„Můj pravý malíček. Ale prosím, můžeme…“

Uchopila jeho levý palec. „Bohužel nemohu tentokrát brát na tvé potřeby žádné ohledy. Protože pořád nemluvíš, budu ti muset ukázat, že umím být i přísná. Nutíš mě, abych to udělala.“ Zlehka pootočila.

Nikodemus zařval.

„Okamžitě ho pusť!“

Závojem slz spatřil Nikodemus malou postavu v černém koženém plášti.

„Král byl zpraven o vašem počínání. Pusťte ho, nebo se vám zle povede! Vím, že Gilmarak má pro tvou krutost jen pramalé porozumění a už dlouho čeká na příležitost, popohnat tě za tvé zločiny spáchané na lidu před soud. Pro zpustlá, krutá individua jako jsi ty už není v naší nové, spravedlivé společnosti místo, sestro Birgo!“

„Pusť toho lutina,“ nařídila Skanga nevýrazným tónem. „Samozřejmě se nebudeme protivit vůli krále a jeho oblíbeného našeptávače.“

Birga ho postavila na zem. Nikodemus se nedokázal udržet vlastními silami na nohou. Všechny síly ho opustily. Padl na kolena. Se vzlykotem zvedl zakrvácený palec, ležící na zemi.

„Pojď se mnou, bratře.“ Elija ho vzal a pomohl mu nahoru. Popadl ho pod pažemi a táhl ho s sebou. Nepadlo jediné slovo.

Nikodemus už nedokázal zadržet slzy. Divoce štkal.

Před předpokládanou kuchyní na něj čekali další koboldi. Spatřil před sebou Lizinu tvář. Liza, jeho milovaná! Bojoval proti slzám. Nechtěl před ní vypadat jako ubrečený slaboch.

„Za to zaplatí,“ zasyčel mu Elija do ucha. „Už to nebude dlouho trvat a přijde den zúčtování.“

Odpadlík

Emerelle ho vedla přes rozlehlou zasněženou pláň až na kraj původního, hustého lesa. Větve skřípaly pod sněhem, i když panovalo takřka bezvětří. Rozložité koruny stromů se tak proplétaly, že dokonce i teď, kdy opadalo listí, dopadalo na lesní půdu jen málo světla.

Sotva vstoupili do lesa, zmocnil se Falracha pocit, že je někdo pozoruje. Ale ať se snažil sebevíc, aby skryté zvědy zahlédl, zůstávali neviděni. Nakonec si v duchu kladl otázku, zda to nejsou stromy samy, které je špehují. Zda vrzající větve nepředávají tajná poselství. Nebo to přece jen byli Maurawanové, oni mistři maskování? Divoký lid, jak jim říkali mnozí jejich elfí bratři. Zpola opovržlivě, zpola uctivě. Byli těmi, kteří nechtěli žít v palácích a místo toho si zvolili za svou vlast rozsáhlé lesy na úpatí Albí hory. Samotáři, kteří propadli magii lesů. Ti, kteří nechtěli měnit dílo Albů, nýbrž žili s lesy v souladu, aniž by někdy postavili chatrč nebo pokáceli nějaký strom.

Zdálo se, že Emerelle přesně ví, kam míří. Podle všeho se nenechávala hrozivou atmosférou lesa ovlivňovat. Vedla je k hluboce zasněženému údolí, jehož skalnatá úbočí pokrývaly hadovitě se vinoucí kořeny.

Falrachovi připadal les čím dál děsivější. Tady na šedém kameni by už neměly stromy růst tak hustě. To bylo proti přírodě. Nebyly to stromy, jaké znal! Údolí jako by chránilo kouzlo. Dokonce i sníh propadl větvovím na zem jen ojediněle. Cesta klesala stále strměji. Falrach se přidržoval kořenů a dával si pozor, aby nešlápl na zrádné polštáře mechu na skalách. S údivem zaznamenal, že mnohé stromy neshodily listí, i když byla nejhlubší zima. Některé se pyšnily květy a plody současně, jako by v sobě spojovaly všechna roční období.

Díky hustému listoví se skrovné světlo zimního dne měnilo. Působilo zeleně. Pronikalo do šera lesa jako šípy a vytrhávalo ze tmy jen drobné plochy. Ve vzduchu ztěžka visel pach tlejícího listí. Kolem nich proletěla na stříbrných křídlech třpytivá vážka.

Teprve teď si Falrach všiml, že mu už není chladno. To podivné místo nestrpělo zimu. Kousek před nimi se na úbočí tyčil monolit. Osaměle stojící balvan, víc než čtyři kroky vysoký. Jeden ze světelných šípů, pronikajících listím korun, ho zahaloval do studeného, šedivého zimního světla.

Emerelle zůstala před monolitem stát. Sklonila hlavu, takže se čelem dotkla zbrázděného kamene. Nehybně strnula. Její rty se nehlučně pohybovaly.

„Co si přeješ, padlá královno?“

Falrach potlačil nutkání sáhnout po mečích. Nedokázal určit, ze kterého směru hlas přišel. Nervózně se otáčel a upíral zrak do pološera. Mezi propletenými kořeny stoupala mlha. I když vládlo tady, hluboko v lese, naprosté bezvětří, pohybovala se v rozvlněných spirálách, jako by to nebyla jen vodní pára, nýbrž něco živoucího.

„Hledám Melvyna, syna Silwynina.“

„Už není jedním z nás. Rozhodl se opustit tento svět.“

Mlha se teď plazila Falrachovi kolem chodidel. Mezi stromy se vynořily nejasné postavy. Elf nervózně zatínal ruce v pěst a znovu je rozevíral. Maurawanové byli považováni za náladové a kruté. Dokonce i vůči elfům.

„Kam odešel?“

„Proč bychom ti to měli říkat?“ Hlas jako by stále přicházel odevšad a současně odnikud. Bylo nemožné přiřadit ho některému ze stínových válečníků.

„Protože mě zavede na vrchol Albí hory.“

Falrach zavřel oči. Co je to za argumentaci! V lese zavládlo ticho. Mlha mu teď sahala až ke kolenům.

„Hledá raději útočiště v klíně ženy, než aby bojoval za svou svobodu proti trolům. Proč si myslíš, že tě zavede na Albí horu, aby tam spolu s tebou nalezl smrt?“

„Slíbím mu, že se tam setká se svým otcem. Vím, jak moc ho trápí, že s ním nikdy nehovořil. Půjde se mnou.“

„Jeho otec je mrtvý. Jak by měl být schopen se s ním potkat na vrcholu hory?“

„Nalezneme tam Alby,“ pronesla Emerelle se sebejistotou, která Falracha zarážela. Výrok gazaly mohl znamenat všechno možné. Takto si ho vykládat byla čirá svévole.

Jedna ze stínových postav popošla vpřed. Elfka s tváří pomalovanou červenohnědou šťávou z keře dinko. Vlasy měla přísně sčesané dozadu a spletené do těžkého copu. Na sobě měla obnošené lovecké šaty. Oči jí zářily chladnou, jasnou modří. Duhovky obklopoval jemný, černý okraj. Vlčí oči, pomyslel si Falrach.

„Můj syn žije v horách poblíž lidské osady Firnstayn,“ řekla. „Prospěje mu, když konečně najde mír, ať tím či oním způsobem. Když se pokusí vystoupit na Albí horu, nebude se na něj vzpomínat jako na Maurawana, který utekl před bojem s troly.“

Falrach nevěřil vlastním uším. Vlastní matka tady vydávala svého syna! Tihle Maurawanové jsou šílení! Bezpochyby šílení!

„Co tady pohledáváš, Ollowaine?“

Na Albí horu se s Emerelle nevydá. Obětoval se, aby ji zachránil před ohnivým dechem draka; v tom viděl smysl. Ale toto pátrání po Albech… Hnala se jen za přeludem. Protože se Maurawanům zjevně zamlouvalo pomáhat bláznům, měl by uhodit na stejnou strunu. „Hledám spojence, kteří mi pomohou svrhnout krále trolů a opět předat Alben do rukou elfa.“

„Proč by se ti mělo podařit to, v čem jsme neuspěli za víc než jedenáct let?“

„Protože jste až dosud neměli vůdce, který by proměnil vaše slabiny v přednosti.“

Pozdně podzimní odpoledne

Cabezan seděl v polstrovaném křesle na terase svého paláce a hleděl na blízké vinice. Vinaři a jejich pomocníci lezli po svazích jako pilní mravenci. Tento rok měli dobré léto. Přineslo hodně slunce, ale i dost deště. Bylo to léto, které zplodilo silné, sladké hrozny. Letos se dočkají vynikajícího vína.

Král měl přes kolena přehozený těžký medvědí kožich. Nastavoval tvář slunci a vychutnával si mírné teplo pozdně podzimního odpoledne. Už dlouho se necítil tak dobře. Ale jediný pohled do Balduinova obličeje stačil, aby vytušil, že toto štěstí už nebude mít dlouhého trvání. Kromě hofmistra byl přítomen už jen Tankret. Ale Cabezan si byl jist, že jsou tajně sledováni přinejmenším z tuctu oken.

„Tak ven s tím, Balduine. Jaké špatné zprávy přinášíš?“

„Pokus o vraždu bílého rytíře neuspěl. Atentátník byl považován za velmi schopného. Šušká se, že sám Tjured odvrátil smrtící ránu mířící na rytíře. Náš plán se obrátil v opak. Michel Sarti je oblíbenější než kdykoliv předtím, můj králi.“

„A také ty chováš sympatie k tomuto rytíři božímu, nebo se mýlím?“

Balduin se odvážil usmát. „Musím přiznat, že bych se s tím mladým mužem rád někdy setkal.“

„A hned bys mu pak doporučil, aby sáhl po mém trůnu?“

„Pane, nikdy jsem…“

„Vím, co si o mně myslíš. Ušetři mě svých lží! Takže Drusnijci ho nedokázali zabít šípy. Tvůj nájemný vrah neuspěl při pokusu zlikvidovat toho zázračného rytíře kosou. Vidím to tak, že bychom se měli pustit úplně jinou cestou. Zdá se, že proti oceli je ten muž obrněn. Otravme ho! Chci, abys za ním poslal to děvče…“ Rozzlobeně luskl prsty. V poslední době ho stále častěji opouštěla paměť na jména. Pořád viděl tvář té malé děvky před sebou. „Však víš… To děvče, které bylo v Iskendrii.“

„Elodii?“

„Ano, přesně tu mám na mysli! Píšeš jí pořád ještě dopisy jménem jejího zemřelého bratra?“

„Ne, už víc než rok nikoliv. Můj poslední dopis pro ni byl psán jménem ženy, kterou její bratr nikdy neměl. Sdělil jsem jí, že zemřel na mor.“

Cabezan nevěřil vlastním uším. „Cože? Jak ses mohl opovážit? To podrývá morálku! Měl ses mě zeptat, ty zatracený starý blázne! Co sis vlastně myslel?“

Balduin patřil k těm nemnoha mužům, kteří se odvažovali čelit jeho pohledu, když se ho zmocnila zuřivost. „Už jsem nemohl to děvče dál obelhávat. Dostala v Drusně pěkně zabrat. Skoro se nevrátila.“

„A protože jsi lidumil, tak jsi jí ještě napsal, že její bratříček chcípl? Co jsi tím chtěl dosáhnout? Aby se oběsila?“

„Prostě jsem jí už nedokázal dál lhát,“ odvětil stařec klidně. „Obávám se, že jsem si s tím moc hlavu nelámal. Chtěl jsem se jen zbavit nepříjemné povinnosti.“

Že si s tím hlavu nelámal, se nechtělo Cabezanovi věřit. Nebylo to Balduinovi podobné. Co udělá příště? Napíše dívce dopis, v němž bude pravda o smrti jejího bratra? „Vykonáš můj rozkaz, Balduine! To děvče má toho ušlechtilého rytíře svést a pak mu podat číši otráveného vína. Potom problémy skončí. Před tím ho jeho brnění nejspíš neochrání!“

„Odpusťte, pane, ale to je něco jiného, než zabít pohanská knížata v Iskendrii nebo Drusně. Michel Sarti je hrdina. Čím mám odůvodnit nezbytnost jeho smrti?“

„Jsem král! Nedlužím takové malé poběhlici žádná vysvětlení. Co tě to napadá!“

„Myslím, že poběhlici jsme z ní udělali my a že prokázala v posledních letech Fargonu v boji proti jeho nepřátelům mnohem cennější služby než všichni naši vojáci dohromady, včetně bílého rytíře. Neměli bychom ji zatahovat do tak špinavé vraždy. Vyjde najevo, že rytíře zabila ona.“

„Když ta malá zemře, tím lépe. Pak už nebude moci zjistit, jak moc jsi jí lhal o jejím bratrovi. Tankret se postará, aby ji chátra vyslídila a pověsila ji na nejbližším stromě.“ Jeho tělesný strážce se usmál. Neměl svědomí. „Teď se smíš vzdálit, Balduine. Do setmění chci vidět dopis, který té malé děvce napíšeš.“

Cabezan zaklonil hlavu a naslouchal šouravým krokům starého hofmistra. Tak otevřeně se mu Balduin ještě nikdy nepostavil. To nemůže strpět! Zadíval se k nebi. Bledé podzimní slunce zastřel mrak. Na terase se ochladilo. Přitáhl si medvědí kožich výš.

Když Balduin zmizel, přivolal k sobě mávnutím ruky Tankreta. „Hofmistrovy drzosti mě rozzlobily. Uvítal bych, kdyby už neměl příležitost mě znovu urazit. Mělo by to vypadat jako nehoda. Má mnoho přátel. Ale nikoho neudiví, když tak starý muž spadne ze schodů. Předtím by měl ovšem ještě sestavit ten dopis. Zítřek by byl příhodný den pro jeho smrt.“

Tankret k němu přistoupil. „Můj králi, je moudré toho starce zabíjet?“

Cabezan zvedl rozhněvaně obočí. Bylo to poprvé, co jeho osobní strážce vyjadřoval nesouhlas s pověřením vraždit. Copak ho náhle obklopovali zrádci a slaboši?

„Ne, abyste mě pochopil špatně, pane. Dlouhá léta jsem jen čekal na to, až mi rozkážete, abych ho zabil. Považuje mě za přihlouplého vraha. Nevynechá jedinou příležitost, aby mi dal najevo své pohrdání. Nelitoval bych jeho smrti. A nejednou jsem zvažoval, zda nemám vzít osud do vlastních rukou i bez vašeho rozkazu. Ale Balduin je příliš důležitý… Je zasvěcen do příliš mnoha tajemství. Vyzná se ve spravování záležitostí podle vašich představ, aniž byste na ně musel dohlížet. U celého dvora není nikdo, kdo by ho mohl nahradit. Už v den po jeho smrti přijdou problémy. Pokud vám smím radit, pane. Nechte ho, ať nejprve vyškolí svého nástupce. Pak ho s radostí oddělám.“

Cabezan si unaveně přejel rukou po čele. Osobní strážce, který zpochybňuje jeho rozkazy… Měl by pověřit i Tankreta, aby si vycvičil svého nástupce!

Královnin dům

Maurawanové Emerelle překvapili. Darovali jí skvostného bělouše a nádherné šaty. Dalo se na nich poznat, odkud pocházejí. A přece byly hodny královny. Byly zhotoveny z měkké bílé kůže s dlouhými třásněmi na rukávech, které chránily švy před dešťovou vodou. Byly na nich našity stovky říčních perel, tvořící spletité, spirálovité vzory. Dál tu byly bílé holínky, sahající až po stehna. Šaty měly rozparek, takže nepřekážely při jízdě, i když nejspíš budou přitahovat mužské pohledy. Holínky a kožené šaty byly hezké i praktické současně. Bude v nich moci slézt i Albí horu.

Emerelle vedla hřebce po zasněženém terénu nahoru k albské hvězdě. Stále znovu hleděla k hoře, tyčící se v dálce. Její vrchol halila hustá mračna. Tvrdilo se, že žádné z dětí Albů ještě nikdy nezahlédlo špičku této hory. Falrach jí řekl cosi, co zprvu prostě odbyla, ale jeho slova do ní pronikla jako plíživý jed. Pokud nemohlo najít žádné dítě Albů ani lidí cestu na vrchol, mohl tam nahoře klidně číhat Devanthar. Možná bylo zakletí, které na hoře spočívalo, ochranou? Onen poslední Devanthar, který se před několika lety odvážil do Srdce říše, aby zplodil s kouzelnicí Noroelle dítě, od té doby zmizel. Čekal snad na Albí hoře?

To je nesmysl, říkal jí rozum. Proč by se tam měl uchylovat? Snad aby ukončil krvavý spor s Alby?

Emerelle dorazila ke člunu, ještě stále ležícímu na úbočí hory. Byl zpola ponořen do sněhové závěje. Elfka se uvolnila a oprostila svou mysl od veškerých pochybností. Pak sáhla po moci albské hvězdy. Ucítila sílu zlaté sítě a nechala ji sebou proudit. Při tom myslela na útes vysoko nad Firnstaynem, kde se uprostřed kamenné koruny na vrcholu hory nacházela albská hvězda, která byla jejím cílem.

Magická brána se otevřela. Emerelle cítila neklid svého hřebce. Nechal se sice odvést do zlaté sítě, aniž by se plašil, ale oči měl vyvalené strachy a nozdry se mu chvěly. Jen pár kroků, pak se ocitla na druhé straně. V jiném světě. Když procházela branou, čuchal jí vlasy vítr. Zahleděla se dolů na šedivou vodu fjordu. Na útesu ještě neležel sníh, ale zima už nebyla daleko. Studené mžení vetkávalo do hřívy jejího koně stříbrné perličky vody.

Nad břehem fjordu se vznášela lehká mlha. Nedokázala Firnstayn zahlédnout, ale v místě, kde muselo malé město ležet, svítila dvě jasná světla. Ne, nebyla to světla. Byly to ohně jako od hořících domů!

Emerelle nasedla a popohnala hřebce dolů ze svahu. Jistým krokem ji přenesl přes oblázky na příkře klesajícím, travou porostlém svahu. Když mlhu protrhal poryv větru, spatřila zřetelně oheň a děti lidí, prchající podél fjordu. Jakýsi dům poblíž slavnostní síně královny hořel! Druhý uprostřed osady. Co se to tam dělo? Nepřátelské vojáky nikde neviděla.

Jakmile to terén dovolil, popohnala koně do cvalu. Brzy zahlédla na vodě obrysy člunů. Potom dorazila k uprchlíkům. Tvořili malé skupinky. Ve tvářích se jim zračil strach. Když se Emerelle k jedné ze skupin přiblížila, vyrazil proti ní mladík s výhružně zvednutou motykou. „Nepřibližuj se! Naše rodina je ještě zdravá! Nepřibližuj se!“

Emerelle přitáhla koni otěže. Velké zvíře si odfrklo a vzepjalo se. Jeho přední kopyta zavířila vzduchem a rolník vyděšeně couvl. „Nechoď do Firnstaynu. Řádí tam mor!“

Aniž by Emerelle uznala muže za hodna jediného slova, hnala se dál po břehu. Copak ve světě lidí existovalo jen neštěstí a bída? Brána v primitivní dřevěné palisádě byla doširoka otevřená. Opuštěnou ulicí se plížil hubený pes. Emerelle ujížděla nahoru do kopce, kde stála slavnostní síň. Poblíž se nacházel malý domek. Jeho střecha se propadla. Ze dveří vyrážely plápolající plameny.

Kousek opodál objevila elfka mrtvého. Někdo mu vrazil do těla meč. Byl to postarší muž. Jeho šaty z jemného sukna prozrazovaly, že musel být zámožný. Neměl na rukou mozoly. Emerelle se bezradně rozhlédla. Nakonec se vydala ke slavnostní síni. Když zaslechla hlasy, nechala otěže klesnout. Byla neozbrojena. Proti dětem lidí obstojí i bez meče.

Vstoupila do královské síně. U ohniště na podlaze seděla skupina ozbrojenců. Náhle jeden z mužů vyskočil a tasil meč. Emerelle byla překvapena, že si jí válečník všiml tak rychle. Vstoupila naprosto nehlučně a všichni u ohniště k ní byli otočeni zády. Musel vycítit, že je tady. Na syna člověka to bylo neobvyklé.

„Kdo jsi?“ vyjel na ni voják.

„Ne, Answine!“ Starý muž bez nosu stlačil vojákovi ruku s mečem dolů. V očích mu stály slzy. „U bohů, naše modlitby byly vyslyšeny!“

Emerelle si na starce vzpomínala. Býval kdysi blízkým důvěrníkem krále Alfadase. A patřil k těm, kteří bojovali ve Sněžné marce proti trolům. „Lambi,“ pronesla přívětivě. „Zdá se mi, že tvoji bohové nad tebou drží ochrannou ruku.“

Stařec jí pospíchal vstříc. Na okamžik se bála, že ji Lambi obejme. Kousek před ním ucouvla. V tu chvíli se s rozpřaženými pažemi zastavil. Byl u ní tak blízko, že cítila, že je postižen. Na čele mu stál pot. Oči se mu až příliš leskly… Cítila nemoc i z jeho dechu.

Lambi před ní padl na kolena. „Ctihodná královno Emerelle. Přicházíš v hodině největšího utrpení. Prosím pomoz Kadlin. Její dcera bojuje se smrtí…“ Zajíkl se. „Už je skoro…“

„Zaveď mě k ní, Lambi. Celý Alben je Kadlin hluboce vděčný. Nikdy na to nezapomenu a budu Fjordlandu vždy nakloněna.“

„Slyšeli jste to! Všechno bude v pořádku. Honem, zvedněte zadky, musíme svést dohromady dvě královny.“

Muži odsunuli stranou lavice, na kterých seděli, a odmetli sítinu vedle ohniště. Do podlahy byl zapuštěn železný kruh. Muž, který na ni vytáhl meč, otevřel padací dveře.

„Museli jsme je schovat,“ vysvětlil Lambi. „Jejich vlastní osobní lékař jim zapálil dům. Znám Olava mnoho let. Musel se zbláznit strachy. V posledních dnech nebyl sám sebou! Místo aby pomáhal, naháněl jen lidem strach a hrůzu. Když dnes v poledne zemřelo na mor první dítě, vypukla panika. Spálili dům, ve kterém dítě zemřelo. A pak přišli sem. Když jsem viděl oheň ve městě, dopravil jsem Kadlin a Swanu do úkrytu tady v královské síni. Pak přišli. Muži a ženy, kteří s ní ještě před několika dny slavili na slavnosti jablek.“ Stařec zavrtěl hlavou. „Byli jako šílení. Olav je vedl. Domnívali se, že je pořád zavřená ve svém domě. Pak ti mizerové hodili na střechu pochodně. Když dům hořel jako věchet, dostali strach. Jen Olav zůstal. Myslím, že ten sup čekal na smrtelné výkřiky z domu. Zabil jsem ho. Pak už neměl nikdo chuť dál setrvávat. Utekli…“

Lambi vzal pochodeň. „Pojď, ty dare bohů!“

Emerelle se musela usmát. Darem bohů ji za všechna ta staletí, která už žila, ještě nikdo nenazval.

Syn lidí ji vedl po krátkých schodech dolů do chodby, která byla tak nízká, že dokonce i ona se musela zpola přikrčit. Po několika krocích dorazili k nahrubo tesaným dveřím. Byly zkřivené a otvíraly se jen neochotně. Za nimi se nacházela místnost, v níž viselo několik šunek. U stěny se tísnily sudy. Po pytlích byly rozhozeny kožešiny. Natažena tu ležela nahá, mladá, bělovlasá dívka. Tělo měla vychrtlé. Emerelle si všimla jizev v tříslech a v podpaždí. V malé místnosti to páchlo hnisem a potem.

U dívčina lože seděla žena s rozcuchanými zrzavými vlasy. Byla naprosto netečná. Stále otírala tělo dítěte mokrým ručníkem. Vůbec si nevšimla, že dovnitř někdo vstoupil.

Emerelle se k ní vydala a jemně jí položila ruku na rameno. „Dovol, ať jí pomůžu.“

Konečně k ní žena zvedla zrak. Ve vlasech se jí třpytily první šediny. Pod očima se jí rýsovaly černé kruhy a kolem koutků úst byly vyryty hluboké vrásky. Emerelle byla z pohledu, jak rychle děti lidí chřadnou, otřesena. „Kadlin?“

Žena na ni nevěřícně zírala. Po tváři jí proudily slzy. Emerelle cítila, že také královnu postihl mor.

„Ty…“ Kadlin zavrtěla hlavou. „Přišla jsi.“ Uchopila lem Emerelliných šatů a zabořila tvář do měkké kůže. „Konečně. Luthe, ty jsi mě vyslyšel. Konečně…“

Emerelle poklekla vedle lůžka. Opatrně položila dítěti ruku na hruď. Děvčátko bylo celé studené. Umíralo. Nákaza je oloupila o všechny síly. Srdce mu bilo už jen nepravidelně a slabě.

Otevřelo oči a podívalo se na ni. Mělo matčiny oči. Z bledých rtů mu splynul tichý povzdech. Pak přestalo jeho unavené srdce tlouct.

Kořen loabo

Elodia složila dopis a vložila ho do malé krabičky z dřevotřísky, kterou uchovávala pod postelí. Četla ho třikrát. Balduinův rukopis získal na nedbalosti. Neměl už stejnou sílu jako kdysi. Do tmavě červeného vosku byla otištěna králova pečeť. I když žádali něco nehorázného, nebylo pochyb, že se jedná o královu vůli. Jedna věc stála za pozornost. Měla pocit, jako by byl dopis poté, co ho král opatřil pečetí, znovu otevřen. Pod pečeť byl doplněn poslední řádek.

Zachraň si život.

Chvíli zvažovala, že ukáže dopis představené, ale pak to zavrhla. Nebylo běžné, aby kněžky refugia probíraly královy rozkazy s představenou.

Byl to první dopis, který obdržela od zprávy o bratrově smrti. Odvážila se doufat, že už nebude muset refugium nikdy opustit.

Elodia zavřela oči. Byla unavená. Někdy si kladla otázku, zda to není nemoc. Od okamžiku, kdy se vrátila z lesů Drusny, byla stále vyčerpaná, bez ohledu na to, jak dlouho spala. Bylo pro ni těžké svědomitě plnit i těch nemnoho povinností, které v refugiu měla. Všechno, co dělala, dělala pro svého bratra. Od jeho smrti byl její život prázdný. Někdy se v duchu ptala, zda je to Tjuredův trest za zločiny, ale to nebylo možné. Zabíjela jen pohany! Ale tento nový úkol… Pokud se ho zhostí, bude zatracena, pokud se bude zdráhat, stane se zrádkyní. Už o bílém rytíři slyšela. Asi každý ve Fargonu o něm slyšel. Zabila knížete Arsiho, ale Michel Sarti byl hrdinou této války. Jeho jméno zaznívalo ze všech úst. A jí to tak vyhovovalo. Nebyla hrdá na to, co udělala. Splnila králův rozkaz a její čin byl bezpochyby Fargonu k užitku. Ale tento nový rozkaz k vraždě… Mohla být pravda, že se rytíř spikl proti králi Cabezanovi? Vždycky, když si vzpomněla na toho starého muže v posteli, zmocnila se jí hrůza. Nikdo o něm nemluvil v dobrém. Lidé se krále báli. Byl ovšem bezpochyby dotčen bohem. Jeho život neměl konce, i když stále znovu těžce churavěl a daleko přesahoval obvyklou délku.

Balduin ten dopis sepsal, takže rytířova smrt musela být ku prospěchu království! Byl to laskavý muž. I on jí někdy psal. Vždycky mu bude vděčná za to, že si dal tu námahu a napsal jí dlouhý dopis o smrti bratra Jeana a především o jeho životě. Jean byl šťastný. Čerstvě se zamiloval, když mor připravil o život jeho i jeho milovanou. Byl váženým písařem na králově dvoře a Balduin nepochyboval, že by Jean povýšil až na místodržícího, kdyby jen žil déle.

Do očí jí vhrkly slzy. Udělá to pro Balduina, a ne pro Cabezana. Vstala a opustila malou chatrč, stojící poblíž zdi stranou velké budovy refugia. Bude potřebovat pomoc sestry Anaisy, zahradnice. Ona sama se v jedech nevyznala.

Na zahradních cestičkách stály kaluže. Ráno vydatně pršelo. Déšť sebou přinesl první předzvěst zimy. Bylo sychravo. Nebe viselo nízko nad horami. Rozlehlé zahrady, založené řádovými sestrami, byly ještě mladé. Nově zasazené stromy měly kmínky silné sotva jako paže. Až povyrostou, stane se refugium nádherným místem.

Prošla kolem mladé novicky, která prosekávala růžový keř. Dívce bylo nanejvýš sedmnáct. Byla krásná. Elodia se melancholicky usmála. Okolnosti sem zaháněly jen pěkná děvčata.

Nazývaly se řádem a mezi sebou se oslovovaly sestro. Ale církev nevěděla nic o tom, co se v refugiu na Mons Gabino odehrávalo. A kdyby to věděla, jistě by tomuto řádu nedala své požehnání. Pevná pravidla činila zrůdnosti, které se tu děly, snesitelnějšími. Všechny se k sobě chovaly zdvořile.

Elodia zůstala stát před úzkým červeným dřevěným můstkem, vedoucím přes černou tůň. Tmavá voda byla nehybná. Elodia ztěžka dýchala. Bylo to jediné místo v refugiu, které jí bylo nepříjemné. V této tůni utápěli v zapečetěných hliněných džbánech těla nenarozených dětí. Neuplynul jediný rok, kdy by nějaká novicka neotěhotněla. Jejich vzdělání jen zřídka spočívalo ve studiu knih. Za vysokými zdmi refugia cvičily ve všech podobách to, co měly dělat v králových službách. A tak se stávalo, že došlo k otěhotnění. Ale Mons Gabino nebylo místem pro děti. Některé sestry to tajily, ale nakonec si toho ostatní vždycky všimly. Představená sama děti vyzvedávala. Ale potopit těžké hliněné džbány do tůně zůstávalo úkolem matek.

Elodia sebrala odvahu a rychlými kroky přešla most. Vystříkla voda. Jakýsi kapr chňapl po mouše. Ryby tady rostly a tučněly. Nikdo nejedl maso z tohoto rybníka.

Sestru Anais našla u oleandrových keřů. Zahradnice pohupovala mezi rostlinami vykuřovací nádobou a tiše si zpívala. Elodia ji chvíli pozorovala, než si jí Anais všimla.

„Elodie! To je hezké, že jsi opustila svou chatrč a vydala ses na procházku. Pojď ke mně a vdechuj kouř. Kouř ze santalového dřeva nevzpruží jen květiny, otevírá také duše nás lidí. Mohla bys mi trochu pomoci se zahradnickou prací?“

„Pokud mám být upřímná, sestro Anais, přišla jsem, abych tě poprosila o pomoc. Potřebuji tvou radu, pokud jde o jed. Měl by usmrtit během dvou, tří dnů. Nemá způsobovat žádné bolesti, podle kterých by mohla oběť vytušit, že byla otrávena, a na mrtvém také nemá být vidět, že zemřel nepřirozenou smrtí.“

Zahradnice odložila vykuřovací nádobu a začala si palcem a ukazováčkem masírovat špičku nosu. Byl to její zlozvyk, který jí vynesl už nejedno pošklebování. Náhle se zamračila. Když vzhlédla, změnily se její rty v úzkou čárku. „Žádáš toho trochu moc.“

Elodia ještě nikdy neviděla sestru Anais v tak špatném rozpoložení. „Copak takový jed neexistuje?“

„Ach, ano. Existuje. Ale nemám ho na skladě. Musíme k tomu vytáhnout kořen loabo. Musí se vyndat za úplňku ze země černou hedvábnou šálou, jinak ztratí moc. Je to velmi zvláštní jed. Napadá cévy v mozku. Rozežere je, až do mozku prosakuje krev.“

„A je zcela určitě smrtelný?“

„To je. Jde to pomalu. Některé bolí hlava. Většinou je to ovšem tak, že oběti dostávají závratě. Nedokážou už jasně hovořit nebo zapomínají jednotlivá slova. Jed je nezvratně smrtelný! První dva dny poté, co jej oběti požijí, vůbec nic necítí. Bohužel v mé zahradě roste jediný kořen loabo,“ řekla sklíčeně.

„A? Dá se sklidit?“

„Ano, jistě. Za úplňku. A pak z něj ještě musíme vyextrahovat jed. Bude to chvíli trvat. Doufala jsem, že budu moci kořen rozmnožit.“ Anais si povzdechla. „Pojďme za představenou. Obávám se, že v refugiu nemáme ani černý hedvábný šál. A když už mám obětovat svůj jediný kořen loabo, chci udělat všechno správně!“

Svobodná vůle

Emerelle pevně zatlačila na dívčinu hruď. Znovu. A znovu. Srdce se pohnulo. Ucítila váhavé, slabé údery. Se zavřenýma očima se pokoušela splynout s dítětem a jeho tělem. Naladila se na přerývaný, nepravidelný tlukot jeho srdce, snížila mu horečku a vyčistila krev. Dodala tělu novou sílu, aby dokázalo potlačit znovuoživení nemoci. Nakonec zahojila zničenou tkáň prasklých morových hlíz a nechala zmizet zranění, aniž by na pokožce zůstala nějaká jizva.

Když znovu otevřela oči, uchopila Kadlin její ruce. „Můžeš jí pomoci?“

„Bude žít. Teď bych se měla postarat o tebe.“ Zvedla zrak ke starému válečníkovi bez nosu. „A o tebe také. Oba v sobě už máte nemoc.“

Věnovala se oběma s veškerou péčí. Ve starcově případě zmírnila také obtíže, způsobené počínající dnou. Oba měli několik bodnutí od hmyzu.

„Musíte si vyčistit šaty ve vařící vodě. U kožichů a dalších kusů oděvu, kde to není možné, pomůže jen spálení. Mor přenášejí blechy.“

„Nemoc je v šatech?“ Kadlin se na ni podivně podívala.

„V šatech jsou blechy. Ovšem nebezpečné jsou možná i šaty, které se dostaly do styku s hnisem z morových boulí.“

„Před několika dny dorazil jarl s truhlicí plnou šatů. Swana jedny z nich dostala. Já také…“

„Já si vzal kalhoty,“ řekl stařec.

„To nemusí s vypuknutím nemoci souviset,“ řekla Emerelle. „Měli bychom opustit tuto místnost.“ Toužila po čerstvém vzduchu. Dokonce i stát v dešti by jí bylo příjemnější, než déle setrvávat v tomto dusném, stísněném prostoru.

Kadlin opatrně vzala dceru do náruče. Políbila spící dívku na čelo. Královnina tvář byla skropená slzami.

Stařec je dovedl zpátky do královské síně. Ostatní válečníci tam stále drželi stráž. Shlukli se kolem královny a její dcery. Emerelle byla dojata srdečností, s jakou se k sobě chovali. A necítila se ve své kůži.

Tiše vyšla z královské síně. Venku pořád pršelo. Mlha prořídla. Ohně skoro pohasly. Z trosek stoupal hustý dým. Jakýsi pes se pustil do mrtvých. Těžko uvěřit, že léčitel hodil pochodeň na dům, ve kterém se domníval, že jsou na smrt nemocní. Na dům své královny! Lidé pro ni navždy zůstanou záhadou.

Emerelle za sebou zaslechla kroky. Kadlin vyšla k ní do deště. Kolem ramen měla přehozen hrubý, zelený vlněný plášť. „Děkuji,“ pronesla prostě a s takovou srdečností současně, že každé další slovo by její hluboký cit jen rozmělnilo.

„Jsem ráda, že jsem přišla včas,“ odvětila Emerelle.

Mlčky chvíli stály vedle sebe a dívaly se k fjordu. Nakonec to byla Kadlin, kdo prolomil ticho. „Co tě sem přivádí, královno?“

Emerelle se musela usmát. Kadlin byla chytrá. Bylo jí jasné, že ji do Firnstaynu nepřivedl žádný božský zázrak. „Hledám Melvyna,“ odpověděla upřímně.

Kadlin se na ni zpytavě podívala. „Proč?“

Zjevně si dělala starosti o blaho svého bratra. „Má mě zavést na jednu horu. Jen on dokáže najít cestu nahoru.“

„Nemůžeš letět na jednom z těch velkých orlů?“

Lidská dcera ji nejspíš považovala za hloupou. „Ne.“

Kadlin se na ni vyzývavě podívala. Emerelle mlčela. Z mladé dívky z dřívějška se opravdu stala královna. Nenechala se zastrašit tím, kdo před ní stojí. Emerelle se rozhodla, že si zasluhuje jasnější odpověď. „Na hoře spočívá kouzlo. Říká se jí Albí hora. Silné větry brání tomu, aby se k vrcholu přiblížili ptáci. Roztříštili by se o skály. Melvyn je jediný, kdo mě může dovést nahoru.“

„Proč to nemůže udělat někdo jiný?“

Emerelle byla překvapena. Copak královna neznala žádnou vděčnost? Bylo nezdvořilé se tak vytrvale vyptávat, když přece dávala svými odpověďmi jasně najevo, že už nechce o tomto tématu mluvit.

„Je to pro mého bratra nebezpečné?“

„Pro něj to nebezpečné nebude. Tvrdí se, že na vrchol hory se nemůže dostat živé dítě Albů ani lidí. Tvůj bratr je synem elfky a člověka. Ještě nikdy nevzešlo ze spojení elfa a člověka dítě. Je jeho osudem moci vyjít na tuto horu!“

„Opravdu? Nebo je možná dvojnásobně proklet, protože je člověkem i elfem?“

Emerelle musela přiznat, že tak se na to ještě nedívala. „Není tvým úkolem rozhodovat o cestě tvého bratra. Toto rozhodnutí může učinit jen on.“

„Zachránila jsi mně a Swaně život. Jakou má ještě svobodnou vůli, aby ti odmítl tvou prosbu?“

Už nikdy koněm

Vzpomněl si na švarnou blondýnku, která stála před hostincem, a odfrkl si.

„Všechno je v pořádku, velký bratříčku,“ řekl Adrien. Mladík ho hřebelcoval. Také ho osobně odstrojil. Tyto věci nikdy nikomu nepřenechával. Někdy byl přímo únavně vzorný. Živoucí svatý. Nikdy neulehl do lože ženy. Příležitostí se vyskytlo víc než dost. Blondýna z hostince na něj dělala oči, ale on si toho ani nevšiml.

Ve městě je koňský trh.

„Hlesáš klisnu?“

Adrien to pronesl velmi věcně. Ten kluk prostě nemá smysl pro humor, pomyslel si Jules rozzlobeně. Přitom nevědomky uhodil hřebík na hlavičku. Měl nemalou chuť mu někdy o některých věcech pěkně říct svůj názor… Ale to nesměl. Adrien se stal přesně takovým, jakým ho chtěl mít. Všechna ta léta námahy z něj udělala dokonalého rytíře. Skutečně nudného člověka! Od doby, kdy přestal pátrat po oné Elodii, se už staral jen o záležitosti církve nebo zachraňoval chudé a bezprávné.

Budu tě muset opustit.

Adrien nechal klesnout hřeblo. „Urazil jsem tě? To jsem nechtěl! Myslel jsem…“

Nemá to nic společného s klisnami, lhal Jules. Víš přece, že mě Tjured poslal, abych na tebe dával pozor. Ale už dávno nepotřebuješ ochránce. Jsi muž a sám ručíš za své činy a svůj život. Jsem na tebe hrdý. Z nejistého mládence, se kterým jsem se setkal před čtyřmi lety a který ani neuměl jezdit na koni, už nic nezůstalo.

„Ale já tě potřebuju! Tolikrát jsi mi poradil. A vím…“ Jeho hlas se změnil v šepot. „Očekáváš ode mě, že zabiju krále Cabezana.“

Nemáš chuť zabíjet starého krále. Nepovažuješ za rytířské probodnout starého nemocného muže v posteli. Hádali jsme se kvůli tomu dost často. Tvá představa o rytířství vede k tomu, že neuplyne jediný týden, aby nedošlo k vraždám na králův rozkaz. To dokážeš strpět. Obětuješ ty lidi svým rytířským zásadám.

„Proto odcházíš?“

Ne, hochu. Prostě přišel čas… Tjured má pro mě jiné úkoly. Strávil jsem s tebou hezký čas. Navždy si tě uchovám ve vzpomínkách.

„Zabiju Cabezana!“ Pustil teď k vodě veškerou opatrnost. Byli sice ve stáji sami, ale člověk nikdy nemohl tušit, kdo ho poslouchá.

Já vím. Musíš to udělat. Nebo on najde způsob, jak zabít tebe. Nesnese dlouho, že v jeho království existuje muž jako ty. Chtěl bych ti dát už jen jedinou radu. Připrav se na to, že obrátí tvou rytířskost proti tobě. Dej si pozor! Je to starý, nemocný muž. Ale pořád je ještě nebezpečný.

Adrien odložil hřeblo. Jeho tvář působila tvrdě a uzavřeně. Tak vypadal vždycky, když chtěl za každou cenu skrýt své pocity. Ale hlas neměl pod kontrolou. „Budeš mi chybět,“ řekl smutně.

Tomu malému se vážně podařilo, že se cítil dojat. Strávil s ním příliš mnoho času. Přirostl mu k srdci. Na něco takového by si měl dávat pozor! Lidé žili příliš krátce, než aby ho k nim poutaly city. Adrien si vedl dobře. To bylo vše. Rytířský řád byl založen. Chlapcův úkol byl splněn. Vražda tyrana by byla hezkým závěrečným akordem, ale Adrien to už nepotřeboval udělat, aby vstoupil do dějin Tjuredovy církve jako svatý Michel Sarti.

Jules vyšel ze stáje. Svobodný! Jak moc mu to chybělo. Byl koněm už čtyři roky. To stačilo! I když měl mladíka rád a užil si v této roli určitou zábavu.

Nejsem dobrý v loučení. Sbohem, Adriene. A dávej na sebe pozor, když už nebudeš mít koně, který by ti kryl záda.

Mladík ho objal! To nemohla být pravda. Bylo mu jedno, jak na něj zírají z hostince! „Sbohem, Bílý hrome. Budou mi chybět naše rozhovory.“

Měl bys přestat mluvit na veřejnosti s koněm. To je i na skoro-světce podivné počínání. A ano… Taky mi budou chybět rozhovory s tebou, takovým idealistickým paličákem.

Jules se otočil a dal se do klusu zimní krajinou. Žasl nad svými pocity. Mládenec mu chyběl už teď. Byl nejvyšší čas, aby se postaral o jiné věci. Na takové sentimentální nesmysly nebylo v jeho životě místo!

Tvůrce krále

Anderan dorazil jako poslední na místo srazu velitelů, onoho vnitřního kroužku důvěrníků, které kolem sebe Elija shromáždil. Ze starých velitelů z dob boje proti elfům zbyla jen hrstka. Většina byla, stejně jako on, zvolena až později. Byl tu, protože Eliju kdysi bránil proti Shi-Handan. Tolik let se nadšeně věnoval úkolu, jak dát světu nový, lepší řád. Ovšem nyní hluboce vystřízlivěl. Teprve včera se vrátil z Feylanvieku. Mráz ho připravil o dva prsty na rukou a tři na nohou. A to měl ještě štěstí, že se mladší kobold rozhodně postavil proti Soltonovu návrhu, aby ho utopili v kanále.

Anderan usedl na poslední volnou židli. Seděl vedle nováčka. Elijova bratra. Od včerejška se o tom mladém lutinovi ledacos doslechl. Vypadalo to, že strávil dlouhou dobu v Emerellině společnosti. Oklamal padlou královnu a špehoval ji. Pokud byla pravda, co tvrdil, nijak netoužila dobýt zpět svůj trůn.

Elija povstal ze svého místa. Tiché rozhovory velitelů utichly. Ale místo Eliji zírali všichni na něj. Co se to tu dělo?

„Bratři a sestry, rada koruny včera rozhodla o knížatech, která budou povolána k volbě krále. Také byly stanoveny zásady, podle kterých se má volba konat. Už týdny to bylo stále znovu tématem našich tajných setkání a je mi potěšením vám oznámit, že korunní rada mohla být ovlivněna tak, že rozhodla zcela v našem zájmu. Budou přizvána obě knížata kentaurů, Katander a Nestheus.“

Anderan nevěřil vlastním uším. „Naši nepřátelé byli přizváni k volbě krále?“

Elija ho obdařil rozhněvaným pohledem. „Protože jsi nebyl v posledních týdnech přítomen, chybí ti hlubší porozumění. Smyslem této volby je, aby byli bezmocní. Jsou nuceni jednat podle našich plánů. Pokud nedorazí na Slavnost světel, ztratí tvář a je otázkou, zda budou i nadále akceptováni jako vůdcové svého lidu. Pokud přijdou, budou disponovat pouze dvěma ze sedmi hlasů. Skanga a Gilmarak jsou přesvědčeni, že díky tomu zůstanou neškodní, neboť král je volen prostou většinou. Nechali se dokonce přimět k tomu, aby povolali elfa Alviase, bývalého Emerellina hofmistra. Troly budou při volbě krále zastupovat vévoda z Mordštejnu a vévoda z Vlčí jámy. Ani jeden zrovna nesluje svým pronikavým úsudkem. Ale jsou absolutně oddáni Gilmarakovi. Skanga není hloupá. Už dlouho se obává, že bych mohl sáhnout po koruně Albenu. Proto mě určila za jednoho z knížat, která budou přizvána k volbě. Ona knížata se nemohou sama ucházet o královský titul. Byl jsem jmenován knížetem Tanthalie jen proto, abych mohl být povýšen do tohoto úřadu, neboť abyste směli volit krále, musíte být knížetem Albenu. Sedmým knížetem v tomto vznešeném kroužku budeš ty, Anderane. Vedle mě jsi jediným koboldem Albenu, který nosí knížecí titul, uznávaný radou koruny. Kvůli této věci tě Skanga velmi brzy pozve k sobě.“

Anderan byl naprosto zaskočen. To bylo to poslední, s čím počítal. Několik velitelů na něj vědoucně hledělo. Neměl z toho dobrý pocit. „Co ode mě šamanka chce?“

„Jak víš, je Skanga všechno jen ne hloupá. Samozřejmě umí počítat do sedmi. A nám koboldům nevěří. Uvalila na mě kletbu. Kdybych se odvážil hlasovat proti Gilmarakovi, zemřel bych v tomtéž okamžiku, kdy bych to udělal. A nejen já. Zmocní se všech, kteří v mém životě někdy něco znamenali. Až na tebe bude tu kletbu uvalovat, řízne tě do hrudi kamenným nožem a udělá několik velmi nepříjemných věcí. Očekávám od tebe coby člena naší spiklenecké pospolitosti, že se tomuto rituálu podrobíš.“

Anderan byl dokonale vyvedený z míry. Možná byl ještě příliš oslaben útrapami cesty a omrzlinami. „Pokud budeme nuceni hlasovat pro Gilmaraka, co touto intrikou získáme?“

Elija se vítězoslavně usmál. „Prosím, odpusť mi, ale uvažuješ jako trol.“

Všichni se zasmáli. Očividně byli zasvěceni.

Elija se ještě chvíli bavil tím, že Anderan vypadá jako hlupák, pak se mu ho zželelo. „Skanga zahrnula do svých výpočtů jen to, že se dá hlasovat pro nebo proti Gilmarakovi. My se prostě zdržíme hlasování. Tím nás kletba nezasáhne a Gilmarak bude třemi hlasy proti dvěma poražen. A ten, kdo už při volbě krále jednou neuspěl, se smí zúčastnit další volby krále teprve na následující Slavnosti světel za osmadvacet let.“

Anderanovi připadal ten plán nesmyslný. „Co tím získáme? Ty budeš mezi knížaty, která volí. Jak se chceš stát králem?“

„Další trolí úvaha, můj milý. Jsem si jist, že to vzala v potaz i Skanga. Ale staré zákony královské volby, které jsme nikdy nezrušili, stanovují, že se od druhého kola volby mohou stát králi i knížata, která jsou oprávněna volit. Nemohou se pak už ovšem účastnit hlasování.“

„Přece si nemyslíš, že Katander, Nestheus a Alvias budou hlasovat pro tebe.“

Lutin se zamračil. „Obávám se, že v tom máš pravdu. Kentauři lutinům nikdy neodpustí, že jsme z pohřebních komor jejich předků učinili zásobovací skladiště pro troly. Proto nenastoupím ke královské volbě já. Budeš to ty.“

Anderanovi spadla čelist. „To je…“ Nenalezl slova. Nikdy se neodvažoval snít o tom, že by se mohl stát vládcem Albenu. To nikdy nebylo cílem jeho života.

Elija jako by jeho úvahy vytušil. „Jeden z našeho středu se musí stát králem. A ty jsi mezi všemi koboldy jediným pravým knížetem. Máš dobré jméno. Mnozí tě znají. Už dlouho jsi členem rady koruny. A určitě se mnou budeš souhlasit, že Alben dalších osmadvacet let vládu trolů neunese. Všechno zničí. Gilmarak velmi špatně porozuměl mým raným spisům. Vždycky jsem byl pro přerozdělení vlastnictví. Pro spravedlivější společnost. Ale zničit poklady Albenu a odstranit peněžní hospodářství je šílenství! Způsobil tím velké škody. A brzy budou tyto škody nezvratné. Tobě nemusím vysvětlovat, že karavany určené pro Sněžnou marku neslouží k tomu, aby dláždily jeskyně trolů zlatem,“

Anderan věděl, že poklady byly dopraveny k sopce, tyčící se na místě zaniklé trolí pevnosti Kralštejn. Byl u toho, když první karavana dorazila k cíli. Spolu s ním byli přítomni jen tři další koboldi z rady koruny. Na posledním úseku cesty byly poklady svěřeny výlučně trolům. Stepní lodě, které urazily poslední část své dlouhé cesty jako ledové plachetnice, zakotvily asi deset mil od vulkánu. A trolové, kteří přišli, pocházeli z devíti nových jeskyní, které byly vyhloubeny do skály poblíž Kralštejnu. Tito trolové svrhli poklady Albenu do jícnu sopky. K vulkánu dorazily tři karavany. A nesčetné lodní náklady s poklady přistály u břehů Velrybí zátoky. Gilmarak se musel držet svého plánu jen jeden nebo dva roky, pak už nebude v celém Albenu dost zlata ani stříbra, aby bylo obnoveno peněžní hospodářství. Čerňák, tiskař, patřící k tajné radě velitelů, sice navrhl, že by mohli tisknout cenné papíry a nahradit jimi zlato a stříbro, ale Anderan si nedokázal představit, že by to mohlo mít budoucnost. Kdo by věřil kousku papíru! A jak snadné by bylo rozmnožit majetek tím, že byste si natiskli nové. To nemělo hlavu ani patu! Žádné zdraví hospodářství nemohlo spočívat na papírech. Nikdo z lidu by těmto papírům nevěřil. Zlato a stříbro byly něčím hmatatelným! Od počátku časů byly páteří obchodu.

„Proč by mě měli Katander a Nestheus zvolit?“

„Protože představuješ nejmenší zlo, kamaráde. Budou vědět, že oni by se nikdy nestali vládci Albenu. A pokud nezvolí tebe, kdo ví, kdo nastoupí ke třetímu kolu volby.“

Anderan na tu myšlenkovou hru přistoupil. „Dobře, tak tedy budu mít hlasy kentaurů a tvůj. Oba trolové budou hlasovat proti mně. Pokud bude proti mně hlasovat i Alvias, nebudu mít většinu.“

„Alvias už nebude naživu.“

„Co…“ Anderan se cítil být předváděn jako dítě.

„Tak se do něj přece vciť. Byl nejvěrnějším z věrných. Nesčetné roky působil jako Emerellin hofmistr. Učinil ze Světla elfů to, čím bylo. Postaral se, aby Emerellina vláda měla lesk! Jsem si jist, že ví, jak to tady vypadá. Že ví, co trolové provedli s jeho hradem. A bude je nenávidět za to, že Emerelle zbavili moci a pokořili ji. Až do prvního kola volby se nedostane do Gilmarakovy blízkosti. Ale až trolí král při volbě neuspěje, vypukne zmatek. A tuto příležitost Alvias využije, aby se Gilmarakovi pomstil. Není mistrem meče, ale vím, že bojoval v řadě bitev. Možná se mu podaří Gilmaraka zabít. Zcela jistě nepřežije. Pak už zůstane jen pět knížat, která budou moci volit, a tobě budou na většinu stačit tři hlasy.“

„Nevím, zda bych unesl břímě kralování,“ namítl nejistě.

„Myslíš, že bys vládl hůř než trol? Samozřejmě ti budeme všichni stát po boku. Budeš sedět na trůně, ale nebudeš sám.“

Vznášelo se snad v poslední větě varování? Elija už měl dozajista plán, co udělá, pokud nebude Anderan vládnout tak, jak si bude přát. „A co s Emerelle? Myslíš, že se nepokusí znovu se dostat k moci?“

„O tom ať ti raději povypráví můj bratr Nikodemus. Strávil dlouhou dobu po královnině boku. Ví lépe než kdokoliv jiný v Albenu, jak na tom je.“

Lutin vypadal ještě velmi mladě. Teprve teď si Anderan všiml, že mu chybí palec. I když to byl nesmysl, lutin mu byl díky tomu, že byli oba stejným způsobem zmrzačeni, sympatický.

„Domnívám se, že Emerelle zešílela,“ začal klidným hlasem. „Sám jsem viděl, jak se vysvlékla do naha, nechala se divochy pomazat hlínou a tak běhala po poušti. Když jsem ji opouštěl, měla v plánu vylézt na Albí horu. Je přesvědčena o tom, že Albové neopustili náš svět, nýbrž že se dají najít na vrcholu hory. Možná se pokusí získat korunu Albenu její mistr šermíř. Ale ten mi důvěřuje. Znovu se se mnou spojí. Tak budu v obraze o všem, co plánuje.“

Anderan viděl Emerelle během poslední Slavnosti světel v jejích motýlích šatech. Královna vypadala tak majestátně a nepřístupně! A teď se potulovala mezi divochy, pomazaná blátem? Jak hluboko musela klesnout!

„Jak já to vidím,“ chopil se opět slova Elija, „existují tři skupiny, které budou bojovat o korunu. Trolové, mistr šermíř a my. Jsme jediní, kdo zná plány ostatních. Proto zvítězíme. Boj o korunu je bitvou! Ovšem tuto bitvu nerozhodne síla meče, a proto nejsme proti elfům a trolům v nevýhodě. Zvítězíme, protože je to jediný logický závěr z průběhu historie Albenu. Koboldí národy tvoří mezi dětmi Albenu zdaleka většinu. Čas vlády hrstky nad mnoha pominul. Žijeme v epoše, kdy lid bere svůj osud do vlastních rukou. A my jsme legitimními zástupci lidu. Ale nesmíme pustit ze zřetele, že krátce před konečným vítězstvím hrozí největší nebezpečí. Musíme být připraveni na to, že se elfové naposledy vzepřou proti nevyhnutelnému běhu dějin. Vyšlou nájemné vrahy. Budeš v nebezpečí, Anderane. Bratr Madrog a jeho pavoučí muži tě budou chránit, až budeš na slavnostním člunu jmenován králem. A my dopravíme v následujících týdnech do Vahan Calydu tisíce nejvěrnějších rudých čapek. Budou připraveni, aby v případě potřeby provedli puč, kdyby snad královská volba neměla žádoucí průběh.“

Tím byla nejspíš míněna moje smrt, pomyslel si Anderan cynicky. Pokoušel se nepředstavovat si, co s ním Skanga udělá, pokud se místo Gilmaraka stane vládcem Albenu.

„Každý z nás v posledních letech mnoho vytrpěl. Já jsem během bitvy o karavanu pro Sněžnou marku ztratil s výjimkou svého bratra a kamarádky Lizy celou svou rodinu. Vím, že v tomto kroužku není nikdo, kdo by neoplakával nějaké mrtvé. Až se vydáte do Vahan Calydu, myslete právě na ně. Den, kdy si vyžádáme splacení jejich oběti, už není daleko. Den, kvůli kterému zemřeli. Dlužíme jim vítězství a proměnu našeho světa v místo, o němž mohli jen snít. A dokonalou společnost, kde se už nikdo slabý nebude muset obávat tyranie silných. Svět, v němž si budeme před zákonem všichni rovni. Povstaňte, bratři a sestry! Vzpomeňte na své mrtvé! A až se rozejdeme, bojujme ze všech sil za náš slavný cíl. Až se příště setkáme, bude Anderan vládcem Albenu.“

Píseň hory

Sedm týdnů jí ti dva ukradli! To byla cena, kterou po ní Kadlin a Melvyn žádali. Musela zůstat ve Fjordlandu, dokud nebyl mor poražen. A Kadlin zůstala neochvějná. Melvyn byl jedním z nejlepších válečníků Albenu, ale síle Kadlininy vůle neměl čím vzdorovat.

Emerellina orla se zmocnil poryv větru a nemilosrdně ho tlačil dolů, vstříc skále. Zoufale bojoval proti živlu údery křídel. Skaliska zahalovaly roztrhané závoje mraků. Emerelle ucítila, jak se špičky křídel otřely o kámen. Orel přitáhl letky k tělu a vrhl se podél strmé stěny dolů. V postroji to s ní trhlo. Její žaludek se bouřil.

Náhle orel doširoka rozepjal křídla. Střemhlavý let skončil. V širokých spirálách a s určitým odstupem od hory začal pták zase stoupat.

To bychom už neměli znovu zkoušet. Mrakonor, kníže orlů, který nesl Melvyna, kroužil kousek nad nimi. Nedostaneme se výš než k východnímu ledovci. Musíme vás tam vysadit. Pokud máte rozum, vrátíte se s námi.

Emerelle musela pootočit hlavu, aby na Mrakonora viděla. Skvrnonožka, její vlastní orel, vypadal vyčerpaně. Emerelle mu visela těsně pod hrudí a měla nahoru špatný výhled. Všechny údy ji bolely z nepokojného letu. Melvyn pro ně navrhl úplně nové postroje na létání. Měly popruhy jako ruksak, ale s přídavnými koženými pásy, sahajícími až k rozkroku a probíhajícími také přes hruď. Všechny byly na zádech spojeny silným kusem kořenového dřeva. Trčelo přes hlavu, kde byl do dřeva zapuštěn ležatý, oválný kruh. Tento kruh, vyztužený několika vrstvami kožených pruhů, uchopili orli. Díky němu je mohli nést. Ovšem i když byl postroj řádně oblečen, časem se zařezával do masa. Byl to všechno jen ne pohodlný způsob cestování.

Melvyn se v posledních týdnech připravoval na tuto cestu v každé volné chvíli. Zdálo se, že nemá strach. Možná to byla vítaná změna ve srovnání s životem otce rodiny. Miloval Leylin i jejich syna Conlyna. Ale také mu chyběla svoboda. Vykoval pro jejich nebezpečnou pouť mačky i cepíny. A dvakrát se s ní vydal na několik dní do hor, aby ji naučil lézt. Na zamrzlém vodopádu se učili, jak se zdolává ledová stěna. Také ji naučil, jak se pohybovat v horolezecké výstroji a vzájemně se jistit. Zjevně bral celý podnik s velkým nadšením a vážností. A Emerelle si byla s každým dnem jistější, že je pro výstup na Albí horu tím pravým.

Vydáme se k ledovci.

Emerelle se zadívala vzhůru ke klokotajícímu moři mraků, obklopujícímu vrchol. I když bylo sotva po poledni, nebe už ztmavlo. Emerelle se chránila proti vražednému chladu kouzlem, přesto se cítila být vydána všanc síle přírodních živlů. Dál na jihu přicházelo jaro. Ale tady nebylo po konci zimy ani památky.

Před nimi se objevila rozlehlá, bílá plocha. Svah tam nebyl příliš strmý. Oba orli se blížili k východnímu ledovci. Klouzali vlhkými cáry mraků, které síla větru tlačila podél úbočí hory dolů.

Vysaď mě tamhle, Skvrnonožko, pomyslela si Emerelle. Ucítila úlevu černohřbetého orla. Obrovití ptáci, kteří dokázali zabít buvola, se hory báli. S doširoka rozepjatými křídly klouzal nad sněhovým polem. Neodvažoval se níž než na deset kroků nad sníh, z obavy, že by ho mohl poryv větru odmrštit na svah. Emerelle se uvolnila, aby náraz lépe zvládla.

Teď!

Orlovy drápy se rozevřely. Padala. Sníh ztlumil její náraz. Sklouzla kousek po svahu a pak získala rovnováhu.

Melvyn přistál asi sto kroků výš na svahu. Něco zvolal, ale vyjící vítr pohltil jeho slova. Ukázal na skalní výčnělek, tyčící se ze sněhu jako temná věž.

Oba orli už mezitím zmizeli v honících se oblacích. Teď už nebylo cesty zpátky. Elfka se mrštně rozběhla po svahu. Navzdory těžkému zavazadlu se skoro nepropadala. Jako všichni elfové věděla, jak kráčet se sněhem, místo aby s ním bojovala, jako trolové nebo děti lidí, kteří zanechávali těžkopádnými kroky v běli hluboké brázdy.

Melvyn se přikrčil do závětří skály. Ve vlasech se mu třpytily krystalky ledu. „Všimla sis těch stupňů nahoře ve sněhu?“

Emerelle přikývla.

„To jsou okraje závalu… Padají tady… laviny… může takový okraj zůstat. Když vylezeme na ledovec… měli bychom si pospíšit. Musíme se dostat… rychle k hřebeni, který se… tyčí na severu. Doufám… že vyjdeme kus nahoru k vrcholu.“

Emerelle přitakala. Polovinu slov vyčetla Melvynovi ze rtů, protože skučící vítr přehlušoval všechny ostatní zvuky. Přistoupil těsně k ní a začal povolovat kožené popruhy postroje. Dva kroky za ní se ve skále nacházela hluboká trhlina.

„Postroje… dobře schováme. Mrakonor… slíbil, že sem každý den dvě hodiny… východem slunce, aby nás hledal.“

Zase všemu nerozuměla. Shodila postroj a přistoupila k trhlině. Za čelem jí pulzovala lehká bolest. Možná to bylo tím neklidným letem. Vsunula postroj do mezery. Uprostřed pohybu se zarazila. Seděla tam postava. S pokrčenými koleny, objatými pažemi. S bradou na kolenou. Její tvář zčernala mrazem. Zářilo z ní bělmo očí. Postava na ni upřeně zírala.

Musela být mrtvá. Jemně řezaná, úzká tvář poukazovala na elfa. Emerelle se sklonila a chtěla jí zavřít víčka. Byla zmrzlá. Čím déle postavu pozorovala, tím si byla jistější, že se jedná o elfa. Na tuto výšku na sobě měl příliš lehké oblečení. To znamenalo, že si byl jist, že se dokáže ochránit proti ostrému mrazu kouzlem.

Proč umrzl?

Postavila postroj před mrtvého. Melvyn mu věnoval jen krátký pohled. „Říká se, že celý vrchol je jeden velký hrob,“ řekl. „Pojď. Musíme se dostat co nejvýš, než přijde noc.“

Vydala se za ním. Vítr hnal přes ledovec závoj prachového sněhu. Melvyn kráčel jistými kroky. Bylo vidět, že vyrostl ve stínu Albí hory. Zato Emerelle se cítila unavená a trochu se jí točila hlava. Každých pár kroků se musela zastavit a zhluboka nadechnout. Pohled na mrtvého jí dal zabrat. Chlad jí pronikl hluboko do kostí. Byl to chlad strachu.

Po půlhodině dorazila na skalnatý hřeben, který Melvyn určil za cíl jejich první etapy. Na opačné straně ležel příkrý svah plný suti. Kamenné pole tu a tam přerušovaly zasněžené plochy.

„Všechno v pořádku?“

Udiveně se na Melvyna podívala. „Proč se ptáš?“

„Ztěžka dýcháš. Je ti zle?“

„Ne,“ odvětila podrážděně. Bolest hlava jí dávala zabrat. Možná ji způsoboval vítr?

„Když budeš potřebovat odpočinek, řekni to, prosím, včas. Putování ve velkých výškách rychle vysiluje. Někdy vidíš věci…“ Závan větru odnesl jeho slova.

Emerelle se musela přikrčit proti větru. „Jaké věci?“ vykřikla.

„Věci, které neexistují!“

Zavrtěla hlavou. Nezbláznila se! Melvyn na ni dlouho hleděl, pak se beze slova rozhodl lézt dál. Následovala ho cestou, kterou zvolil. Také on byl zjevně trochu vyčerpaný. Často se zastavoval, aby popadl dech, takže ho pokaždé snadno dohnala.

Brzy se ocitli uprostřed mraků. Vítr nepolevoval ani na okamžik. Vytrvale kvílel nad ledem a sněhem. Čím déle mu naslouchala, tím více připomínal píseň. Hora zpívala! Byl to melancholický popěvek. Beze slov, plný citu.

Odpoledne si musela nazout mačky. Hřeben končil u příkrého úbočí, které se odělo do kaskád třpytivého ledu.

Po strmé stěně postupovali vpřed jen pomalu. Melvyn zarážel do ledu skoby. Někdy jí připomínal mouchu, běžící po hladké stěně vzhůru. Zachichotala se. Bolest hlavy pominula a nahradil ji pocit výslovné radosti. Jen prsty ji nepříjemně pálily. Někdy se lepily k ledu. Úplně zrudly.

Stále znovu se zastavovala, aby se zhluboka nadechla a naslouchala větru. Hora zpívala píseň! Opravdu tomu tak bylo. Nedokázala si ji úplně správně vyložit. Ale dodávala jí sílu, aby bojovala s vyčerpáním.

Někdy kolem nich prosvištěl do hlubin jemný prachový sníh. Jednou zasáhl Melvyna a od hlavy k patě ho poprášily jemné krystalky ledu. Ulpěly mu na obočí a ve vlasech. Usadily se i v záhybech jeho oděvu.

Konec ledové stěny zůstával skryt v ženoucích se mracích. Emerelle ztratila veškerý pojem o čase. Když se usadila na úzkou římsu, aby si na okamžik oddechla, všimla si, že se jí zbarvily ruce. Špičky prstů úplně zčernaly. U nehtových lůžek bujely puchýře. Ruce ji pálily. Bylo to nepříjemné, ale ne bolestivé.

Usmála se. Jen pomalu pronikalo pocitem euforie vědomí, že jí kouzlo už zjevně nechrání ruce před chladem. Ohmatala si tvář. Zřetelně cítila na lících dotek prstů. Ale prsty samotné už necítila.

Připadalo jí těžké se soustředit. Zadívala se na své ruce. Pomalu vstala a založila si je na hrudi, kde jí pod šedivými koženými šaty spočíval albský kámen.

Po ledových kaskádách se sypalo stále víc sněhu.

Melvyn na ni shora něco zakřičel, ale nerozuměla jedinému slovu. Hora jako by ji opřádala kouzlem. Bylo pro ni stále těžší se rozhodovat. Měla by si nejprve zahojit ruce. Na tyto ruce by se brzy už nemohla spolehnout!

Pokusila se soustředit. V prstech teď ucítila bolest. Ustupovala jen pomalu.

Svět pohltila záplava prachového sněhu. Sníh se jí dral do úst a do nosu. Chtěla vstát a mávala se kolem sebe pažemi. Propast! Vystrašeně se přitiskla k ledu. Jak mohla vstát! Hora ji ukolébala a pokusila se ji zabít. To bylo to, co všechny zabilo. Hrozilo jí nebezpečí. Nebyla jako Melvyn. On jako by píseň hory neslyšel.

S prudkým oddychováním se soustředila na své ruce. Nesměla tak ztrácet sebekontrolu. Doslova lapala po dechu, a přece jí nebylo líp. Klid! Hora ji nezabije! Pomrkáváním vypudila sníh z očí a zadívala se nahoru. Ruce mohou počkat! Musí se držet poblíž Melvyna. Jen tam bude v bezpečí. Melvyn byl proti hoře obrněn.

Zašátrala po skobách, které zarazil do ledu. Prsty měla necitlivé. Ale pak nemohly cítit ani bolest! Šplhala. Beze spěchu. Když bude postupovat příliš rychle, dopustí se chyby. Krátce se ohlédla přes rameno. Pod ní ležel závoj mraků, protrhaný větrem. Dokázala jimi prohlédnout. Jak hluboko to klesalo? Cesta ledovou stěnou je odvedla od hřebene, přes který přišli. Teď pod ní byla strmá stěna. Led přecházel v černé skály, stále hlubší a hlubší. Míli? Nebo víc? Propast jako by ji přitahovala. Bylo lákavé se pustit…

Vyděšeně se přitiskla tváří k ledu. Už se nesmí dívat dolů. Jen se neohlížet. Nedaleko nad ní byl Melvyn.

Znovu si představila, jak se prostě pouští a pozadu padá do hlubiny. Bylo to osvobozující.

„Emerelle?“

Hlas prolomil kouzlo. Lezla. Pomalu. Úchop za úchopem. Tiskla se tak těsně k ledu, jak jen dokázala. Pak se k ní natáhla ruka. Uchopila ji a nechala se přetáhnout přes hranu skály. Před ní se rozkládalo další pole suti, kterým se táhly široké plotny sněhu. Svah stoupal v těch místech jen pozvolna. Oddechla si. Je v bezpečí!

„Třeseš se.“

Chtěla něco říct, ale byla příliš rozrušená. Styděla se. Nedokázala chvění ovládnout. Napřímila se a chtěla dál od propasti. V tu chvíli ji zasáhl poryv větru. Jako rána neviditelné pěsti. Náhle a bez jakéhokoliv varování. Ztratila rovnováhu. Klopýtla…

Melvyn ji popadl a odtáhl ji od hlubiny.

„Ta hora je zlá,“ vyrazil ze sebe skrz zaťaté zuby a táhl ji dál. „Měli bychom se vrátit, dokud ještě můžeme!“

Emerelle se zadívala na směšně krátké lano, které si Melvyn ovinul kolem hrudi. „Jak bychom se měli pomocí tohohle vrátit?“

Po úbočí se znovu přehnal poryv větru. Tentokrát zůstali přikrčeni a mrazivý ledovcový vítr jim nemohl ublížit. „Teď se připoutáme,“ pronesl Melvyn rozhodně.

Emerelle se zadívala vzhůru na svah. Ve srovnání s ledovou stěnou to bude procházka! „Proč?“

Elf se na ni překvapeně podíval. Pak pevně šlápl na suť. Několik menších kamenů se uvolnilo a začalo se kutálet vstříc propasti. „Nikdy hoře nevěř. Spousta z těch kamenů je přimrzlá k sobě. Ale některé jsou taky volné. Co myslíš, že se stane, když tady začneš sklouzávat? A pak ten vítr… Vlastně by tady mělo ležet mnohem víc sněhu. Poryvy větru ho smetají ze svahu. Zůstane ležet jen tam, kde ho vyčnívající skály chrání před větrem. Možná dokonce tu a tam uvolní malé laviny suti. Ani tady nejsme v bezpečí.“ Zatímco hovořil, sundal lano a uvázal jí ho kolem boků. Svědomitě zkontroloval uzel. Pak si omotal druhý konec lana kolem boků.

„Jdeme!“ Opatrně propátrával násadou cepínu zem. Nekonečně pomalu se pohybovali šikmo po úbočí.

Emerelle tiše počítala. Čtyři kroky. Zastavit. Zhluboka se nadechnout. Čtyři kroky. Byla jako v transu. Snažila se soustředit na své ruce. Puchýře u lůžek nehtů jí připadaly větší.

Melvyn potáhl za lano. Aniž by to zaznamenala, zůstala stát. Musela dodržovat jeho rytmus. Čtyři kroky. Zhluboka se nadechnout. Čtyři kroky.

Mračna nad nimi se rozestoupila. Úbočí pokryté sutí ohmatávaly prsty oslnivého slunečního světla. Teď to byl maurawanský válečník, kdo se zastavil.

Kousek našikmo pod nimi ležela na svahu postava. Paže doširoka rozhozené, tvář zabořenou do kamínků. Vítr strhl mrtvému z těla většinu šatů. Jeho pokožka se světle, takřka alabastrově třpytila. Kolem boků, kde sedělo lano a popruhy, že ještě uchovaly zbytky oděvu. Mnoho vrstev přes sebe. Nohy byly zase holé. Jedno chodidlo vězelo v těžké botě s okovanou podrážkou. Druhá bota zmizela.

„Jak dlouho už tady asi leží?“ Emerelle ztišila hlas do šepotu. Dokonce i ševelení větru na okamžik ustalo.

„Ještě žil, když jeho pád skončil,“ zamumlal Melvyn stísněně. „Nejspíš má zlomené nohy. Pokoušel se vytáhnout do svahu. Lano je roztrhané. Někde je tu určitě i jeho druh. Je to…“ Závan větru odnesl jeho poslední slova.

Kousek před nimi se s rachotem řítil ze svahu kámen velký jako pěst. Strhl s sebou několik menších kamenů. Pak zmizel v propasti. Emerelle si představila, jaké by to bylo, kdyby ji takový kámen zasáhl do hlavy, zatímco by lezla po ledové stěně. Polkla.

Pokrývka mraků se opět zacelila. Paprsky světla zmizely.

„Dál!“ naléhal Melvyn.

Nechali mrtvého za sebou a opět získali starý rytmus. Čtyři kroky. Zhluboka nadechnout. Čtyři kroky.

Konečně je Melvyn dopravil ke skalnímu výběžku, který skýtal ochranu před nečekaným padáním kamení. „Musíš se postarat o své ruce,“ naléhal.

Emerelle se o to pokusila. Marně. Myšlenky jí dál odbíhaly. Nedokázala zůstat u jedné věci!

Konečně uchopil Melvyn její ruce do svých a začal je třít. Prsty jí probíhalo šimrání, jako by jí někdo vrážel pod kůži tisíce jehel.

„Prochladla jsi!“ pronesl vyčítavě. „Proč se nechráníš před zimou?“

Zapomněla udržovat kouzlo! To se jí ještě nikdy nepřihodilo. Čelila už ve Sněžné marce a v Carandamonu horším sněhovým bouřím. Bojovala ve věčném ledu a byla pronásledována. Patřila k Normirgům. Elfům, pocházejícím z mrazivého severu. Chránit se tímto kouzlem pro ni bylo stejně samozřejmé jako dýchání!

Nenalezla odpověď, kterou by mohla Melvynovi poskytnout.

Její ruce už zase vypadaly lépe. Bylo to ostudné. Byl mnohem horším léčitelem než ona. Proč si už nedokázala pomoci sama? Proč… Ztratila myšlenku a znovu se zaposlouchala do písně větru.

„Emerelle!“

Elf jí třásl. Omámeně zamžikala. Usnula!

Uchopil ji za paže a zvedl si ji na ramena. „Zůstaň vzhůru! Měla jsi pravdu. Kousek nahoře jsem objevil něco zvláštního. Někdo je tady na vrcholu. Nebo tady přinejmenším byl. Musíš zůstat vzhůru. Jsi úplně prochlazená. Neusínej! Nahoře si můžeme rozdělat oheň.“

Oheň, uprostřed pustiny ze skal a sněhu, pomyslela si udiveně. Pak jí zase spadla víčka.

Třináctka

Všichni byli pryč. Všichni, kteří věděli, že vysoká hromada beden na molu je víc než jen hromada beden. Využil svého velitelského vlivu, aby je přeložil do nejvzdálenějších koutů Albenu. Všichni si polepšili. Nebude se jim po Vahan Calydu stýskat. Na jeho vkus bylo do částí Elijova plánu zasvěceno až příliš mnoho osob. Jen velitelé znali celkové souvislosti. Ale těch bylo víc než dvacet. A do volby krále zbývalo ještě sedm zatracených dní. Byl zázrak, že zatím ještě nic nevyšlo najevo. Skanga byla od přírody podezíravá! Pověsila mu na krk Shi-Handan, protože považoval vražedný útok na Emerelle za neproveditelný. Madrog se usmál. Vypadalo to, že měl pravdu. Bývalá královna stále žila. A že se zbláznila, si nedokázal moc představit. Ne Emerelle. Vládla nesčetná staletí. Vlastnila albský kámen. Přežila útoky Shi-Handan. Neudivilo by ho, kdyby se objevila na královské volbě.

On také přežil. I když ho Shi-Handan nejspíš nepronásledovali příliš dlouho. Madrog šplhal vzhůru nitrem beden. Úzká dutina se žebříkem vedla až nahoru k té nejvyšší. Byla velká. Dost velká, aby pojala torzní metač. Nejlepší z řady, které dopravili do Vahan Calydu. Jeho třináctka. Velel cvičné střelbě venku na Lesním moři. Třináctý metač dosáhl nejlepší kvóty zásahů a to s pěti různými obsluhami. Samozřejmě hrálo roli, kdo zbraň odpaluje. Sám to s třináctkou zkoušel. Věděl, že ho nezklame. Poklekl, aby ještě jednou prohlédl pět kamenných koulí, ležících v pohotovosti vedle zbraně. Vzal dřevěnou šablonu a protlačoval je kruhovým otvorem, který do ní byl vyřezán. Při tom opatrně otáčel. Koule byly všechny dokonale kulaté. To bylo u kamenných koulí pro torzní metače vzácné. A ještě vzácnější bylo, že měly všechny stejnou hmotnost. Dobrý střelec s nimi dokáže pětkrát docílit stejného výsledku střelby.

Odklopil stranou prkno před lištou zbraně. Pohladil ji. Byla lehce naolejovaná. Pak vykoukl ven k přístavu. Slavnostní loď, kde se bude konat volba krále, už byla pevně přivázaná. Stejně jako lodě v bezprostřední blízkosti. Neponechají nic náhodě.

Madrog osobně vybral obsluhy dvanácti ostatních metačů. A vojáky, kteří měli zbraně chránit. Většina byli pavoučí muži. Dalo se na ně na všechny spolehnout. Dokonce i kdyby Elijovy pletichy neuspěly, postarají se, aby převrat namířený proti trolům uspěl. A to předtím, než bude moci dát Nikodemus smluvené znamení, po kterém měly udeřit voje Rudých čapek. Chtít sem dopravit šest tisíc bojovníků… Stále znovu se jim to snažil rozmluvit. Tohle se nikdy neudrží v tajnosti!

A pak ještě pověřit Nikodema vrchním velením. Nevěřil mu. Byl příliš dlouho pryč. Kdo mohl ověřit, zda je historka, kterou vyprávěl o Emerelle, pravdivá. Kdyby bylo po mém, přemítal Madrog, půjčil bych toho lutina ještě jednou na několik hodin Skanze a Birze. Ať ty dvě trolí čarodějnice nenáviděl sebevíc, musel přiznat, že jsou velmi schopné ve vyslídění pravdy. Elija jim vyrval dostal bratra příliš brzy.

Měsíc stál nízko nad přístavem. Ačkoliv jaro teprve začalo, panovalo nepříjemné horko. Neměl Vahan Calyd rád. Každý den přicházely silné průtrže mračen. Slavnost světel tím utrpí. Většina hostů byla nucena nocovat pod širým nebem. Nebyla to na slavnost ta správná roční doba.

Zaměřil na lucerny, které nechal rozvěsit. Na zádi korunovační bárky nechal na zábradlí pověsit vodní meloun. Usilovně hleděl do tmy, aby odhalil jeho obrysy. Na lodi teď nikdo nebyl. A sotva kdo se zdržoval i v přístavu.

Jeho metač v hromadě beden stál dost vysoko na to, aby mohl střílet přes oslavující zástupy, které za sedm dní zalidní za soumraku mola. Madrog zamířil na nákladní člun s barevně pruhovaným stěžněm. Nacházel se poblíž nakládacího jeřábu, stojícího na pestře pomalovaných opěrách. Teprve včera jeřáb natřeli. Podle souhry kruhů na stěžni a pomalovaných opěr dokázal odhadnout, jak vysoko sahá voda v přístavu. Amplituda přílivu mohla představovat rozdíl až dva kroky. Střelci, prostě mířícímu na cíl, mohlo být něco takového jedno. Jeho pavoučí muži byli jiní! Neponechávali nic náhodě. Už týdny s nimi pracoval na tom, aby po celém přístavu rozestavili stožáry a stanové tyče. Všechny na sobě měly znamení. Tu nápadně světlé lano. Onde široký, bíle namalovaný kříž. Kdo je dokázal správně vyložit, pro toho se přístav kolem slavnostní lodě proměnil v mřížku. A tato mřížka sloužila k tomu, aby se daly odhadnout vzdálenosti a výšky s přesností na dvě šířky prstu. Dobrá rána prostě nebyla náhodná!

Madrog viděl, že voda v přístavu sahá tři lokty pod nejvyšší stav vody. Vzdálenost k melounu na zábradlí činila asi sto sedmnáct kroků, jeden loket a pět palců. Kobold zlehka poopravil náklon metače. Pak zamířil přes lištu. Střela přejde po sto osmi krocích z přímé dráhy v lehce klesající. Ještě jednou upravil nastavení výšky. Když teď přes lištu zaměřoval, mohl právě tak zahlédnout horní okraj melounu.

Vybral si jednu z pěti kamenných kulí a položil ji do drážky. Pak rozvážně pootáčel napínací klikou. Měl rád to tiché kovové cvakání. Po sedmnácté otočce přestal. Stáhl dozadu pojistnou páku. Kamenná koule vyletěla. Zvědavě se sklonil nad lištou a zahleděl se na cíl. Vodní meloun zmizel. Výborně!

Bylo podivuhodné, jak podobně se chovaly vodní melouny a hlavy, když je zasáhla dvě libry vážící kamenná koule. Teď už byl klidný. Ať bude královská volba probíhat jakkoliv, měl nyní možnost, jak ji nechat skončit po svém.

Modrá hvězda

Emerelle se probudila a měla pocit, že jí na hrudi sedí něco těžkého. Zalapala po dechu. Cítila, jak se jí rozšiřují plíce. Ale nedostatek vzduchu nezmizel. Cítila se slabá a točila se jí hlava, ačkoliv ležela. Vedle ní hořel ohýnek. Kouř stoupal v bledě šedém sloupci k nebi. Panovalo naprosté bezvětří. Nad její hlavou táhla temná mračna. Tu a tam se dal zahlédnout probleskující bledý sluneční kotouč.

Ačkoliv ležela tak blízko ohně, pořád jí byla zima. Protáhla se a všimla si, že je do něčeho zabalena. Do jemného modrého plátna s ozdobným lemem. Kde je? Na vrcholu. Vedle ní se tyčil dřevěný útvar, vzdáleně připomínající roztříštěný lodní trup.

Mezi skalami leželo velmi málo sněhu. Ale těsně vedle ohně se třpytilo rozbité sklo. Nadzvedla se. Ten pohyb jí stál veškeré síly. Namáhavě dýchala jako pes po divokém lovu. Pokusila se soustředit svou kouzelnou moc, ale nedokázala dát svým úvahám jasný směr.

Objevil se Melvyn. Vypadal uštvaně. Měl neklidný pohled. Když si sedl vedle ní, nápadně dbal, aby měl za zády ochranu skály.

„Měli bychom jít,“ pošeptal jí.

„Albové… Jsou tady? Musím…“

„Neviděl jsem je…“

V jeho hlasu bylo něco váhavého. Něco, co dávalo jeho slovům posunutý význam. Nízko nad obzorem zářil bledý sluneční kotouč. Až příliš nízko! Ještě před okamžikem přece stál mnohem výš na nebi!

„Co je?“

„Všechno je tu…“ Namáhavě hledal vhodné slovo. „Je to… cizí. Nedokázal jsem nikoho najít, ale mám pořád pocit, že mě někdo pozoruje. A podívej se na nebe! Teď je noc! Čas tady běží rychleji. Nebo náš život plyne rychleji. A ty jsi tak zesláblá. Úplně bez síly. Dokonce ani albský kámen ti nedokáže pomoci. Měli bychom jít, jakmile se slunce zase objeví na obloze. Utečme, dokud ještě můžeme!“

„Musím ho najít…“

„Nechápeš to. Naše vůle tady nahoře nemá význam. Jsi tu jako sněhová vločka v prudkém větru. Tady už nerozhodujeme, kam povede naše cesta. Nic, co považujeme za dané, tu neplatí. Podívej se na nebe! Hvězdy se pohybují rychleji, než by měly. Když se potuluješ mezi skalami, máš pocit, že se na určitá místa na vrcholu nemůžeš dostat. Vydáš se k nim a najednou jsi jinde. Ohlédneš se a místo, ke kterému ses chtěla dostat, najednou leží za tebou, aniž bys kolem něj prošla!“

Každé jeho slovo posilovalo Emerelle v přesvědčení, že tady musí být Albové. Stejně jako podivný dřevěný trup, ležící nedaleko od nich mezi skalami. „Leží to tady na hoře loď?“

Melvyn se posunul kousek blíž k ní. „Ne,“ pošeptal. „Nejdřív jsem si to taky myslel, přičemž najít na vrcholu hory loď by bylo už samo o sobě zvláštní. Ale je to něco jiného… Má to příliš mnoho stěžňů. To bylo to první, čeho jsem si všiml.“ Jeho hlas teď kolísal mezi zoufalstvím a zděšením. „Příliš mnoho stěžňů! Nestojí jen na palubě. Musely vyrašit i z boku trupu a stěžně byly dokonce i dole v kýlu. A na trupu jako by seděly velké skleněné polokoule.“

Emerelle zavřela oči. Z paměti se jí vynořily výjevy z dob dávno minulých. Obrazy z jejího dětství a mládí. A jméno. Nazývali ji Modrá hvězda. Loď Pěvce. Měla modré plachty. Jeho loď cestovala vzduchem. Jak klouzala po nebi, třpytily se pestré skleněné koule ve svitu slunce. Jako dítě si přála, aby se někdy ocitla na palubě této lodi, táhnoucí v doprovodu draků po nebi.

Myslela na těch pár příležitostí, kdy spatřila z dálky Alby. Byli tak nepřístupní. A také se svými dětmi nemluvili. Tvrdilo se, že se na vás prostě jen podívali a vy jste s naprostou jasností věděli, co chtějí. Bylo to dorozumívání beze slov, která vždy deformovala myšlenky, protože byla nedokonalým prostředkem, jak je vyjádřit.

Albové jim také nikdy neprozradili svá jména. Emerelle znala pohádky, v nichž se pravilo, že ten, kdo zjistí skutečné jméno nějakého Alba, nad ním získá moc. Všechna jména, která Albům dávali, vymyslely jejich děti. Stejně jako jméno té lodi, Modrá hvězda. Nebo jméno onoho Alba, který v ní putoval po obloze. Pěvec.

„Můžeš mě nést, Melvyne?“

Její druh se na ni pochybovačně zahleděl. „Ano,“ odpověděl konečně. „Ale nic tady není.“

„Probuď mě, až vyjde slunce.“ Zavřela oči. Brzy byla polapena v podivném snu. Bylo tam dítě. Natahovalo k ní ruku.

„Emerelle!“ Proti své vůli zamrkala. Zářilo jasné světlo. Oheň vyhasl. Tyčil se nad ní Melvyn. Slunce zase stálo vysoko na obloze. Přitom měla pocit, že právě usnula.

Maurawanský válečník ji vzal do náruče jako dítě. „Spala jsi neklidně.“

Rozhlédla se. Všechno jí připadalo nepřirozeně jasné. Nebe bylo bez mráčku a vrchol hory se nořil do zlatého světla.

Melvyn ji širokým obloukem pronesl kolem zlomeného stěžně. Mezi skalami se vinula jemná hedvábná lana. Zmačkaná plachtovina tvořila modrá hnízda.

Obešli skálu, trčící k nebi jako mohutný, kamenný osten. Snadněji se teď dal zahlédnout trup, spletité zlaté linie, dřevořezby.

Pod Melvynovými chodidly skřípalo rozbité sklo. Trup byl roztržený takřka po celé délce. Jako by ve velké rychlosti najel na útes a pak byl odmrštěn na vrchol hory.

Tvrdilo se, že Pěvec je nejstarší mezi Alby. Jejich vůdce. Emerelle vzpomínala na věštbu, kterou jí Šamur napíchala pod kůži. Na Albí hoře hlava Albů spočívá. Falrach to nazval popletenou prózou věštkyně. Ale možná to bylo třeba brát doslova. Možná spal Pěvec tam ve své ztroskotané lodi.

„Cítíš to?“ Melvyn znovu šeptal.

„Co?“

„Že nás někdo sleduje?“

„Odkud?“

„Tiše,“ zasyčel Melvyn. „Nedokážu to přesně určit. Ale je tady. Dobře to cítím.“

Emerelle se rozhlédla. Po nikom nebylo ani vidu. A také nic necítila. Melvynovi dával zabrat vlastní strach. Nebo měl přece jen pravdu? Znovu se rozhlédla. Vrchol byl rozeklaný. Všude se povalovaly trosky lodi. Někdo jako by vynesl z trupu nábytek. Částečně byl zakryt cáry plachet. Bylo by snadné se tu schovat. Ale proč by to měl Pěvec dělat? Neměl se přece od nich čeho bát!

„Musíme do lodi!“

„To nejde,“ protestoval Melvyn.

„Jdi!“ nařídila příkře. Cítila, jak napjal svaly na paži. „Prosím,“ dodala smířlivě. „Musím ho najít. Tam vpředu, kde z roztrženého trupu trčí žebra, tam to musíme zkusit.“

Melvyn už nic neříkal. Vydal se k lodi. Náhle se ocitli mezi skalami. Před nimi bylo jako sluneční plachta napjato plátno. Pod ním stála ve skalním výklenku židle s vysokým opěradlem. Jedna noha byla zlomená a provizorně nahrazená laťkou. Mezi opěrkami byl nařasen závěs. Něco skrýval. Zpod látky čouhal úzký, stříbrný okraj. Okraj mísy? Tvar byl podobný stříbrné míse v jejím trůnním sále.

Emerelle se zadívala Melvynovi přes rameno. Trup lodi teď ležel za nimi.

„Jak jsem ti řekl.“ V Melvynově hlase se nevznášel žádný triumf. Zněl unaveně. „Na tomto místě jsem ovšem ještě nebyl.“

Přes okraj stříbrné mísy stékala krev. V míse něco leželo! Zakryto látkou. Emerelle zasípala. „Odnes mě k té židli!“

„Já žádnou židli nevidím!“

Vzepjala se Melvynovi v náručí. „Ta židle tam vpředu! Pod plachtou. Jsou to přece jen tři kroky.“

„Nevidím žádnou židli,“ trval na svém zatvrzele. „Mezi skalami leží polštář. Je špinavý.“

„Tak mě odnes k tomu polštáři!“

Udělal krok. Do tváří je bičoval ledový vítr. Stáli na rozlehlém sněhovém poli.

Emerelle se zoufale rozhlédla. Za nimi se jako věž tyčila skála. Byli tam, kde je vysadili orli. Všechno bylo zbytečné.

Rachot způsobil, že se Melvyn prudce otočil. Vysoko nahoře na svahu se uvolnil sníh. Elf zaklel. Pak se dal do běhu.

Hráč

Falrach nerozhodně otáčel v prstech malou hrací figurkou, představující Emerelle. Kde asi je? Postavil figuru na okraj falrachového stolku. Ať vězela kdekoliv, nebyla ve hře!

Ještě jednou vzal ohmataný seznam, který mu kobold nechal přihrát. Zpočátku byl velmi skeptický. Bylo to příliš hezké, než aby to byla pravda. Jejich špiclové mezitím metače kolem přístavu vyslídili. Všech dvanáct stálo přesně na místech, která byla uvedena. Obtížnější bylo posoudit, zda pravdě odpovídá i seznam knížat, která mají být určena k volbě krále. To se ukáže teprve ve chvíli, kdy se shromáždí na slavnostním člunu. Dlouho váhal. Alvias, Nestheus a Katander! To znělo příliš nevěrohodně. Proč by měli ke královské volbě povolávat zapřísáhlé nepřátele trolího krále?

V dopise bylo výslovně uvedeno, jaké plány Elija sleduje. Přesto mu to připadalo nedůvěryhodné… Přesunul několik figur na hracím stolku. Vypadalo to pro ně špatně. Jejich soupeři byli mnohem silnější.

„Takže, kníže?“

Falrach vzhlédl. Před ním stála Silwyna. Elfka byla oděna do tmavého, tvář měla pomalovanou. Hovořila za všechny Maurawany, shromážděné na mýtině.

„Dnes v noci půjde prvních deset,“ rozhodl. „Ty je vybereš.“

„Jak rozkazuješ, kníže.“ Nestydatě se ušklíbla. Před sedmi týdny ho Maurawanové prohlásili knížetem. To znamená, že všude rozšířili zprávu, že Ollowain byl zvolen knížetem jejich lidu. Rozhodli se pro jméno Ollowain, protože pravda by byla příliš komplikovaná. Nikdy předtím Maurawanové nad sebou neuznali knížete. Naprosto to odporovalo jejich způsobu života. Ale jen tak se mohl Falrach zúčastnit královské volby. Musel mít knížecí titul. Byl sice knížetem Sněžné marky, alespoň mu tento titul příslušel po otcově smrti, ale protože trolové Sněžnou marku obsadili a jejich vládce nosil také titul krále Sněžné marky, dala by se Ollowainova legitimita snadno napadnout. Zato když ho knížetem provolali Maurawanové, nebylo to možné nijak zpochybnit.

„Neměli bychom poslat do města víc vojáků? Do Slavnosti světel už zbývají jen čtyři dny. Město je plné hostů.“

„Ne. Nebezpečí, že budou odhaleni, je příliš velké.“

Silwyna už nic nenamítala. Falracha překvapilo, že se k němu Maurawanové tak ochotně připojili, když prohlásil, že chce zabránit, aby byl Gilmarak opět zvolen králem. Museli jste být šílení, abyste se pustili do takového spiknutí proti králi. Představovali jen hrstku válečníků. Jejich nepřítel mohl snadno postavit stonásobek bojovníků. Falrach měl podezření, že právě tato bezvýchodnost celého podniku Maurawany lákala.

Přesunul několik figur na hracím stolku před sebou. Silwyna ho pozorně sledovala. Viděl v jejích očích otázku. „Jestli můžeme zvítězit?“ Znovu se zahleděl na stůl a zavrtěl hlavou. „Máme na své straně moment překvapení. Doufám, že netuší, jak důkladně známe jejich plány. Takže předpokládejme, že to nejsme my, kdo je klamán… Za těchto podmínek jsem pro nás dosáhl vítězství v jedné ze sedm her. To vše platí jen za předpokladu, když hra končí tím, že budu zvolen králem. Když to ovšem rozšíříme na to, že také živý opustím město, jsou vyhlídky výrazně horší.“

„Proč na to přistupuješ?“

Falrach pokrčil rameny. „Pokud budou všichni uvažovat rozumně, budou nám i v budoucnu vládnout trolové a koboldi. Buď musíme ukázat cestu, nebo stáhnout ocas a držet pusu.“

„Ve stahování ocasu jsme byli my Maurawanové vždycky mizerní. Vysloužil sis úctu našeho lidu, Falrachu. Pokud bys někdy netušil, kde hlavu složit, budeš v našich lesích vždycky vítán. Za předpokladu, že nebudeš trvat na tom, aby ses stal znovu našim knížetem.“

Falrach se na ni usmál. Byla jakýmsi drsným způsobem přitažlivá. Ve svém dřívějším životě by se ji pokusil svést. „Žádný strach, víš přece, že toužím po něčem větším. Buď budu za čtyři dny nosit korunu Albenu, nebo mi už žádná hlava na ramenou sedět nebude − a otázka nošení koruny, ať už se to týká knížat nebo králů, je jednou provždy vyřízena.“

Skoro milostný příběh

„Přichází, paní.“

„Tak rychle zmizte!“ Elodia si našla nepříliš blátivou cestu, zatímco oba sluhové popadli jejího koně za uzdu a odcválali pryč. Na lesní stezce byla spousta otisků kopyt, které se vzájemně překrývaly. Jejich stopy nevzbudí podezření.

Padla na cestu a dala si pozor, aby se šaty trochu zamotala do ostružinového houští na okraji stezky. Jako jehla ostré trny pronikly šaty a vestou jejího jezdeckého kostýmu. Úmyslně neměla holínky, nýbrž nízké botky, které byly pro jízdu vlastně naprosto nevhodné. Už přede dvěma hodinami se postarala klackem o to, aby měla na nohou spoustu modřin. Než přijde čas, aby si zvedla sukni, uplyne ještě několik hodin. Nevšimne si, že nepocházejí od jejího údajného pádu!

Hmátla po stříbrné lahvičce v malé kapsičce na opasku. Bude to poprvé, co bude zabíjet jedem. Cítila se trochu nejistá. Stále znovu a znovu sahala po lahvičce. Nemohla se rozbít! Přesto měla obavy.

Zaslechla tlumený dusot kopyt. Začala sténat. Jen o pár chvil později se vynořil. Rytíř celý v bílém, sedící na bělouši. Tvář měl skrytu pod stříbrnou přilbicí. Působil děsivě.

„Co se stalo, paní?“ Seskočil ze sedla. Ani se neohlédl. Počínal si naprosto důvěřivě.

„Jezevec… Najednou vyběhl z houští. Kůň mě shodil a utekl.“ Pokusila se vstát a se zasténáním klesla zpět. „Moje noha…“

Působil nerozhodně, alespoň pokud se dalo soudit u muže v masce z tepaného stříbra.

„Mohl byste mi pomoci vstát? Možná, že až budu na nohou…“ Zakryla si rukou ústa. „Teď vás poznávám. Vy musíte být ten proslulý Tjuredův rytíř! Bůh buď pochválen! Lepšího zachránce bych si nemohla přát.“

Rozpačitě si odkašlal. „Jsem jen muž, který se snaží žít podle Tjuredových přikázání.“ Sklonil se k ní a natáhl k ní paže. „Jestli dovolíte, paní.“

Byl dojemný! Většina mužů, s nimiž se až dosud setkala, by si nenechala ujít příležitost, aby ji vzala do náruče a při tom ji více nebo méně diskrétně osahala. Ale on čekal na její souhlas, aby se jí směl dotknout.

„Prosím, šlechetný rytíři.“ Natáhla k němu ruce. „Obávám se, že bez vaší pomoci nedokážu vstát.“

Uchopil ji za ruce. Neuvěřitelné! Neodvážil se jí dotknout nikde jinde. Nebo mu připadala odpudivá? Před několika týdny si na spáncích našla první šedivé vlasy. Měla jizvy. Na pažích a na zádech. Čas strávený v Drusně ji navěky poznamenal.

Velmi opatrně, klidnou silou ji vytáhl na nohy. Předstírala, že se snaží zatížit zraněné chodidlo. S tichým výkřikem bolesti se mu opřela o paži. Byla ráda, že má na sobě dlouhou jezdeckou sukni a pod vestou vysoko zašněrovaný živůtek. Příliš zjevně teď vystavovat své vnady by byla špatná strategie.

Znovu si odkašlal. Elodia si představila, jak pod maskou zrudl. Jak asi vypadá? Proč skrývá tvář? Je ošklivý? V příbězích, které o něm slyšela, se tvrdilo, že je to urostlý mladý muž. Měl na sobě nezvyklou zbroj. Všechna ta bílá kůže. Něco takového ještě nikdy předtím neviděla.

„Myslím, že byste raději neměla ten zraněný kotník zatěžovat, paní.“

„Ano.“ Tiše zasténala. „Moc to bolí.“

„Pokud dovolíte, abych vás uchopil za boky, vyzvednu vás do sedla svého koně. Pak bychom se také mohli vydat pátrat po vašem zvířeti.“

Sklopila zrak a předstírala rozpaky. „To je od vás příliš velkorysé.“

„Ne, bylo by mi potěšením! Myslím, pomoci vám… Nechci zneužít vaši nehodu, abych se vás neslušně dotýkal. Doufám, že teď o mně nebude smýšlet špatně… Já… Nemám mnoho zkušeností ve styku s dámami.“

Neslušně se mě dotknout, pomyslela si Elodia a v duchu se usmála. Tak s ní ještě žádný muž nemluvil! „Vůbec mi nepřišlo na mysl, že byste se mohl pokusit zneužít mou situaci. Právě naopak! Jste ten nejrytířštější kavalír, s jakým jsem se kdy setkala.“

Znovu odkašlání. Chvíli před ní stál v rozpacích. Pak ho uchopila za ruce a položila si je na boky. „Půjde to takto?“

„Hm… určitě.“

Bez námahy ji zvedl. Posadila se bokem jako dáma, i když neměla tento způsob jízdy ráda.

Sáhl po uzdě a vedl svého bělouše. Žádný pokus natlačit se za ni do sedla. Znovu se jí zmocnil nával pochybností. Nepřipadala mu snad krásná?

Dlouhou dobu oba mlčeli. Rytíř se ani neotočil. Měla dost času si ho prohlédnout. Byl dobře stavěný. Navzdory brnění bylo vidět, že musí být velmi svalnatý. A měl úzký pas. To se jí na mužích líbilo. Ošklivila se jí břicha, přetékající přes opasek. Většina mužů, jimž se oddala, vypadala právě tak.

„Přivedlo vás ke mně milosrdenství boží,“ pronesla konečně, aby znovu zapředla rozhovor.

„Opravdu, byla to šťastná náhoda.“ Odkašlání.

Čekala, jestli ještě něco přijde. Rozhovor znovu odumřel.

Brzy objevil jejího koně. Tiše na klisnu hovořil a podařilo se mu popadnout ji za otěže a chytit. V případě koní mu slova nechybí, pomyslela si trochu rozhněvaně. Zatím se jí dokonce ani nezeptal na jméno!

Nasedl na její klisnu a jel teď vedle ní. „Říkali mi, že by na této cestě měl ležet hostinec,“ řekl nakonec po nekonečně dlouhé době.

„Byly by hezké, kdybych si mohla brzy odpočinout a zchladit zraněný kotník.“

„Můžeme si odpočinout okamžitě, pokud jste vyčerpaná.“

„Ne, ne. Ještě to jde. Ovšem mohl byste mi prokázat laskavost. Měla bych prosbu. Odpusťte, že se ji odvažuji přednést a že vám snad bude připadat směšná. Jsem jen pošetilá žena… Ale udělal byste mi velkou radost, kdybyste si mohl sundat přilbici. Říká se, že jste krásný jako svatí na vitrážích chrámových věží.“

Znovu si odkašlal. Copak mu slova vždycky uvízla v hrdle? „Myslím, že pro vás budu zklamáním,“ vyrazil ze sebe konečně. Ale sáhl po helmě. Odklopil masku, sejmul si přilbici a vsunul si ji pod levou paži. Vlasy měl trochu rozcuchané. Tvář byla pravidelná. Její pohled přitahovala hlavně jeho ušlechtile vykrojená ústa. Žádný div, že si jako rytíř církve nikdy nesundával přilbici. Každou normální ženu musely napadat nemravné myšlenky, když takového muže spatřila.

Když na něj stále zírala, lehce se zarděl. „Opravdu jste tak hezký, jak se říká. Jistě jste byl zasnouben s nějakou šlechtičnou.“

„Hm…ne.“

„Tak hezký muž je sám?“

„Tam… tam vpředu. To musí být ten hostinec. Pojedu napřed a požádám hostinského, aby připravil studený ocet a obvazy pro váš kotník.“ Po těch slovech odcválal.

Elodia v duchu zaklela. Moc ráda by věděla, jak je to s ním a se ženami.

Když dorazila k hostinci, čekala na ni děvečka, která jí pomohla se sestupováním. Elodia zahlédla svého rytíře u stáje. Vyhýbal se pohledu jejím směrem.

Dál hrála svou roli. Opřena o služebnou se belhala do hostince. Tam si objednala pečené kuře, čerstvý chléb, kousek sýra a džbán vína.

Trvalo dlouho, než přišel. Jídlo už leželo na stole. Kromě nich a hostinského s děvečkou byli v šenku už jen dva další pocestní. Všichni kradmo pokukovali jeho směrem. Každý v Drusně už slyšel historky o bílém rytíři.

„Prosím, můj zachránče!“ Ukázala na místo vedle sebe na lavici.

Znovu zrudl.

„Prosím! Kuře, které kvůli nám položilo život, si zaslouží, aby bylo zkonzumováno teplé.“

Teď se poprvé usmál. Vypadal prostě úchvatně. Proč se jen musel spiknout proti králi? Zatracený blázen! Měla by to mít co nejrychleji za sebou.

„Určitě si dáte trochu vína.“ Nalila mu. Jeho pohár už byl připraven. Vlila do něj na prst jedu. Byl čirý jako voda, voněl trochu po oříšcích a sestra Anais tvrdila, že je bez chuti. Elodii se tomu nechtělo tak docela věřit. Kdo by dobrovolně ochutnal jed, aby zjistil jeho chuť? V každém případě silné červené víno chuť přerazí, kdyby tam přece jen nějaká byla.

Elodia sáhla po svém poháru. „Na Tjureda, který mi poslal svého nejušlechtilejšího rytíře, aby mě zachránil v zoufalé situaci.“ Přiložila si pohár k ústům a vypila kalich až do dna, jak bylo zvykem, když se na něco připíjelo. Teď byl na řadě on, pokud ji nechtěl urazit.

Zvedl víno a uklonil se. „Na bezejmennou krásku z lesa, kterou Tjured stvořil, aby mě naučil, co je dokonalá krása.“

Elodia se zarděla. Vypil víno jedním douškem, jako to udělala ona. Zamrazilo ji. Žádná její vražda neproběhla tak snadno. Rytíři zbývaly ještě tři dny života. Možná také jen dva. Její dílo bylo dokončeno. Cítila se bídně.

„Je vám dobře, urozená paní? Doufám, že jsem vás svým přípitkem neuvedl do rozpaků. Většinou nejsem takový odvážlivec… Já…“ Usmál se na ni tak, že jí chtělo puknout srdce. „Ani nevím, co to do mě vjelo.“

Utrhla si kuřecí stehno. Teď jen nezačít být sentimentální! Dokázala se přimět k úsměvu. „To byl ten nejgalantnější kompliment, který mi kdy kdo složil,“ řekla. A nebyla to lež. Promachos jí sice lichotil vytříbenějšími slovy, ovšem všechny jeho poklony směřovaly jen k tomu, aby ji uvedly do rozpoložení, kdy se mu oddá. V rytířově případě si byla jista, že jí polichotil bez jakýchkoliv postranních myšlenek. Mínil to, co říkal.

„To kuře nádherně voní,“ řekl naprosto zjevně proto, aby změnil téma.

„Žádný strach. Neuvedl jste mě do rozpaků. Právě naopak, dojal jste mě a to se před vámi povedlo zatím jen jedinému člověku.“

„Jistě šťastný muž.“

„Nevím. Už víc než jedenáct let jsem ho neviděla. Nevím, co se s ním stalo.“ Myslela na chlapce, který jí tehdy v Nantour tajně nadbíhal. Věděl, co Elodia dělá. Přesto ho to neodradilo. Měla dojem, že v jeho očích vidí čistou lásku. Nikdy se ji neodvážil oslovit. Možná proto jí nikdy nesešel z mysli. Hloupá slova nikdy neznesvětila city, které k ní zjevně choval. Bylo tenkrát snadné zjistit jeho jméno od ostatních hochů ulice. V posledních letech někdy snila za bílého dne o nevinné lásce. Snila o tom, jaký mohl její život být. Pokaždé při tom myslela na něj.

„I já znám bolest nenaplněné lásky. Byl jsem tehdy chlapec, když mě zasáhla láska.“ Rozpačitě se usmál. „Nikdy jsem se ji ani neodvážil oslovit. Vidíte, že ani dnes neumím hovořit v přítomnosti krásných dam. Osud mě zanesl do opuštěného údolí. Myslel jsem na ni každý den. Když jsem se konečně mohl vrátit do rodného města, už tam nebydlela. Dva roky jsem po ní pátral v celém Fargonu. Nikdy pro mě nebude existovat žádné jiná než moje Elodia, květinářka ze senného trhu v Nantour.“

Pohár s vínem jí vypadl z ruky. To nemůže být pravda!

„Není vám dobře, paní? Náhle jste zbledla jako smrt.“

„Jmenuješ se Adrien?“

Udiveně se na ni podíval. Pak se mu v pohledu náhle zračila nedůvěra. „Moje matka mi tak říkala. Ale mé skutečné jméno je Michel Sarti.“

„A ta květinářka? Co dělala, když se jí nedařilo prodávat květiny?“

„O tom bych nechtěl mluvit, paní,“ odvětil chladně.

„Chodila k řezníkovi, který vyráběl ty nejlahodnější klobásky? A k pekaři u mostu přes řeku a…“

„Vy jste ji znala?“

Pátrala v rytířově tváře po chlapcově rysech. Vídala Adriena vždycky jen z dálky. Oba měli stejnou barvu vlasů. A možná i stejný plachý úsměv.

„Ty jsi přece i kněz…“

„Nebyl jsem vysvěcen.“

„To je jedno. Musím se ti vyzpovídat.“ V očích se jí teď třpytily slzy. Nemohla to udělat tady uvnitř. Zabila svůj sen. Toho malého nevinného chlapce, který na ni nikdy nezapomněl, pokud byla rytířova slova pravdivá. „Pojďme za stodolu.“ Představila si, jak jí setne hlavu, až se dozví, že je podlá vražedkyně. Že ho zabila, i když mu zbývají ještě tři dny života. Proti loabo neexistoval žádný protijed. Byl ztracen!

Cesta peněz

Anderan uchopil ruku, která se k němu natáhla. Pobýval přes dvacet hodin v kanálech a byl tak vyčerpaný, že se sotva dokázal udržet na nohou. Byla to ona hluboce uspokojivá únava, kterou v posledních letech tak často postrádal. Nejenže na stavební práce dohlížel, ale také sám přiložil ruku k dílu.

Pokryt bahnem, oděn jen do bederní zástěrky a s vlasy, z nichž kapala voda, se rozloučil s ostatními Holdy. Odvedli dobrou práci a skončili o den dřív, než bylo původně naplánováno. Muži spolu ještě krátce postáli, žertovali nebo si stěžovali na své ženy. Pak se rozešli.

Anderan za nimi hleděl. Věděl, že další takový den už nikdy v životě nezažije. Vybudovali do kamenného srdce svého města šest nových sestupných chodeb. Šest únikových cest, které ještě nebyly zaneseny do žádné mapy. A zkontrolovali také zlaté povodňové brány v Síni padající vody a pozměnili uzavírací mechanismus bran. Anderan si užíval, že smí znovu navštívit tento nejskvělejší sál podzemního systému sestávajícího z nádrží a kanálů na pitvou a odpadní vodu. Byl to trůnní sál Pána vod. Jeho otec Gondoran, který byl během poslední volby krále vládcem Holdů, mu tak rád říkal. Anderan si ještě dobře vzpomínal, jak s ním stál na balkónech vysoko v Síni padající vody a naslouchali písni vody. Jeho otec zemřel v dalekém Phylanganu. Jeho syn v dálavách Větrné země. Jeho větev rodu Braganů už neponese žádné květy.

V melancholické náladě se vydal domů. Služky mu připravily koupel. Vychutnával si pobyt v teplé vodě. V domě panovalo ticho. Anderan byl sám. Prohlížel si své ruce a nohy, na okamžik pomyslel na ztracené prsty na rukou a na nohou. Rány se zahojily, ale nijak jim neprospělo, že pořád stál ve vodě. Měl by se stát králem Albenu. Co by na to asi řekl jeho otec? Gondoran nasadil život, aby zachránil královnu, když tehdy trolové nečekaně vpadli do Vahan Calydu. A nyní by měl jeho syn získal lstí a intrikami onu korunu, kterou Gondoran bránil pro Emerelle. Jeho otec by to neocenil… A jeho syn Baldan? Myslet na něj už tolik nebolelo. Baldan by nejspíš řekl, že strávil příliš mnoho času v radě koruny. A měl by pravdu. Místo Pána vod bylo ve Vahan Calydu. V kanálech města!

Myslel na poslední kamínky mozaiky, které se v uplynulých týdnech pospojovaly. Na všechny ty dopisy a účty. A na krátké sdělení, které ho dostihlo teprve včera. V knížecím paláci Tanthalie nebyl za posledních šest let pověšen jediný nový závěs. To byl poslední kamínek. Mozaika teď vytvořila jasný obraz. Po cestě šípů sledoval cestu peněz.

Před rokem nechal Elija obchodnímu závodu Verraků přepsat 10 000 stříbrných. Stříbrňáků, které byly nejspíš vyčleněny z truhlic karavany pro Sněžnou marku. Za tuto sumu měly být do jeho paláce dodány hedvábné závěsy. Nejspíš by se za to dala do hedvábí zahalit polovina paláce. V příštích měsících odešly od Verraků objednávky pro různé kováře a výrobce šípů. A pro jednoho košíkáře. Anderan měl všechny tyto účty v rukou, neboť využil svou moc rádce koruny, aby nechal zhotovit opisy účetních knih Verraků. A to bez vědomí těchto obchodníků. Pokud se k tomu připočítaly náklady na dopravu a poplatky za uskladnění, činila tato suma dohromady přibližně 10 000 stříbrných. Verrakové se z tohoto obchodu zjevně neodvážili cokoliv vytřískat.

Jejich peněžní záležitosti byly samozřejmě spletité a nepřehledné. Před soudem, kde nezasedali trolové, by se z toho jistě dokázali vykroutit. Těch 10 000 stříbrných tvořilo jen zlomek hodnoty zboží, které velkým obchodním závodem v průběhu let procházelo. Jistě by se dalo dokázat, že mince z Tanthalie tekly do financování úplně jiných obchodů. Ovšem stejně tak nebylo pochyb, že všechny sumy z obchodu se šípy nakonec tvořily obnos asi 10 000 stříbrných.

Anderan se v lázni protáhl. Ve zděném výklenku dosud stála mezi nádobkami s koupacími oleji malá dřevěná lodička, kterou před lety vyřezal pro Baldana. Neuplynula jediná koupel, aby chlapec nevypustil lodičku na vodu. Baldan pro ni vyrobil plachty z pestře pomalovaných banánových listů. Plachty, které se dávno rozpadly.

Pán vod ohmatal hrot šípu, který mu spočíval na hrudi. Dlouho si prohlížel malý kousek železa, který ukončil život jeho syna. Za tři dny bude vládcem Albenu. Ale když postaví Eliju před soud, bude pošpiněno všechno, zač v posledních letech stovky koboldů obětovaly své životy. Elija byl nedotknutelný. Pokud padne, padne i jeho životní dílo…

Dítě

Melvyn ji strhl s sebou. V panickém spěchu se hnal pod ochranu skalní věže, zatímco ona ještě stále hleděla vzhůru na nádheru laviny. Vypadalo to, jako by úbočí hory zahalil mrak, aby teď v celé své kráse klouzal dolů po svahu. Vířící běl doprovázelo majestátní hřmění. Zvuk, který přehlušoval každý jiný.

Při běhu cítila, jak se jí třese půda pod nohama. Chvění hory vyvolalo menší laviny, které předcházely velkou běl jako heroldové, oznamující příchod krále.

Do nohou ji udeřily hroudy zledovatělého sněhu. Klopýtla. Melvyn ji okamžitě znovu vytáhl na nohy. Lavina byla rychlá! Mnohem rychleji než oni chvátala ke skalní věži.

Melvyn k ní lehkonoze pádil, zatímco její nohy se trochu bořily. Copak ji opustila všechna kouzelná moc? Nedostávalo se jí vzduchu. Nadechla se. Ucítila, jak jí plíce plní ledový zimní vzduch. Ale nezdálo se, že by to pomáhalo. Měla dojem, že se udusí.

Znovu zakopla. Lavina je brzy pohltí. Úbočí hory se třáslo. Hora je chtěla zabít. Věděla to. Brzy bude její dílo dokončeno.

Melvyn ji popadl. Křičel na ni, ale nerozuměla jedinému slovu. Hřmění laviny bylo tyranem, který vedle sebe nestrpěl žádný jiný zvuk. Melvyn ji vzal do náruče.

Teď se i on nořil do zledovatělého sněhu. Byla příliš těžká. Jeho pokus o záchranu nepomůže. Nyní byla i jeho smrt neodvratná.

Kypící běl zasáhla skalní věž. Pohltil ji oblak vířících ledových krystalů. Melvyn pořád pádil dál.

Emerelle pevně zavřela oči. Do každého coulu nechráněné kůže ji bodaly jemné úlomky ledu. Narazili na něco tvrdého a upadli. Melvyn se už nezvedl. Kolem nich klouzaly vpravo i vlevo masy sněhu. Ale nepustil ji. Táhl ji. Sunul ji do úžlabiny s ostrými hranami. Udeřila se do hlavy. Všechno kolem ní se třáslo. Řev hory vypuzoval každou jinou myšlenku.

Melvyn ji k sobě pevně tiskl. Cítila na šíji jeho teplý dech. Jediná útěcha ve světě z kamene. Pak se hřmění začalo vzdalovat. Vzduch stále naplňoval prachový sníh. Nic neviděla. Ale skalní věž se už netřásla. Napětí polevovalo. Cítila se v objetí v bezpečí. V duchu se uvolnila.

Náhle před ní stanulo dítě. Dítě, které se vyskytlo v jejích snech už na vrcholu hory. Dívka se zlatě plavými, lehce kadeřavými vlásky a očima barvy, kterou má srst mladého kolouška.

Pohled na dítě ji naplnil hlubokým mírem. Maličká se na ni usmívala a jí se dojetím zastavilo srdce. Emerelle věděla, že vidí svou dceru. Dceru, kterou nikdy neměla. Děvčátko na ni zamávalo a dalo se do běhu. A zatímco běželo, rostlo, stávalo se mladou ženou. Krajina kolem ní se změnila. Byla na rozlehlé pláni. V džungli. Pak Emerelle poznala Vahan Calyd. Nebe zdobily nádherné ohnivé květy Slavnosti světel. Čtyřikrát se její dcera ocitla ve Vahan Calydu. Pokaždé se na nočním nebi rozzářilo méně světel. A město působilo pokaždé zpustleji. Náhle její dcera zmizela. Uprostřed hořícího lesa. Emerelle křičela a plakala. Těkala kolem sebe pohledem. Všude byl jen oheň. Nějak se jí podařilo plamenům uniknout. Ale ať se obrátila kamkoliv, krajina se změnila v popel. Jednou měla dojem, že zahlédla po nebi klouzat stín draka. Ať pátrala sebedéle, nenacházela žádný život. Pak náhle stanula za postavou, dřepící u ohně a trhající stránky z hustě popsané knížečky, aby je vzápětí předala plamenům. Byl to lutin. Emerelle připomínal Eliju Glopse. Ale úplně jista si nebyla. Kobold zůstal u ohně, dokud úplně neshořely i desky knihy. Pak odspěchal. Sotva zmizel, desky i stránky se opět vytvořily z popela a spojily se. Vystoupaly z plamenů. Kniha roztáhla stránky, jako by to byla ptačí křídla, a vystoupala vysoko k nebesům. Odlétala rychle jako střela, až se před ní objevila obrovitá hora. Mířila ke skalní věži tyčící se na sněhovém poli. Tam seděl zmrzlý elf. Emerelle naprosto zřetelně viděla, že mu kniha leží pod levou nohou.

Pak se zase objevila tvář dívenky. A Ollowainova. Aniž by šermíř pronesl jediné slovo, poznala podle jeho zdrženlivého úsměvu, že je zase úplně sám sebou. Držel knížečku v ruce. Oči mu zářily. Mával na ni…

Výjev se změnil. Shlížela na Vahan Calyd a viděla Slavnost světel. Stále znovu a znovu. Uplynulo mnoho staletí. Jednou proletěl těsně pod ní po nebi hrozivý stín. Náhle vály nad přístavním městem cizí prapory. Palácové věže ležely v troskách a všude byly k vidění praporce s mrtvým černým stromem na bílém pozadí. Spatřila sebe a Skangu. Měly třetí albský kámen! A dělaly něco neslýchaného!

Znovu uviděla dívku se zlatě plavými vlásky.

„Emerelle?“

S trhnutím se posadila. V očích se jí třpytily slzy. Bylo jí zima.

„Jsou tady,“ pronesl Melvyn tiše. Ještě pořád ji držel v náručí. Opatrněji od sebe odstrčil.

Emerelle, stále omámena sny, vstala. Na rozlehlém poli sněhu seděli Mrakonor a Skvrnonožka. Na velké, bílé ploše vypadali drobní jako vrabčáci. I ona se cítila malá. Zahleděla se na horu. Vrchol jako vždy unikal pohledu. Byl jasný den. Hora byla nádherná. Vůbec nevypadala vražedně. Možná byli na vině ti, kteří se bezpodmínečně chtěli dostat na její vrchol. Na ono jediné místo na světě, které bylo dětem Albů zapovězeno. Tušila, že je Pěvec tam nahoře. Ale nedal se přinutit k tomu, aby se jí zjevil, když si to přála. Možná jí poslal ty sny… Albové se svými dětmi nehovořili. Ale osud světa, který stvořili, jim nebyl lhostejný.

Emerelle se cítila na širém sněžném poli malá a ztracená. Chtěla ji hora naučit pokoře?

Melvyn jí přinesl létací postroj. Svůj si už oblékl. S kůží potaženým oválem nad hlavou vypadal trochu legračně. „Jsi připravena?“

Přikývla. Pomohl jí do řemenů a začal je utahovat. „Kam půjdeš, Melvyne?“

Zvedl k ní zrak a usmál se. „Ke Conlynovi a Leylin. Ke své rodině. Neřekl jsem Leylin, kam se vydáváme, a Kadlin jsem zakázal, aby o tom utrousila jediné slovo. Víš, Leylin působí tak klidně a přívětivě, ale někdy umí být velmi rozhodná. Nenechala by mě jít, kdyby věděla…“ Přitáhl řemen tak pevně, až to zabolelo. „A ty? Jsi velmi zklamaná?“

Záviděla mu jeho rodinu. Byl to život, jaký nikdy nepoznala. Její otec byl už mrtvý, když se narodila.

„Musím se ještě jednou vrátit ke skále.“ Všimla si, že se Melvynovi to zpoždění nezamlouvá, ale potřebovala to vědět. Vydala se k hluboké trhlině, která ji zachránila před lavinou. Ke hrobu bezejmenného elfa, který bude až do konce všech věků hledět přimrzlými víčky na zasněženou plochu. Pod levým chodidlem mu ležela tenká černá knížečka. Nebyla si úplně jista, jestli už tam byla, když ho spatřili poprvé. Nemyslela si to.

Emerelle poklekla. Ovál jejího postroje narazil do skály. Natáhla se, až se mohla dotknout knížky špičkami prstů. Opravdu tam byla! Žádná iluze. Stačilo si ji jen vzít. Pak jí to dítě se zlatými vlásky vstoupí do života. Její dítě. A Ollowainovo. Když si tu knihu přečte, vrátí se a ona získá jeho srdce. Musí ji jen vzít a odnést mu ji.

Takže Pěvec jí přece jen dal odpověď na její otázky. Svým způsobem.

„Musíme odtud,“ zvolal Melvyn. „Neměli bychom tu horu znovu vyzývat. Prosím, pojďme!“

Emerelle přejela po knize špičkami prstů. Myslela na dítě. Pokud ji vezme, proběhnou už jen čtyři korunovační slavnosti. Víc než sto let…

„Prosím, Emerelle! Orlové začínají být neklidní. Chtějí pryč!“

Napřímila se. Naposledy pohlédla na knihu. Byla si jista, že už tu nebude, kdyby se sem později znovu vrátila.

Orlové rozepjali křídla. Odrazili se od sněhu a plachtili k údolí. Pak se obrátili a mocnými údery křídel se vrátili. Emerelle viděla, jak jimi poryvy větru zmítají sem a tam. Rozběhla se k Melvynovi. Znovu jí zkontroloval postroj. „Co jsi dělala?“

„Loučila se se svou rodinou.“

Ostře se na ni podíval. Nerozuměl tomu. „Musím do Vahan Calydu,“ řekla.

Předtucha

Jules se otočil na pytlích a postavil nohy na zem. Byl pokrytý moučným prachem. Ještě nikdy to nedělal ve mlýně. Pohlédl na sebe. Vypadal jako duch.

Blondýna ještě spala. Bylo načase jít. Užil si. Bylo prima nebýt už koněm! Vydá se k nejbližšímu šenku. Potřeboval pivo. Bude potřebovat ještě spoustu piva, než zapomene na slámu, oves a starou vodu z napajedel. I jako kůň si tu a tam dopřál krátké výlety, ale byly to vždycky jen uloupené hodinky.

Vyšel ze dveří a zahleděl se k nebi. Mezi mračny probleskával úzký srpek měsíce. Proč se už probudil? Moc toho nenaspal.

Pohladil si zarostlé tváře a vzpomněl si na mladíka. Kde asi zrovna vězí Adrien? V posledních měsících si vedl dobře. Měl by ho nechat na pokoji, zatraceně, není jeho chůva. Adrien nosil brnění, díky kterému byl takřka nezranitelný. A od té doby, co se nehonil za tou dívkou, prováděl výrazně méně nesmyslů.

Jules se protáhl a říhl si. Snědl toho večer příliš. Znovu se zadíval na spící mlynářku. Stála by za to, aby se tu pár dní zdržel. Bylo to s ní hezké. Měla velmi zvláštní humor a byla nadšená, že v její posteli nebo na pytlích s moukou leží Tjuredův kněz.

Znovu se zadíval k nebi. S mládencem něco nebylo v pořádku. Cítil to. Jeho předtuchy se vždycky potvrdily. Proto žil, zatímco všichni ostatní Devantharové byli mrtví.

Nebylo rozumné odejít… Neměl by se ani dát chlapci poznat. Pokud je všechno v pořádku, může se zase stáhnout. Kde asi Adrien je? Vydal se snad ke Cabezanovi? Dva roky se vyhýbal tomu, aby stanul před králem. Poté co v Drusně ztratil stopu své Elodie, měl dost času, aby se věnoval králi. Chopil se celé věci právě teď? Cabezan mu bude dělat potíže.

Jules si představil, jak si mladík po kázání, které mu na rozloučenou udělal, obstaral koně a rozjel se přímo do Cabezanova paláce. Nadít se toho od něj dalo. Prostě se tam vydat bez plánu. Nikdy tam nebylo méně než padesát osobních strážců. Samí zkušení bojovníci. Dost na to, aby mladíka zdolali. Pokud se Adrien dostal do potíží, bude v Cabezanově paláci.

Jules se naposledy podíval na mlynářku. Jenom pár dní, pak se zase vrátí. Jenom pár dní! Nejspíš si všechno jenom namlouval a Adrien stál na nějakém náměstí, nechával se obdivovat a kázal. To dělal, přiznejme, dobře.

Nejspíš pocházel jeho neblahý pocit jen z příliš bohaté večeře.

Natáhl si modré kněžské roucho a vydal se blátivou ulicí, vedoucí k mostu na konci vesnice. Nejbližší albská hvězda byla o hodný kus cesty dál. A ani poblíž Cabezanova paláce se žádná nenacházela. Bude potřebovat dost času, aby se tam dostal. Možná dva dny… Možná trochu déle. Určitě toho jen moc snědl. Strávil s Adrienem příliš mnoho času. Byl to jen člověk, neměl by bez ustání na toho mladíka myslet. Stejně zemře. Bylo lepší nikoho z nich nepoznat tak moc. Prostě příliš rychle umírali, zatímco on, bezvěký, putoval staletími.

Jaké nesmysly ho to napadají! Putovat staletími! V tuto chvíli kráčel bosý po blátivé venkovské silnici. A byla docela zima. Ušklíbl se. Lidé by ho za to obdivovali. Neměli holt tušení, jak je snadné se slovem moci obrnit proti chladu. Pro ně byl asketickým potulným knězem.

Snad se ten kluk nedostal do potíží. Jules přidal do kroku. Mohl by se proměnit v koně, aby postupoval vpřed rychleji. Adriena nesměl potkat nehodný konec! Pak by byly všechny ty roky práce k ničemu. Nabádal se ke klidu. Mladík teď určitě leží v nějaké hospodě a spí! A on si dělá úplně zbytečné starosti.

Znovu zrychlil. Nemohlo přece škodit, když velmi brzy spatří, že je všechno v pořádku. Jakmile přejde most, promění se v koně. Tam už ho nikdo neuvidí.

Atentátník

Alvias naposledy přejel brouskem po čepeli. Zahleděl se dolů na přeplněnou ulici. Chátra slavila, místo aby se vzbouřila proti hrůzovládě trolů. Bylo to šílené. Emerelle se pro ně stovky let obětovala. A co dělali pro svou královnu oni? Dokázal by pochopit, že nevpadnou s mečem v ruce do paláce trolího krále. Ale kdyby tady místo nevázané slavnostní nálady panovalo ticho, bylo by to znamení, kterému by rozuměli dokonce i trolové. Mlčící zástupy, spojené v tiché obžalobě.

Bývalý hofmistr vstal. Letmý pohled mu stačil, aby zjistil, jak špatně je slavnost organizovaná. Všude po ulicích se válely odpadky.

Sešel po dlouhých schodech na ulici. Bylo mu nepříjemné vmísit se mezi oslavující. Neměl žádný doprovod. Touto cestou se vydá sám. Každý, kdo by šel s ním, by se ocitl v nebezpečí. Zastrčil dýku do pochvy na opasku. Byla to bohatě zdobená zbraň. Byla spíš určena k demonstraci moci a blahobytu. Hodila se k jeho knížecímu šatu. Nikomu nebude nápadná. Meč by si na palubu slavnostního člunu vzít nemohl. Ale dýku nebudou brát trolové vážně.

Vyhnul se skupině opilých minotaurů, kteří uspořádali uprostřed ulice zápas. Kolem nich postávaly zástupy povykujících koboldů a uzavíraly sázky. Ve městě bylo dokonce i několik kentaurů. Alviase překvapilo, že je tady vidí. Byli přece jediní, kdo kladli králi Gilmarakovi vážný odpor. Ale při Slavnosti světel tradičně panoval všude v Albenu klid zbraní. Dokonce i trolové to až dosud dodržovali. Během poslední volby krále vypálili polovinu města. Teď byli vládce a starali se o právo a pořádek. Byl to cynický vtip. Vrtoch dějin. A on se postará, aby se tento vrtoch už neopakoval.

Alvias si představil, jak se postaví vedle Gilmaraka. Nechá krále v domnění, že mu gratuluje ke znovuzvolení. Celý večer bude obzvlášť zdvořilý. A pak mu vrazí dýku pod žeberní oblouk, čepel namířenou šikmo vzhůru, takže zasáhne srdce. A zemře s Emerelliným jménem na rtech.

Ne, to je příliš melodramatické. To nebyl jeho styl. Zemře s chladným úsměvem. Zamyšleně přejel rukou po dlouhém, černém hedvábném plášti, zdobeném stříbrným lemem. Obruba nebyla příliš bohatá. Pod pláštěm měl tmavě červenou tuniku, rovněž zdobenou stříbrným lemem. Dva dny si lámal hlavu se svou garderobou. Bylo pro něj důležité, aby zemřel dobře oblečen. I tím vyšle v těchto časech barbarství znamení.

Přešel na druhou stranu ulice, aby se vyhnul hordě hulákajících koboldů, kteří obsadili fontánu a za bouřlivého smíchu postříkávali vodou každého, kdo šel kolem. Dva si na nahé zadky namalovali obličeje a vystrkovali je na ulici.

Znechuceně se odvrátil. Jakási vrávorající žena skoro zakopla o mísu s řeřavým uhlím, nad kterou si na kraji ulice dva fauni pekli nechutné kousky masa. Byla to elfka! Neslýchané, jak málo sebeúcty někteří příslušníci jeho lidu měli! Opít se tu v takový den!

Fauni za s ní s nadávkami hodili kousky dřevěného uhlí, ale elfka vrávorala tak, že ji všechny úlomky minuly. Na sobě měla kožený kabátec zdobený vyraženými hadovitými vzory. Vlasy měla rozcuchané. Paže a nohy si pomalovala bandagem. Teď kráčela jeho směrem.

„Ahoj, krasavče! Vypadáš, jako bys spolkl pravítko.“

Alvias ji obdařil temným pohledem. „Nestojím o styk s kreaturami jako jsi ty.“

Vysmála se mu. Neotesaná osoba! Alvias se odvrátil, v tu chvíli ho ale popadla za rameno a pokusila se ho políbit. Páchla levnou kořalkou a sledi. Odporné. Ucouvl před ní a současně se ji snažil odstrčit.

Chytila ho rukou za opasek. „Jednu pusu!“ zabrebtala a pustila jeho opasek.

„Jo, polib tu figurínu na šaty a pak jí pozvracej plášť,“ zahřměl jeden z koboldů od fontány na opačné straně ulice.

„Jestli mě okamžitě nenecháš na pokoji, budu nucen se tě zbavit násilím, ty… ty pijanko!“ Poprvé zalitoval, že nedisponuje dostatečným repertoárem nadávek.

Nechala ho být. „Ach, jaký divoký býk!“ Elfka se otočila k faunům. „Chtěl mi sáhnout do rozkroku, ten nemrava, viděli jste to?“

„Jasně!“ zvolal vtipálek mezi koboldy u vodotrysku a také oba faunové se pitomě usmívali.

„Ta osoba lže!“ rozhořčil se Alvias. „Nikdy by mi ani na mysl nepřišlo, abych se někoho jako ona jen dotkl! Ona…“ Opilá žena dál vrávorala ulicí a už si ho nevšímala. S úlevou si oddechl. Pak se ho zmocnil úlek. Hmátl po dýce. Chtěla ho snad okrást?

Ne, zbraň tam pořád byla. Podíval se na sebe. Neušpinila ho. Za opaskem mu něco vězelo. List z nějakého stromu. Špičkami prstů ho vytáhl. Něco na něj bylo naškrábáno nahnědlou barvou. Velmi nečitelný rukopis!

Jestli je ti život milý, Alviasi,

drž se od Gilmaraka dál!

Otočil se, aby ji přiměl k vysvětlení, ale elfka beze stopy zmizela. Považovali ho snad za zrádce, protože se jako jediný elf zúčastnil volby krále? Chtěli trola chránit? Nenechám se zastrašit, rozhodl se. Stejně už jsem zúčtoval se životem.

Zmačkal list a hodil ho do strouhy.

Léčka

„Ty?“ Elija na něj překvapeně hleděl. Lutin zestárl. Čenich mu zešedivěl. Díky malým brýlím s kovovými obroučkami působil jeho pohled ještě tvrději. Na sobě měl obnošený kožený plášť jako vždycky, k němu staré kalhoty a pár nevyčištěných holínek. Pod košilí se mu těsně pod límcem rýsovala skvrna od omáčky. Na rozdíl od většiny koboldů, kteří získali zlato a vážnost, nikdy nepřikládal zvláštní význam přepychovému oblečení.

Elija si ho měřil zkoumavým pohledem. „Nejspíš vstoupíš do dějin Albenu jako nejnuzněji oděný král. Musím přiznat, že tvoje ustrojení mě trochu překvapuje, Anderane.“

„Holdové se tak oblékají od chvíle, kdy vznikl Vahan Calyd. Nebudu v nejvýznamnější den svého života popírat svůj původ.“

Elija ještě připojil pod dokument svůj podpis. Pak odložil brk a obešel psací stůl. Znovu si ho přeměřil. „Jen bederní zástěrka je opravdu málo…“ Pokrčil rameny. „Je to tvé rozhodnutí.“ Zadíval se z okna. Slunce stálo nízko nad mořem. „Asi je načase jít.“

Volba krále se tradičně konala ve chvíli, kdy nad mořem vybledl poslední stříbrný pruh. Jakmile bylo rozhodnuto, kdo ponese korunu, ponořili kouzelníci všech národů noční nebe do záplavy třpytivých barev.

„Naši špiclové objevili mezi oslavujícími Maurawany,“ řekl Anderan klidně. „Jsem tady, protože si dělám starosti.“

„Počítal jsem s tím, že vyšlou úkladné vrahy.“ Stále hleděl na moře. „Možná tady ale vůbec nejsou kvůli nám. Maurawanové jsou hrdý lid, který postrádá jakýkoliv smysl pro diplomacii. Možná považují Katandera, Nesthea a Alviase za odpadlíky a chtějí pomstu. Něčeho takového bych se od nich nadál.“

„Možná ale taky umí počítat a došli k závěru, že volba krále bude mít jiný průběh, když my dva budeme chybět.“

Elija se otočil. „To by znamenalo, že věděli, kdo bude povolán k volbě. Seznam byl ale znám jen radě koruny.“

„No tak, Elijo, nehřej si na hlupáka. Není to tak dávno, co jsi byl povýšen na knížete. Jsi prvním lutinem, kterému se dostalo takového postavení. Není potřeba moc ostrovtipu, aby někdo došel k názoru, že se budeš účastnit volby krále.“

Přikývl. „Ano, to je nejspíš pravda.“ Lutin přistoupil k truhlici, stojící vedle psacího stolu, a zaklepal kotníkem prstu na víko, zdobené pozlacenými řezbami. „Samozřejmě jsem si s tímto problémem už taky lámal hlavu. Došel jsem k názoru, že se do přístavu vydám takto.“ Znovu zaklepal na víko.

„V truhle!“ zvolal Anderan překvapeně.

„Správně. I pro nejtalentovanějšího lučištníka Maurawanů by asi mělo být obtížné mě uvnitř trefit. Existuje jedna žena, Silwyna, údajně měla během poslední korunovační slavnosti za úkol zavraždit Emerelle. Neudivilo by mě, kdyby měla vraždit i tentokrát. Mluvil jsem o ní s Madrogem. Prý je moc dobrá.“

„Nepřipadá ti nedůstojné nechat se odnést na korunovační slavnost v takové bedně? Stále jsi považován za obzvlášť statečného a neohroženého. Jsi vzorem.“

„Jsem raději nedůstojný než mrtvý. Ale děkuji ti, že si o mě děláš starosti. Mám z tvých slov usuzovat, že mi chceš doporučit jinou cestu na loď?“

Anderan se lekl. Považoval ho lutin za zrádce? „Opravdu jsem ti chtěl navrhnout, aby ses vydal spolu se mnou kanály. Pod tímto palácem existuje nový vchod, který zná kromě mě jen několik Holdů. Můžeme se tímto způsobem dostat skoro až k molu, u kterého slavnostní člun kotví. Na posledním úseku nám bude chránit Madrog.“

„A myslíš, že to bude důstojnější výjev, když vylezu ze smradlavé stoky?“

„Chceš mě urazit?“ vyjel na něj Anderan. „Samozřejmě tě povedu kanály na pitnou vodu. Nanejvýš si namočíš nohy!“

Lutin vycenil zuby. Byl to úsměv? Elija zvedl ve smířlivém gestu ruce. „Samozřejmě bych v žádném případě nechtěl rozzlobit budoucího vládce Albenu.“ Zase ty vyceněné zuby. „Nemáš snad nic proti tomu, když s sebou vezmu své osobní strážce?“

Od kdy měl osobní strážce? „Klidně. Pokud netrpí topofobií.“

„Tak se tedy vydejme tvou cestou. Kde bychom byli, kdybych ti už nemohl důvěřovat. Znáš město nejlépe. Budeš určitě vědět, jak se dostat nejbezpečněji do přístavu. Ostatně, před hodinou jsem vyslal pět set kušiníků, aby posílili Madrogovy muže. Taky si myslím, že je přístav opravdu bezpečný.“ Sáhl po zvonečku na svém psacím stole a zazvonil. Krátce nato vstoupili tři po zuby ozbrojení pavoučí muži. Vysvětlil jim, že se všichni vydají do přístavu kanály.

Anderan neměl pavoučí muže rád. Nikdy je neměl rád. Byli to placení vrahové. Mít mezi zasvěcenými veliteli Madroga od počátku zneucťovalo jejich revoluci.

„Tak pojďme,“ pronesl úsečně.

Zavedl je do nehlubšího sklepení palácové věže. S pomocí pavoučích mužů odsunul kamennou desku, zakrývající vstup do kanálů. Do tváře ho udeřil důvěrně známý, chladný dech kanálů. Tři kroky pod nimi proudila křišťálově čistá voda.

„To je naše cesta!“ Chtěl sestoupit do šachtice, když tu ho jeden z pavoučích mužů zadržel.

„Půjdu první, jestli dovolíš. Za mnou bude bratr Elija.“

Anderan poodstoupil stranou. Myslel na těch pět set kušiníků. To nebylo dobré!

Nad střechami Vahan Calydu

„Je jich příliš mnoho,“ řekl Fenryl.

Silwyna si změřila hraběte rozzlobeným pohledem. Neměla ho brát s sebou. „My Maurawanové nepočítáme hlavy nepřátel, než zaútočíme.“

„Počítat pomáhá vyhnout se porážkám. Zatraceně, je jich moc.“

„Jsou to koboldi. Nemusíš jít s námi, jestli se bojíš.“

„Jsou to koboldi s těžkými kušemi. Ty prostřelí na krátkou vzdálenost půl palce silné železné desky.“

„Ani to není podstatné,“ prohlásila Silwyna klidně, „protože my Maurawanové stejně nenosíme železná brnění. Hladké průstřely jsou mi milejší než šípy, které uvíznou v ráně. Když teď nezaútočíme, budeme mít za hodinu koboldího krále. Toto je poslední šance, jak tomu zabránit.“

„Koboldi nás podvádějí,“ varoval Fenryl. „O všech těch kušinících na střechách paláců nepadla nikdy ani zmínka.“

„No, já bych řekla, že je to pro ty kušiníky vyložená smůla.“ Naklonila se dopředu, aby si mohla lépe prohlédnout zástup, tísnící se v ulicích. Neměla města ráda. A také nemohla pochopit, jak někoho může těšit tlačit se v takovém davu, až si vzájemně šlapete na nohy. Ale ovce byly stejné. Cítily se opravdu dobře teprve ve chvíli, kdy se choulily těsně k sobě.

Zahleděla se přes přístav k moři. Zapadající slunce se už takřka dotýkalo obzoru. Bylo načase, aby se objevil Falrach. Měl odvahu. Sice nebyla přesvědčena o jeho myšlence, že se dá s pomocí hry předpovědět průběh bitvy, ale o jeho statečnosti se nedalo pochybovat.

Konečně se elf vynořil na konci ulice. Jel na běloušovi, oděný celý do bílého. V hustém davu postupoval vpřed jen pomalu. Vydá se na palubu lodi úplně sám. Bylo načase, aby se postarali o ukryté torzní metače.

Silwyna zvedla ruku a snažila se navázat pohledem kontakt se čtyřmi Maurawany, kteří se spolu s ní skrývali v troskách vypáleného paláce. Když věděla, že se na ni všichni dívají, ukázala na koboldy na terase pod nimi. Krátkým pohybem ruky přidělila každému ze svých bojovníků cíl. Nemilé bylo, že koboldů bylo šest. Musela stihnout druhý výstřel, než šestý kobold spustí poplach.

„A já?“ zeptal se Fenryl.

Hrabě měl s sebou krátký stepní luk, jaký používali kentauři. Silwyna mu nevěřila. Slyšela, že je obstojný šermíř. O jeho dovednostech lukostřelce se nikdo nezmínil. To nebylo dobré znamení!

„Vezmi si toho tlusťocha s černým šátkem kolem krku tam vpředu. Ale střílej jen tehdy, když si budeš jist, že ho dokážeš zasáhnout tak, že nevydá ani hlásek.“

Fenryl přikývl a vytáhl z toulce šíp.

Silwyna se krátce zadívala na své vojáky. Všichni byli připraveni a čekali na její znamení. Všude na střechách kolem zaujímali postavení lukostřelci. Někteří seděli ve svých úkrytech už tři dny. To, že se Falrach objevil na ulici vedoucí k přístavu, bylo znamením k útoku. Bylo jich třiapadesát Maurawanů a hrstka dobrovolníků jako Fenryl.

Silwyna vstala z úkrytu. Ještě během toho pohybu vytáhla šíp, přiložila ho k tětivě a vystřelila. Skoro všechny šípy nalezly svůj cíl ve stejném okamžiku. Koboldy odmrštila síla nárazů. Dokonce i Fenryl se trefil. Ale teď nebyl čas na poklony. Ještě nikdo nevyhlásil poplach. Potřebovali využít moment překvapení. Byla to jejich nejsilnější zbraň.

Překročila rozpadávající se zeď a jediným skokem se přenesla na zpola zuhelnatělý střešní trám. Deska se pod její vahou lehce zhoupla. Běžela dál. Kolem ní se troskami nehlučně pohybovali její druhové.

Maurawani skočila na opěrný pilíř z drolícího se zdiva. Jednou rukou se přidržela kořenů keře, vyrůstajícího ze sutin. Opatrně se přehoupla kolem pilíře a posledním dlouhým skokem se ocitla na terase. Všech šest koboldů leželo nehybně na zemi. Pod těly se jim rozlévaly kaluže krve.

Silwyna si sundala z ramene lano a ovinula ho kolem kamenného zábradlí terasy. Deset kroků pod ní se nacházel sál s velkými obloukovými okny. Tam stály dva torzní metače, které střežily přístav a mohly rozhodovat o životě a smrti na slavnostním člunu.

Její spolubojovníci dorazili na terasu. Beze slova připevnili i oni lana k zábradlí a přikrčili se v úkrytu. Fenryl přišel jako poslední.

„Ráda vidím, že jsi nespadl,“ pošeptala mu.

Elf se ukryl vedle ní a přivázal lano.

„Připraveni?“ zeptala se Silwyna tiše.

Ostatní přikývli. Všichni odložili toulce a luky. Zbraně by jim při tom, co teď bude následovat, jen překážely.

„Jdeme!“ Maurawani uchopila lano a vydala se na konec terasy. Pak vyrazila k zábradlí, jak nejrychleji dovedla. Jediným skokem ho zdolala a s rozepjatými pažemi se ponořila do noci. Na okamžik spatřila v ulicích oslavující. Slyšela jejích písně. Pak přišlo trhnutí. Byl to náraz, projíždějící všemi údy. Lano se napjalo. Mířila chodidly napřed, vstříc stěně palácové věže. Naštěstí byla okna velká. Levačkou hmátla po sponě, kterou lano odepne.

Proletěla oknem. Na vrcholu tohoto pohybu uvolnila sponu na opasku. Teď byla volná! Když přistávala, šla do podřepu. Nad hlavou jí proletěl šíp z kuše. První pavoučí muži už překonali šok z náhlého útoku. Ukryli se mezi bednami, stojícími u metačů.

Silwyna tasila obě své dlouhé dýky. V sále bylo asi třicet koboldů, třetina z nich pavoučí muži. Útočníka, který se na ni hnal s halapartnou, kopla to obličeje a vykroutila mu z rukou zbraň. Vymrštila jednu z dýk na vojáka s kuší. Trhl pažemi vzhůru. Šíp se zaryl do stropu sálu. Silwyna se rozběhla k pavoučím mužům u metačů. Vyrazil proti ní další kobold s halapartnou. Vyhnula se hrotu zbraně, popadla násadu a zvedla svého soupeře do výšky. Prsty zaťala do koboldovy vesty, jejíž majitel na ni hleděl očima rozšířenýma strachem. Prudce se otočila a použila ho jako štít. Cítila, jak mu do těla narážejí šípy. Plival krev.

Silwyna pádila dál a odhodila umírajícího na jednoho z pavoučích mužů. Přikrčila se před něčím lesklým. Na tváři ji škrábl vrhací nůž.

Kolem levého oka jí se zasyčením prosvištěl šíp. Pavoučí muž před ní točil klikou své zbraně a nespouštěl ji při tom z očí. Ještě tři kroky! Zvedl zbraň a založil do drážky šíp. Její dýka ho zasáhla do krku. Když umíral, stihl ještě stisknout spoušť. Šíp se jí otřel o paži. Bylo to jen škrábnutí. Měla štěstí, že strhl zbraň.

Bojová vřava kolem utichala. Fenryl vyvázl naprosto bez zranění. Navzdory její radě skákal s mečem připoutaným na zádech. Z dlouhé čepele kapala krev. Pověsti o tom, že je dobrým šermířem, byly očividně pravdivé.

Všichni její spolubojovníci přežili. To bylo lepší, než doufala. Nařídila jednomu, aby zaběhl nahoru na terasu a přinesl luky a šípy. Pak přistoupila k oknu a zadívala se k přístavu.

Falrach už byl skoro u slavnostní lodě. Jeho příchod vyvolal rozruch. Sbíhaly se trolí stráže. Ke strážným spěchal po širokém můstku vůdce smečky.

Jakýsi mlaskavý zvuk ji přiměl prudce se otočit. Jeden z jejích vojáků, stojící u okna, byl odmrštěn do sálu. Jeho hlava zmizela. Ozvala se tvrdá rána. Něco narazilo do zadní stěny síně a kutálelo se k ní. Kamenná koule!

Přikrčila se. Ne všechny útoky na postavení metačů se tedy vydařily.

Mramorový parapet vedle ní se roztříštil pod dalším zásahem. Oslava na ulici pokračovala. Ještě nikdo si nevšiml skoro nehlučné bitvy probíhající vysoko na věžích.

Poslední den

„Neměl bys jezdit. Jsi…“

Adrien se usmál. „Vrátím se, to ti slibuji.“

Jemně se dotkla jeho rtů. „Měl by ses vidět.“ Už nedokázala zadržet slzy. „Tvůj úsměv! Usmíváš se jen polovinou úst. Ta druhá je nehybná. Ten jed. Dnes je třetí den. Den, kdy zemřeš.“

„Je mi tak dobře jako ještě nikdy,“ lhal Adrien. „Mám tě…“ Chtěl ještě něco říct, ale slova ho prostě nenapadla. „Vrátím se!“

Objala ho a pokrývala mu tvář polibky, dokud ji nepopadl oběma rukama a jemně ji od sebe neodstrčil. „Prosím. Musím to…“ Zajíkl se. „Musím… Počkej na mě. Neudělej žádnou hloupost! Potřebuji vědět, že tu ještě budeš…“

„Ano,“ vyrazila ze sebe. „Ano.“

Nasedl. Bylo pro něj těžké vytáhnout se do sedla. Položil ruce na hrušku sedla a napnul záda. Široce se usmál. Připadal si úplně normálně. Necítil, že se jedna polovina jeho úst neusmívá. A bylo mu to jedno. Našel ji!

Zamával jí. Pak popohnal koně. Dole v údolí spatřil palác. Nebyla to dlouhá cesta. Dokáže to. Zcela určitě! Otočil se v sedle. Stála před malou chatrčí uprostřed vinice. Bože, jak byla krásná. Tak neuvěřitelně… Stále znovu se pokoušela zničit svou krásu slovy. Ale on to nechtěl poslouchat. Ano, otrávila ho. Byla vražedkyně… Odpustil jí. Tak dlouho po ní toužil. Od chvíle, kdy vypil jed, uplynuly dva dny. S tímto soumrakem přišel jeho poslední den. Musel zabít Cabezana. Starý král byl pramenem všeho zla. Kdyby jen dřív poslechl svého zatraceného koně a popohnal toho darebáka ke spravedlnosti. Ale pak by se nikdy nesetkal s Elodií… Povzdechl si.

Asi to tak muselo být. Kdyby jen dokázal během jízdy lesem otevřít pusu a promluvit si s ní, a ne teprve v hostinci…

Nemělo smysl o tom hloubat. Setkal se s ní, po dvou letech, kdy mu jeho život připadal prázdný a bezútěšný. Možná ho Tjured trestal, protože pro něj znamenala víc než církev. Rozesmál se, až se jeho kůň polekal. Holt byl hlupák, jak tak často říkával Jules. Kdyby si mohl zvolit, zda by měl prožít dalších čtyřicet let jako ty dva poslední roky, nebo dva dny s ní za cenu poháru jedu, zvolil by jed.

Jeho jedinou obavou bylo, že když zemře, udělá Elodia něco hloupého. Už jen proto se musel vrátit. Chtěl na ní vymoci slib, který se neodváží porušit. A chtěl jí spočívat v náručí, až přijde smrt.

Upřeně hleděl na palác. Něco s budovou nebylo v pořádku. Působila nějak nakloněně. Přimhouřil oči a znovu se podíval. Teď to bylo lepší. Jeho hlava na tom nebyla dobře. Cítil tupou bolest. Musí to mít rychle za sebou!

Adrien neměl plán, jak by mohl jako jediný rytíř zaútočit na palác, kde se to jen hemžilo strážemi. Stačilo jim, aby zavřeli bránu, a bude bezmocný. Ale doufal, že ho pustí dovnitř. Koneckonců byl slavný Michel Sarti. Proč by se měli bát něčeho zlého? Všude ho znali jen jako bezúhonného rytíře. Nikdo v něm neuvidí kralovraha.

To je ten plán, pomyslel si trochu klidněji. Prostě vkráčí do paláce. A až stane před králem, bude už pozdě na to, aby ho zastavili. Jednoduché plány jsou vždycky ty nejlepší!

Znovu si vzpomněl na Elodii. Na uplynulé dva dny. Usmál se. Stal se mužem. Pořád mu chtěla vyprávět, co se s ní stalo. Trpělivě jí naslouchal. Ale ať řekla cokoliv, nic nedokázalo zničit jeho představu o ní. Věděl to, když za stájí poklekla, aby se mu vyzpovídala. Odpustil by jí všechno, jen aby ji sevřel v náručí. Byl holt blázen. Možná to bylo i tím jedem, že už nedokázal jasně uvažovat. Nebo to byl sladký jed lásky, jak to nazývali někteří básníci? Kéž by jen jejich láska došla naplnění dříve! To bylo to jediné, čeho litoval!

Palác byl velká, sloupy zdobená budova z jemného mramoru. Střecha byla původně zhotovena z oranžovočervených cihel, ale teď měla mnoho barev. Stále znovu byla vyspravována. I na zdi s ochozem a malými, nízkými věžemi bylo vidět, že nepatří k původní stavbě. U západní stěny velkého domu se tísnilo mnoho lidí. Stáli přímo u zdi. Poslední večerní světlo se lámalo na přilbicích a kopích, ale nebyli tam jen vojáci.

Adrien musel zamrkat. Oči si s ním už zase pohrávaly. Bylo to, jako by viděl dva obrazy, které se částečně překrývaly, ale ne úplně.

Sejmul ze sedla přilbici a nasadil si ji. Měl strach, že je na něm už vidět, že s ním něco není v pořádku. Vzpomněl si na to, co mu Elodia řekla o jeho úsměvu.

Bylo pro něj obtížné připevnit si přilbici. Špičky prstů na pravé ruce měl necitlivé. Zdálo se, že jed působí rychleji, než Elodia říkala. Otočil se v sedle. Měl dojem, že ji vidí stát před chatrčí. Ale jistý si nebyl. Řady vinných keřů jako by se hýbaly.

Pevně zavřel oči a povolil otěže. Však jeho kůň už cestu najde. Unaveně naslouchal dusotu kopyt. Poprvé se ho zmocnil strach. Přišel náhle jako nečekaný průtrž mračen. Nechtěl ještě umřít! Ne teď, kdy nalezl své štěstí!

„Jste Michel Sarti?“

Otevřel oči. Tančily mu před nimi mžitky. Nejasně viděl strážného s kopím. Dorazil k paláci. „Ano,“ vyrazil ze sebe s námahou. Musel to slovo hledat. Tak jednoduché slovo!

Voják ho nechal projít. Byl to mladý muž. Adrien měl dojem, že ho slyší mumlat něco o Tjuredově hněvu, ale nebyl si jist. Vjel na rozlehlé nádvoří a sklouzl ze sedla.

Přiběhl k němu voják. Jeho tvář mu připadala povědomá. Zamrkal. Ano, už toho chlapíka viděl… Ale jeho paměť selhala. Měl by znát jeho jméno.

Voják měl šedivé kadeře. Tvář hladce oholenou. Na sobě měl vyleštěný šupinový pancíř, který se ve večerním světle rudě třpytil. Plášť se zlatou sponou prozrazoval, že je nejspíš šlechtic.

„Kapitán…“ Jakže se tomuto domu krále říkalo? Slovo Adrienovi vypadlo. Ten chlapík musel být velitelem královského domu.

Jeho protějšek se usmál. „Ano, vidím, že si vzpomínáte. Jsem Raoul Deleau. Kapitán městské stráže z Nantour. Už jsme se kdysi setkali.“

Teď zase viděl jasně. „Za přátelského hovoru jste mě vyvedl z města, protože jste se bál, že bych mohl způsobit nepříjemnosti.“ Měl dojem, jako by se mu něco pohnulo v hlavě. Tlak a bolest najednou polevily.

„Stal se z vás slavný muž.“

„A vy jste kapitánem královského…“ Ne, slovo pro královo obydlí bylo pořád vymazáno z jeho paměti. „…královského domácího oddílu.“

„Pochybná čest.“ Starý voják náhle působil napjatě.

„A? Provedete mě teď za přátelského hovoru branou, abych nedělal potíže?“

„Jste tady proto, abyste dělal potíže?“ Velitel se na něj pronikavě zadíval. Adrienovi připadalo na jeho pohledu něco zvláštního.

„Pokud bych vám na to odpověděl upřímně, museli bychom asi oba tasit meče.“

„Pak bych navrhoval, abychom hovořili o něčem nevinnějším. Možná o počasí? Nádherný den na pozdní podzim, že ano?“

Adrien nevěřil vlastním uším. Byla to past? Nebo si s ním pohrával jed? To nemohl velitel doopravdy říct!

Vojáci a dvořané u domovní zdi se rozestoupili. Všichni na něj zírali. Náhle jakási žena poklekla a pozvedla ruce k modlitbě. Několik dalších lidí ji napodobilo. Dokonce i několik strážných!

Na zemi ležel rozložen modrý plášť. Zpod něj trčel pár holínek.

„Budete potřebovat svůj štít, příteli?“

„Možná…“ odpověděl Adrien opatrně. Velitel přece musel tušit, co má v úmyslu.

Raoul mu podal velký kulatý štít se znakem popelového stromu. Byl těžký! Adrien prostrčil ruku řemínkem. Rukou sevřel dřevěný úchyt. „Co se to tady děje?“

Kapitán ukázal ke srocenému davu. „Balduin, starý hofmistr, vypadl z okna. Každý tady v paláci ho měl rád. Není tady nejspíš nikdo, komu by Balduin neprokázal nějakou laskavost. Byl dobrou duší paláce. Co to mluvím… celého království!“

„Možná se příliš naklonil z okna…“

Raoul se cynicky zasmál. „Nehoda? Ne, v tomto paláci se nepadá nedopatřením z okna. Pojďte, příteli.“ Velitel ho vedl po schodech k palácové bráně. Oba strážní, kteří tam stáli, ji na jeho pokyn otevřeli.

„Musím se vám přiznat, že jsem až do dnešního dne nebyl zvlášť věřícím mužem a že moje sympatie patřily spíše starým bohům než Tjuredově církvi. Ode dneška budu pohlížet na vaši víru jinýma očima. Vskutku vás seslal bůh! Přece kážete, že váš nový řád je mečem a štítem božím…“

„Církve,“ opravil ho Adrien. „Bůh žádný meč ani štít nepotřebuje.“

„To je jedno. Buďte dnes mečem božím!“

Mlčky kráčeli po širokých schodech. Mnoho stupňů Adriena vyčerpávalo. Musel dvakrát zůstat stát, aby popadl dech.

Raoul se na něj ustaraně podíval. „Necítíte se dobře?“

„Všechno krev!“

„Cože?“

„Říkám přece, všechno krev!“

Adrien viděl, jak velitel polkl. Raoul k němu natáhl ruku. „Chopíte se jí, nebo vás tu nechám stát!“

Viděl, jak ho velitel popadl za pravici, ale necítil to. Poslední schody zdolal snadněji. Dorazili ke dveřím, před nimiž stály dvě stráže.

„Můžete jít dolů a rozloučit se s Balduinem. Převezmu hlídku.“

Oba vojáci se podívala na Raoula a na něj. Pak se bez váhání vzdálili.

„Zvládnu to sám.“ Adrien znovu ovládal hlas. Ale hlava ho bolela. Měl pocit, že mu praskne. Svět jako by se zase rozpadl na dva obrazy, které se ne a ne spojit.

Rozrazil dveře.

Před ním povlávaly tenké, bílé závoje. Udiveně se ohlédl. Dveře za ním zapadly. Adrien tasil meč. Měl co dělat, aby sevřel jílec.

Mezi závoji se objevil stín. Velký voják s vyholenou hlavou. Něco na něj křičel, ale jeho hlas jako by se Adrienovi odrážel od uší. Vzduch prořízl stříbrný oblouk.

Adrien zavrávoral dozadu. Jen tak tak ho minula bojová sekyra. Voják do něj narazil ramenem. „Vymlátím ti sračky z těla, ty vypatlaný skrčku v kouzelném brnění!“

Adrien byl odmrštěn dozadu. Něco se mu se skřípáním otřelo o přilbici. Tvrdě padl na zem a dolehl zpola na štít. Voják se nad ním rozkročil. Jeho tvář byla zrůzněna vraždychtivostí. Oběma rukama zvedl sekyru. Pak zasvištěla dolů.

Adrien zavřel oči. Náraz byl neuvěřitelný. Jeho hlava zabušila o podlahu. Před očima mu tančily mžitky. Pak tlak v jeho hlavě povolil. Voják na něj nevěřícně zíral. Nikdo by neměl takovou ránu přežít. Žádná přilbice, kterou zhotovily lidské ruce.

„Neznič to brnění,“ ozval se někde v pokoji slabý hlas.

Adrien znovu cítil meč v ruce. Vyrazil čepelí rovně vzhůru, vojákovi přímo do rozkroku a dál nahoru do střev. Vklouzla do těla, aniž by cítil nějaký odpor.

Voják vykřikl. Popadl ho za paži. Ten chlap byl neuvěřitelně silný; ačkoliv se z něj valil proud krve, podařilo se mu přitisknout Adrienovu paži k zemi, takže čepel zase vyklouzla z těla. Přitiskl si obě ruce na ránu a padl na kolena. Při tom na něj upřeně zíral.

Adrien se začal sbírat. Podařilo se mu vytáhnout zpod sebe štít. Vrávoravě se postavil na nohy. Krev stékala po bílé kůži jeho brnění, aniž by zanechala stopy. Bylo to děsivé.

Mezi vlajícími závěsy objevil lože. Ležela na něm drobná, vychrtlá postava. Nahé tělo bylo poznamenáno nemocí. Hlava byla sotva víc než umrlčí lebka. „Neubližuj mi,“ pošeptal chraptivý hlas. „Prosím. Jsem král. Neubližuj mi. Udělám z tebe boháče.“

Adrien se cítil zmámeně. „Jménem Tjuredovým prohlašuji tvou vládu za skončenou, králi Cabezane.“ Pozvedl zkrvavený meč a přitiskl hrot na královu hruď. „Jsem rytíř. Nezabíjím bezbranné.“

Nevěděl, co by teď měl udělat. Nerozhodně hleděl směrem, kde se za povlávajícími závěsy musely skrývat dveře. Mohl by nechat Cabezana dopravit vlastními strážemi do žaláře? Báli by se? Propustili by ho, sotva by odešel? Nemohl starce prostě jen tak zabít. Nemohl ho…

Projela jím ostrá bolest. Něco mu muselo proniknout brněním. Těsně nad pravým bokem. To přece nebylo možné.

Nohy ho už neposlouchaly. Podlomily se. Těžký štít mu sklouzl z paže. Zpola se otočil. Z boku mu trčela rukojeť dýky. Zpod koženého pancíře prosakoval tenký pramínek krve. To přece nemohla být pravda. Žádná zbraň nedokázala zbrojí proniknout.

Dýchal mělce, přesto mu tělem s každým nádechem projížděla bolest. Padl dopředu a narazil hlavou o zem. Prsty pravice mu cukaly. Přitiskl je na zem a pokoušel se vzepřít. Ale neměl už dost sil.

Myslel na Elodii. Tak to nesmí skončit. Slíbil jí, že se vrátí. Zavřel oči. Bylo třeba nabrat síly. Zemře jí v náručí, ne tady.

Před ním se objevily holínky. Pokusil se zvednout hlavu, ale nepodařilo se mu to. Někdo mu z ochablých prstů vzal meč.

„Výborně, kapitáne. Dorazte ho. Ale nepoškoďte brnění. Bodněte ho podpaždím do srdce. Kapitáne… Co…“ Pronikavý výkřik. Adrien slyšel mocné rány mečem. Stále další a další. Pak konečně zavládlo ticho.

Holínky se opět zjevily před ním. „Odnesu vás odtud.“ Velitel mu zasunul zakrvácený meč do pochvy. „Musíte mi odpustit, ale řeknu, že jste to byl, kdo Cabezana zabil. Jste hrdina, který zabil tyrana. Zato já bych byl nejspíš jen velitelem, který se obrátil proti svému pánovi, a byl bych za to oběšen.“

Adrien neměl sílu něco namítat. „Ta dýka…“

„Nemohu ji vytáhnout z rány. Velmi rychle byste pak vykrvácel. Nechci vám nic nalhávat. Vykrvácíte, i když s ní nepohnu. Jenom pomaleji…“

„Kůň…“

„Chcete ke svému koni? Nemyslím, že můžete…“

„Prosím.“

Raoul ho vzal opatrně do náruče. „Neměl jsem vás nechat jít dovnitř samotného. Jste nemocný, že ano?“

Adrien už neměl sílu mluvit. Rád by si sundal přilbici. Chtěl cítit na tváři chladivý noční vzduch. A nechtěl naposledy vydechnout pod touto strnulou maskou.

Velitel už na něj nenaléhal. Splnil mu poslední přání a vyzvedl ho do sedla. Opatrně mu vsunul nohy do třmenů. Kolem koně postávali strážní a dvořané. Jejich tváře byly jako zkamenělé. Někteří plakali.

„Nechte ho projet!“ pronesl kapitán pevným hlasem. „Nechte ho.“

Adrienovi se podařilo trochu zvednout hlavu. Vysoko na vinici zářilo okno zlatým světlem svíčky. Ta malá chatrč. Musí to zvládnout až tam. Slíbil to Elodii!

Emerelle

Emerelle hleděla na palácové věže Vahan Calydu. Z rýžových polí před městem stoupala mlha. Poslední večerní světlo je zalévalo růžovou a zlatou. Za závoji vlnícího se světla vypadalo město jako začarované. Skrývaly jizvy po útoku před osmadvaceti lety. Už dvacet osm let zuřila válka. Musela tomu dnes v noci učinit přítrž! Ale nevěděla jak… Toužila, aby byl sen, který jí seslal Pěvec, jasnější.

Pohladila po krku klisnu, kterou jí věnovali Maurawanové. Někteří z nich byli teď někde ve městě a snad bojovali svou poslední bitvu. Nechtěla tomu věřit, když jí vyprávěli, že se Ollowain chce stát králem. Podcenila ho. Falrach byl vždycky dobrý v překvapování.

Její klisna neklidně přešlapovala. Přes rozlehlá rýžoviště k nim doléhal hluk města. Teď se shromažďovala knížata, která měla volit krále. Zavřela oči a zašeptala slovo moci. Slovo, které mlha odnesla do lesů.

Oblekla si dlouhé bílé hedvábné šaty s vysokým límcem a úzkými rukávy. Postrádaly veškeré ozdoby i výšivky.

Cítila, že její volání bylo vyslyšeno. Vnímala probouzení. Brzy se ozvalo tiché máchání křídel. Takřka nehlučné. Na ruce jí přistál motýl. Jeho něžná křidélka zářila všemi barvami duhy. Z džungle se jich teď vynořovaly stovky. Někteří malí jako nehet prstu. Další velcí jako dvě dlaně vedle sebe. Neklidně poletovali mlhou. Spolu s nimi se objevily světlušky a zelenožlutě svítily. Usazovali se jí všude na šatech. Přitisknuti k sobě tvořili živou vlečku. Lpěla na nich vůně květů. Vůně jara. Procitání. Budou její čestnou stráží. Její slavnostní družinou.

Tisícinásobné ševelení křídel zneklidňovalo její klisnu. Nechala ji přejít do kroku. Mlha se po ní natahovala jako přízračné prsty. Vetkala ji do svého kouzla. Propůjčila jí magickou zář světlušek.

Klisna přešla do lehkého klusu. Úzké cestičky mezi rýžovými poli byly osiřelé. Všechno, co mělo nohy, bylo ve městě.

Když vjela do Vahan Calydu, zahltily ji pocity tisíců. Zachovávali mír. Trolové a kentauři kráčeli vedle sebe. Koboldi zpívali své neslušné písničky. Když ji poznaly, mezi motýly se rozrušeně vmísilo několik květinových víl.

V přeplněné ulici se před ní vytvořila ulička. Zástup se před ní rozestupoval. Slyšela, jak šeptají její jméno. Viděla nevěřícné pohledy a také ty, kteří zahanbeně klopili hlavu. Šepot zesílil. Pak ji už předcházel a přerůstal ve skutečnou bouři hlasů.

„Emerelle!“

Síň padající vody

„Je to do přístavu ještě daleko? Jdeme pozdě!“

„Jsme už docela blízko,“ lhal Anderan a naslouchal zpěvu vody. Ukázal na malý průchod, odbočující z kanálu. „Tam vpředu leží můj palác. Srdce skryté říše Pána vod Vahan Calydu.“ Do kanálu se odtamtud linulo hřejivé světlo.

„Palác… Tady dole?“

„Měl bys ho vidět, Elijo. Nikde v Albenu není žádné jiné místo jako toto.“

„Máme zpoždění!“ naléhal teď i pavoučí muž, který jejich malému oddílu velel. Elijovi osobní strážci dbali na to, aby jeden z nich vždycky stál mezi ním a lutinem.

Anderan se přikrčil a prošel otvorem. Vkročil na malý balkón, nacházející se vysoko nad kupolovitým sálem, a nasál do sebe ten jedinečný výjev.

Vedle něj se objevil pavoučí muž. Hleděl do hlubiny. Na balkóně bylo místo právě tak pro ně dva. Anderan si všiml, že i bezcitný vrah se zdržel déle, než by bylo nutné. Nikdo se od tohoto pohledu neodpoutával snadno.

Elija vkročil na balkón. Na srsti mu ulpívaly jemné vodní perličky. Bylo tady příjemně chladno.

Před nimi se rozkládal rozlehlý sál s kupolí, jehož stěny byly zhotoveny z bílého kamene bez jediné poskvrnky. Pod nohama se jim rozprostírala propast hluboká více než dvacet kroků. Klenutý strop ležel asi pěst nebo šest kroků nad jejich vyhlídkovou terasou. Byly do něj zasazeny jasně zářící svítící kameny. Všude trčely ze stěn zlaté trubky, z nichž stékaly do hlubiny kaskády průzračné vody. Většina trubek měla umně zdobená ústí. Znázorňovala ptačí hlavy se zahnutými zobáky, delfíny nebo také vlky. K vidění tu bylo dokonce i několik dračích hlav. Doširoka se rozlévající vodní fontány, proudící ze zlatých chřtánů, se v jasném světle třpytily jako tekutý křišťál. Vzduch byl prosycen jemnou mlhou z drobounkých krůpějí vody. Mezi kaskádami se klenuly měňavé duhy.

V nádrži hluboko pod nimi se nalézalo více než dvacet velkých odtokových rýn. Voda se tam dole divoce pěnila.

Hlasy vody se tady pozvedaly s takovou silou, že jste se skoro neslyšeli, ani když jste křičeli. Některým to připadalo na tomto místě jako nedostatek. Anderan to tak neviděl. Zde promlouvala voda k Holdům. Rád naslouchal té silné písni. Kupolovitý sál byl srdcem podzemního města. Všech těch kanálů a nádrží, rezervoárů a rozvodů. Kdysi vytvořili Normirgové, onen elfí národ, z něhož pocházela královna, velké pumpy, které udržovaly vodu v pohybu jako obrovitá srdce. Bylo třeba o vodu pečovat, jinak by ve Vahan Calydu byla jen mdlá, zvětralá břečka jako v mangrovách kolem města. Holdové byli strážci vody, udržovali ji naživu. V tomto rozlehlém sále dýchala, když padala z velké výšky a bublavě se pěnila. Tady se zjevovala v celé své kráse.

Lutin zašátral po skryté páce pod zábradlím.

„Hezké. A teď bychom měli jít,“ zvolal Elija, aby přehlušil dunění vody, když tu se ozval zvuk připomínající mnohonásobný úder gongu. Všude se spustily na palec tlusté zlaté přepážky a uzavřely všechny odtokové rýny v síni.

„Tady, v Síni padající vody, začaly všechny mé sny, když jsem byl dítě. Tady ať skončí,“ vykřikl Anderan. Zahleděl se dolů. Bylo vidět, jak voda stoupá. Nebude to trvat dlouho a celý sál se naplní.

„O čem to mluvíš?“ obořil se na něj Elija. „Zbláznil ses?“ Lutin se otočil. Teprve teď spatřil masivní zlatou stěnu, která uzavírala průchod ke kanálům. „Okamžitě to otevři!“

„Neexistuje žádný způsob, jak otevřít tu přepážku zevnitř sálu.“ Anderan poprvé po mnoha měsících cítil vnitřní klid. Celý den přemítal, jestli by to měl opravdu udělat.

Elija bušil pěstmi do kovu. Bylo to beznadějné. Nakonec se obrátil. „Proč?“

Anderan zvedl hrot šípu na své hrudi. „To ty jsi zaplatil šíp, který ukončil život mého syna. Kvůli tobě nalezly stovky našich nejvěrnějších druhů smrt ve Větrné zemi.“

Dunění vody pomalu polevovalo. Takřka polovina zlatých chrličů už zmizela pod stoupající hladinou.

„Víš, že jsem neměl jinou možnost.“

„Ne, to nevím. Od prvního podezření se snažím pochopit, proč jsi to udělal. Proč?“

„Byla to historická nezbytnost. Královská vláda trolů mohla být jen přechodnou fází na cestě k dokonalé společnosti. Abych panování trolů zkrátil, musel jsem ho destabilizovat. Proto jsem oficiálně podporoval jejich zákoník a také karavany do Sněžné marky. Museli se tím zdiskreditovat mezi rozhodujícími vrstvami obyvatelstva. Kromě toho měla neúspěšná válka ve Větrné zemi podlomit jejich touhu vládnout. Také já jsem přinesl oběti. Z celého mého rodu žijí po zkáze první karavany už jen Liza a můj bratr Nikodemus. Chápej přece, Anderane! Tyto oběti byly nutné, abychom mohli rychleji udělat další krok. Teď zvedni ty přepážky! Za hodinu budeš králem! Pak budeme moci konečně vytvořit společnost, o níž sníme! Ano, museli jsme obětovat stovky. Vědomě jsem toto rozhodnutí učinil sám, abych nezatížil nikoho z okruhu velitelů těmito duševními mukami. Ale pokud dnes v noci skoncujeme s vládou trolů, budou zachráněny tisíce. Teď otevři ty zatracené brány! Pokud dovolíš, aby to tak skončilo, zemřeli všichni marně. Nepotup smrt svého syna, příteli! Nech nás odejít!“

Moc jeho slov je nezlomená, pomyslel si Anderan. Všechno se zdá být naprosto hodnověrné, když Elija tak mluví. Nesmí se tomuto způsobu myšlení otevřít! Jaká osamělá rozhodnutí učiní Elija dál? Že elfové představují latentní hrozbu pro klid nové společnosti? Že města podporují úpadek morálky a všechny děti Albenu by měly žít v malých osadách na venkově?

Existovala spousta Elijových polemických spisů, na nichž dokonce i teď lpěl celým srdcem. Ale lutin ztratil za ty dlouhé roky boje o moc cestu.

„Nemůžeš přece prostě všechno zničit, Anderane! Takový kousek před cílem! Copak pro tebe už osvobození koboldích národů od veškeré tyranie nic neznamená?“

„Znamená pro mě všechno. Proto tady oba zemřeme.“ Voda pronikla na balkón. „Zachráním Alben před naší tyranií. A zachráním veškerá tvá dobrá díla.“

„Ty hlupáku!“ Elija ho popadl. „Teď konečně otevři ty vrata! Musí existovat nějaká možnost! Pokud už voda nemůže odtékat, zničíš všechny své milované kanály. To bys nikdy neudělal.“

Anderan ho obdivoval pro jeho jasné uvažování, dokonce i teď, tváří v tvář smrti. „To je pravda, nikdy bych ty kanály nezničil. Jsem Pánem vod, jejich strážcem. Až se síň naplní, voda v přítocích se nahromadí zpátky. Po určité době se pak otevře přepadová propust. V tu dobu už budeme dávno utopení. Proud odtékající vody nás odnese daleko do mangrov, kde se naše mrtvoly stanou potravou pro kraby.“ Voda jim teď oběma sahala až nad boky. „Nikdy nás nenajdou. Tvoji tělesní strážci udrží v tajnosti, co se stalo. Nebudou se šířit o svém vlastním selhání. Protože zmizíme tak tajemným způsobem v den volby krále, bude vzpomínka na nás žít dál, Elijo. To je můj dar tobě, vrahovi mého syna. Jako král bych tě mohl postavit před soud. Ale s tvým odsouzením by přišlo vniveč vše dobré, co jsi způsobil. Byl jsi na správné cestě. A já si nevšiml, když jsi z ní sešel.“

Voda Anderana nadzvedla. Nebojoval proti tomu. Nechal se unášet.

Elija shodil svůj kožený plášť a holínky. Začal plavat.

Voda byla ledová. Anderan cítil, jak pomalu připravuje jeho tělo o teplo života. Síň se zaplavovala stále rychleji. Svítící kameny na kupoli byly už takřka na dosah.

„Vydal jsi Alben napospas zvůli trolů!“ vykřikl Elija.

Pán vod myslel na dlouhý dopis, který přihrál Maurawanům. Dopis, v němž bylo všechno popsáno. Kdo byl přizván k volbě krále, kde jsou v přístavu ukryty metače, jaké intriky Elija vymyslel. I kdyby Maurawanové nesáhli po moci, disponovali teď Katander, Nestheus a Alvias třemi hlasy proti jen dvěma trolím. Ne, vláda trolů pominula. Všechno uvážil. Mohl teď v pokoji odejít.

Zářivě jasný svítící kámen, který byl zapuštěn do stropu uprostřed kupole, se teď nacházel přímo nad ním. Když byl malý, snil o tom, že se nedosažitelného kamene jednoho dne dotkne. Dokonce mu dal jméno. Duhový kámen. Jeho světlo bylo nejsilnější. V jeho představách to byl především tento svítící kámen, který kouzlil duhy mezi vodními kaskádami. Maloval si, že tomu, komu se podaří tohoto nedosažitelného kamene dotknout, se splní všechna přání. Anderan natáhl ruku ke kameni. Dotek byl hřejivý. Příjemný.

Voda už stála jen několik pídí od vrcholu kupole. Elija se ještě pořád snažil udržet hlavu nad vodou. Nikdy se nevzdá. Nebyl to jeho způsob.

Anderan se odrazil oběma rukama od velkého svítícího kamene. Pak vydechl. Hleděl za stříbrnými bublinkami, mířícími ke světlu. Sebral veškerou odvahu. Byl Pán vod. Nebude bojovat. Otevře se tomu. Nadechl se. Plíce mu zalila ledová voda.

S rozpřaženými pažemi klesal. Kolem zlatých hlav ptáků. Vstříc temnotě. Zaplavil ho hluboký mír.

Pečlivý účetní

Silwyna opatrně vykoukla přes okraj zdi. Bylo hotovo. Zbraně na opačné straně konečně utichly. Prohlížela si přeživší z jejich malého houfce. Nikdo nezůstal nezraněn.

„Dál se držte pryč od oken,“ pronesla klidně. „Na střechách je ještě několik kušiníků.“ Ale jejich samostříly nedostřelí až ke slavnostnímu člunu. Bitva byla rozhodnuta. Teď už to bylo jen na Falrachovi. Jejich kníže si byl naprosto jist, že volbu vyhraje. Proč, to neprozradil ani jí. Byl to zvláštní muž. Nevyzpytatelný.

„Silwyno!“ Fenryl se už hodnou chvíli zabýval bednami. Teď na ni mával listem papíru. „To musíš vidět! Ještě to neskončilo. Je to…“

Rozzlobeně k němu přešla. „Co to tu máš?“

„Seznam nákladu. Ležel v jedné z beden. Ty zbraně pocházejí z přístavních opevnění v Meliameru. Zhotovil ho kobold. Velmi se zlobil, že mu vzali jeho metače. Teď se podívej, co tam stojí.“

Silwyna neměla náladu na nějaké seznamy od účetních. Chtěla vidět, co se děje na palubě slavnostní lodě. Možná by měla nechat ty metače tady nahoře zase připravit k palbě. Zadívala se na úhledně srovnanou hromadu kamenných koulí. Ať dopravu sem organizoval kdokoliv, postaral se, aby byl po ruce dostatek munice.

„Silwyno!“

Podívala se na papír. Fenryl ukazoval na poslední řádek.

„…stvrzuji tímto zapůjčení třinácti torzních metačů přístavu ve Vahan Calydu.“

„Třináct! Někde musí být ještě jeden. Jeden, o kterém nevíme! Jeden, který může jediným pohybem páky změnit výsledek volby krále. Falrachovi hrozí velké nebezpečí!“

Silwyna přistoupila k nejbližšímu oknu. Aniž by se snažila krýt, zahleděla se na rozlehlý ovál přístavu. Ve vzdálenosti, umožňující přesnou střelbu na slavnostní člun, se nacházelo šest palácových věží. Byly tam stovky oken, za nimiž se mohla zbraň skrývat. Vůbec nemluvě o terasách a balkónech. Tucty domů byly dost vysoké na to, aby bylo na jejich střechu možné umístit metač. Už při prvním pohledu spatřila sedm lodí, které převyšovaly slavnostní člun a měly otevřené pole střelby na její palubu.

O délku paže ji minul šíp z kuše a narazil do zadní stěny sálu. Přikrčila se a dál pozorovala přístav.

„Co budeme dělat?“ naléhal Fenryl.

„Zachováme klid a budeme pořádně přemýšlet.“ Kam by metač umístila, když by si chtěla být naprosto jista, že zůstane neodhalen?

Volba krále

Skanga zaslechla vřavu a přistoupila k zábradlí. Vlnící se aury stovek zvědavců v přístavu se slily do pestrobarevné záře bez obrysů. Musela odvrátit zrak.

„Tam dole stojí Ollowain,“ pošeptala jí do ucha Birga.

„To není možné,“ vyjela na svou žačku. „To je…“ Musela se přesvědčit sama. „Ať přijde nahoru!“

Birga něco zavolala na stráže. O chvíli později se objevil elf na palubě. „Alvias a oba kentauři na něj zírají.“

Skanga se zadívala na tři knížata. V jejich aurách se zračilo překvapení. Elfův příchod tedy alespoň nebyl součástí spiknutí, do něhož by byli ti tři zapleteni.

„Ollowaine,“ pronesla zkoumavě. Něco na elfově auře bylo podivné. Narušovalo ji lehké mihotání. Jako by tam bylo ještě druhé světlo, potlačované elfovým silným vyzařováním.

„Co tady chceš?“

„Zúčastnit se volby krále.“

Ve světle, které ho obklopovalo, se nezračila sebemenší stopa modři strachu.

„Zdá se, že je neozbrojen,“ pošeptala jí Birga.

Někdy byla její žačka vskutku užitečná!

Skanga slyšela, že ho Maurawanové provolali knížetem. Nejprve ji to udivilo. Ale teď bylo nasnadě, co má v plánu. „Doufáš, že se staneš králem Albenu?“

„Prozatím jsem jen hostem při volbě krále,“ odvětil zdvořile.

Šamanka se zahleděla ke slavnostní tabuli. Všichni byli přítomni. Chyběli už jen ti dva zatracení koboldi! Kde jen vězí? V dálce zaznělo volání. Jakési jméno. Bylo slyšet jen nezřetelně.

„Vidíš ty koboldy?“

Birga natáhla krk. Dala si s odpovědí načas. „Ne, paní,“ odpověděla nakonec.

Šamanka si palcem a ukazováčkem promnula slepé oči. Co se to tam děje? Byli ti dva zadrženi, aby měla volba jiný průběh? Něčeho takového se obávala. Nikdy neměla souhlasit, aby Gilmarakovi nepřátelé patřili ke knížatům, rozhodujícím o králově znovuzvolení.

Rozhlédla se po palubě. „Všichni ostatní jsou tady?“

„Ano,“ odpověděla Birga. „Chybí jen ta liščí hlava a Pán vod.“

Tím byla shromážděna celá rada koruny. Mohla situaci ještě zvrátit. „Jako mluvčí rady koruny bych chtěla navrhnout, aby byli Elija Glops a Anderan z Vahan Calydu zbaveni hlasovacího práva při volbě krále, neboť tady stále nejsou. Chce proti tomu někdo protestovat?“

Viděla v očích přítomných koboldů hněv a obavy. Ale nikdo proti ní nepozvedl hlas. Ollowain stále vypadal naprosto klidně. Naproti tomu v Gilmarakově auře se zračily obavy. Stál kousek od ní v čele velké tabule. Všichni setrvávali ve slavnostní strnulosti a očekávali, že volba krále započne.

„Protože volba ještě nezačala, chtěla bych náhradou za ně navrhnout dvě nová knížata. Vévodu Growaka z Krvavé hory a vévodu Orgrima z Noční bašty.“ Skanga zašátrala po albském kameni, který nosila ukryt mezi ostatními amulety, a vložila do svých slov sílu strachu. „Chtěl by proti tomu někdo něco namítnout?“

Viděla, jak se aury přítomných mění. Dokonce i u Ollowaina odhalila stopu modři.

„Takže rada koruny nyní jednohlasně rozhodla, že budou k volbě krále přizvána dvě nová knížata. Nechť volba započne!“

Gilmarak stanul vedle ní. „Děkuji,“ pošeptal jí.

Skanga si povzdechla. Králové neděkují! Později večer, ať je nikdo nebude poslouchat, ho pokárá. „Zůstaň tady a nedělej si starosti! Ukaž svou moc a důstojnost!“

Šuškání, kterého si všimla už předtím, teď dorazilo až do přístavu. Stále více oslavujících tam dole volalo jedno jméno. Její jméno. Emerelle!

Na slavnostním člunu zavládlo hrobové ticho. Skanga se zadívala na přístav. Ta aura byla nezaměnitelná. Bílozlaté světlo, tak silné, že jí zraňovalo slepé oči. Ale přichází pozdě! Vznášela se nad davem. Nejspíš seděla na koni.

Přichází příliš pozdě, řekla si Skanga znovu. „Volba krále může začít!“

„Emerelle! Emerelle!“ ozvalo se volání z tisíců hrdel. Proč ji lid vítá jásotem? Na celé roky prostě zmizela!

„Nesthee!“ Skanga znovu vložila do svého hlasu magii, aby přehlušila ten povyk.

„Hlasuji proti Gilmarakovi!“ prohlásil kentaur hlasitě a zřetelně.

„Vypadá působivě,“ pošeptala jí Birga do ucha. „Má na sobě šat z motýlů a živoucího světla. Něco takového jsem ještě neviděla.“

Levné triky, jimiž dělá Emerelle dojem na póvl, pomyslela si Skanga rozzlobeně. Klidně, jestli chce. Ale je ubohé se tak podbízet!

„Snaife z Mordštejnu!“ vykřikla.

„Pro Gilmaraka,“ pronesl trolí vévoda hlubokým hlasem. Náhle jásot utichl.

„Jenom rozpažila a oni mlčí,“ pošeptala Birga.

„Plané kouzlo,“ zasyčela Skanga vztekle.

„Ne, nemyslím, že čaruje.“

V přístavu vládlo ticho. Skanga viděla, jak stráže u lodního můstku před Emerelle uctivě couvají. Nemohla se na elfku podívat, tak jí světlo její aury pálilo v očích. Teď asi má každý dojem, že skláním před Emerelle hlavu, pomyslela si zuřivě.

„Katandere, kníže Uttiky.“

„Hlasuji proti trolovi Gilmarakovi.“

Hlasy teď byly zřetelně slyšet. Jak daleko se asi nesly? Zástup hleděl se zadrženým dechem na loď.

Emerelle se mlčky postavila vedle Ollowaina. Kam také jinak! Skanga si udiveně prohlížela elfovu auru. Vypadal překvapeně. Co to mělo všechno znamenat?

„Dergu, vévodo Vlčí jámy!“

„Pro Gilmaraka, mého krále!“

Skanga se znovu podívala na Emerelle. „Víš, že je zakázáno ovlivňovat svobodnou vůli knížat magií.“

„Sklání před tebou hlavu,“ šeptala Birga. Davem na molech proběhl šepot. „Úplně to vypadalo, jako by se ti chtěla podrobit, Skango.“

To by nikdy neudělala, pomyslela si stará šamanka. Ale teď bylo důležitější, co si myslí lid.

„Alviasi!“ Odkud že to byl knížetem? To je jedno…

„Hlasuji proti barbarství a tím i proti Gilmarakovi.“

Skanga ucítila, jak se král trolů vedle ní napjal. „Klid, nenech se vytočit Emerelliným patolízalem.“

„Growaku, vévodo z Krvavé hory!“

„Pro Gilmaraka, drakobijce!“

Až moc přehnané, pomyslela si Skanga. Ale Growak nikdy nebyl nejbystřejší. Složit gelgeroka nebyla maličkost. Ale draka, to bylo přece jen něco jiného! Takže teď byly tři hlasy pro Gilmaraka a tři proti němu. Skanga se podívala na Orgrima a usmála se. Věc byla rozhodnuta.

„Orgrime, vévodo Noční bašty. Tvůj hlas!“

Poslední zamíření

Madrog zaměřoval svou zbraň. Naprosto zřetelně viděl její hlavu! A skoro vůbec se nepohybovali. Myslel na puklý meloun. Škoda, že nebude moci spatřit, jak k tomu dojde. Pro ty, kteří budou stát v její blízkosti, to bude dozajista nezapomenutelný zážitek.

Poklekl a vzal do ruky každou ze zbylých kamenných kulí. Rozhodl se pro třetí. Brzy bude po volbě. Ještě jednou zamířil přes vodicí lištu torzního metače. Zadíval se ke značce, která mu ukazovala amplitudu přílivu. Vyvolal si v paměti mřížku, do které byl přístav rozdělen. Pátral po referenčních značkách a počítal vzdálenost. Lehce poopravil náklon zbraně.

Bylo mu jasné, že něco probíhá zásadně jinak, než jak to Elija plánoval. To, že se oba koboldi neobjevili na slavnostním člunu, mohlo vlastně znamenat jen to, že byli oba mrtví.

Naposledy zamířil na její hlavu. Sotva se pohnuli. Všichni stáli na svých místech jako přilepení. To je dobře! Položil kouli do drážky. Teď už svůj cíl neviděl.

Položil ruku na páku spouště. Běh dějin se změní. Přesunul páku.

Jako úder kladivem na maso

„Orgrime, vévodo Noční bašty. Tvůj hlas!“

Emerelle zadržela dech.

„Zdržuji se hlasování,“ pronesl vévoda Noční bašty zajíkavě.

„Cože?“ obořila se na něj Skanga. „Ty…“

Gilmarak postoupil vpřed. V jeho tváři se zračila nechápavost. Udělal ještě krok. „Ty…“ Trol byl stržen dopředu. Ozval se zvuk, jako by kladivo sjelo na maso.

Z úst trolího krále vytryskla krev. Všichni na lodi stáli jako zkamenělí.

Skanga vedle něj poklekla.

Emerelle se prodrala kolem obou kentaurů.

Šamančiny ruce, zkroucené dnou, ohmatávaly Gilmarakova záda. Působila staře a bezbranně. Emerelle ji tak ještě nikdy neviděla.

Také elfka poklekla vedle trola. Motýli se usazovali Gilmarakovi na šíji.

Skanga je odehnala zlostným mávnutím ruky. „Odveď si ten neřád, ty elfí děvko!“

Emerelle se dotkla trola a ucukla. Bolest ji skoro ochromila. Maso nad levým ramenem měl rozdrcené, lopatku roztříštěnou. Žebra pod ní byla zlomená a prorazila mu levou plíci. Na srdce tlačil úlomek kosti.

„Smím pomoci?“ zeptala se Emerelle klidně.

„Ty?“ Skanžiny mrtvé oči ji doslova provrtávaly. „Ty jsi přece k tomu dala rozkaz!“

„Přísahám ti, že to tak není.“

„Dej mi ruku!“

Elfka jí podala pravici. Skanžiny pařátovité prsty se kolem ní sevřely. Zvedla si ruku k čelu a pevně ji k němu přitiskla. Jen dva, tři údery srdce. Pak ji nechala klesnout. „Pomoz mu,“ pronesla velmi tiše. „Umíš to lépe než já.“

Emerelle se zhluboka nadechla. Připravila se na bolest, která ji zasáhne. Zaposlouchala se do tichého ševelení motýlích křídel. Do děsivého ticha davu na molech. Brzy vypukne panika. „Musíš k nim promluvit, Skango. A prosím ne o vraždě a útoku. Přece taky cítíš jejich strach, ne?“

Emerelle položila obě dlaně na Gilmarakova záda a poddala se bolesti.

Červená lucerna

Nikodemus vyšplhal, kam až jen mohl, na zadní vaz plavidla, aby získal lepší rozhled. Slavnostní člun byl něco přes padesát kroků od něj. Od chvíle, kdy Gilmarak padl, vládl na palubě zoufalý chaos. Všichni se tlačili kolem trolího knížete. Nad troly, elfy a koboldy tančila mračna motýlů a světlušek.

„Je mrtvý?“ zavolal nahoru na Lizu, která měla ze strážního koše lepší výhled.

„Nedokážu to rozeznat,“ odpověděla po chvíli.

„A vidíš Eliju?“

Mlčela. Za poslední půlhodinu se jí na to zeptal přinejmenším dvacetkrát. Elija by se nikdy neopozdil. Ne dnes v noci! Něco se muselo stát. Od chvíle, kdy se na lodi objevila Emerelle, se Nikodemus nacházel na pokraji paniky. Nepočítal s tím, že se objeví. Existovala nějaká souvislost mezi jejím příchodem a bratrovým zmizením?

Gilmarak zavražděn, Elija nezvěstný. Situace byla naprosto jasná. Emerelle si vezme zpět trůn. A on se rozhodl pro špatnou stranu. Nenavázal kontakt s Falrachovými zvědy, ačkoliv ti se několikrát pokusili získat s ním spojení. Zradil jeho i Emerelle. Ne svého bratra. Kde elfové vězeli, když ho Birga mučila? Elija ho zachránil! Elija tu pro něj vždycky byl, kam až jeho paměť sahala. Nedokázal ho zradit. Jeho báječný plán, jak dostat na trůn Albenu kobolda.

„Musíš vyvěsit červenou lucernu!“ zakřičela na něj Liza.

Slezl ze zadního vazu a zadíval se na červenou lucernu, která stála na palubě vedle hlavního stěžně opuštěné nákladní lodi. Věděl, že v tu chvíli sleduje loď přinejmenším sto párů očí. Všichni ti velitelé Rudých čapek, kteří sem dorazili a skrývali se se svými muži. Dobře ozbrojení koboldi, věrně oddaní Elijovi i jemu. Pokud vytáhne červenou lucernu na stěžeň, udeří. Ale na koho? Měli bojovat za Eliju a Anderana, pokud by se trolové vzpírali tomu, aby se stal Pán vod králem.

Ale všechno dopadlo jinak. Co by se stalo, kdyby lucernu vyvěsil? Nejspíš by ostřelovali slavnostní člun. A také pavoučí muži by stříleli se svými metači. V davu na molech by vypukla panika. Stovky bytostí by byly ušlapány nebo zraněny. Protože na stěžeň vylétla červená lucerna.

Už tu nebyl žádný starší bratr, který by mu mohl poradit. Teď se musel rozhodnout sám. Vzal lucernu a přešel k zábradlí. Širokým obloukem ji hodil do vod přístavu.

„Co to děláš?“ vykřikla Liza ze stěžně.

„Odcházím,“ odpověděl klidně. Revoluce skončila. Bez rozkazu k útoku se Červené čapky nejspíš brzy rozejdou. Ti chytřejší z nich se možná zúčastní slavnosti. Zadíval se k nočnímu nebi. Světelná podívaná, kterou připraví mágové, byla proslulá. Byla to jediná příležitost v životě, aby ji viděl. Za osmadvacet let tady určitě nebude. Pokud ještě vůbec bude naživu.

Liza slezla ze stěžně. Vyřítila se na něj se zaťatými pěstmi. „Co jsi to udělal! Ty zrádče!“

Vzpomněl si, co mu do tváře vepsala věštkyně. Opravdu to tak dopadlo, nakonec zradil všechny, Falracha stejně jako Eliju. A přece jsem šel přímou cestou, pomyslel si.

Liza mě nedokáže přemoci, pomyslel si udiveně. Díky časovému skoku s Emerelle teď byl o mnoho let mladší než ona. Pevně ji držel a tiskl k palubě, dokud nepřestala bojovat. Znal ji. Neudělá tu chybu a nepustí ji. Srazila by ho prvním lepším ovíjecím trnem nebo čímkoliv jiným, co by popadla. Musel počkat, dokud její zuřivost nepoleví.

„Je konec, Lizo. Bez Eliji a Anderana už nemáme v tomto boji co získat. Postav se pravdě čelem! Pokud povoláme Rudé čapky, dojde jen ke zbytečnému krveprolití. Jsem unavený. Už jsem viděl dost bitev. Poprvé je v mých rukou, abych zabránil boji. A přesně to udělám. Je po všem, Lizo! A já ti ani nedokážu říct, kdo vyhrál. Jen jedno je jisté, my to nebyli.“

Vzepjala se, pokusila se ho zdolat, ale držel ji v železném sevření. Dokonce se ho pokusila kousnout. Pořád byla ještě hezká. Tak dlouho ji miloval a ona mu sotva věnovala pozornost.

„Tak to nesmí skončit. Náš rod je vyhlazen. Všichni jsou mrtví! Dokonce i rohatí ještěři. Přece nemohli všichni zemřít zbytečně!“

„To také nezemřeli.“ Měl co dělat, aby zadržel slzy. „Zemřeli pro sen. Pro Elijův sen o lepším světě. Byl na dosah, tento svět. Ale nestal se skutečností.“

„Co teď chceš dělat?“

„Podívám se na slavnost. A zítra vyrazím do Větrné země. Doufám, že tam nezkřížím cestu žádnému kentaurovi. Chytím si divokého rohatého ještěra a postavím si na jeho hřbetě dům. Pak založím nový rod.“

„Zbláznil ses!“

Usmál se. „Možná… Možná budu ležet už za měsíc s kentauřím šípem v zádech někde na stepi. Ani za sto let nám neodpustí, že jsme dali jejich předky sežrat trolům. Ale třeba budu mít štěstí a budu jezdit na šíji rohatého ještěra.“

Liza se na něj podívala způsobem, jakým to nikdy předtím neudělala. Trochu při tom šilhala. Léta na ní přece jen zanechala stopu. Najednou vycenila zuby. „Pořád žvaníš nesmysly, Nikodeme. Jak chceš sám založit rod?“

Opětoval úsměv. „Možná neodejdu tak docela sám.“ Zvedl zmrzačenou ruku. „Ideální by byla zpola slepá nebo šilhající žena, která by si hned nevšimla, že ve mně získala poškozené zboží.“

„Já nešilhám,“ pronesla ostře.

„V tom případě není ani s mýma očima všechno v pořádku.“

Uvolnila se a on to risknul a pustil jí paže.

„Šilhám jenom trochu, když se strašně moc zlobím.“

„Takže dost často!“ Široce se usmál.

„Jsi drzejší než dřív.“

Odvážil se vstát. „Další bod, ve kterém jsem se zhoršil.“

„To si nemyslím.“ Posadila se. Při tom na něj upřeně hleděla. Její oči si uchovaly mládí! „A myslíš to s tím založením rodu vážně?“

„Smrtelně vážně! Víš… Chtěl bych přivést na svět celou smečku malých liščat. A až budou dost stará, chtěl bych jim vyprávět o Elijovi. A o Gandě a Vrávoralovi. O mistru Gromjanovi, o tom nejnabručenějším učiteli, s jakým jsem se kdy setkal. A o Madrovi, trolovi, který byl mým přítelem. Už jsem ti vyprávěl, že jsem jel na trolovi?“

„Jsi chvastoun.“

„Jo, asi máš pravdu. Ale když o nich budu vyprávět, nezemřeli všichni nadarmo. Budou žít dál v hlavách těch malých. To je to jediné, co pro ně ještě můžeme udělat. Půjdeš se mnou?“

„Jsem už možná stará na to, abych přiváděla na svět celou smečku malých liščat…“

Povzdechl si. „Ano, možná.“ Dlouze se na ni zahleděl. Čekal, jestli ještě něco neřekne. Ale zachovala mlčení. Byla zahleděná do sebe. Nakonec to vzdal a přešel k zábradlí. Nákladní lodě v přístavu byly zakotveny těsně k sobě. Mezi nimi se nacházely můstky, po kterých se dalo dostal až na mola.

„Nikodeme?“

Zadíval se zpátky. Vstala. „Ano?“

Liza vycenila zuby do úsměvu. „Myslím, že bych ráda viděla, jak se snažíš chytit divokého rohatého ještěra. Víc ti neslibuju. Snad možná ještě to, že zakopu ve stepi ty žalostné zbytky poškozeného zboží, kdybys byl tak hloupý a nechal se ušlapat ještěrem k smrti.“

Útěk

Madrog mířil přes lištu torzního metače. Na palubě slavnostního člunu vládl zmatek. Spokojeně si promnul ruce. Pak ji spatřil. Skangu! Žila. Nezasáhl ji. Jak se to mohlo stát? Kdo mu vběhl do palebné dráhy?

Šamanka teď poklekla. Ostatní trolové mu zakrývali pohled na ni. Přišla i Emerelle. Zatraceně! Koho to jen trefil?

Nerozhodně hleděl na tři zbývající kamenné koule. Tuší Skanga, že skutečným cílem byla ona? A uhádne, kdo střílel? Uplynula už léta od chvíle, kdy na něj poštvala ty tři Shi-Handan. Nikdy jí to neodpustil.

Znovu zamířil. Nedalo se říct, kdy se mu znovu naskytne volné palebné pole. Měl by utéct. Odložil zbraně. Všechno, co by mohlo prozradit, že je pavoučím mužem. Nechal si jen nůž v holínce. Pak si oblekl jednu z těch hloupých, pestrobarevných kazajek, které během Slavnosti světel nosilo tolik koboldů.

Pohladil zbraň na rozloučenou. „Nebyla to tvoje vina.“

Rychle slezl po žebříku. Když dorazil na dno úkrytu, vykoukl ven dírou po suku. Neuvěřitelné, kolik dětí Albů se tam venku tísnilo. Vnímal jejich neklid. Nikdo nevěděl, co se na slavnostní bárce stalo.

Otevřel dvířka na straně bedny. Udiveně na něj shlížel faun.

„Báječně suché místo na spaní,“ prohlásil Madrog s přátelským úsměvem. Pak se zařadil do davu. Splynul s ním. Diskutoval o tajemných událostech na člunu, volal Emerellino jméno a stále víc se vzdaloval od hromady beden. Jeho pozornost vzbudila tmavě oděná elfka. Vlasy měla svázané do upnutého copu. Tvář si pomalovala šťávou z keře dinko. Maurawani. Viděla snad, odkud vyšel výstřel? To bylo skoro nemožné! Ale pohybovala se směrem k hromadě beden. Další elfové ji následovali. Dobře, že je pryč!

Emerelle přistoupila k zábradlí slavnostního člunu. Vířili kolem ní motýlci a světlušky. Hloupé! Ale nějak se jí podařilo při tom vypadat dobře. Rozpřáhla paže a neklidný zástup ztichl.

„Král Gilmarak byl zraněn, ale ze svého zranění se zotaví! Nebyl znovu zvolen. Hlasovala pro něj tři knížata. Tři proti němu. Jeden kníže se zdržel. Teď proběhne druhá volba. Tentokrát budou rozhodovat o mě.“

„Emerelle!“ zahučel nepřeslechnutelně opilý minotaur.

„Emerelle!“ Další se přidali a brzy volaly tisíce.

Také Madrog poskakoval nahoru a dolů, mával oběma pažemi a křičel z plných plic. „Emerelle! Emerelle!“ Jen nebýt nápadný, dokud se davem plíží ta Maurawani. Snad Emerelle volby vyhraje. Vzápětí začne světelná podívaná a dav se rozptýlí v městských ulicích. Potom bude moci uniknout.

Bratr Jules

Jules viděl už z daleka, že s Adrienem není něco v pořádku. Mládenec visel v sedle tak neuvěřitelně nakřivo, jak se mu to nepodařilo dokonce ani v první den jezdeckého výcviku. Potulný kazatel se dal do běhu.

Adrien přijížděl od Cabezanova paláce. Jel proti němu po cestě, vedoucí do vinic. Vypadal, jako by bojoval s celou tyranovou tělesnou stráží. Jak je možné, že je zraněn?

Běloušovi se řinula po boku krev. Vytékala odněkud zpod Adrienova pláště.

Jules popadl koně za uzdu a opět mladíka posadil zpříma. „Copak mě nepoznáváš?“

Oči za stříbrnou maskou přilbice zamrkaly. „Elodie?“

Ten hoch blouznil. Jules se v zoufalství rozhlédl. Potřeboval místo, kde by mohl syna ošetřit. Ve vzduchu byl cítit déšť. Pokud chtěl Adrienovi pomoci, nesměl mladík zůstat tady venku!

Nedaleko odtud svítilo v jakési chatrči světlo. Ať tam žije kdokoliv, on ho vyžene do noci! Vzal koně za uzdu a táhl ho za sebou. Stále znovu se ohlížel, protože měl obavy, že by mohl mladík spadnout ze sedla.

Dolů po cestě běžela žena. Byla příliš dobře oblečena, než aby to mohla být žena vinaře!

„Adriene!“

Jules si povzdechl. Copak ten kluk všechno zapomněl? Jak mohl prozradit hned první ženské kdoví odkud, které vlezl do postele, jak se doopravdy jmenuje? Tolik let mu vštěpoval, že je Michel Sarti!

„Adriene!“ Chytila ho za jednu z holínek.

„Moc bys tomu mládenci pomohla, kdybys ho neshodila ze sedla.“

„Kdo jsi, knězi?“

„Bratr Jules. Jeho starý učitel. Je tam nahoře v chatrči nějaká postel?“

„Ano.“

„Dobrá.“

Adrien pohnul rty, ale nedalo se určit, co říká. Pomáhalo, že ho držela. Jules se nemusel pořád otáčet a postupovali vpřed rychleji.

Před chatrčí sundal Adriena ze sedla. Žena otevřela dveře. Opatrně ho odnesl na postel. Cítil, že se tu ti dva milovali. Neuvěřitelné, všechny ty roky předstíral ten hoch zdrženlivost, a teď tohle!

Položil ho na břicho a odhrnul mu plášť. Adrienovi trčela ze zad dýka. Prastará zbraň, nestvořená lidskou rukou. Cabezan byl vždycky naprosto posedlý památkami z minulosti. Ale Jules by nečekal, že se dostane k takové zbrani. A Adrien se zjevně otočil ke starému králi zády. Copak všechno zapomněl?

„Jak ti mohu pomoci?“ zeptala se mladá žena.

Jules se na ni zkoumavě zahleděl. Hezká byla, to se muselo té malé nechat. „Přines mi mísu studené vody. Rychle!“

Na nic se neptala, místo toho odspěchala ven. To bylo dobře. Jules položil mladíkovi ruku na šíji. Pokoušel se s ním sladit. Zjistit, jak zlé to s ním je. Bezpochyby ztratil spoustu krve. Jules teď cítil čepel v mase. Minula všechny životně důležité orgány. Hoch měl štěstí a…

Jules se zajíkl. Bylo tu ještě něco. Ohmatal Adrienovi hlavu a opatrně ji naklonil na stranu. Jeho oči… Zorničky byly droboučké. Zamával před nimi rukou. Žádná reakce! Adrien byl slepý!

„Elo…“ vykoktal. Jeden koutek úst měl podivně svěšený.

Jules mu položil obě ruce na hlavu a znovu zavřel oči. Přepadla ho bolest hlavy. Tupá, mučivá bolest. Některé cévy v hlavě byly zraněny. Krev proudila do mozku. Některé části už byly odumřelé.

Jules vykřikl hněvem a zoufalstvím.

Něco s třeskem dopadlo na zem.

Prudce se otočil. Žena stála uprostřed pokoje. Upustila mísu s vodou. Ležela roztříštěná na udusané hliněné podlaze.

„Skvělá pomoc.“

„Proč jste vykřikl? Co je? Prosím, řekněte mi to!“

„Vede se mu zle. Jděte teď ven a přineste vodu!“

„Můžete mu pomoci?“

„Možná, když budu mít vodu, kterou bych mu mohl očistit rány.“

Konečně odspěchala. Jules pohladil mladíka po hlavě. Neměl ho opouštět.

„Elo…Elodie.“

Jules si povzdechl. Dokonce i teď, když umíral, neměl mladík v hlavě nic jiného než tu květinářku.

Žena se vrátila. Přinesla plný džber vody. Připadala mu povědomá. Ostře se na ni podíval. Nikdy nezapomínal žádnou tvář. Kdysi vypadala jinak. Mladistvěji. Teď měla kolem koutků úst tvrdý rys. Ale nemohlo být pochyb. Adrien nakonec svou květinářku přece jen našel!

„Nech mě s ním o samotě!“

„To nejde!“ pronesla rozhodně. „Slíbila jsem mu, že budu s ním, až… až bude…“

„Až bude umírat?“

Přikývla.

„Ty jsi Elodia, že ano?“

Znovu přitakala.

„Dobře mě poslouchej, Elodie. Nepotřebuju teď nikoho, kdo by mi překážel, koukal mi přes rameno a kladl hloupé otázky. Budu muset vynaložit všechny síly, až budu bojovat o jeho život! Když v tom boji podlehnu… pokud bude umírat, zavolám tě. Pak bude patřit tobě. Do té doby mě s ním nech samotného!“

„Ale…“

„Zavolám tě. Jestli ho chceš vidět zemřít, pak, prosím, zůstaň tady. Odvádím svou práci nejlépe o samotě. Jestli mu chceš pomoct, neplýtvej už dál mým časem a počkej venku.“

Rty se jí chvěly, jako by se měla dát každým okamžikem do pláče. Rychle se sklonila a políbila Adriena do vlasů. Pak konečně odešla.

„Elo…“ zasténal mladík.

Julesovi bylo jasné, že ho Adrien už nepozná. Mohl ho zachránit už jen zázrak. S dětmi lidí to bylo šílené. Mladík tady plýtval posledním dechem, aby pošeptal jméno dívky, kterou sotva znal.

Uchopil mládence za ruku a jemně ji stiskl. Pak promluvil Elodiiným hlasem. „Jsem u tebe. Neměj strach. Všechno bude zase v pořádku.“

Jules polkl. Bylo tomu už dávno, co mu splývala lež ze rtů tak těžko.

Adrien si zhluboka povzdechl. Bojoval ze všech sil o to, aby mohl ještě jednou uslyšet její hlas.

Poslední hlas

„Orgrime, vévodo Noční bašty. Tvůj hlas!“ Tentokrát to byl Falrach, kdo vyzýval knížata k volbě.

Emerelle byla neklidná. Její budoucnost spočívala v rukou trola a ona s tím nemohla nic dělat. Když zachránila Gilmaraka, poprosila Skangu, aby přiznala volební právo dvěma dalším knížatům. Ale stará šamanka odmítla. Nebyly už nepřítelkyněmi na život a na smrt. Ale podporu od ní nejspíš nemohla nikdy očekávat. Skanga teď Orgrima doslova probodávala pohledem.

Trolí vévoda stále ještě váhal. Také Falrach nyní začal být netrpělivý.

„Orgrime, vévodo Noční bašty. Tvůj hlas!“ řekl znovu, tentokrát důrazněji.

Stačilo, když se trol podruhé zdrží hlasování, a Emerelle získá korunu právě tak málo jako Gilmarak.

„Hlasuju pro Emerelle.“

Emerelle si s úlevou oddechla. Bylo dokonáno! Zlý sen o zemi lehnuté popelem byl odvrácen. Ale musela také myslet na to plavovlasé děvčátko ze svých snů, s nímž se teď nikdy nesetká.

„Paní, dovolíte, abych vám pogratuloval ke zvolení královnou?“ Z Alviase jako vždy vyzařovala škrobená, konzervativní elegance. Na druhou stranu si Emerelle nevzpomínala, že by ho někdy viděla se tak srdečně usmívat.

„Děkuji, příteli.“

„Bylo by příliš smělé doufat, že byste ještě jednou mohla vzít v úvahu, učinit mě svým hofmistrem?“

Teď se musela usmát ona. „Kdo jiný by se jím měl stát?“ pronesla přátelsky. „Jsem ráda, že tě mám opět po svém boku. A teď se ujmi svého úřadu. Oznam lidu výsledek volby krále.“

Pln pýchy přistoupil k zábradlí slavnostního člunu. „Děti Albenu!“ Vložil do svého hlasu magii, takže se nesl daleko ulicemi Vahan Calydu, aniž by křičel. „Naše národy mají novou královnu.“

Ozvaly se první jásavé výkřiky.

„Je to elfka Emerelle z národa Normirgů. Kéž její vláda přinese mír a blahobyt!“

Emerelle viděla, že zatímco je oslavována ohlušujícím voláním, trolové opouštějí člun. Vydala se ke Skanze a zadržela ji. Její stálá průvodkyně, zahalená Birga se svými odpornými maskami, právě šeptala své paní cosi do ucha.

„Nechcete zůstat?“

„To není naše slavnost,“ odvětila stařena. Zírala na Emerelle mrtvýma, bílýma očima. „Vrátíme se zpátky do Sněžné marky.“

„Zavládne mír?“

Skanga zavrtěla hlavou. „Na to se toho stalo příliš mnoho. Ale mohli bychom přerušit boje. Uvidíme, co se pak stane.“

Trolové odcházeli. V zástupu oslavujících čněli vysoko do výše. Na nočním nebi teď zazářila první světla. Mágové z celého Albenu nyní svedou přátelský souboj a pokusí se vzájemně předčit. Na černi oblohy rozkvětly první květy. To byla teprve cvičení noviců.

Podívala se na Orgrima. Jako jediný trol zůstal na bárce. Svým statečným rozhodnutím ze sebe nejspíš učinil psance svého lidu.

Nad Měsíční věž, palác kněžny Alathaie ve Vahan Calydu, vystoupal drak z modrobílého světla. Zástupem proběhlo šeptání. Určitě to byla sama elfí kněžna, kdo vyčaroval toto kouzlo. Drak roztáhl křídla, jimiž prosvítalo světlo hvězd.

Emerelle zamrazilo. Vzpomněla si na dávné boje s draky. Ale tohle je jen iluze, napomenula se v duchu.

Drak se snášel z nebe, vstříc molům. Několik diváků vykřiklo. Proplachtil těsně nad nimi, úderem křídel získal opět trochu výšku, ale ne dost rychle. Jeho tělem projelo několik vrcholů stěžňů. Otočil se a odletěl nad moře. Tam pohasl.

Emerelle se podívala k Měsíční věži. Jak mocná kouzelnice Alathaia byla!

Jako zázrakem

Hory na obzoru lemovalo stříbrné světlo. Konečně ta nekonečná noc končí, pomyslela si Elodia unaveně. Přecházela před chatrčí sem a tam. Někdy se zarazila a naslouchala u dveří. Ale už dlouho nezaslechla zevnitř jediný zvuk. Uprostřed noci zastřel starý potulný kněz okna.

Celou noc se znovu a znovu modlila. Neúnavně prosila Tjureda o zázrak. Pokukovala po běloušovi, který stál u žlabu. Když se bála, že už nečinným čekáním zešílí, omyla z jeho sedla a srsti krev. Tolik krve!

Elodia se znovu zahleděla ke dveřím. Až vyjde slunce, vstoupí do chatrče, ať si ten nabručený kněz říká, co chce.

Žil Adrien ještě? Bylo dobrým znamením, že ji kněz nezavolal, nebo prostě nedodržel slib? Ten stařec ji děsil. Připomínal jí kněze, který byl před mnoha lety s městskými strážemi, když je s bratrem odvlekli z Nantour.

Jakýsi zvuk ji přiměl vzhlédnout. Dveře! Uvnitř se odsunula závora. Přicházel teď pro ni stařec? Přišel čas? Často slýchávala, že smrt přichází s prvním ranním světlem. Potlačila slzy a prohrábla si roztržitě vlasy, aby si je upravila. Adrien by ji neměl při loučení vidět rozcuchanou a uplakanou!

Dveřmi prošel Adrien. Vyděšeně sebou trhla, tak byla překvapena. „Adriene!“

Usmál se na ni.

Rozběhla se k němu a sevřela ho v náručí. Rukama mu sahala do vlasů. Zasypávala ho polibky. Pak ho od sebe odstrčila na délku paží, aby si ho mohla lépe prohlédnout. Působil trochu nejistě.

„To… to je zázrak,“ koktala nechápavě. Padla na kolena, zvedla ruce k nebi a vroucně se modlila k Tjuredovi. Nebylo to nic menšího než zázrak! Bůh zachránil svého prvního rytíře!

„Ten starý kněz mě zase postavil na nohy,“ řekl Adrien tiše.

„Pak poděkuji i jemu!“

Adrien jí zabránil paží v přístupu do chatrče. „Raději ne. Je to mrzutý, starý beran. A nemá o tobě nejlepší mínění, Elodie. Nechtěl bych, aby tě urazil příkrými slovy.“

Překvapeně se na něj podívala. „Však už to vydržím.“

„Já ale možná ne. Prosím, nechoď do chatrče!“ Jeho oči zářily v prvním ranním světle takřka magickou modří. Byl tak hezký! Tak neuvěřitelně hezký! A po Cabezanovi teď porazil i smrt, kvůli jejich lásce. Něžně ho pohladila po tváři. „Miluji tě, Adriene.“

Náhle vypadal smutně.

„Co je s tebou?“

„Musíš mít se mnou velkou trpělivost. Může se stát, že ti někdy budu připadat trochu zvláštní…“ Sklopil zrak. „Já… ta zranění si vyžádala svou cenu, i když působím tělesně nedotčen. Už si na všechno nevzpomínám.“ Zajíkl se. „Už nevím, kdy jsme se poprvé políbili. Bojím se, že budu někdy trochu divný milenec…“

Znovu ho sevřela v náručí. Ranilo ji, že si na to nevzpomíná. Od jejich prvního polibku přece uběhly teprve dva dny! Ale pohlédl smrti do tváře! Měl právo být trochu podivný! „Myslím, že jsme byli vždycky zvláštní pár. Zamiloval ses do mě jako chlapec, i když jsi věděl, co dělám… A já tě otrávila, když mi tě Tjured daroval a já tě nepoznala.“ Usmála se. „Možná je docela dobré, jestli si už na pár věcí nevzpomínáš. Dnes ses znovu narodil. Začněme nový život. Zapomeňte oba na to, co bylo!“

Přikývl, hluboce zamyšlen. „Ano, znovu narodil… To je asi pravda.“ Náhle ji políbil s vášní, kterou u něj vůbec neznala. Nebyl už zesláblý jedem.

„Pojďme, Elodie!“

Nakoukla do dveří. Chatrč se utápěla ve tmě. Nejasně viděla ležet na loži postavu. „Ale tvůj učitel… ten kněz. Nemůžeš přece odejít jen tak bez rozloučení!“

„Nosím ho ve svém srdci. Je stále se mnou. Musí si teď odpočinout. Neměli bychom ho rušit. Až se probudí, čekaly by nás od něj jen nadávky. Moc se na mě zlobil. Nechme ho. Vyčerpal všechny síly, aby mě uzdravil. Bude spát dlouho…“

„Kam bychom teď měli jít, miláčku?“

Obdařil ji okouzlujícím úsměvem. „Znovu jsem se narodil. Říkala jsi, že začneme nový život. Můžeme jít kamkoliv. Patří nám celý svět!“

Loučení

Emerelle vstoupila na rozlehlou terasu, ležící vysoko nad městem. Shlížela na přístav a na moře. Ranní mlha řídla. Ještě pořád slyšela hluboko dole v ulicích povyk posledních slavících. Celou noc přijímala gratulace a blahopřání. Potřásala nesčetnýma rukama. I rukama knížat, která byla ještě včera údajně věrnými Gilmarakovými stoupenci.

Jen jeden nepřišel. Ten, na kterého nejvíc čekala. Falrach zmizel v kterémsi okamžiku ze slavnostního člunu.

Královna přistoupila těsně k zábradlí terasy. Čím víc mlha ustupovala, tím zřetelněji bylo vidět rány města. Vypálené domy. Vytlučená okna a zdivo na nimi poznamenané šmouhami od sazí. Bude ještě dlouho trvat, než Vahan Calyd zazáří ve své staré kráse.

Město je zrcadlem Albenu, pomyslela si smutně. Všude byly stopy třetí války s troly. Té nejhorší. Doufala, že Gilmarak a Skanga dodrží mír. Během uplynulé noci se toho hodně doslechla o vládě trolů a koboldů. A nejen samé špatné věci! Zjistí, které změny vedly k vylepšením. Domy mohly být znovu postaveny. Ale vládu trolů nedokáže jednoduše vymazat. Její nové království bude jiné než to, které zaniklo před osmadvaceti lety v ohnivé bouři ve Vahan Calydu. Nebylo už cesty zpátky.

„Paní?“ Ve dveřích na terasu se objevil Alvias.

„Ano?“

„Máte návštěvu.“

Povzdechla si. Opravdu neměla náladu potřásat dalšíma rukama. „Kdo je to?“

„Ollowain.“

„Můžeš ho pustit dál!“ Pronesla to s větším nadšením, než se na královnu slušelo. Alvias zvedl v němé výtce obočí. Pak přivedl Falracha.

Když elf vstoupil na terasu, hluboce se poklonil a podivně při tom zavrtěl pravou paží. „Vaše nejjasnější Veličenstvo…“

Musela se smát. „Co to má znamenat?“

Napřímil se. Nezapotácel se lehce?

„Ještě jsem se s vámi nesetkal jako s královnou, Veličenstvo. Pořád piluju chování.“

„Doufám, že mezi námi dvěma se nic nezměnilo.“

Náhle působil smutně. „Když to říkáte!“

Ten hlupák! Tak to nemyslela! „Doufala jsem, že zůstaneš na mém dvoře. Jaký úřad bys chtěl?“

„Je to rozkaz?“

„Samozřejmě, že ne!“

Falrach rozhodil rukama. „Myslím, že není moudré, abych zůstával. Hráč s dvorským úřadem.“ Teď se zase usmíval. „Možná jako správce pokladny. To by vedlo jen k řečem. A ty nebudeš mít čas, stejně jako včera v noci.“

„Kde jsi byl?“

„Byl jsem popíjet s Orgrimem.“ Zamrkal, jako by ho světlo bodalo do očí. „Pije jako duha. Vlastně to vůbec není špatný chlapík… na trola. Docela dobře jsme si rozuměli. Nebudeš věřit, na co se měl ptal.“ Zavrtěl hlavou. Ale způsobem, z něhož Emerelle vytušila, že se už rozhodl. „Zeptal se mě, jestli ho nechci doprovázet jako jeho tělesný strážce na Noční baštu. Prostě nechtěl chápat, že ve skutečnosti nejsem Ollowain.“

„K čemu by trol potřeboval elfa jako tělesného strážce? To je absurdní!“

„Není, musíš si poslechnout celou historii. Dělá si hlavu kvůli jednomu elfovi. Jmenuje se Farodin. Orgrim si je naprosto jist, že se ho ten Farodin pokusí zabít.“

Emerelle zasvěceně přikývla. Znala historii toho starého sváru duší. „A ty s ním chceš odejít?“

„Jenom na nějakou dobu… Podezírám ho, že by mohl být docela dobrým hráčem falrachu. Vyprávěl mi o svých bitvách.“ Odzbrojujícím způsobem se usmál. „Jsem rád, že ses vrátila z Albí hory. Jsem tu právě proto, abych ti to řekl. Doufám, že jsi nalezla to, co jsi tam hledala.“

„Dalo by se říct, že jsem se setkala s Ollowainem… Nemohla jsem ho odvést s sebou. Zůstal na hoře. Navždy.“ Skoro jí selhal hlas. Znovu před sebou jasně spatřila tvář blonďatého děvčátka.

„Možná bys mi o něm mohla vyprávět.“

Překvapeně se na Falracha podívala. „Proč?“

„Když si o něm promluvíš, osvobodíš své srdce. A možná je nám dokonce blíž, než si myslíš.“

„Začínáš být najednou romantický, Falrachu?“

„Ne, víš přece, že jsem vášnivý hráč. Všechno, co dělám, dělám uvážlivě. Možná si slibuju, že se od něj naučím, jak dobýt tvé srdce.“

„To se ti už jednom podařilo, i když jsi ho neznal.“

„Takže si myslíš, že pořád existuje nějaká naděje?“

Odpověděla mu úsměvem. „Nezůstávej moc dlouho pryč.“

Dramatis personae

Adrien − žebravý chlapec z Nantour. Je vyvolen bratrem Julesem, aby založil pro Tjuredovu církev rytířský řád. Jules ho přesvědčí, aby přijal jméno Michel Sarti, a namlouvá mu, že žoldák byl jeho otcem.

Aileen − elfka, Farodinova bývalá milenka. Byla zabita trolím vévodou Dolgrimem a později se znovu narodila jako Noroelle.

Ailis − jméno selkie, kterou kníže Eleborn nazývá dcerou. Není jasné, zda je to míněno metaforicky nebo vážně.

Ajax − minotaurus, kníže lidu obývajícího Měsíční hory. Spojenec Emerelle ve válce s troly.

Alathaia − elfí kněžna z Langollionu. Měla spor s Emerelle. Tvrdí se o ní, že se vydala stezkami temné magie.

Al-beles − jedno ze jmen elfky Sem-ly, která střeží albskou hvězdu vedoucí z Iskendrie do knihovny dětí Albů.

Alfadas − král Fjordlandu, otec Ulrika, Kadlin a polovičního elfa Melvyna.

Alvias − elf, obvykle znám jako mistr Alvias, hofmistr na dvoře královny Emerelle.

Alyselle − elfka z osobní stráže kněžny Alathaie, která se dobrovolně přihlásí, aby byla trolí šamanskou Skangou proměněna v Shi-Handan.

Anais − zahradnice v refugiu na Mons Gabino. Radí Elodii při volbě správného jedu určeného k vraždě Adriena.

Anderan − kobold z národa Holdů. Pán vod ve Vahan Calydu. Baldanův otec a člen rady koruny trolího krále Gilmaraka.

Ansgar − slavný lučištník z Fjordlandu. Veterán tažení do Sněžné marky.

Answin − velitel osobní stráže královny Kadlin.

Arban ben Chalaš − falešné jméno, které si vymyslela Ganda pro Ollowaina, zatímco se plavili na galéře do Iskendrie.

Armand − provazochodec z Fargonu, který sešel z cesty a na několik let se stal jedním z nejžádanějších nájemných vrahů království, dokud se nesetkal s bílým rytířem Michelem Sartim.

Arsi − vévoda z Drusny. Je považován za odvážného vojevůdce, byl ovšem poražen Michelem Sartim během hladové zimy v bitvě u Ulmenburgu.

Arsinoe − vymyšlená manželka právě tak vymyšleného Arbana ben Chalaše.

Artaxas − lamassu v Melvynově družině. Provází ho pověst, že se stal po neštěstí při letu trochu podivínem.

Asla − Fjordlanďanka, dříve Alfadasova žena. Na konci trolích válek se rozhodla pro soužití s rybářem Kalfem. Matka Ulrika, Kadlin a Silwyny.

Atta Aikhjarto − oduševnělý dub, stojí u velké albské hvězdy na okraji srdce říše.

Balbar − bůh města Iskendrie, který si žádá krvavé lidské oběti.

Baldan − kobold z národa Holdů. Syn Anderana, Pána vod z Vahan Calydu. Sloužil jako velitel pod vévodou Orgrimem.

Balduin − hofmistr krále Cabezana.

Baša (nebo tlustá Baša) − jméno, které dal kobold Gorbon těžkému samostřílu na přídi svého říčního člunu.

Bessa − bohyně moří, uctívaná obyvateli Iskendrie.

Birga − trolí šamanka a svěřenkyně Skangy. Proslulá krutostí při zacházení se zajatci.

Bílý hrom − jméno, které přijal Devanthar alias bratr Jules v koňské podobě.

Björn Lambisson − mladý válečník z družiny králova syna Ulrika.

Braganové − jméno rodu z koboldího národa Holdů, z něhož pochází Pán vod ve Vahan Calydu. Z tohoto rodu pocházejí i Gondoran a Anderan.

Branbart − trol, král, odvážný, ale také lstivý a podezíravý.

Cabezan − člověk, král Fargonu, obávaný tyran. Právě jeho válečníci zavraždili v Aniscansu svatého Guillauma.

Caileen − elfka, hraběnka z Dorienu, velitelka svobodných knížat z Arkádie.

Chiron − kentaur, albín. Žije v knihovně v Iskendrii.

Claudine − svatá Tjuredovy církve, jejíž utrpení je oblíbeným motivem na vitrážích chrámových věží.

Clovis − jméno člena městské stráže v Nantour. Známý také jako Tlusťoch. Podílel se na Elodiině zatčení.

Conlyn − syn Melvyna a Leylin. Vyrůstá ve světě lidí poblíž královského města Firnstaynu.

Čerňák − kobold, tiskař, který žije v Talsinu, tiskne a prodává zakázané spisy Eliji Glopse. Přesvědčený přívrženec Rudých čapek.

Dalmag Pašidráb − kobold, správce Feylanvieku a strážce spravedlnosti. Nenávistí sžíraný kobold, kterému nepřinese setkání s Emerelle nic dobrého.

Danae − falešné jméno, které přijme Elodia, když se ve službách krále Cabezana dostane do Iskendrie.

Derg − trolí vévoda z Vlčí jámy, kníže ve Sněžné marce.

Dobon − kobold z lidu šedokožců. Po smrti Douara vystupuje jako mluvčí svého lidu.

Dolgrim − trolí vévoda, dřívější Orgrimova inkarnace. Zabil Aileen, Farodinovu milou, a zahájil tím svár duší, který trvá dodnes.

Douar − kobold z lidu šedokožců. Vystupuje coby mluvčí svého lidu.

Dvoutrkáč − rohatý ještěr, vůdčí býk stáda, k němuž cítí přináležitost Ganda a které vede Elija Glops.

Einhard z Vrbnice − Tjuredův kněz z refugia ve Vrbnici. Proslavený legendami o starších svatých řádu popelového stromu.

Eirik − chlapec z Firnstaynu, Ulricův sok. Pozdější velitel lovců v králových službách.

Eleborn − elf, kníže Říše pod vlnami, vládce těch dětí Albů, které obývají oceány Albenu.

Elena − kentaurka, dcera Katandera z Uttiky.

Elija Glops − lutin, obratný agitátor a zakladatel Ligy na ochranu vnitřní velikosti Albenu a povstaleckého hnutí Rudých čapek. Po vyhnání Emerelle se stává mocným knížetem ve stínu trolího trůnu.

Elodrin − elf, kníže moří z Alvemeru. Velitel Emerelliny flotily a přechodně vrchní velitel armády, shromažďující se ve Větrné zemi.

Elovyn − elf z osobní stráže Alathaie, který se dobrovolně přihlásí, aby byl trolí šamankou Skangou proměněn v Shi-Handan.

Emerelle − elfka, královna všech dětí Albů a jedna z nejstarších bytostí Albenu. Poté co ztrácí trůn, se opět, jako už kdysi, stává potulnou rytířkou. Nedokáže ale uniknout svému osudu.

Eurestes − kapitán aegilské rychlé plachetnice, na níž prchá Elodia z Iskendrie.

Falrach − slavný vojevůdce elfů, kdysi zachránil Emerelle tím, že se sám obětoval. Vynálezce falrachu. Dřívější inkarnace Ollowaina. Stává se vůdčí osobností v těle Ollowaina, poté co bylo vědomí mistra šermíře zničeno lutinem Elijou Glopsem.

Farodin − legendární hrdina elfů, který překonává všechny překážky, aby společně se svými druhy Nuramonem a Mandredem hledal Noroelle, znovuzrozenou velkou lásku.

Fenryl − elf, bývalý hrabě Sněžné marky. Stále doprovázený svým sokolem je nadaným lovcem a čestným válečníkem.

Finn − jarl z Stayndammu poblíž Gonthabu ve Fjordlandu. Přináší Kadlin osudné dary ze ztroskotané obchodní lodi.

Firandi − koboldka ze Spálené země. Družka šamana Oblona.

Firaz − šamanka z lidu gazalů. Žije uprostřed Spálené země ve skalní oáze, která je známa jako Nefritová zahrada.

Firn − bůh zimy v pantheonu Fjordlanďanů.

Ganda − lutinka, mocná kouzelnice a zkušená průvodkyně po albských stezkách.

Ganya − mladá koboldí dívka z lidu šedokožců.

Gharub − trol, vůdce smečky svého lidu. Povýší na knížete ve Feylanvieku, dokud ho tam po soudním jednání nedostihne osud.

Gilmarak − král trolů, znovuzrozený Branbart.

Gorbon − kobold ze severní Větrné země. Majitel nákladního člunu, plavícího se po řece Mice. Proslavený nechutnou vášní pro žvýkací tabák a podivnou zálibou v lodním samostřílu, tlusté Baši.

Gromjan − nazýván také mistr Gromjan, učitel kouzel z koboldího národa lutinů.

Guido − řádový bratr a stavitel, na útěku před svou nemesis se nastěhuje do Fjordlandu a stává se jedním z rádců krále Alfadase.

Guillaume − svatý Tjuredovy církve. Považován za mučedníka. Údajně byl v Aniscansu krutě zavražděn elfy. Syn Noroelle a Devanthara (viz Elfové).

Gundaher − stavitel a kronikář na dvoře krále Alfadase. Uprchlík z království Fargon, kde jako bratr Guido patřil k Tjuredovým kněžím.

Gundar − zesnulý Luthův kněz z Firnstaynu, zachránil Ulricovi život a porazil Shi-Handana, který vpadl do vesnice.

Growak − trolí vévoda z Krvavé hory ve Sněžné marce.

Halgarda − Ulricova manželka, jako dítě byla slepá, než ji Emerelle vyléčila. Postupem času se sama stává zkušenou léčitelkou.

Hieron − kentaur z Uttiky. Slavný matematik a stavitel knížete Katandera, který mezi jiným navrhne beranidla, s jejichž pomocí jsou napadeny stepní lodě.

Horsa Silný − bývalý král Fjordlandu. Vládce s pochybnou morálkou, ale bezpochyby statečný válečník. Jmenoval Alfadase vojevůdcem a později ho vyslal do beznadějné zimní války do Albenu, aby se jej zbavil.

Hvězdoočko − jméno hřebce, na němž v mládí jezdíval Alvias, hofmistr královny Emerelle.

Imaga − koboldka z lidu šedokožců. Úspěšná lovkyně snů.

Jean − Elodiin bratr, který je spolu s ní dopraven na hrad krále Cabezana.

Jules − také bratr Jules nebo Jules Poutník. Tjuredův kněz, který má velký vliv na vývoj své církve a je považován za jednoho z nejradikálnějších soupeřů elfů.

Kadlin − dcera Alfadase a Asly. Během zimní války s troly uprchla společně s matkou po sobí stezce nahoru do hor a byla všeobecně považována za mrtvou. Teprve o léta později se vrátila zpátky na královský dvůr ve Firnstaynu, aniž by ovšem znala svůj původ. Po smrti Alfadase a Ulrika se stává první královnou z Mandredova rodu.

Kalf − Fjordlanďan a několik let jarl Firnstaynu. Původně rybář, stává se vůdcem svého lidu v zoufalém obranném boji proti trolům. Dávný ctitel Asly, kterého o jeho velkou lásku připravil Alfadas. Během války s troly se ale opět sblíží. Zachrání ji a stává se pěstounem Kadlin a Silwyny, které netuší, že není jejich vlastním otcem.

Katander − kentaur, kníže z Uttiky, polní velitel ve válce s troly.

Kirta − kentaurka z klanu Dětí mrazu. Družka Nestheova.

Klaves − jméno, které dostává Ollowain v ležení lutinů, poté co ztratil paměť.

Krvák − velký černý pes, který kdysi zachránil Ulricovi a Halgardě život a stal se stálým společníkem krále Alfadase.

Lambi − vévoda Fjordlandu, vojevůdce krále Alfadase. Muž, jehož zevnějšek a kletby stačí na to, aby vyhrával bitvy. Veterán zimy elfů a věrný druh krále Alfadase. Po tragické smrti svého syna Björna v bitvě u Noční bašty se stává blízkým rádcem nové královny Kadlin.

Ledopírko − jeden z černohřbetých orlů, kteří provázeli Melvyna do války s troly. Družka Mrakonora.

Leylin − elfka, kněžna Arkádie, manželka Shadralova a milenka Melvynova. Po Shandralově smrti si bere Melvyna a má s ním syna Conlyna.

Liza − koboldka z lidu lutinů. Velká láska Nikodema Glopse.

Luth − bůh osudu v pantheonu Fjordlanďanů. Nazýván také tkalcem osudu.

Lyndwyna − kouzelnice, vnučka elfího knížete Arkádie, zemřela po bitvě u Phylanganu. Ollowainova milá.

Madra − trol, příslušník Gharubovy osobní stráže. Druh lutina Nikodema Glopse.

Madrog − kobold z pavoučího lidu, velitel tělesné stráže elfího knížete Shandrala.

Makarios − zahořklý kníže kentaurů ze severní části Větrné země.

Malmon − velitel z Fargonu, který bránil během hladové zimy obležený Ulmenburg. Od něj pochází nejstarší písemné zprávy o svatém Michelovi Sartim.

Mandred Torgridson − bývalý jarl Firnstaynu. Otec Alfadase. Druh Farodina a Nuramona, s nimiž pátral po vypovězené Noroelle (viz Elfové).

Matha Naht − oduševnělý strom. Učitelka Skangy. Strom se špatnou pověstí.

Meliander − elf, zakladatel knížecího rodu Arkádie, Emerellin bratr.

Melvyn − syn Alfadase a elfky Silwyny. Vyrostl bez otce ve vlčí smečce. Oženil se s Leylin a zplodil s ní syna Conlyna.

Měsíční kvítek − luční víla, patřící k prvním obětem Yingizů.

Michel Sarti − 1) velitel žoldáků z Angnosu zodpovědný za několik nejhorších zločinů během třetí války mezi Angnosem a Fargonem. 2) Jméno, které přijímá mladý rytíř Adrien, když putuje v roli bílého rytíře královstvím Fargon.

Miridas − nautarch galéry s purpurovými plachtami, vlajkové lodi flotily prince pirátů Tigranese.

Mrakonor − kníže mezi černohřbetými orly, kteří stráží Albí horu.

Nailyn − elfka, která se rozhodla žít v moři. Elebornova milenka.

Nandalee − elfka, matka královny elfů Emerelle, kdysi patřila k elfí gardě dračího knížete.

Narvgar − rek z Lambiho družiny. Veterán trolích válek, který bojoval s Lambim a Alfadasem ve Sněžné marce.

Nestheus − kentaur, syn Orimedův a sjednotitel kmenů kentaurů.

Nikodemus Glops − lutin, beznadějně zamilovaný do koboldí dívky Lizy. Mladší bratr vůdce Rudých čapek Eliji Glopse.

Norgrim − bůh války v pantheonu Fjordlanďanů.

Noroelle − kouzelnice na Emerellině dvoře, byla vyhnána, když porodila Devantharovo dítě, a místo aby je obětovala, schovala je ve světě lidí. Velká láska Farodina a Nuramona.

Nuramon − legendární hrdina elfů, který překoná všechny překážky, aby se svými druhy Farodinem a Mandredem pátral po velké lásce Noroelle.

Oblon − koboldí šaman ze Spálené země. Jeho nejdůležitější tituly zní: Strážce předků, Hlas mrtvých, Poutník po zakázaných místech. Je šamanem svého rodu a současně také vůdcem lovců a válečníků.

Olav Erikson − léčitel na královském dvoře ve Firnstaynu.

Ollowain − elf, mistr šermíř královny, pochází z elfího kmene Normirgů.

Ollwyn − Ollowainovo jméno v ságách Fjordlanďanů.

Orgrim − trol, vévoda Noční bašty, považován za nejschopnějšího vojevůdce trolů.

Orimedes − kentaur, kníže ve Větrné zemi a po dlouhých jednáních vůdce sjednocených kentauřích kmenů tamtéž. Otec Nestheův.

Orregrim − jméno trolího vévody Orgrima v eposu, který skládá skald Isleif o životě a skutcích své královny Kadlin.

Osaberg − legendární král Fjordlandu, jehož hrob nalezl během zimy elfů Ulric Alfadasson.

Polios − jeden z osobních strážců prince pirátů Tigranese.

Promachos − vysoce postavený kněz boha města Balbara. Má vizi, že obdaří město mohutnou válečnou flotilou a ovládne daleká pobřeží. Propadne krásné otrokyni Danae, která se mu stane osudnou.

Raoul Deleau − velitel z Fargonu, sloužil na hranicích s Drusnou, byl velitelem města Nantour a později palácové stráže krále Cabezana.

Rustur − trol, vůdce smečky. Během obležení kentaury velí vnitřnímu kruhu lodního hradu.

Sem-La − elfka, vypovězená Emerelle a střežící velkou albskou hvězdu v Iskendrii. Sem-la je lidské jméno, které přijala, aby mohla hrát roli úspěšné obchodnice. Její elfské jméno zní Valynwyn.

Serenas − osobní lékař prince pirátů Tigranese.

Shahondin − elfí kníže Arkádie, byl Skangou připraven o tělo a zabit vnučkou Lyndwynou. Proslulý pletichář (viz Zima elfů).

Shandral − elf, kníže Arkádie, manžel Leylin. Podle různých zvěstí horlivý žák kněžny z Langollionu, obeznámený s temnými stránkami magie. Spolu s celou rodinou byl popraven během bojů o Emerellin trůn. Shandral byl proslulý hrůzovládou, kterou zavedl ve Feylanvieku i jinde. Mezi koboldy byl právě tak nenáviděn jako obáván.

Silwyna − 1) Elfka z kmene Maurawanů. Matka Melvyna, družka krále Alfadase. 2) Dcera Asly pojmenovaná podle elfky Silwyny, jež během zimy elfů zachránila Asie, Kalfovi a Kadlin život.

Skanga − trolí šamanka, strážkyně albského kamene svého lidu, elfy nazývána také tkadlenou stínů.

Skvrnonožka − černohřbetý orel, který odnese Emerelle k východnímu ledovci na Albí hoře.

Snaif − trolí vévoda z Mordštejnu, kníže ve Sněžné marce.

Solton − kobold z Feylanvieku. Mistr skladník a jeden z nejvlivnějších hodnostářů města na Mice.

Srpkolímec − rohatý ještěr, patřící ke stádu, s nímž putovala lutinka Ganda. Na zádech tohoto ještěra má Ganda svůj domov.

Svenja − Aslina teta. Chůva Halgardy a Ulrika.

Swana Björnsdottir − dcera Kadlin Alfadasdottir, královny Fjordlandu, a Björna Lambisona. Dítě se narodilo se sněhobílými vlasy a Fjordlanďané věřili, že se tak stalo kvůli všem hrůzám, jež Kadlin prožila během těhotenství. Kadlininy hrdinské činy jsou velmi názorně líčeny v eposu skalda Isleifa.

Šamur − pochází z lidu gazalů. Slavná věštkyně. Sestra Firaz. Kvůli svým schopnostem byla královnou Emerelle vypovězena do světa lidí.

Tankret − osobní strážce krále Cabezana.

Tigranes − princ pirátů z Aegilských ostrovů. Vládce ostrova Zeoly. Díky intrikám Cabezana a jeho nájemné vražedkyně Elodie (Danae) je nezaviněně zatažen do námořní války proti městskému státu Iskendrii.

Tjured − spasitelské božstvo monoteistického náboženství, které má kořeny ve Fargonu a po mučednické smrti svatého Guillauma se rychle rozšířilo ve světě lidí.

Tlustokožec − starý rohatý ještěr, který na zádech nosí sušák trusu.

Ulric − syn Alfadase a Asly. Druhý král Fjordlandu.

Valderun − elf z osobní stráže Alathaie, který se dobrovolně přihlásí, aby byl trolí šamankou Skangou proměněn v Shi-Handan.

Valynwyn − elfka, která byla Emerelle vypovězena do světa lidí a tam pod jménem Sem-la a později Al-beles střeží albskou hvězdu, zajišťující bezpečný přístup do knihovny v Iskendrii.

Veleif Stříbrná ruka − skald na dvoře krále Horsy, později skald a důvěrník Alfadase.

Verrakové − jméno koboldího rodu. Bývali velmi vlivnými obchodníky ve Feylanvieku, dokud město kvůli trolím zákonům nezchudlo a rodina neodešla na jih. Jejich jméno je Elijou Glopsem zneužíváno pro obchod se zbraněmi.

Vlkokousač − rohatý ještěr, na jehož zádech žije lutin Elija Glops.

Vrávoral − rohatý ještěr ze stáda, s nímž putuje Gandin rod.

Yilvina − elfka úzce spojená s královským dvorem ve Firnstaynu, kdysi bývala Ollowainovou žákyní. Nyní velí tělesné stráži knížete moří Elodrina.

Zargub − vůdce smečky trolů. Po zranění vévody Orgrima přebírá velení nad karavanou pro Sněžnou marku.

Dějiště událostí

Aegilské ostrovy − skupina ostrovů severně od Iskendrie. Vlast obchodníků, ale také pirátů. Proslavená víny, pocházejícími z ostrovů.

Alben − označení světa dětí Albů.

Albí hora − tajemstvími opředená hora daleko na severu Albenu.

Aida − hraniční řeka v severovýchodním Fargonu.

Alvemer − elfí knížectví, hraničící se Sněžnou markou a Větrnou zemí.

Angnos − království lidí, daleko na jihu Fjordlandu hraničí s královstvím Fargon a je s ním už dlouho ve sporu.

Aniscans − významná metropole v lidském království Fargonu. Místo, kde byl zavražděn svatý Guillaume.

Arkádie − knížectví elfů, proslulé krásou a chladnou arogancí svých vládců.

Avron − město ve Fargonu; vypleněno během válek mezi Angnosem a Fargonem.

Bainne Tyr − staré jméno pro Spálenou zemi. Znamenalo něco jako Země mléka. Pokud se dá věřit starým příběhům, bývala kdysi tato poušť úrodnou, hustě osídlenou zemí.

Carandamon − náhorní plošina pokrytá věčným ledem, původní vlast Normirgů.

Dorien − hrabství elfů v Arkádii.

Drusna − velké lesní království hraničící na severovýchodně s Fargonem.

Equitánie − malé království na jihozápadě Fargonu, proslulé koňmi a bujarými kopiníky.

Fargon − království lidí. Svůj původ zde má víra v Tjureda.

Feylanviek − velké obchodní město na severu Větrné země. Je osídleno převážně koboldy. Leží na břehu Miky. Uprostřed města se nachází albská hvězda. Druhá se nachází poblíž hranic města.

Firnstayn − malá vesnice ve Fjordlandu, ze které pochází Ulric; za vlády krále Alfadase je po zničení troly znovu vystavěn a stává se hlavním městem Fjordlandu.

Fjordland − království daleko na severu světa lidí.

Honnigsvald − opuštěné město ležící zhruba půl dne jízdy jižně od Firnstaynu; byl vypálen během války s troly za zimy elfů a od té doby nebyl nikdy znovu vystavěn.

Ischemon − knížectví elfů, kdysi vlast slunečních draků.

Iskendrie − 1) Slavné přístavní město ve světě lidí považované za hlavní město kultury a umění; vyznává krutého boha Balbara a holduje jeho krvavému kultu. Místo plné protikladů. 2) Knihovna na úlomku Rozbitého světa; podle pověsti je zde schraňováno veškeré vědění Albenu, ovšem je umění v knihovním labyrintu najít to, co hledáte.

Jezero mraků − ledovcové jezero u průsmyku na severní hranici Fjordlandu. Průsmyk může být překročen jen v zimě, kdy jezero zamrzá.

Jiný svět − elfí jméno pro svět lidí.

Kralštejn − trolí označení pro horskou pevnost nazývanou elfy Phylangan; byla sídlem trolích i elfích panovníků, kteří vládli Sněžné marce.

Langollion − knížectví elfky Alathaie, ostrov na jihovýchodě Velrybí zátoky.

Manchukett − odlehlé království v Albenu. Žijí tu obří sumci kradoucí telata.

Marcilla − malý městský stát na jihu Fargonu, který byl dobyt oddíly krále Cabezana. Proslulý keramikou a medem.

Meliamer − přístavní město v Albenu, ležící na ostrově Ishemon.

Měsíční hory − pohoří na jižní hranici Větrné země; domov minotaurů a koboldího národa pavoučích lidí.

Mika − velká řeka na severu Větrné země, splavná od moře až po Feylanviek; rozvětvuje se na Bílou Miku, plnou peřejí, a Modrou Miku; na které je možná lodní plavba.

Mons Gabino − hora v království Angnos ve světě lidí; je proslulá refugiem třiceti mučedníků, kde se údajně elfové dopustili zhruba dvacet let po smrti svatého Guillauma masakru na zdejších řádových bratřích Tjuredovy církve.

Mordštejn − pevnost trolů na jihu Sněžné marky.

Nefritová zahrada − jméno skalní oázy uprostřed Spálené země.

Noční bašta − skalní hrad trolů severně od Firnstaynu, ležící na konci krátkého fjordu; sídlo vévody Orgrima.

Nantour − velké město ve světě lidí ležící na severu království Fargon.

Phylangan − pevnost elfů, která střežila průsmyk mezi Carandamonem a Sněžnou markou a byla zničena při výbuchu sopky. Trolové nazývají toto místo Kralštejn.

Reilimee − významné přístavní město elfů zničené během válek s troly.

Rejky − středohoří na jižní hranici Sněžné marky.

Ruonnes − město ve Fargonu. Bylo vypáleno během války mezi Angnosem a Fargonem.

Selinunt − trosky města v království Fargon ve světě lidí. Kdysi se místo nazývalo Bílý Selinunt. Bylo zničeno během války mezi Devanthary a Alby.

Shalyn Falah − Bílý most, jedna z přístupových cest do Srdce říše.

Slangské hory − řetězec hor severně od Sněžné marky; vlast elfího kmene Maurawanů.

Sněžná marka − místo, odkud vzešli trolové; po jejich vyhnání bylo osídleno elfím kmenem Normirgů. Nehostinná, chudá země daleko na severu Albenu.

Sobí stezka − stezka, kterou při putování Fjordlandem používají na jaře a na podzim sobi.

Spálená země − jméno části Albenu, které bylo během dračích válek proměněno v poušť.

Srdce říše − knížectví elfů, kde leží bývalé sídlo královny Emerelle, hrad Světlo elfů, jehož trůn byl dobyt troly.

Stará pevnost − jméno posádkové pevnosti dračích elfů v Nefritové zahradě.

Stayndamm − malá pobřežní vesnice ve Fjordlandu, ležící poblíž přístavu Gonthabu.

Světlo elfů − jméno, které dali koboldové Emerellinu hradu v Srdci říše a které postupem doby přejaly všechny národy Albenu.

Tanthalie − malé ostrovní království ležící jihozápadně od Arkádie; proslulé slepými vypravěči pohádek. Ke konci vlády krále trolů Gilmaraka se knížetem Tanthalie stal lutin Elija Glops.

Tildanas − město v Albenu. Ještě před epochou dračích válek se ponořilo do moře. Proslulé a pověstné kouzelníky, kteří opustili cestu světla a mezi jiným vymysleli snové disky, které připravovaly toho, kdo se na ně díval, o vzpomínky.

Ulmenburg − malé město v severovýchodním Fargonu ležící na Aidě a poblíž hranic s Drusnou.

Uttika − 1) Jméno knížectví kentaurů na západě Větrné země. 2) Jméno hlavního města knížectví Uttika.

Vahan Calyd − přístavní město u Lesního moře, založené Normirgy ve vyhnanství a na počátku třetí války s troly do základů zničené; vlast Holdů, jednoho z koboldích národů Albenu, a místo, kde je každých dvacet osm let volen král Albenu.

Vahlemer − město v Albenu, které leží u ústí Modré Miky a náleží ke knížectví Alvemer.

Valemas − dlouho opuštěné město elfů v Albenu; svobodní z Valemasu byli vyhnáni Emerelle do exilu a zřídili si skromné město v oáze Rozbitého světa.

Vrbnice − malá vesnice na severovýchodě Fargonu. Proslulé refugiem a jeho skriptoriem, kde jsou uchovávány nejranější spisy o Michelu Sartim a dalších svatých řádu popelového stromu.

Větrná země − rozlehlá stepní oblast jižně od Carandamonu a Sněžné marky; domov většiny kentauřích kmenů.

Yaldemee − osada v Srdci říše, leží asi den jízdy od Emerellina hradu; místo je proslulé barvami, které tu vyrábějí myšálkové.

Zeola − jeden z Aegilských ostrovů. Elodia ve své roli Danae tvrdí, že je dcerou rybáře ze Zeoly.

Glosář

albská hvězda − bod, kde se kříží dvě až sedm albských stezek; pomocí albských kamenů je možné na tyto stezky vstoupit.

albské stezky − síť magických cest, kterou kdysi vytvořili Albové.

albský kámen − magický artefakt. Každý z Alby stvořených národů obdržel takovýto kámen, než Albové opustili jejich svět. Albský kámen zesiluje magickou sílu uživatele. V případě, že se dá dohromady více kamenů, může vzniknout magie takové síly, že dokáže přeměnit světy.

apsarasy − vodní nymfy z odlehlé části Albenu.

červenohřebenáč − druh ještěrky, žijící v jižním Albenu. Jeho upřednostňovaným životním prostorem jsou suché, horké oblasti. Dorůstá délky dvou kroků a je všežravec. Kromě doby páření jsou červenohřebenáči samotáři.

dailičtina − řeč kentaurů.

děti Albů − souhrnný název pro všechny národy, které byly stvořeny Alby (elfové, trolové…).

drakovolák − zpěvný pták žijící v oázách Spálené země. Je proslulý melancholickými nočními písněmi a dosahuje na trzích s ptáky velkých měst nejvyšších prodejních cen.

elfové − poslední z národů, které Albové stvořili. Velcí asi jako člověk, jsou štíhlí a mají dlouhé, do špičky vybíhající uši. Mnozí z nich jsou nadáni magickou mocí.

falrach − desková hra vymyšlená Falrachem, jedním z nejvýznamnějších vojevůdců elfů. Údajně je pomocí této hry možné ztvárnit každou myslitelnou bitvu.

falrachový stolek − zvláštní hrací stolek, na kterém se hraje falrach.

faunové − národ s kozlíma nohama žijící v Albenu.

galeassa − loď s vysokými boky, kterou je možné pohánět vesly i plachtami. Podstatně vhodnější na otevřené moře než galéry.

gazalové − příbuzní faunů. Místo kozlí hlavy mají úzké, protáhlé hlavy gazel s velmi nápadnými, dozadu se kroutícími a dovnitř stočenými rohy. Existuje jich už jen málo. Ženy gazalů jsou proslulé nadání pro věštění. Nejznámější z nich je Firaz, která žije sama v oáze jménem Nefritová zahrada ve Spálené zemi.

gelgerok − patří k fauně Albenu, je proslulý jemným masem a měkkou kůží.

gorgony − ženy, které mají místo nohou hadí tělo a místo vlasů nosí na hlavě svíjející se klubko hadů. Jsou považovány za smrtelně nebezpečné lučištnice. Je možné je spatřit v Albenu v oblasti Našrapuru.

hattah − šípový jed používaný koboldy ve Spálené zemi. Pokud se dostane do krevního oběhu, ochromí dýchání a vede k rychlé smrti udušením. Jed je získáván z dužiny kaktusů. Pokud se dužina usuší, získá se droga se silnými halucinogenními účinky, která se také nazývá hattah.

hvězdné vážky − druh vážky, široce rozšířený v luzích jižního Albenu. Zvířata jsou aktivní v noci. Za jméno vděčí fluoreskujícímu zadečku, který září ve tmě bledě zeleným světlem.

kentauři − kříženci elfů a koní. Z koňského těla vyrůstá horní část elfího trupu. Většina kentaurů žije nomádským životem a jejich domovem je Větrná země. Elfí část trupu kentaura je svalnatá jako u „elfích bratranců“. Také mívají většinou ochlupení a vousy a jejich uši jsou o něco kratší než u elfů.

keř dinko − keř, z něhož děti Albů získávají tmavou šťávu, jíž si malují na kůži obrázky. Dinková šťáva, která je do těla přijímána kůží, působí také jako afrodisiakum.

koboldi − souhrnný název pro celou skupinu různých národů nebo kmenů jako třeba lutinové či Holdové. Koboldi jsou vysocí asi po kolena či boky člověka. Mnoho z nich je nadáno magickou mocí. Většinou platí za vynikající řemeslníky. Ostatní děti Albů využívají rády koboldů jako sluhů nebo otroků.

květinové víly − Alby vytvořený národ, bytosti velikosti prstu, vzhledem podobné elfům, mající motýlí křídla nebo křídla vážky.

lamassu − národ v Albenu; bytosti s tělem býka, velkými orlími křídly a vousatou tváří; jsou považováni za velmi moudré a také za významné kouzelníky.

Liga na ochranu vnitřní velikosti Albenu − spolek mrzoutů a reformátorů; založena Elijou Glopsem, který využívá tuto zdánlivě neškodnou ligu k šíření svých polemických spisů a k agitaci proti nadvládě elfů.

luční víly − jiné označení pro květinové víly.

lutinové − druh koboldů s liščí hlavou, proslulý drsným smyslem pro humor a magickými schopnostmi. Jsou považování za dobré obchodníky a překupníky. V Albenu neexistuje nic, co by lutin nedokázal obstarat.

Maurawanové − elfí kmen žijící daleko na severu Albenu v lesích na úpatí Slangských hor; slavní lukostřelci.

minotauři − obrovití tvorové s býčí hlavou. Jejich tělo se podobá tělu trolů, na rozdíl od nich však nepovažují kontakt s kovem za nepříjemný.

mrakojímači − velcí, létající tvorové, kteří vzhledem vzdáleně připomínají medúzy. Kdysi žili v Rozbitém světě a byli zataženi do války mezi Alby a Devanthary. Posledně jmenovaným sloužili v boji proti drakům Albů.

myšálkové − koboldi malého vzrůstu, sotva velcí jako palec. Jsou proslulí nádhernými barvami, které míchají a používají pro velmi detailní mědirytiny.

nautarch − označení používané na Aegilských ostrovech pro kapitána galéry.

Normirgové − kmen elfů, který připravil troly o Sněžnou marku a po bitvě o Phylangan byl odtamtud zase vyhnán. Pocházejí z něj Ollowain a Emerelle.

obří sumci − říční sumci tak velcí, že dokážou spolknout jehňata a telata, když se v noci válejí po břehu.

ostnoocasáč − ještěrka žijící v aridních oblastech jižního Albenu. Ostnoocasáč je býložravec. Za jméno vděčí víc než pět palců dlouhému ocasu s dlouhými ostny, připomínajícímu bič. Tato zvířata žijí v menších skupinách a jsou považována za nanejvýš obranyschopná.

palmostrážce − malý zpěvný pták žijící v oázách Spálené země.

pavoučí muži − koboldové z Měsíčních hor proslulí šplhacími schopnostmi. Údajně dokážou běhat jako pavouci po zdech a strmých stěnách.

refugium − kněží Tjuredovi tak označují zařízení, které se podobá klášterům.

Rudé čapky − tajný spolek koboldů rozhodnutých bojovat se zbraní v ruce proti tyranii elfích knížat.

sanhall − jméno jižního větru, který v létě vane z úbočí Rejek na pláně Sněžné marky.

selkie − tuleni nebo také vydry, které dokážou svléknout zvířecí kůži a pak mají podobu mladých elfů. Podle pověsti jsou to děti Eleborna, vládce Říše pod vlnami.

Shi-Handan − přízračné bytosti většinou vypadající jako psi a velké jako poníci. Shi-Handan vznikají magickým splynutím Yingize s elfem nebo člověkem.

skaldové − fjordlandské označení pro bardy.

stepní lodě − obrovské dřevěné povozy velké jako malé lodě. Byly zhotoveny na rozkaz krále trolů Gilmaraka, aby na nákladních palubách převážely poklady karavan pro Sněžnou marku. Vybaveny torzními metači představují pohyblivé pevnosti. Jejich posádky tvoří takřka výlučně koboldi. Díky sklopným sanicím mohou být nasazeny jako ledové plachetnice.

Stříbrná noc − svátek, který elfové slaví poslední podzimní noc ve Starém lese. Během této jediné noci v roce dokáže Emerelle zaslechnout hlasy předků, tedy elfů, kteří odešli do měsíčního světla.

šedokožci − jméno koboldího národa ve Spálené zemi, jenž se po staletí vydává za troly. Pocházejí z něj lovci snů, kteří čelí vlivu Yingizů na další koboldí národy.

Tearagové − proslulí loupeživí jezdci přepadávající karavanní stezky do Iskendrie.

trolové − nejbojovnější národ Albenu. Více než tři metry vysocí, mají šedou kůži, která se barvou podobá kameni. Trolové se štítí doteku s kovem.

valetština − jazyk používaný na pobřeží od Iskendrie až do Terakisu.

vlčí mléko − proslulý alkoholický nápoj vyráběný kentaury ze zkvašeného kobylího mléka. Všechny děti Albů se shodují na tom, že musíte mít koňský žaludek, abyste vlčí mléko snesli.

Yingizové − záhadný národ, proti kterému kdysi válčili Albové. Stíny Yingizů byly uvězněny v nicotě a čekají, až uniknou ze zajetí a opět získají těla.

Železné vousy − dřevěné sochy, do nichž se zatloukají kusy železa jako obětní dary. Fjordlanďané vystavují Železné vousy na poctu svého boha osudu Luthe. Jsou nazývány železnými muži.

Bernhard Hennen

Královna elfů, kniha 2.

1. vydání

Německý originál Elfenkönigin

vydaný Wilhelm Heyne Verlag

Překlad Svatava Kretková

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 275. publikaci

Ostrava 2012

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint