KNIHA I.

SVĚTLO ELFŮ

BERNHARD HENNEN

FANTOM Print

2010

Copyright © 2006 Bernhard Hennen

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-100-6

Pro Menekse a Melike,

moje albské hvězdy

Všechna pouta mysli jsou pro mne rozbita;

znám jen pouta nutnosti.

Jean-Jacques Rousseau (1712-1778)

Kniha první

Hráč

POSLEDNÍ HRANICE

Ještě tuto noc přijdou trolové, říkalo se. Mistr šermíř elfí královny se sklonil hluboko k hřívě svého hřebce a nemilosrdně ho poháněl vpřed. K hradu zbývalo ještě mnoho mil.

Od chvíle, kdy se vrátili do Albenu, nemohlo troly v jejich krutém řádění nic zastavit. Neotesané nestvůry vybojovaly už tři krvavá vítězství a Branbart, jejich král, přísahal, že zabije vládkyni Albenu Emerelle a nechá si z její lebky zhotovit pohár na medovinu pro svou slavnostní tabuli.

Elf se v zoufalství ponořil do myšlenek. Všichni Emerelle opustili. A královna věděla, že to tak dopadne. Vláda elfů této noci skončí. Ale aspoň on zůstane po jejím boku! Tam, kde bylo vždycky jeho místo, když bylo potřeba bojovat za Alben se zbraní v ruce. Snad nepřijede příliš pozdě!

Ollowain vzhlédl. Cesta se svažovala do rozlehlého údolí a vedla podél stříbřitě kropenaté stužky potoka. Břeh lemovaly zasmušilé vrby; v měsíčním světle zářily jejich bílé pupence na rovných, mladých větvích jako velké perly.

Měsíc na obloze připomínal obrovitý štít z tepaného stříbra. Jeho světlo propůjčovalo vlahé noci tajemné kouzlo. Po stráni se proháněl lehký vánek a vháněl elfímu rytíři do tváře okvětní lístky. Zamrkal a hnal hřebce dál, vstříc svému cíli. Královnin hrad se tyčil v samém středu rozlehlého údolí. Jeho štíhlé věže jako by sahaly skoro až k měsíci, v jehož svitu bílé zdi stříbřitě zářily. Tmavá skála, na které hrad stál, splývala se sametovou modří noci, takže to vypadalo, jako by se stavba ve tmě vznášela. Elfové stavěli tento hrad po celá staletí. Navzdory věžím a hradbám nikdo nevěřil, že by mohl být někdy napaden. Jeho úkolem nebylo znemožnit nepříteli získat vládu nad Srdcem říše − měl být symbolem dokonalosti.

I když už Ollowain viděl hrad nejmíň stokrát, pohled na pevnost na něj jako vždy hluboce zapůsobil. Byl to pocit, jaký v něm jinak dokázala probudit jen hudba − smutný nápěv flétny nebo zádumčivá harfa. Bolest, která se nedala vyjádřit slovy, sladká a pronikavá.

Jeho příjezd neoznamovalo žádné volání rohu a olejové lampy, které obvykle zalévaly cestu vedoucí vzhůru k hradní bráně zlatým světlem, byly zhasnuté. Tlumený dusot kopyt pod obloukem brány byl jediným pozdravem na uvítanou, kterého se mistru šermíři dostalo, když vjel dovnitř.

Stráže zmizely. Jejich kopí se opírala o zeď, jako by vojáci právě odešli. Na římse stál stolek na falrach. Partie byla přerušena těsně před koncem. Už na první pohled bylo ale jasné, že černí drží ztracené pozice. Královna byla obklíčena na hradě, její vojáci roztroušeni po celé hrací desce.

Ollowain hnal hřebce přes rozlehlý dvůr a pak vzhůru po mramorovém schodišti. Měl dojem, jako by ve vzduchu doslova cítil pohromu vznášející se nad hradem. Ujížděl sloupovou chodbou. Těžká, okovaná kopyta jeho válečného oře tříštila kamínky drahocenných mozaik na podlaze. Musel najít Emerelle. Byl si naprosto jist, že neopustila hrad.

Těžká bronzová vrata na konci chodby, která se jindy otvírala jako pod dotekem neviditelné ruky, zůstala zavřená. Byla tak velká, že dokonce ani obr by nemusel sklonit hlavu, kdyby chtěl vstoupit do síně za nimi. Vytříbené obrazy znázorňovaly, jak Albové předávají vládu nad světem Posledně zrozeným, elfům, aby pak navěky zmizeli. Měly být upomínkou všem, kteří po cestě k trůnnímu sálu kráčeli. Každý měl vidět, komu bylo určeno vládnout Albenu. Ale trolové se o ně nebudou starat ani za mák.

Ollowain seskočil ze sedla. Jediný úder stačil, aby se jedno křídlo vrat rozletělo. Narazilo do zdi a opuštěným hradem se jako zvuk gongu rozeznělo tlumené zadunění.

Šermířův hřebec vystrašeně zaržál. Neklidnými kroky ucouvl od prahu síně.

Korouhevní sál zalévalo přízračné světlo. Vzdálené stěny se v něm před zraky pozorovatele rozplývaly, takže vznikal dojem, jako byste stáli na otevřeném prostranství, nikoliv v síni.

Z galerií, vynořujících se v odvážném rozmachu ze světla, visely nádherné hedvábné prapory s erby knížat Albenu: vodní víla Alvemeru, stříbrná hvězda Carandamonu, šarlatová růže na černém poli, kterou si za své znamení vyvolila Alathaia z Langollionu, a všechny další hrdé erby těch, kteří tu dnes nebyli, aby stáli po Emerellině boku.

Ollowain prošel spěšnými kroky korouhevním sálem a rozrazil další bronzové dveře. Síni, která se před ním otevřela, dominovala velká fontána. Mezi proudy vody zoufale bojovali mramoroví válečníci proti slunečnímu drakovi z Ischemonu. Jednou z bojovnic byla i Emerelle − tehdy ještě nebyla královnou. Scéna znázorňovala okamžik, kdy se Falrach obětoval a zachytil vražednou ránu, která by jinak Emerelle rozdrtila.

Při pohledu na fontánu se Ollowain jako vždy zachvěl. Sochy působily tak živě, že jste měli pocit, jako by bojová vřava měla každým okamžikem pokračovat. Kde je těm dávným hrdinům konec? zeptal se v duchu hořce. Copak odešli všichni do měsíčního světla?

Byl už skoro u dveří do trůnního sálu, když se světlo v rozlehlé síni změnilo. Zesláblo a pak jako by stěnami proběhlo zachvění. Zdi síně se na okamžik zviditelnily. Veselé zurčení kašny utichlo.

Mistr šermíř rozrazil poslední vrata. Trůnní sál tvořila velká, kruhová místnost se stěnami ukrytými za kaskádami stříbřitě se třpytící vody. Místo stropu se Ollowainovi nad hlavou klenulo jasné noční nebe. Naproti vysokým vratům vedlo vzhůru ke trůnu Albenu sedm schodů. Nahoře, vedle prostého dřevěného stolce, jehož intarzie z mramoru a onyxu znázorňovaly dva propletené hady, stála Emerelle, královna elfů. Byla malá a drobná, ale vyzařovala z ní síla, před kterou kdysi vylekaně uskakovali i draci. Držela se zpříma, aniž by působila strnule; s bradou vzdorovitě vystrčenou dopředu upírala pohled ke středu trůnního sálu. Krátkým gestem mistru šermíři pokynula, aby přistoupil k trůnu.

Podlaha sálu byla vykládána velkou mozaikou. Navazovala na ozdobný motiv trůnu a znázorňovala sedm hadů, kteří spolu v hustém propletenci zápolili. Kromě mramoru a onyxu tu našel uplatnění i tmavý nefrit barvy moře, světlý tyrkys, purpurový porfyr, jasně žlutý jantar a šedostříbrná žula. Přestože během staletí existence paláce po mozaice prošly celé zástupy hostů i dvořanů, neztratily kameny nic ze svého lesku. Dokonce se zdálo, jako by z nitra magicky zářily, takže hadi vypadali jako živí.

Pronikavé cvrlikání přimělo Ollowaina vzhlédnout. Shora se v širokých kruzích snesli dva slavíci a usadili se na kraji stříbrné mísy, stojící na nízkém sloupku vedle trůnu. Rozpustile si začali hrát v mělké vodě.

Na královniných úzkých rtech pohrával úsměv. Odhrnula si z čela pramen jemně zvlněných, špinavě plavých vlasů a zadívala se na Ollowaina. Její světle hnědé oči působily smutně. „Ať se dnes v noci stane cokoliv, budou i zítra ještě zpívat slavíci. Možná náš lid příliš propadl sebelásce, příliš zestárnul. Možná teď udeřila naše hodina a nastal čas odejít tam, kam se před námi už odebrali Albové a draci. Ale ať se seběhne cokoliv, dokonce ani trolové nedokážou zničit krásu Albenu. I zítra budou ještě zpívat slavíci.“

S královninými vlasy si pohrával lehký vánek; její šaty bez ramínek v něm tiše šustily. Něžně modrá, stříbrnými nitkami protkaná látka zdůrazňovala ušlechtilou bledost Emerelle. Na mléčně bílé pokožce jako by jí tančilo jemné, stříbřité světlo, stejné jako to na zdech jejího hradu. Bylo na ní něco éterického, neskutečného. Jen tenký kožený řemínek kolem krku působil podivně nepatřičně. Byl příliš těžkopádný. Visel na něm prostý kámen s jednoduchým rytým vzorem. Ozdoba teď byla skryta v Emerellině výstřihu. Mistr šermíř měl možnost spatřit ten kámen jen několikrát. Navzdory veškeré své prostotě byl největším pokladem jeho lidu. Než Albové opustili svět, darovali každému z národů podobný. Pokud byly správně používány, představovaly albské kameny zdroj nepředstavitelné moci. Vedly se o ně války.

Pod Ollowainovýma nohama se něco pohnulo a vytrhlo ho ze zamyšlení. Současně se ozval tichý, skřípavý zvuk, jako by se třel kámen o kámen. Hadi na mozaice se dali do pohybu. Těsně před Ollowainem se vztyčila plochá, purpurová hlava. Z úzké tlamy vyrazil vlhký jazyk. Úzké zorničky si ho chladně prohlížely. Mistr šermíř ucouvl a skoro klopýtl. Všechna těla byla v pohybu.

Teď vystřelila vzhůru černá hadí hlava. Kamenné čelisti se rozevřely a bytost pronikavě zasyčela. Světlo kolem ní pohaslo.

Šumění vodních stěn utichlo. Obě hadí hlavy se tyčily čím dál výš a nakláněly se k sobě. Mezi nimi se rozprostírala tma, lesknoucí se jako černé zrcadlo.

Ollowain nedokázal od toho výjevu odtrhnout zrak. Často byl svědkem toho, jak zasvěcení otevírali brány k albským stezkám. Ale tentokrát to bylo jiné. Výhružnější. Mistr šermíř patřil k těm nemnoha elfům, kterým zůstaly magické schopnosti odepřeny. Přesto cítil temnou sílu, která se v tomto kouzlu skrývala.

Bílý had z mozaiky se svíjel jakoby v křečích, zatímco ostatní se jen nakrátko vztyčili, aby vzápětí strnuli.

Purpurová hlava shlížela na Ollowaina. Úzké štěrbiny zorniček se rozšířily a mistr šermíř náhle spatřil ocelově modré zimní nebe. Na zasněžené pláni se shromáždilo mohutné vojsko. Tisíce trolích válečníků bušily kyji do velkých štítů a vysílaly vzhůru k nebi svůj bojový pokřik. Trolové před sebou nesli na dlouhých žerdích prapory z elfí kůže. Ollowain se jako pták řítil střemhlav vstříc temné bráně. Otevřela se těsně vedle černého obelisku, který se tyčil nad ledovou plání. Led byl v těch místech rudý krví. O kostěnou hůl se ztěžka opírala shrbená trolí stařena. Ollowain ji během bitvy o Phylangan zahlédl mezi útočníky. Její jméno znali dokonce i elfové − Skanga, pramen všeho zla! To ona přivedla svůj lid z vyhnanství zpátky do Albenu. Nikoliv král, nýbrž tato stará, vetchá žena byla silou, která řídila vlastní lid a prováděla armády trolů po zářivých albských stezkách.

Jako by vycítila jeho myšlenky, zvedla stařena náhle hlavu a zadívala se na Ollowaina slepýma, mléčnýma očima.

„Vrať se!“ nařídil mu důvěrně známý hlas. Někdo se dotkl jeho paže. Okouzlení zmizelo. Mistr šermíř omámeně potřásl hlavou. Údy měl ztuhlé zimou; jeho plátěný pancíř pokrývala námraza, jako by opravdu zavítal do vzdálené Sněžné marky.

„Pojď.“ Emerelle ho vzala za ruku, vyvedla ho z hadího kruhu a zamířila s ním po schodech trůnu vzhůru.

Hlavy obou hadů se teď dotýkaly. Jejich vysoko vztyčená těla tvořila široký vstupní oblouk, plný třpytivé tmy. Z temnoty zazníval zvuk připomínající bubnování. Ne, bylo to bušení kyjů o štíty. Vojsko trolů bylo na pochodu.

Ollowain zíral do tmy jako uhranutý. Nicotou, prostorem mezi světy, vedla zlatě zářící stezka. Sněžná marka ležela víc než dva tisíce mil od Srdce říše, ale pro všechny, kteří našli odvahu vkročit na albské stezky, se tato vzdálenost zkracovala na pouhých pár set kroků.

Ollowain se zahleděl na královnu. Emerelle byla považována za nejmocnější kouzelnici Albenu. Stála tu, připravena bojovat. Dokonce ani v této zoufalé situaci jako by ji neopouštěla odvaha. Jako nikdo jiný v tu chvíli ztělesňovala obě vlastnosti, kterými se jeho lid lišil od všech ostatních dětí Albenu − hrdost a krásu.

Ostatní knížata považovala Emerelle za chladnou a nepřístupnou. Ollowain si přál, aby teď mohli královnu spatřit. V očích jí hořel vzdor a vášeň a jiskra toho ohně přeskočila i na něj. Jejich boj možná vypadal beznadějně, ale poslední bitva ještě nebyla svedena!

Tasil meč a sestoupil po schodech k mozaice, přičemž si dával pozor, aby nezvedl oči k hadím hlavám. Trolové byli tak velcí a neforemní, že nemohli procházet hadí branou víc než po dvou. Na jejím prahu tak mohl jediný válečník hodnou chvíli zadržovat celou trolí armádu. Ollowain věděl, že tento boj ani tak nemůže vyhrát. To, jak dlouho bude žít, záviselo jen na obratnosti, s jakou se mu bude dařit uhýbat zuřivým ranám kyjů. A během toho bude i on zajatcem prahu, protože nebude smět ani na vteřinu před dotírajícími troly couvnout. Kdyby své místo opustil, vevalil by se proud nepřátel do trůnního sálu a všechno by bylo ztraceno.

Ollowain se usmál. Smrt ho neděsila. Právě naopak − vybojovat tento poslední velký zápas bylo posláním jeho duše. Díky němu bude přerušen koloběh smrti a znovuzrození. Odebere se do měsíčního světla, kde se znovu setká s Lyndwynou. Cítil se lehký. Budoucnost, která by ho mohla trápit, už neexistovala.

„Měla bys utéct, paní, máš k tomu schopnosti. Trolům nemůže být předurčeno vládnout Albenu. To je nemyslitelné! Jednoho dne zvítězíš!“

„Odstup.“ Emerelle hovořila tiše, její hlas postrádal ostří.

Ollowain váhavě poslechl. Ustaraně se zahleděl do tmy za branou. Poblíž zlaté stezky se něco hýbalo a pozorovalo je. Zaslechl snad i nějaký zvuk? Na okamžik měl pocit, jako by v dálce uslyšel třesk kyjů, ale teď už zase vládlo ticho.

„Cítíš, jak se albské stezky třesou? Přicházejí. Je to jako tehdy ve Vahan Calydu.“ Královna vstoupila do hadího kruhu a poklekla na prahu brány. Opatrně si přes hlavu přetáhla tenký kožený řemínek s prostým ozdobným kamenem, pak sevřela šperk v dlani. V této pozici strnula, ponořena hluboko v myšlenkách.

Ollowain ustaraně hleděl k bráně. Už zbývalo jen pár okamžiků, než trolové dorazí. Emerelle tady nemůže zůstat.

„Paní…“ Jemně se dotkl jejího ramene.

Královna k němu zvedla zrak. Její jindy tak hřejivé hnědé oči teď připomínaly temné tůně. Ollowain už znal Emerelle celá staletí, ještě nikdy ji ale nespatřil tak prodchnutou nenávistí. Dokonce i tehdy na Shalyn Falahu, bílém mostě, když nařídila zavraždění zajatých trolích knížat, si počínala s chladným klidem. Teď se jí ale v očích nepokrytě zračila zášť.

„Skanga spoléhá na to, že zase utečeme. Ale dospěla k poslední hranici. Odtud už není možný ústup a já nestrpím, aby trolové dál ničili vše, co je v našem světě krásného. Nechť se jejich duše ztratí v temnotě!“

Uchopila albský kámen a se skřípáním jím přejela po jednom z hadích těl mozaiky. Pak vyslovila jediné slovo. Ollowain neznal jazyk, který použila, ale nebylo to nutné. To slovo bylo jako rána nožem.

CESTA DO TMY

Do tváře ji řezal vítr a zakusoval se jí do starých kostí. Když Skanga zvedala do výše hroudu masa, která byla ještě před několika okamžiky tlukoucím elfím srdcem, klouby v paži jí vrzaly. Vojsko, které se shromáždilo kolem nízkého ledového pahorku, mělo na vlastní oči vidět, že je její kouzlo učiněno krví.

Sama trolí šamanka byla slepá. To byla cena, kterou musela kdysi dávno zaplatit za to, že byla zasvěcena do hlubších tajů magie. Ale přestože se její oči proměnily v bledý rosol, zřetelně vnímala, co se kolem ní děje. Cítila, jak jí po pažích stéká teplá elfí krev, a vychutnávala si doteky ledového větru na pokožce. Věděla, že v mrazu stoupá z krve pára. Obětování se zdařilo, splnilo účel. I když kolem šamanky stály tisíce válečníků, nebyl kromě svištění větru slyšet jediný zvuk. Vichr cloumal novými prapory z elfí kůže a tiše rachotil kostěnými amulety, které si mnozí válečníci přivázali koženými šňůrkami ke zbraním.

Skanga pohlédla na mrtvého elfa u svých nohou. Onoho dávného dne, kdy obětovala zrak svému talentu, se obávala, že se navěky ponoří do moře tmy. Její učitelka jí neprozradila, co se stane; strach a nejistota byly součástí oběti. Nijak jí neulehčila vykročení na cestu, po které se teď Skanga ubírala už tolik staletí. Tvrdila, že ji trýzní, aby posílila její duši. Skanga si byla už dávno jista, že to udělala hlavně pro své potěšení. Matha Naht byla prodchnuta temnotou. Její magie byla stejně černá jako její kůra. Ti pošetilí elfové považovali prastaré oduševnělé stromy za moudrá, mírumilovná stvoření. Neměli tušení!

Skanga byla svědkem toho, jak aura mrtvého elfa u jejích nohou pomalu pohasíná. Místo bytostí z masa a krve viděla éterické postavy z pestrobarevného světla. Barvy a jas světla jí o jejím protějšku prozrazovaly víc, než by kdy dokázaly zdravé oči.

Obětovat elfa nebylo k otevření magické brány nad albskou hvězdou nutné. Skanga to udělala kvůli válečníkům. Věřili, že kouzlo je opravdu mocné pouze tehdy, když je spojeno s krvavou obětí. V zásadě to nebylo nesprávné, ale v případě hvězdy, v níž se křížilo sedm albských stezek, bylo snadné vstoupit na zlaté cesty vedoucí nicotou. Aspoň tehdy, když jste k nim vlastnili klíč.

„Obávejte se mě, stíny!“ zvolala Skanga chraptivým hlasem a namířila svou těžkou holí k vycházejícímu slunci. „Otevřete mi bránu a pak ustupte zpátky do propasti, ať vás nespálí můj planoucí hněv! Neopovažujte se vztáhnout ruce na moje děti! Nechť elfova krev patří vám. Vypijte ji a pozřete jeho duši! To bude mé mýtné. Poslechněte mě!“

Stará šamanka sklopila oči k siločárám, které se jí jako hadi kroutily u nohou. Jediná myšlenka stačila, aby mohla využít jejich moc. Linie se vzepjaly a vytvořily oblouk, za kterým čekala nicota, onen prostor mezi světy, který kdysi Albové protkali svými zlatými stezkami. Kdo na ně vkročil, dokázal pouhými několika kroky zdolat stovky mil. Nicméně cesta, po které se dnes vydají, bude dlouhá. Budou muset překročit mnoho hvězd. Skanga věděla, že několik válečníků přijde o život. Bylo to tak vždycky, když tihle blázni vstoupili do zlaté sítě. Přitom se všem dostalo varování. Věděli, co číhá mimo stezky. Mnozí se napili medoviny, aby utlumili strach. Pochod nicotou vyžadoval víc odvahy než bitva.

Branbart, jejich král, hlučně popotáhl nosem a odplivl si. Skanga cítila jeho neklid, i když neřekl jediné slovo. Nebylo pro něj snadné se ovládat. To on naléhal, aby zaútočili po albských stezkách přímo do Srdce říše a jednou provždy skoncovali s vládou elfů. Po bitvě o Phylangan byli nepřátelé příliš oslabení, než aby se zmohli na významnější odpor. Než uplyne hodina, hodlal Branbart usednout na Emerellin trůn.

Skanga si tak jistá nebyla. Všechno jí připadalo až příliš snadné. Nedokázala si představit, že by se Emerelle vzdala tak rychle. Měli by se mít na pozoru. Elfové bojovali zákeřně. Možná je to past. Mohlo by…

Skanga ucítila, že ji někdo pozoruje. Z opačné strany zlaté stezky se někdo pokoušel slídit. Šamanka zašeptala slovo moci. Nejasně rozeznala na druhé straně brány elfího válečníka. Jeho aura byla silná, sestávala z jasného, bělozlatého světla. Byl odhodlán bojovat. Skanga se usmála. Ten hlupák! Šamanku není možné zastavit mečem. Stačila jediná její myšlenka a už se ze stínu utvořila ruka a natáhla se přes propast. Až sevře elfovi srdce, přestane bít. Bude to jednoduché…

Skanga ucukla. Byl tam ještě někdo! Po válečníkově boku se objevil někdo mocný a zaštítil ho zlatým štítem.

Šamanka stáhla stínovou ruku zpět. Emerelle! Královna na ně čekala. Skanga váhala. Bude královna elfů bojovat, i když nemá šanci zvítězit? Přenechala bych stovku mladých trolích válečníků obětní dýce, kdybych mohla číst Emerelle v mysli, pomyslela si.

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se Branbart podrážděně. „Na co ještě čekáme?“

Šamanka kývla hlavou k zářivé stezce, protínající nicotu. „Na konci cesty nás očekává Emerelle. Bude bojovat.“

Branbart plivl na led. „Může zvítězit?“

„Po jejím boku stojí jediný válečník. Ten elf, který velel obráncům Phylanganu.“

Král se zasmál. „Toho jsme už jednou porazili. Ani tentokrát nás nezastaví.“ Pokynul vojákům své tělesné stráže. „Vpřed! Připadla vám čest prolít první krev. A neútočte elfíkům na hlavy. Víte, že je ještě budeme potřebovat.“

Skanga pozorovala mladé válečníky, jak se horlivě ženou branou. Možná je příliš stará? Mít pochybnosti je slabost. Cynicky se usmála. Slabost, která chrání před tím, abyste se slepě vrhli do záhuby. Z těch bojovníků nezasedne u královy hostiny na počest vítězství nejspíš ani jediný. Branbartův způsob, jak vyhrávat bitvy, byl právě tak prostý jako marnotratný. Utápěl nepřátele v záplavě krve. Trolí krve! Při své cestě od vítězství k vítězství možná vyhubí celý svůj lid… Ale toto je poslední bitva, připomenula si Skanga v duchu. Nemůžeme prohrát. Jakým způsobem se ještě může Emerelle bránit přívalu našich válečníků? Albský kámen elfů jí propůjčuje strašlivou moc. Může uvrhnout několik stovek nepřátel do záhuby. Možná je Emerelle nějakým klamným obrazem svede ze zlaté stezky a nechá spadnout do nicoty?

Skanga sevřela uzlovitou ruku kolem kamene, který skrývala mezi nespočetnými amulety. Ochráním svůj lid před elfí královnou. I já mám moc, pomyslela si vzdorovitě. Vždyť to já jsem přivedla troly z vyhnanství zpátky do Albenu.

Během dvou měsíců, které uplynuly od bitvy o Phylangan, se trolové zmocnili celé Sněžné marky, své staré vlasti, a znovu sestavili armádu. Především mladí válečníci chtěli pokračovat ve válce, aby si vydobyli jméno. A ani Branbart, jejich král, nepomýšlel na mír. Jeho nenávist k Emerelle neznala hranic. Královna elfů ho kdysi spolu s dalšími knížaty trolů nechala svrhnout ze Shalyn Falahu, bílého mostu ležícího na samé hranici Srdce říše. Od té doby se Branbart pětkrát znovu narodil a stal králem. Bylo jeho prokletím, že nedokázal zapomenout na minulost. Celá staletí toužil po tom, aby se mohl Emerelle pomstít. Teď už nehodlal čekat ani hodinu! Nebezpečí, které s sebou nesla další cesta nicotou, ho nemohlo odstrašit, tak strašně královnu elfů nenáviděl.

Skanze by bylo milejší, kdyby vojsko trolů prostě táhlo na jih. Sice by jim možná trvalo roky, než by tímto způsobem pronikli až do Srdce říše, ale kdo by je koneckonců mohl zastavit? Jejich lid byl silný a ostatní děti Albů příliš rozhádané, než aby jim mohly klást delší dobu odpor. Možná by dokonce našli spojence?

Doba elfů skončila; jejich tři těžké porážky to jasně ukázaly. Byli nejmladším národem Albenu a vládli mu už od chvíle, kdy Albové, velcí snílci a stvořitelé všech světů, opustili své děti. Bylo to od začátku nespravedlivé a zajisté to nemohlo být vůlí Albů! Ve které rodině vládl nejmladší z dědiců? Jako posledně zrození se elfové považovali za nejdokonalejší stvoření. Ale teď začal soumrak jejich epochy! Světlo elfů pohasínalo. A pokud se nepodrobí, budou zničeni.

Skanga se zahleděla branou do tmy. Cesta před nimi zářila teplým zlatem. Viděla ji jinak než zástupy válečníků, které se po ní vydají. Její magické oko rozeznávalo pravou podstatu stezky. Podobně jako tlusté lano byla spletena ze stovek vláken. Jen Albové dokázali využívat magii k tak podivuhodným kouzlům.

Nadšení, se kterým mladí bojovníci zaútočili, v sobě mělo něco nakažlivého. Mohou dnes zvítězit! Proč čekat roky?

Skanga zvedla hůl kolmo do vzduchu. „Vpřed, děti moje, jak vám nařizuje král! Rychleji! Povedu vás do srdce zkázy. Ke královskému sídlu Emerelle!“ Po Branbartově boku se zařadila do zástupu útočníků.

První krok branou vyžadoval největší odvahu. Opouštěli pevnou zem, aby vkročili na stezku, skládající se z pouhého světla. Skanga tak učinila už stokrát, pokaždé se ale musela znovu přemáhat, aby se odhodlala plně se spolehnout na kouzlo Albů. Věděla lépe než kdo jiný, co to znamená vkročit do nicoty, do oné temnoty, která ležela za tenkým předivem magie.

Šamanka si podezíravě prohlížela řídkou síť z modrých a zelených siločar, která se ochranitelsky klenula nad zlatou stezkou. Modrá, tato barva magie, zůstala Skanze navždy zapovězena. Sytila se z rozlehlosti oblohy a síly vichrů. Když chtěla šamanka začlenit do svých kouzel magii nebes, bylo to pro ni vždy, jako by se snažila uchopit závan vzduchu. Cítila její moc, přesto ji ale nedokázala spoutat.

Skanga upřela pohled do tmy rozprostírající se po obou stranách stezky. Tam venku, v nekonečné tmě, číhali Yingizové, záhadný národ, který byl kdysi Alby vyhnán do nicoty mezi světy. Šamanka cítila, že tam jsou, nedokázala je ale zahlédnout. Yingizové naháněli hrůzu. Neměli auru.

Všechno živé bylo obklopeno pulzující aurou z pestrobarevného světla. Vidět aury bylo to první, co se Skanga naučila, když ztratila zrak. Teprve mnohem později dokázala vycítit stíny, když se jí do cesty postavil skalní blok nebo něco podobně neživého.

Skanga se znovu zahleděla na síť z modrých a zelených vláken. Je příliš řídká, pomyslela si. Přesto jim dokáže udržet Yingizy od těla. Ti brzy obklopí zlatou stezku v celých houfech. Když do nicoty proniklo něco živého, přitáhla je aura stejně spolehlivě jako plamen olejové lampy můru.

Yingizové nedokázali kouzly Albů proniknout, ale běda tomu, kdo by opustil zlatou stezku. Stínové bytosti byly požírači duší. Ten, kdo zemřel v této tmě mezi světy, se už nikdy znovu nenarodil.

Šamanka už urazila hodný kus cesty, když se jí někdo otřel o rameno. Těsně za ní kráčel Branbart, její král. Cítila teplo pochodně, kterou držel v levici. Její světlo dozajista nemohlo prozářit tmu ležící za hranicí ochranných kouzel.

Skanga cítila Branbartův strach − kyselý zápach, který se mísil s pachem medoviny, nevydělané kůže a kouře.

„Bude to trvat ještě dlouho?“ zeptal se král chraptivě.

„Ano!“ odvětila nevrle. Celé dny se mu pokoušela tento útok rozmluvit. Teď už bylo příliš pozdě se vracet. Kdyby král poslal své válečníky zpět, ztratil by veškerý respekt. Na porážky nebo příliš krvavá vítězství zapomínali trolové rychle. Na zbabělost nikdy.

Skanga překročila albskou hvězdu, v níž se křížily čtyři zlaté stezky. Byly spleteny do uměleckého uzlu.

Pak ukázala na bledý, rudý plamen, který hořel vedle stezky vedoucí doleva. Strávila předtím celý jeden den tím, že značila cestu zlatou sítí. Přesto určitě přijdou o několik válečníků. Strach oslepoval. Ale to nebylo důležité. Vítězství se vykupovala krví.

Válečníků byly tisíce a kráčeli jeden za druhým. Nejspíš ještě neprošli branou na ledové pláni Sněžné marky všichni. Poslední pravděpodobně vkročí na stezku až ve chvíli, kdy už bude bitva proti Emerelle rozhodnuta.

„Co je tam venku?“ zašeptal Branbart. Tlačil se tak blízko ke Skanze, že jí pochodní ožehoval šíji. „Něco tam cítím. Je to…“

„Pamatuješ si na ležení u Vlčí jámy, v ten den, než nás napadly ledové plachetnice? Navštívil nás přízračný vlk, odporná bytost s krvavě rudým okem. Vzpomínáš si na jeho zlobu a nenávist?“

„Ano.“ Král pokrčil nos a chtěl si odplivnout. Nerozhodně se zadíval dolů na zlatou stezku, která nebyla zemí ani skálou, a přesto je unesla. Pak si to rozmyslel a hlen spolkl.

„Představ si, že všechna ta zloba je oblázkem na mořském pobřeží. Kamínkem, jakých tam leží bezpočet. To, co tě očekává po obou stranách stezky, je hora, ze které ten kámen pochází. Vzpomeň si na to nejhorší, co se ti kdy přihodilo, a buď si jist, že hrůzy nicoty to zdaleka předčí.“

Skanga se zahleděla dopředu a ulpěla pohledem na rudém plameni značení. Bylo chybou rozmístit tady ta světla? Narušovala jejich magie kouzlo Albů? Připadalo jí ochranné kouzlo proto tak nedostatečné, že něco nevědomky zničila?

Snažila se zaplašit pochybnosti. Yingizům bylo vlastní šířit strach. Pocházely ty myšlenky od nich? Nebyla snad už paní toho, co se jí odehrávalo v hlavě? Stalo se to už ve chvíli, kdy rozmístila světla? Byli Yingizové už tehdy vládci jejích myšlenek a zneužili ji, aby vlákali tisíce trolů do pasti?

Skanga se zhluboka nadechla. Vzpomněla si na jasný letní den, kdy ji Matha Naht připravila o zrak. Na bolest… Díky tomu se jí podařilo zahnat pochyby. Aspoň na pár okamžiků.

Šamanka zrychlila krok. Tu a tam spatřila za pavučinou ochranné magie stíny. Začala těžce oddychovat. Měla pocit, jako by jí neviditelný katův pacholek vršil na hruď kameny. S každým krokem se tíha zvětšovala, bylo stále obtížnější se nadechnout.

To jsou všechno nesmysly! Sevřela albský kámen pevněji. Yingizové si s nimi jen pohrávají! Zvedla oči, ale nepřítel byl neviditelný. Mohla by… Náhle ztuhla. Je možné, že se ochranný oblouk magie zmenšil?

Ze zamyšlení ji vytrhl pronikavý výkřik. Krátký, úsečný. Někdo byl vtažen do nicoty.

„Nějaký blázen sešel z cesty!“ zvolal Branbart. Jeho pronikavý hlas prozrazoval strach. „Pospěšme si!“

„Ne!“ Skanga věděla, že spěch je špatným znamením. Přinutila se ke klidu a zahleděla se do tmy. Nic. Vykouzlila ve vzduchu ochranné znamení. Válečníci kolem ní byli zticha. Jen zdálky k nim doléhalo bušení zbraní do štítů.

„Nikdo nebude běžet! Jste lovci! Víte, že prchající kořist na sebe snadno upozorní. Je mnohem snazší ji dostat než zvíře, které se chová klidně. Tady jsme kořistí my. Zachovejte si chladnou hlavu. Nikdo nebude utíkat! Půjdete pěkně pomalu. Pokaždé, když zvednu hůl, uděláte krok a udeříte zbraněmi do štítů. Nepřítel ve tmě se pase na našem strachu. Čelte mu chladnokrevností! A rušte ticho! Ať se rytmus našeho pochodového kroku nese tichem. My určíme, kdy půjdeme a kdy poběžíme.“ Skanga zvedla hůl, udělala krok vpřed a zase nechala hůl klesnout.

Ozvalo se několik ojedinělých zabušení kyji o štíty.

„Nechovejte se jako plaší koloušci!“ zahřměl Branbart a zvedl štít. „Udělejte, co Skanga říká! A vyřiďte mužům za sebou, co nařídila!“

Šamanka znovu zvedla a spustila hůl. Hřmění štítů zesílilo. Musí zavést do vojska pořádek. Díky němu zdolají nebezpečí. Skanga se přiměla kráčet klidně dál. Po zádech jí stékal studený pot. Když byla ještě mladší, podnikla mnoho dalekých cest. Za všechna ta staletí svého života se přitom setkala jen s jedinou bytostí, která tady v nicotě necítila strach − džinem. Navykládal poměrně hodně zmatených nesmyslů. Možná byl blázen… Ukázal jí, že může opustit stezky a vydat se do tmy, aniž se musí chránit. A opravdu se mu nic nestalo! Skanga nikdy nepochopila, proč ho Yingizové ušetřili. Možná byl pro ně příliš cizí. Nebo možné Yingizové pohrdli tvorem, který nebyl z masa a krve.

Znovu zazněl pronikavý výkřik, aby vzápětí odumřel. Troly tedy požírači duší v žádném případě nepohrdali.

„Rychleji!“ naléhal Branbart.

Skanga svého krále ignorovala a šla odměřenými kroky dál. Zvedala a nechávala klesnout hůl, doprovázena ozvěnou dunících štítů. Je teď snad cesta užší? Ne, ne… Její magické oko si s ní zahrává! Nic jiného nepřipadá v úvahu! Přiměla se klidně dýchat a přitiskla si albský kámen na srdce. Posiloval její magické schopnosti a dával jí sílu, která se téměř vyrovnávala oné pověstmi opředené moci jejich stvořitelů. Tvrdilo se, že kdo vlastní tři albské kameny, dokáže všechno. Ale každému národu byl darován jen jeden a byl vždy žárlivě střežen.

Šamanka si vzpomněla na Emerelle. Královna vlastnila kámen, který byl darován elfům. Jen ať si Branbart klidně pije z její lebky! Ona si vezme Emerellin kámen! Až se ho zmocní, bude schopna chránit svůj lid před každým nebezpečím.

Opět dorazili k albské hvězdě − tentokrát se v ní protínalo sedm stezek. Skanga zůstala stát. Ocitli se už snad u hvězdy, nad kterou bděl Atta Aikhjarto? Šamanka si důkladně prohlížela spletitý uzel siločar. Ne, k bráně do Emerellina trůnního sálu ještě zbývá hodný kus cesty.

Náhle se ozval jakýsi zvuk… Že by vzdálené vytí? Ozývalo se jí v hlavě… Yingizové! Tvrdilo se, že jejich moc roste, pokud setrváte v nicotě příliš dlouho. Nacházeli způsob, jak zlákat ty, kteří byli slabí. Jako na potvrzení jejích myšlenek se znovu ozval výkřik.

Šamanka klopýtla. Zvrtla si nohu. V pravém kotníku jí zapulzovala palčivá bolest. Zvrtla si nohu? To přece není…

Tmou se rozezněly další výkřiky. Protože se zastavili, bouchání do štítů utichlo. Ve vzduchu se vznášel štiplavý pach strachu.

Skanga se zahleděla na své nohy. Pomalu se nořily do zlaté stezky, stejně jako se člověk propadá do deštěm promáčené jílovité půdy.

Z čela pochodové kolony zaznívaly stále další výkřiky.

Co se to tam děje? Skanga zvedla hůl. Musí pokračovat dál! Koneckonců to už k trůnnímu sálu té prokleté královny nemůže být daleko. Nesmí se teď nechat zadržet. Rozměklá cesta, smrtelný křik, to všechno byli poslové posledního odporu!

Skanga se opět podívala na nohy. Paže, ve které třímala hůl, se zarazila uprostřed pohybu. Stezka! Třepila se podobně jako tlusté lano, které se vlákno po vláknu přetrhává.

„Zpátky! Utíkejte!“ vykřikla šamanka a popadla Branbarta za paži.

Válečníci před nimi se obrátili a tlačili se po čím dál užší stezce zpět. Desítky bojovníků se zřítily do tmy, aby byly okamžitě obklopeny vířícími černými šmouhami. Světlo života, které z nich bylo vysáváno, připomínalo dlouhé, tenké červy.

Skanga zasadila válečníkovi, který se hnal proti ní, ránu holí do obličeje. Bylo to marné! Odstrčil ji stranou. Natáhla se po ní temnota. Pak jí začalo hučet v uších. Padala do nekonečné propasti. Vzápětí po ní sáhla v bytost zhmotněná tma.

TICHO

Zazněl tisícinásobný křik, děsivě blízko a současně už ne z tohoto světa. Ollowain stanul na nesčetných bojištích. Za život, který se počítal na staletí, nesčetněkrát naslouchal zvukům smrti. Umírající čelili svému konci se sténáním, chroptěním nebo vzdorovitými kletbami na rtech. Někteří volali matku nebo milenku, další nedůstojně ječeli. Všechno to bylo mistru šermíři důvěrně známé, ale smrtelné výkřiky jako tyto nikdy předtím neslyšel.

Emerelle mávla rukou, brána zmizela a hlasy trolů odumřely. Kamenní hadi uprchli zpátky na své místo v mozaice. Pokojné šeptání vody na stěnách trůnního sálu utichlo. Ve velkém, opuštěném hradě zavládlo hrobové ticho.

Ollowain zasouval meč zpátky do pochvy a roztřásl se. Ochladilo se. V rozlehlém sále tkalo svá kouzla měsíční světlo.

Jediné královnino slovo stačilo, aby se elfovi vrátil klid. Všechno je v pořádku, namlouval si Ollowain. Přesto cítil, že se něco změnilo. Obklopilo ho něco cizího, nepostižitelného. Možná se tomu dařilo před ním skrývat, ale věděl, že je to tu. Docela blízko!

Ve vzduchu těžce visela vlhkost a s ní vůně lipových květů. Ollowain předtím stál těsně u temné brány. Nic kolem něj nemohlo nepozorovaně proklouznout. Přesto bylo něco tady…

I když byl nejslavnějším šermířem Albenu, cítil se bezmocný jako dítě. Vydaný napospas nepopsatelnému. Poklekl vedle své královny. Klečela na zemi, rty sevřené do úzké čárky, pohled obrácený do vlastního nitra. Oběma rukama svírala albský kámen, podobně jako mrznoucí člověk svírá za zimní noci pohár s horkým vínem.

Něžně objal rukama její studené prsty. „Co se stalo, paní?“

Emerelle mlčela. Hleděla dolů na pestré kameny mozaiky, jako by se v ní skrývalo tajemství, které dokáže objasnit jen ona. Aspoň to tak Ollowainovi připadalo do chvíle, než pochopil, že se královna ve skutečnosti vyhýbá jeho pohledu.

Dlouho klečeli vedle sebe. Do Emerelliných prstů se pomalu vracelo teplo. Ticho nerušil jediný zvuk.

Dračí hvězda už stála hluboko na západě, když se královna konečně zvedla. Ollowain ji mlčky následoval vzhůru k trůnu. Věděl, že nemá smysl opakovat otázku. Odpoví mu, až to uzná za vhodné. Možná taky nikdy… Nosila v srdci tolik tajemství. Tvrdilo se, že je nejstarší příslušnicí svého lidu a že žila už předtím, než se Albové odebrali do měsíčního světla. Dokonce i na elfku byla délka jejího života takřka nepředstavitelná. Byla stará jako hory, a přesto nikdy neztratila svůj mladistvý půvab. Teď ale vypadala unaveně. Stála lehce skloněná před plytkou stříbrnou mísou vedle trůnu. Někdy tak setrvala celé dny. Jen Ollowain, mistr Alvias a Obilee směli vstoupit do trůnního sálu, když se vládkyně Albenu pokoušela vyrvat budoucnosti její tajemství. Ve třpytící se vodě mísy viděla Emerelle to, co se pravděpodobně stane v příštích staletích, a vedla němé rozhovory s osudem, aby rozhodla, kam se budou ubírat národy Albenu.

Ve vodě v míse leželi nehybně oba slavíci. Pírka měli rozcuchaná, malé zobáčky otevřené − zemřeli uprostřed zpěvu. Rozmar světla způsobil, že se voda chvíli zdála být černá, jako by se pod zářivým povrchem prohnal stín.

„Oba bychom teď byli mrtví, kdybych to neudělala,“ pronesla Emerelle tiše. „Z hradních věží by vyrážely plameny až k nebesům, ale tihle slavíci by seděli ve větvích obou líp dole v údolí, tam, kde vytryskává pramen, který se vlévá do jezera. Začali si tam stavět hnízdo…“ Emerelle se v očích třpytily slzy. Ollowain nikdy předtím neviděl královnu plakat.

„Co jsi udělala, paní?“

„Zničila jsem část výtvoru Albů. Jednu ze zlatých stezek, vedoucích temnotou. Tu, kterou si trolové zvolili, aby se dostali sem. Všichni, kteří na ni vkročili, se zřítili do tmy. Já…“ Chvíli hledala slova. „Byl to hněv, co rozhodlo o mém činu. Vydala jsem se po cestě, na kterou jsem nebyla připravena vkročit a o které nevím, kam povede.“

„Ale říkala jsi, že bychom byli jinak mrtví,“ namítl Ollowain. Nechtěl věřit tomu, co slyší. Co Emerelle znal, vždycky se spoléhal na to, že královna ví, co přinese budoucnost, a že všechno její konání je založeno na tomto vědění. Především tehdy, když její jednání nechápal, mu tato víra pomáhala obrnit se proti pochybnostem.

„Co jiného by se s námi asi stalo, kdyby trolové vtrhli do trůnního sálu? Vzdal by ses? Nikdy. A to, jakým způsobem jsem se měla účastnit Branbartovy hostiny na oslavu vítězství, je ti taky známo. Vždycky nepotřebuješ magii, abys uhádl budoucnost.“ Emerelle opatrně vytáhla oba mrtvé ptáčky z vody a položila si je do dlaní. „Naše budoucnost je jako strom, Ollowaine. V každém okamžiku vyhání tisíce mladých větviček, které se už v následující chvíli dál větví a mění v mohutnou, nepřehlednou korunu. Tušila jsem, že Skanga má strach vydat se znovu na albské stezky. Trolové už dvakrát zvítězili, protože zneužili dílo Albů. Skanga věděla, že budu stát tady, v trůnním sále, a čekat na ni. Ve všech možných budoucnostech, které jsem spatřila, se odvážila otevřít bránu jen jednou. Uvědomovala si, že jsem schopna zničit stezku. Bála se. Proto zvolila pro své kouzlo moc krve a temnoty. Jsou to druhy magie, které mi jsou známy nejméně.“ Emerelle se při hovoru třásla hněvem. „Nechtěla jsem si až do poslední chvíle přiznat, že se znovu odváží do zlaté sítě. Spoléhala na to, že se budu bát zničit část díla Albů. Je to větev budoucnosti, kterou jsem nezkoumala, protože vede do temnoty. Ona…“ Znovu jí selhal hlas.

Ollowain cítil její strach. Co proniklo místo trolů do jejich světa? Jakou hrůzou dodala váhu svému hněvu?

Královna se odvrátila od třpytivé stříbrné mísy. První ranní světlo pomalu vyhánělo z trůnního sálu stíny. Opatrně položila oba mrtvé ptáky na opěradlo trůnu. „Prozkoumala jsem stovky budoucností. Tisíce mi jich zůstaly utajeny. Takřka na každé cestě, po které jsem se vydala, jsem spatřila, jak trolové shromažďují obrovské vojsko. Viděla jsem širé pláně v plamenech a hořící města. Každý, kdo se této armádě postavil, byl zničen. Nezadržitelně mířila na jih, do Srdce říše. Přesně to trolové chtěli − vytrhnout Albenu srdce.“

Ollowain pátravě hleděl do blednoucích stínů. Něco se tam skrývalo. Proč o tom Emerelle nemluví? Dodala by její slova té neznámé bytosti na síle? Vzpomněl si na temné legendy o nepojmenovaném zlu. Pojmenovat ho znamenalo učinit ho silnějším. Tvrdilo se, že ho Albové vyhnali. Ale ještě pořád se o něm nemluvilo. Emerelle věděla, co dělá, napomínal se mistr šermíř v duchu. Navzdory všemu, co se této noci událo. Pokud nechtěla mluvit o tom, co slavíky zabilo, bylo moudřejší nechat tuto otázku nevyslovenu. „A kdybychom proti trolům nasadili všechny síly?“ Ještě před několika hodinami ovládali trolové celou jeho mysl. Teď pro něj bylo těžké uspořádat si myšlenky. Stále znovu a znovu upíral oči do šera, které pomalu ustupovalo paprskům ranního slunce.

„Když sjednotíme národy Albenu, aby bojovaly pod jedním praporem, nemůžeme pak troly přece jen porazit? Dnes v noci jsme získali čas, abychom se připravili na válku, která navzdory všemu přijde.“ Nebyl tam za trůnem stín? Neměl by se tím směrem dívat! Určitě ho klame zrak. Byl to jen stín vrhaný vysokým opěradlem. Nic jiného! „Copak nemá veškeré naše snažení na budoucnost žádný vliv?“

„Právě naopak. Každý krok, který učiníme, něco změní. Ale přece… Někdy to vypadá, jako by některé události byly neodvratné.“ Sklopila zrak, protože nechtěla, aby jí mohl číst v očích, až bude hovořit dál. „Ztratíme to, co milujeme. To je ta cena. Vždycky to tak bylo.“

Dlouho oba mlčeli. Pak královna vzhlédla a nečekaně se usmála. „Dnes v noci jsme vkročili na cestu vedoucí do nové, neznámé budoucnosti. Je temná… Ale když neztratíme naději, je možné všechno!“ Její úsměv zmizel stejně náhle, jako se objevil. Byl na její tváři vzácným hostem, přesto už pohnul nesčetné bardy ze všech národů Albenu k tomu, aby o královně zpívali písně. Když se Emerelle usmívala, ležel jí svět u nohou. V těch vzácných okamžicích se rozvíjela její krása do plného květu. Nic, co kdy Ollowain viděl, nebylo tak dokonalé. Kromě Lyndwyniných očí, pomyslel si smutně. Nakonec se jí díval už jen do nich. Jinak by nesnesl to, co jí trolové udělali. Věděl, že na něj čeká.

„Víš něco o mé smrti, paní?“

„Vím o spoustě tvých možných životních cest,“ odvětila královna vyhýbavě.

„A o mé smrti?“ trval na svém.

„Opravdu to chceš vědět? Tvá otázka není moudrá. Tvoje smrt závisí na cestě, pro kterou se rozhodneš. Viděla jsem tě často umírat.“

„A jak se můžu chránit?“ ptal se dál, a přitom měl na mysli pravý opak.

Smutně se usmála. „Nijak, mistře šermíři. Žít je v každém případě smrtelné. Vyhýbej se ohni, Ollowaine. Zemřeš v plamenech, tak tomu bylo vždycky.“

Konečně se mu podařilo zachytit její pohled. „Znáš cestu mé duše? Moje minulé životy? Kým jsem byl?“

„Nepamatovat si je dar, Ollowaine. Nepohrdej dobrodiním, které ti osud dopřál. Každé znovuzrození vytříbilo tvou duši. Jsi bez chyby. Dokonalý. Já…“ Jemně potřásla hlavou. „Nechme minulost na pokoji. Proč znovu jitřit rány, které se už zahojily? Důvěřuj mi. Zapomenout je dar. Jen tak se opravdu narodíš do nového života, když se vrátíš. Těm, kteří zůstali, nepřísluší sobecky zasahovat do této milosti.“ Obdařila ho ztrápeným úsměvem. „Teď mě nechej o samotě, prosím. Je mou povinností znovu začít pátrat po naší budoucnosti. My…“ Zarazila se a sklopila zrak.

„Ano?“

„Nepoděkovala jsem ti za to, že jsi mě zachránil z hořícího Vahan Calydu. Byl jsi mým mečem a štítem ve chvíli, kdy jsem se nemohla sama chránit. Muži jako ty jsou vzácní, Ollowaine. Děkuji ti, že stojíš při mně. Jsi světlem v mých nejtemnějších hodinách.“

Její slova ho uvedla do rozpaků. Krátce se uklonil a vydal se pryč. Ale ještě než dorazil k vysokým křídlovým dveřím trůnního sálu, vkradly se mu opět do mysli pochybnosti. Už od dětství si příliš nelámal hlavu nad tím, kým asi kdysi býval. Řekla to všechno královna jen proto, aby odvedla jeho pozornost od toho, co udělala?

U dveří se ohlédl. Trůnní sál teď byl zaplavený světlem. Emerelle stála u stříbrné mísy, naprosto ponořena do svého nitra. Stíny už v sobě neměly nic výhružného. Jen dva mrtví slavíci na opěradle trůnu připomínali, že do Albenu vpadlo něco, čeho se bála dokonce i sama královna.

KLETBA

Skanga prudce zvedla hůl nad hlavu. Do údů se jí vkrádal chlad. Konec byl blízko. Pramínek života se jí třepotavě vinul ven z hrudi jako vlněná příze. Branbart na ni zíral s očima rozšířenýma hrůzou. Život z něj unikal velkými nosními dírkami.

Trolí šamanka pomalu otáčela holí. Chvějícími se rty formovala slova, která ji kdysi naučila Matha Naht. Vzápětí ji obklopil kokon ocelového světla, tenký jako skořápka.

Skanga přitáhla Branbarta těsně k sobě. Král se svíjel a naříkal jako novorozeně. Ruce jí bolestivě zatínal do ramen. Šamanku udeřil do tváře jeho dech páchnoucí medovinou.

Ještě stále padali. Křik odumřel. Skanze stékaly po tvářích slzy. Duše tisíců mladých válečníků byly ztraceny. Šamanka vnímala jásot Yingizů. Takovou hostinu ještě nezažili. Celé vojsko bylo pryč. Během několika okamžiků.

„Proklínám tě, Emerelle!“ vyrazila trhaně. „Nechť děti v tvém lůně sežerou červi, kdybys měla někdy počít. Nechť se dílo tvého lidu promění v popel. Nechť tě přátelé zradí a nepřátel máš bezpočet. Nechť ztratíš vše, co dělá tvému srdci radost, a nechť žiješ věčně, aby tvé utrpení nikdy neskončilo!“

„Pošli nás, Skango,“ zašeptal sbor hlasů v její hlavě. „Už jednou jsi nás povolala. Rádi ti splníme tvá přání. Doveď nás do Srdce říše a my naučíme Emerelle, co je to strach.“

Skanga se snažila před těmi hlasy uzavřít mysl. Pevně objímala Branbarta. Ano, dokonce se poddávala svému strachu. Věděla, že je jejich pád jen klam, jako skoro vše v tomto světě stínů. Přesto se neustále obávala, že se roztříští o skalnaté dno.

Branbart vydával krátké, pronikavé výkřiky. V očích se mu zračilo šílenství.

„Nemohu vám dát žádné tělo,“ zvolala šamanka. „Není to jako ve Vahan Calydu. Tady vám nemohu pomoct.“

„Otevři nám bránu do Srdce říše, Skango. Nic jiného nechceme. Nepotřebujeme žádné tělo. Už sám strach dokáže zabíjet, šamanko. A my jsme mistry strachu.“

„Vaše lži mě neoklamou. Jen strach nebude stačit, abyste Emerelle porazili. Nepustím vás do Albenu, když nad vámi nemám kontrolu. Myslíte, že jsem hloupá? Co bych z toho měla? Jednoho dne byste pronikli až do Sněžné marky a trýznili můj lid. Nebudu s vámi vyjednávat za vašich podmínek.“

V hlavě se jí rozezněl smích. Hlasitý, nenávistný, trýznivý. Skanga nechala hůl klesnout a přitiskla si dlaně na tepající spánky. „My nevyjednáváme, Skango. Dáváme ti velkorysý návrh. Jsi v našich rukou. Když nám otevřeš bránu do Srdce říše, darujeme ti život. A darujeme ti jistotu, že Emerelle bude trpět. Copak není tvým největším přáním zlomit královnu elfů? Otevři nám bránu a tvé přání se splní.“

Stíny stékaly po tenké slupce kouzla, kterým se Skanga obklopila. Je v bezpečí! Yingizové k ní nemohou proniknout! Tápala smysly v temnotě. Musí najít jednu ze zlatých albských stezek. Pak budou s Branbartem zachráněni.

„Opravdu si myslíš, že se před námi dokážeš ochránit?“ Znovu se rozezvučel smích. „Skango, jsi si jistá, že jsou tvá kouzla stejně silná jako kouzla Albů? Chceš to zjistit?“

Nesmí poslouchat ty hlasy. Mluvit bylo to jediné, co mohly. Její kouzlo je před nimi oba ochrání…

Branbart si povzdechl. Jeho aurou problesklo žluté světlo úsměvu. „Ano, to udělám,“ řekl. „Ano.“ Jeho ruce se obtočily Skanze kolem hrdla.

„Ty hlupáku! Oba nás zabiješ!“

Král se ještě pořád usmíval. „Nechají mě jít. A vyženou mi z hlavy ty hlasy.“ Jeho stisk zesílil. „Ten křik… Křik mých válečníků neutichá.“

Skanga se vzpírala. Zaťala dlouhé nehty do králových zápěstí, ale s jeho silou si nedokázala poradit. Plíce ji pálily, jako by jí do nich nalili tekutý oheň. Marně lapala po dechu. „Jestli zemřu, mé kouzlo pomine,“ vyrazila. „Zabiješ nás oba.“

Ve světelném těle krále byla ještě stále vidět žluť úsměvu. Ale jeho aura pomalu pohasínala. Šířilo se v něm něco temného. Barvy se vytrácely. Náhle jeho hlava zmizela. „Slíbili to,“ řekl cizím, hrdelním hlasem.

Skanga mu sáhla do rozkroku a ze všech sil stiskla.

Branbartovo sevření na jejím hrdle jen zesílilo. Šamanka cítila, jak se jeden z jejích krčních obratlů se zaskřípáním pohnul. Musela myslet na dusivé, černé bahno. Do duše se jí vkrádala panika. Bylo to stejné jako v té noci hrůzy…

Náhle vyrazil Branbart ostrý výkřik. Uštědřil Skanze facku, až to mlasklo. „Zbláznila ses, ty stará čarodějnice?“ Pravačkou si třel rozkrok. Jeho světelné tělo mělo zase hlavu a zářilo pulzující červení hněvu a bolesti. Král popotáhl nosem a odplivl si.

Skanga cítila, jak jí jeho hleny přistávají na levé noze. Kouzelný kokon, který vytvořila, byl příliš těsný, než aby mohla uhnout. Zašátrala po své holi. Podezíravě si Branbarta měřila.

„Je tak slabý,“ ozvalo se jí v hlavě. Tentokrát hovořil jen jeden hlas. „Proč nevládneš svému lidu ty, Skango? Byla bys mnohem vhodnější. Ach… Ještě pořád si myslíš, že tě to tvoje směšné kouzlo ochrání? Nemusíme se tě dotknout, abychom tě zabili, stařeno.“

„Dokážu se chránit vlastními silami,“ zasyčela Skanga. Každé slovo ji pálilo ve ztýraném hrdle.

„Jsi si jistá? Možná jsme ho nechali být, aby tě teď ještě nezabil. Myslím, že se s tebou dá mluvit, i když zdaleka ne všichni moji bratři a sestry sdílejí můj názor. Jsi chytrá. Pochopíš, v jak beznadějné situaci se nacházíš. Buď zabiješ Branbarta, pak my vypijeme jeho duši a váš král se nikdy znovu nenarodí. Nebo to neuděláš a pak zemřete oba. Dokážeš se před ním ochránit jen tím, že ho zabiješ. Je tvou největší slabinou, Skango. Říkal jsem už, že ne všichni moji bratři a sestry jsou tak shovívaví jako já. Někteří ti neprominuli, že jsi dva z nás uvrhla do záhuby. Přimějí Branbarta k tomu, aby tě usmrtil. Pak tvé kouzlo pomine a oba nám padnete za oběť. Přiznávám, že dokonce i já jsem v pokušení, když pomyslím na tvou silnou duši. Je plná temnoty. Lišíme se méně, než si myslíš, Skango. Temné sémě Matha Naht v tobě vzklíčilo. A je silné.“

Samé lži, pomyslela si Skanga. Nesmí tomuto našeptávání podlehnout. Dostane odtud Branbarta pryč. Aspoň jeho.

„Rozčarováváš mě. Víš, že mám pravdu.“

Branbartovou aurou proniklo žluté světlo úsměvu. Ostatní hlasy opět začaly králi cosi šeptat.

„Moji bratři a sestry rozhodli, že ještě nezemřeš. Ale neraduj se. To není dobrá zpráva. Jsou přesvědčeni, že tě můžou přimět k tomu, abys nám otevřela cestu do Albenu. Jsi velmi mocná, Skango, a máš u sebe albský kámen. Můžeš zničit dílo Albů stejně lehce, jako dítě roztrhne pavučinu. Myslíš, že Albové i všechno to, co vytvořili, bylo dokonalé? Byli sobečtí. Ještě víc než jejich poslední výtvor, elfové. A nesnesitelně pyšní! Oni… Ach! Ó, ne. Mrzí mě to.“

„Co?“ Skanga se proklela ve stejném okamžiku, kdy jí toto slovo splynulo ze rtů. Nesmí na našeptávání toho Yingize přistoupit. Ať říká, co chce, nemyslí to s ní dobře.

„Moji bratři a sestry se snaží tvého krále přesvědčit, aby tě popadl za palec a vykloubil ti ho. A pak ti ho má ještě utrhnout. Co myslíš, je Branbart dost silný, aby ti utrhl palec? Mrzí mě to. Ujišťuji tě, Skango, nejsme všichni takoví, i když jsme požírači duší a máme špatnou pověst.“

Skanžina hůl zavířila. Se žuchnutím zasáhla Branbarta do spánku. Král se zhroutil.

„Výborně! Jsem ohromen. Opravdu, Skango. Myšlenka a čin jsou jedno. To je u ženských vzácnost.“

Hlas v její hlavě se zasmál.

„No, abych byl upřímný, u mužských taky. Většina alespoň chvíli přemýšlí, než přikročí k činu. Jsi něco zvláštního.“

Skanga zoufale pátrala po albské stezce. Nicota byla protkána stovkami těchto cest. Jedna tady přece někde poblíž musí být!

„Mrzí mě, že tě musím zklamat, má milá. Tohle místo je větší, než si dokážeš představit. Přemýšlej chvíli. Obklopuje několik světů. Můžou uplynout celé dny, než najdeš stezku. Chceš do té doby srážet Branbarta k zemi pokaždé, když se probere? Nebudu se míchat do tvých rozhodnutí… Ale nemáš strach, že z té jeho neforemné lebky vymlátíš i tu poslední špetku rozumu? Co bys tím získala? Už teď představuje jako král problém − mírně řečeno.“

Skanga znásobila své úsilí najít albskou stezku. Všemi smysly zapátrala ve tmě. Pokud se Yingiz tak snaží připravit ji o veškerou naději, je už možná záchrana docela blízko.

„Teda, Skango, opravdu si myslíš, že jsem tak průhledný? Urážíš mě. Myslím to s tebou dobře. Nejsem jako moji bratři a sestry. Bohužel většinu z nich zcela ovládají jejich pudy. Pasou se na tvém těle. A touží po tvé duši. Teď právě se hádají o to, zda by Branbartovi přece jen neměli nařídit, aby tě zardousil. Některým se tvé jedinečné obavy líbí. Sama přece nejlíp víš, na co si vzpomeneš, když tě někdo škrtí. Tvoje učitelka, Matha Naht, byla pěkně zlé býlí. Já si tedy se stromy raději nikdy nezačínal. Jejich duše… Dobrá, jsou opravdu mimořádně chutné. Ale mluvit s nimi… Vidím ve tvé mysli, jakou byla učitelkou. Taky bych ji zabil. Ostatně, jsi si jistá, že je opravdu mrtvá? Jakže se to říká? Stromy a minotauři mají třináct životů. Už nikdy jsi tam znovu nebyla. Ten blesk a oheň, opravdu to stačilo? Zničila jsi ji až do posledního kousku kořene?“

Při pomyšlení na kořeny Matha Naht přeběhl šamance mráz po zádech. Nesmí na to myslet! Přesně to ten prokletý Yingiz chce. Cítila, jak se noří do jejích vzpomínek. Prožíval její život. Pátral po okamžicích štěstí a osamělých hodinách, kdy stanula na okraji propasti.

„No tak, dej nám Branbarta, a my tě necháme jít.“

Skanza se vzdorovitě vzpírala jeho našeptávání. Kdysi dávno přísahala králově duši věrnost! V životě často zneužila své schopnosti. Vraždila šamanky, které by se možná jednoho dne staly mocnějšími než ona. Užívala magii, aby oslnila statné válečníky a dostala je do své postele. Jen z čirého vrtochu rozdávala život i smrt. To jediné, na čem vždy neochvějně lpěla, byla věrnost králově duši. Kdyby ho zradila, zničilo by ji to. Šeptající hlas to věděl.

„Takže ses rozhodla, že zahyneš s ním? Je to ušlechtilé, nebo hloupé? Jsi pro mě ještě nepochopitelnější, než jsem si myslel, Skango. Jen se podívej! Už mrká. Nebude váhat se na tebe vrhnout. Vidíš tu nenávist v jeho očích?“

Šamanka sáhla po holi. Branbart byl rychlejší. Zjevně už byl chvíli při vědomí a pozoroval ji přimhouřenými víčky.

„Neposlouchej ty hlasy. Ať říkají, co chtějí, mají na mysli jen tvou záhubu!“ zasyčela.

Král jí snadno vykroutil těžkou hůl z ruky. Pak se napřímil.

O MUDRCÍCH A VÁŠNI

Ollowain unaveně mžoural z vysoké terasy dolů na zahradu. Královna ho nechala vzbudit a povolala ho sem. Byla teplá noc. Jaro nabralo za ty tři dny, které uplynuly od událostí v trůnním sále, na síle.

Před ním vzpínaly k měsíci své temné větve dva morušovníky a jako by se chtěly předstihnout v pomíjivé nádheře své jarní krásy.

Ollowain se opřel o kamenné zábradlí a zavřel oči. Snažil se dostihnout sen, ze kterého ho vytrhli. Byla u něj Lyndwyna. Kráčeli spolu po cestě, jejíž štěrk se skrýval pod kobercem bílých třešňových květů. Drželi se za ruce a Lyndwyna ho rozesmívala svým popichováním.

Za tu krátkou dobu, kterou spolu strávili, se na podobnou procházku nikdy nevydali. Ale Lyndwyna ho často navštěvovala ve snech, aby mu darovala to, co jim život nedopřál. Lpěl na nich. Nechtěl se z nich probudit.

„Co jste to dělali v trůnním sále?“ ozval se nepříjemný hlas.

Ollowain zdráhavě otevřel oči. Vedle něj stála postavička s liščí hlavou a v šatech barvy vlčích máků. Sahala mu sotva nad kolena. Vztekle na něj hleděla černýma, blýskajícíma se očima. Lutinka.

„Nech mě o samotě, prosím. Držím smutek,“ řekl tiše.

„A já zuřím,“ odvětila kousavě. „Existuje jediný způsob, jak se mě zase můžeš zbavit. Odpověz mi na otázku!“

Mistr šermíř si povzdechl. Lutinové byli považováni za nejnáladovější mezi koboldy. Nikdy nepochopil, proč Emerelle některým z nich dovolila, aby se připojili k jejímu dvoru. Byly s nimi jenom mrzutosti. To, že se tady tahle trapička objevila, určitě nebyla jen nešťastná náhoda. Královna musela toto setkání zařídit. Ale co tím zamýšlela? „Trolové otevřeli bránu v albské hvězdě trůnního sálu. Emerelle je zahnala. To se stalo,“ vysvětlil Ollowain úsečně.

„Buď pro jednou zticha a poslouchej!“ Lutinka si opřela ruce v bok a zadívala se na něj, jako by ho chtěla vyzvat na souboj. „Co slyšíš?“

„To teď opravdu není…“

„Co slyšíš?“ trvala na svém.

„Vítr ve stromech.“

„A dál?“

Ollowain pokrčil rameny. Tušil, kam míří, ale nechtěl o tichu hovořit. „Nic.“

Rozmáchlým gestem ukázala dolů na park. „Správně by tam měli cvrčci cvrlikat svou jarní píseň. Kolem hradních věží by se měli honit netopýři a ve větvích ovocných stromů tančit světlušky. Ale nikdo tam není. Našla jsem v trávě stovky mrtvých cvrčků. Ptáci uprchli. Včera v noci jsem navštívila luční vílu. Byla jsem u toho, když přivedla na svět mrtvé dítě. Celou noc jsem jí domlouvala. Když jsem dnes ráno na chvíli odešla, utekla k jezeru a utopila se.“ Lutince přeskakoval hlas zlostí. „Teď mi řekneš, jakou cenu Emerelle zaplatila za vyhnání trolů, mistře šermíři. Co vpustila do Srdce říše?“ Výhružně zvedla ukazováček. „A nepokoušej se znovu vykrucoval nebo tě proměním v červa a rozšlápnu tě!“

„Já…“ začal Ollowain.

„Asi bych měla odpovědět spíš já.“ Ze stínu terasy se vynořila Emerelle.

Ollowain ji neslyšel přicházet a také lutinka se zatvářila překvapeně, když před sebou spatřila vládkyni Albenu. Ovšem malá koboldka se zjevně nechystala ani pokusit o náležité zdvořilosti. „Tím líp. Určitě mi můžeš poskytnout poučnější informace než tenhle zabedněný šermíř. Co jsi učinila, Emerelle?“

Ollowain se sklonil, aby lutinku popadl a odnesl pryč. Nikdo nesmí beztrestně takto hovořit s královnou! Ten lidský ťulpas Mandred si kdysi počínal stejně, ale Ganda musela vědět, že je urážlivé hovořit s vládkyní Albenu jako se sobě rovnou, a nikoliv jako s královnou.

„Neopovaž se, ty šermířský neotesanče!“ Lutinka luskla prsty a v pravici se jí objevila půvabná, spirálovitě stočená jasanová hůlka.

„Nech to být, Ollowaine. Ganda má právo klást mi takové otázky. Ona určitě. Pokusila ses zahnat stíny, viď?“

Malá koboldka nechala kouzelnou hůlku klesnout. „Ano. Celou noc jsem bojovala u lůžka Měsíčního kvítku. Tak moc si to dítě přála. Určitě víš, že ji sojka v posledních dnech zimy připravila o milého. Chtěla…“ Lutince stály v očích slzy. „Ovládám spoustu zaklínacích kouzel, ale tuhle zrůdu jsem nedokázala zapudit. Bylo to, jako bych chtěla chytit stín. Zůstala tam celou noc. Měsíční kvítek byla vystrašená k smrti. Tvrdila, že k ní ten stín promlouvá. Já jsem nic neslyšela. Ale určitě si to jenom nenamlouvala. Myslím, že to byl její strach, co nakonec to dítě zabilo. A taky bylo chladno. Tak chladno, jako by se vrátila zima. Co jsi udělala, Emerelle? Proč musela Měsíční kvítek a její dítě zemřít? Proč mlčí ptáci ve větvích a cvrčci ve vysoké trávě? Koho jsi povolala, abys ochránila Srdce říše před troly?“

Emerelle ztěžka vydechla. „Vládkyní všech mých činů by měla být moudrost. Nikoliv hněv, a ani ne láska. Proto připadám mnohým u dvora tak bezcitná, dokonce nespravedlivá. Spravedlnost může být slabostí, Gando. To byla jedna z nejtrpčích lekcí, kterou jsem se musela jako královna naučit. To, co se Měsíčnímu kvítku stalo, je nespravedlivé a přála bych si, abych to mohla vrátit zpět. Až do poslední chvíle jsem nechtěla věřit, že trolové znovu zneužijí albské stezky pro svou válečnou výpravu. Ve svém hněvu a zoufalství jsem se dala strhnout k tomu, abych zničila stezku. Jen tak jsem mohla Srdce říše ještě zachránit.“

„Nezachránila jsi je,“ odvětila Ganda rozhněvaně. „Bylo by mi milejší, kdyby tu byli trolové. S těmi bych si uměla poradit.“ Přejela si po malé lysině na liščím čele. „Zničila jsi kouzlo Albů,“ pronesla koboldka velmi tiše. „Jejich stezky jsou šlachami, které spojují světy.“

„Existují stovky albských stezek,“ namítl Ollowain.

„Ve tvém nanicovatém těle jsou taky stovky šlach. Přetnout jednu jedinou by mohlo znamenat, že už neohneš palec. A jak bys potom držel zbraň? Všechno, čeho jsi ve svém dlouhém životě dosáhl, může být zničeno jediným malým říznutím. Tak nevýznamné je přetnout šlachu.“ Ganda pohlédla na Emerelle. „Pronikli sem Yingizové, viď? Požírači duší z nicoty.“

„Nemohou tady nabýt žádnou pevnou podobu,“ bránila se královna. „Mohou se nás jen snažit vystrašit. A přinášejí s sebou chlad.“

„A pokud bude někdo dost hloupý na to, aby jim pomohl k tělu? Co pak? Musíš je zase vyhnat, Emerelle. Okamžitě!“

„Vzpírají se mé magii. Nepořídím s nimi o nic víc než ty včera v noci. Dokonce ani Albové je nedokázali úplně zničit. Proto vyhnali stíny do temnoty.“

„V tom případě je musíš i ty znovu vyhnat,“ trvala Ganda vášnivě na svém.

Emerelle bezmocně rozpřáhla paže. „Snažila jsem se. Věř mi! Ze všech sil, ale neuspěla jsem. Jsou příliš jiní. Proto jsem tě sem povolala, Gando. Potřebuji tvou pomoc.“

Ollowain skoro nevěřil vlastním uším. Správně tušil, že setkání s Gandou uprostřed noci na palácové terase nebude náhoda. Ale co měl s touhle hašteřivou koboldkou společného? A co si od ní Emerelle slibuje?

Gandu připravila Emerellina slova o řeč. Nedůvěřivě hleděla na královnu.

„Existuje místo, kde je možné najít odpověď na všechny otázky, aspoň se to tvrdí. Když jsem ještě nebyla královnou, několikrát jsem ho navštívila a nikdy jsem nebyla zklamána. Knihovna v Iskendrii. Jestli se dá někde zjistit, co musíme udělat, abychom zahnali stíny zpátky do temnoty, pak tam.“

Ganda rozhodně zavrtěla hlavou. „To není nic pro mě. Ne! Nejsem moudrá. Nemám dost trpělivosti, abych si dřela zadek na tvrdých židlích do placata a zápolila s knihami napsanými tak složitě, že člověk musí číst každou větu třikrát, aby pochopil, co se v ní říká. Pošli jednoho ze svých rádců. Existuje přece dost učenců, jejichž životní náplní je zapisovat věci, kterým rozumí jen jim podobní. Já jsem zaměřená prakticky. Pro duchaplné žvanění jsem měla vždycky jen pohrdání. Nech mě sloužit v krvi a špíně jako léčitelku na bojišti a nezklamu tě. Ale v Iskendrii bych nebyla na pravém místě. Řídím se citem. A málokdy mě zklame. Z věcí, které člověku diktuje jen rozum, se až příliš často vyklube zlo.“ Ukázala na Ollowaina. „Pošli jeho. Vy elfové přece všichni umíte krasořečnit. Nebude pro něj těžké vypořádat se s řečmi mudrců. Já tady budu hledat způsob, jak bojovat se stíny. I kdyby to mělo znamenat, že poradím všem, kteří tu ještě zbyli, aby uprchli!“

Takoví jsou, tihle lutinové, pomyslel si Ollowain. Náladoví, paličatí a nepřipravení přijmout zodpovědnost. Jak zoufalá musí Emerelle být, když žádá tu koboldku o pomoc! „Pokud mě vyšleš, půjdu rád, paní. A budu se ze všech sil snažit, abych ti posloužil.“

Královniny oči se usmály. „Já vím, Ollowaine. Ale bez pomoci nemůžeš učinit na cestě do Iskendrie ani první krok. Nejsi schopen vstoupit do zlaté sítě. A i když tě nechci urazit… ani ty nejsi žádný mudrc. Jsi dobrý vojevůdce a možná nejlepší šermíř Albenu. Ale to je fuk. Povolala jsem tě sem, protože jsem tě chtěla ve skutečnosti požádat, abys doprovodil Gandu do Iskendrie. A vděčně tvou nabídku přijímám.“

„Co mají společného šermíř a knihovna?“ zeptala se lutinka podezíravě.

„Moji mudrcové momentálně považují za prozíravé nezdržovat se v mé blízkosti. Koneckonců král trolů přísahal, že si z mé lebky udělá pohár. Byli první, kdo uprchl, když to vešlo ve známost.“ Emerelle se cynicky usmála. „Chytrost a věrnost jdou bohužel málokdy dohromady. Ale to, že se tě ptám, má úplně jiný důvod. Nenavštívil mě nikdo, kdo by si stěžoval na smrt Měsíčního kvítku. A mudrcové by si také nejspíš nevšimli, že ztichli cvrčci. Potřebuji někoho, pro koho je hledání odpovědí věcí srdce, nikoliv chladného rozumu. Někoho, kdo si nemyslí, že lučních víl je tolik jako květů u rybníka, a komu není jedno, že je o jednu víc nebo míň.“

Gandě neklidně vystřelil špičatý jazyk z liščí tlamy. „Víš, proč jsem neutekla, když se říkalo, že se blíží trolové, Emerelle?“

„Protože je ti jedno, jestli v Srdci říše vládnu já nebo král trolů.“

Ganda se pochybovačně zahleděla na Ollowaina. Pak krátce přikývla. „Přesně tak, Emerelle.“

Mistr šermíř měl co dělat, aby se ovládl. „Dovolíš, abych tuhle zrádkyni vyprovodil z hradu, paní?“

Emerelle krátce zavrtěla hlavou. „Upřímnost je vzácná ctnost, Ollowaine. Zvlášť u královských dvorů.“ Obrátila se k lutince. „Nikdo není tak zběhlý v chození po skrytých cestách jako lid lutinů.“

Mistr šermíř to věděl až příliš dobře. Lutinové byli podvodníci a zloději. Někteří dokonce vrazi. Ten, kdo si s nimi začal, měl v plánu něco pochybného. Ještě stále nechápal, jak sem mohla Emerelle koboldku povolat.

„Můj lid nikdy neměl jinou volbu, Emerelle,“ řekla Ganda prudce. „Pohybujeme se v ústraní, protože když Albové stvořili své děti, jako jediní jsme nedostali vlastní zem. A na tom, že jsme bez vlasti, se za celá uplynulá staletí nic nezměnilo. Dokonce ani ve chvíli, kdy byly vyhnány celé národy, nikoho nenapadlo, že by nám, lutinům, mohl nějakou vlast darovat. Byli to vždycky elfové, kdo se zmocnil nových oblastí.“

Jak si může ta drzá malá ženská dovolit královně něco vyčítat? Ollowain se přinutil ke klidu. Je mistrem šermířem a toto je královský dvůr. I když jsou tady momentálně sami, stále to je místo plné důstojnosti a krásy a je nutné se podle toho chovat!

„Tvůj lid tě považuje za znalkyni stezek. Často vedeš ostatní, když je třeba odněkud rychle zmizet. Síť albských stezek je ti dobře známa, a pokud vím, nedopustila ses při otevírání brány ještě nikdy chyby.“

„Nevím, kdo ti to vykládal, Emerelle, ale neměla bys všemu věřit. Nemáš snad kouzelnou mísu, ve které můžeš spatřit pravdu? Použij raději ji, než abys věřila nějakým povídačkám.“

„Myslíš tu stříbrnou mísu, kterou sis tři noci tak dlouho prohlížela, když sis myslela, že jsi v trůnním sále sama?“ Emerelle se letmo usmála.

Ollowain se na ni užasle podíval. Ten úsměv vypadal v její tváři cize, přesto měl šermíř chvíli pocit, že spatřuje v královniných rysech něco důvěrně známého. Emerelle působila mlaději, a ne tak důstojně. A byla zranitelná…

Ganda se rozpačitě poškrábala za uchem. „Zvažovala jsem, jestli by se kouzelná mísa neměla raději dopravit do bezpečí, než dorazí trolové.“

Ollowain ztuhl. Ta zatracená zlodějka! Teď mu Emerelle určitě přikáže, aby ji vyhodil.

„Samozřejmě,“ usmála se královna. „V každém jiném případě bych tě koneckonců musela tvrdě potrestat.“ Pak rázem znovu zvážněla. „Vím velmi dobře, že je tobě i tvému lidu úplně jedno, jestli tady vládnu já nebo Branbart. Možná si dokonce tajně přeješ, aby trolové přišli, protože chceš vidět nás elfy pokořené. Pro většinu lutinů by přece bylo velkým zadostiučiněním, kdyby zažili, jak se z elfů stávají uprchlíci bez domova… jak jsou bývalí vládci nuceni sdílet osud tvého lidu. Jde ale o mnohem víc než jen pomstychtivost trolů. Víš, že si Yingizové našli cestu sem a že se nespokojí s rolí pouhých pozorovatelů. Netuším, jak se sem mohli dostat. Možná s nimi trolové uzavřeli dohodu. Možná se to Yingizům podařilo jen nešťastnou náhodou. Ale ať je to jakkoliv − nevím, jak proti nim bojovat. Jsem si jista pouze jednou věcí − že totiž zničí naši zemi v míře, v jaké by se to nemohlo podařit dokonce ani trolům. Proto tě prosím, aby ses vydala s Ollowainem do Iskendrie. Jen Albové věděli, jak Yingizy vypudit. Určitě nám zanechali nějaký pokyn, co dělat, když se Yingizové vrátí! A nevím, kde jinde bychom měli hledat než v Iskendrii.“ Emerelle se zahleděla na stíny, které v měsíčním světle vrhaly morušovníky. „Jsou tady, Gando. Cítíš je?“

Ollowain se rozhlédl. Měl pocit, že ho někdo pozoruje. Nervózně zíral do tmy. Ale nebylo tam nic, čemu by se mohl postavit s mečem v ruce.

„Pokud se vydáte po albských stezkách, ocitnete se v říši Yingizů,“ pokračovala Emerelle. „Pokusí se vás zastavit. Vy lutinové jste proslulí svou lstivostí a schopností nacházet věci, o kterých jejich majitelé někdy ještě vůbec netuší, že je ztratili. Nikdo není pro toto pátrání vhodnější než ty. A pamatuj, Gando − nejdeš do Iskendrie kvůli mně ani mému lidu. Jdeš tam kvůli Měsíčnímu kvítku a všem dalším lučním vílám. Jdeš tam, abys ochránila krásu Srdce říše, zpěv slavíků a cvrkot cvrčků. Zaposlouchej se do svého srdce a dej na jeho radu. Počítám s tím, že se s tebou za hodinu uvidím u albské hvězdy v trůnním sále − nebo už nikdy.“

Z Gandiny tlamy opět nervózně vystřelil malý liščí jazýček. Náhle se lutinka otočila na patě a beze slova odběhla.

Když Ganda opustila terasu, měla se i Emerelle k odchodu.

„Paní?“

Královna působila podrážděně, přesto zůstala stát.

„Proč pověřuješ právě lutinku tak důležitým úkolem? Copak ti hofmistr Alvias nevyprávěl o Rudých čapkách, koboldech, kteří nepokrytě vyzývají, aby byla elfí knížata vyhnána ze svých trůnů? Jejich vůdcem je prý lutin. Rozhazují po řemeslnických dílnách letáky. Sám jsem jich pár viděl. Údajně brojí proti obžerství, opilství a podobným věcem, ale ve skutečnosti nejsou ničím jiným než výzvou k povstání. Jak můžeš za takových okolností důvěřovat lutince, paní?“

„Protože nejde o mou královskou korunu. Nevydá se na cestu kvůli mně, nýbrž kvůli těm, na kterých jí opravdu záleží. A ty na ni dáš pozor. Chraň ji před nepřáteli i před ní samou.“

Ollowain si povzdechl. „Jak si přeješ. Ale nevěřím, že Ganda přijde do trůnního sálu.“

„Postrádal bys vílu na louce u jezera?“ odpověděla královna otázkou.

„Ne,“ připustil mistr šermíř.

„Proto je důležité, abyste šli oba. A teď mě nech odejít, Ollowaine. Než se vydáte na cestu, musím ještě stříbrné míse položit jednu otázku.“ S těmito slovy Emerelle odspěchala.

To je celá ona, pomyslel si Ollowain hořce. Ví toho o možných budoucnostech příliš mnoho a ani ji nenapadne, aby se s někým o toto břemeno podělila. Když se mu tehdy v trůnním sále svěřila, byl to jen okamžik slabosti. Teď byla zase stejná jako vždycky. Veškeré její snažení se upíralo jen k boji o budoucnost Albenu. Co mohlo být tak strašlivého, že kvůli tomu zapomínala na přítomnost? Opravdu na ni zapomínala? Ne! Pak by nevěděla o smrti Měsíčního kvítku.

Ollowain vzdal snahu pochopit královniny myšlenkové pochody. Byla příliš stará a příliš moudrá. Nemusel jí rozumět, protože věděl, že Emerelle bude ze všech sil chránit Alben. A s tím jí bude pomáhat. I když mu neodpověděla na otázku, k čemu bude užitečný šermíř v knihovně.

PROTI HRÁČSTVÍ A OPILSTVÍ

Polemický spis ctihodného Eliji Glopse, zakladatele Ligy na ochranu

vnitřní velikosti Albenu

Kapitola 9: O prokletí falrachového stolku

„(…) Mrhání časem vskutku elfích rozměrů, tak nazývám falrach, hru, která neposkytuje poctivě pracujícím gnómům a koboldům, jejichž život se nepočítá na staletí, rozptýlení, nýbrž je pouze zdrojem mrzutostí. Co je to za hru, jejíž pravidla, výklad pravidel, popisy slavných partií a polemiky kvůli sporným tahům zaplňují celé knihovny? Copak nás Albové stvořili, abychom si hráli? Není naším úkolem utvářet svět, který nám byl odkázán? Nedarovali by nám falrach sami Albové, kdyby chtěli, abychom při kouření, pití a disputacích marnili čas u hracího stolku? Jaký užitek z toho plyne? Ano, znám Falracha, hrdinu dračích válek, největšího vojevůdce Albenu, nezištného Emerellina rytíře. Nazývají ho také zachráncem Albenu, ušlechtilým rytířem, který v sobě spojuje všechny ctnosti rytířství. Ale co má hráčství společného s rytířskou ctností? Ať jejich hvězda září sebejasněji, sláva a velikost už v sobě vždy nesou sémě úpadku, když se zároveň nepojí se skromností a zdrženlivostí.

Falrach nemýtil lesy, neproměňoval kamenitou půdu v úrodně pole. Trávil volný čas tím, že vymýšlel zbytečně složitou hru. Už výroba samotného stolku, na kterém hráči hrají své partie, spolyká stovky hodin práce, ano, znal jsem mezi našimi lidmi dokonce jednoho řezbáře slonoviny, který strávil celý život tím, že zhotovoval bílé figurky pro hrací stolek Shahondina, knížete elfů z Arkádie. Smí být tohle smyslem života? Proto chválím troly kteří se při hře spokojí s několika kostěnými kostkami.

Falrach věřil, že každá partie hry, která nese jeho jméno, představuje studii války a přináší ponaučení, že dokonce ani nejvytříbenější mozek nedokáže předpovědět všechny nepostižitelnosti osudu, které mohou ovlivnit válku právě tak jako tanec čepelí na bojišti. Přesto právě této povýšenosti se každý hráč falrachu dopouští, když hodinu za hodinou zírá na stolek a přemýšlí. Věří, že si díky pečlivému plánování dokáže na osudu, ztělesňovaném rozmary kostky, vynutit vítězství.

Setkal jsem se s elfími knížaty, pro která je falrach smyslem života. My, jejich poddaní, jsme pouhými figurkami, kterými mohou po desce po libosti postrkovat sem a tam, nebo je dokonce obětovat, když tím získají výhodu. A setkal jsem se s troly, pro které je největším štěstím štvanice na medvěda. Páchnou a hovoří hrubě, ale když se večer usadí u stolu, leží na něm jídlo, které je výsledkem jejich krvavé celodenní dřiny. A co najde hráč falrachu na svém stole? Bohaté plody práce jiných!

Pokud už musím sloužit nějakému pánovi, pak je mi bližší ten, který požívá v jeskyni prosté jídlo, než takový, pro kterého je celý život hra a který už neví, co to je žít z práce svých rukou. Který sídlí v paláci, co mu moji bratři postavili do krve rozdrásanýma rukama, a který od nás očekává, že mu budeme čistit nočník. Uvažujte, sluhové! Život není partie falrachu. Braňte se proti tomu, abyste byli figurkami na desce elfích knížat! Jsme příliš slabí, než abychom setřásli své jho vlastními silami. Proto se musíme rozhodnout pro jednu ze stran. Já jsem svou volbu učinil. Poslyšte můj bojový pokřik! Mír jeskyním, válku palácům!“

Ze sbírky zakázaných spisů,

sestavené hofmistrem Alviasem,

svazek sedmý, pramen 8, A

CIZINEC

Ulric seděl na pařezu a sledoval válečníky, jak staví nové chaty. I když začalo sněžit, pracovala většina z nich do půl pasu nahá. Vršili na sebe smrkové kmeny, podpírané silnými dřevěnými fošnami. Na obou koncích každého kmene byly do dřeva vyřezány hluboké zářezy, do kterých se zapouštěly kulatiny příčných stěn. Díky tomu rychle vyrůstal do výšky smrkovou pryskyřicí vonící čtyřúhelník, který brzy poskytne další skupině uprchlíků útočiště před nekončící zimou. I když už uplynuly celé týdny od chvíle, kdy Ulricův otec Alfadas zahnal troly, přicházeli sem, do Sunnenbergu, vesnice dobře ukryté v prvním údolí sobí stezky, denně noví uprchlíci.

Ostré hvízdnutí vytrhlo Ulrika ze zamyšlení. Práce na jednom z domů byly skoro dokončeny. Krokve trčely k zataženému nebi jako žebra vyvrženého soba. Teď už chyběla jen střecha ze spletených jedlových větví. Ta sice vydrží jen do prvního tání, ale o jaru, nebo dokonce létu stejně momentálně nikdo nemluvil. Všechny síly se upínaly jen k tomu, aby lidé přežili den za dnem.

Ulric vstal a vydal se ke zpola dokončené chatě. Teď mohl i on něco dělat. Dokud se válečníci plahočili s těžkými kmeny, jen by jim překážel. Nyní bylo třeba ucpat široké spáry mezi neopracovanými kmeny hlínou a mechem. Práce pro děti.

Už se jich také přihnal povykující houf. Ulric některé z nich znal: Ottara a tmavovlasou Asdis, kteří oba ztratili rodiče při bojích o Sunnenberg; tlustého Guthorma, jenž byl teď po týdnech hladovění stejně hubený jako ostatní děti; a Eirika připomínajícího bidlo. Vyzáblý chlapec byl víc než o rok starší a o dvě hlavy vyšší než Ulric. Ve Firnstaynu se často bavil tím, že zlobil slepou Halgardu. Nastavoval jí nohu, škádlil ji nebo jí vyprávěl různé nesmysly o tom, co se kolem ní právě děje. Ulric se s Eirikem už nesčetněkrát popral. A většinou Eirik vyhrál. Teď byl vůdcem hejna dětí, které se přihnalo k chatě.

Koutkem oka Ulric zahlédl, jak před ním Ottar ucouvl, když se také přiblížil k domu. I Guthorm si ho podezíravě prohlížel. Smích utichl.

Eirik se postavil Ulricovi do cesty, široce rozkročen. Hlasitě nasál nosem vzduch. „Nemyslíte, že tu něco smrdí? Jako mrtvá ryba?“

Ottar se začal tak třást, že mu mech vypadl z rukou. Jeho sestra Asdis se před něj ochranitelsky postavila.

„Tak si zapni poklopec, Eiriku. Ten smrad se vážně nedá vydržet.“ Ulric se pokusil zasmát, ale znělo to prázdně.

Vytáhlý chlapec výhružně zvedl pěsti. „Vrať se zpátky do fjordu, ty duchu. Zmiz, nebo tě odtáhnu za vlasy dolů k vodě!“

„Jsem tady, abych pracoval − jako všichni ostatní.“

„Ty ale nejsi jako všichni ostatní,“ zasyčela Asdis. „Luth přetrhl tvou nit. Už nepatříš mezi živé. Běž si za svou mrtvou přítelkyní a nech nás na pokoji!“

Ulric polkl, zápasil se slzami. „Já nejsem…“ Zadíval se na Guthorma, ale vyhublý chlapec se vyhnul jeho pohledu. Ulric si už před nějakou dobou všiml, že se mu nikdo nechce podívat zpříma do očí. Nechápal, proč tomu tak je. Až dosud si namlouval, že na něj ostatní žárlí. Od chvíle, kdy zabil v jeskyni u fjordu trola, platil za válečníka, i když byl ještě chlapec. Ulric znal všechny hrdinské ságy o mrtvých králích a jejich nejlepších bojovnících. Ještě nikdy nezabil trola sedmiletý chlapec. Měl teď právo sedět s válečníky u slavnostní tabule a pít medovinu, když chtěl. Přitom se mu z ní motala hlava a zvedal žaludek.

Ale také válečníci se mu vyhýbali. Jeho přítomnost je zahanbovala. Existovalo jen málo mužů, kteří bojovali s trolem a přežili.

Ulric vzdorovitě sevřel rty. Pak prošel kolem Eirika. „Budu teď dělat svoji práci.“ Sklonil se k hromadě hlíny a ponořil obě ruce do ledového bahna.

Eirik ho popadl za vlasy a strhl ho dozadu. „Varoval jsem tě,“ vykřikl. „Teď tě odtáhnu dolů k fjordu, kam patříš. A strčím tě do pytle s kamením. Tentokrát už nevyplaveš!“

Ulric spadl zády do sněhu. Sotva dopadl, kopl ho Eirik do boku. Ostatní děti jednoduše přihlížely. Nikdo se mu nesnažil pomoct, dokonce ani Guthorm, který kdysi býval jeho přítelem. Na kratičký okamžik si Ulric vzpomněl na to, co mu otec s Ollowainem vyprávěli o rytířství v boji. Kdo se tohoto kodexu cti držel, zahynul!

Eirik mu uštědřil další kopanec. Ulric mu trochu ubral na síle tím, že se překulil na bok. Se sténáním se vyškrábal na všechny čtyři. Ruce zarýval hluboko do sněhu.

„Vrať se zpátky na dno fjordu, duchu. My tě tady nechceme!“

Ulric vyrazil vpřed a praštil Eirika hlavou do břicha. Oba se v jednom klubku poroučeli k zemi. Ulric vrazil svému mučiteli koleno mezi nohy a začal mu oběma pěstmi bušit do tváře. Chlapec se ho zoufale snažil setřást. Z nosu mu tekla tmavá krev.

Tichý, klouzavý zvuk přiměl Ulrika, aby strnul. Eirik mu vytáhl zpoza opasku elfí dýku. Čepel se matně třpytila v šedém zimním světle. Eirik namířil hrot zbraně Ulricovi na hrdlo. „Už mě nikdy znovu nepraštíš, duchu.“

Ulric polkl. „Máš pravdu. Vlastně se se slabšíma neperu.“

„Vyhrál jsi jenom proto, že už vůbec nic necítíš!“ vyštěkl Eirik rozčileně. „Mohl by tě pošlapat kůň a necítil bys to. Mrtví už nic necítí! Proto jsi vyhrál. Po těch kopancích bys jinak musel být vyřízený.“

„Moje malá sestra Kadlin uměla kopnout silněji, ty sketo.“ Ulric se trochu zaklonil, aby zvětšil vzdálenost mezi dýkou a svým hrdlem.

„V tom případě tě teď pošlu za ní, ty…“ Silná ruka popadla Eirika za paži a zkroutila mu ji, až chlapec s bolestivým výkřikem upustil zbraň.

„To stačí, chlapečku. Vem si svoje kamarády a koukej mi zmizet z očí, darebáku!“

Eirik se posbíral ze země a vrhl na Ulrika vražedný pohled. Toporně a úmyslně pomalu se začal loudat pryč. Ostatní děti se shlukly kolem něj. Asdis objala Ottara kolem rozechvělých ramen. Malý chlapec vzlykal.

Znovu začalo sněžit. Z nebe se snášely velké bílé vločky. Během několika okamžiků zmizely děti z dohledu.

„Tvoje zbraň.“ Jeho zachránce mu podal dýku rukojetí napřed. Byl to vysoký, plavovlasý válečník. Jeden z mužů, kteří s jeho otcem bojovali v Albenu. Na pravé tváři se mu skvěla jizva ve tvaru půlměsíce. Vypálené znamení. Takhle byli cejchováni zloději.

„Ty jsi Mag, že?“

Válečník krátce přikývl. „Možná bys neměl pobíhat po táboře s dýkou za opaskem. Mohl jsi…“ Zarazil se. „Mohlo to dopadnout špatně.“

Takže on taky, pomyslel si Ulric. I Mag ho řadil k mrtvým! „Jsem válečník. Mám právo nosit zbraň,“ odvětil vzdorně.

Jeho zachránce se usmál. Kolem očí mu vystoupily jemné vrásky. „Odpusť, Ulriku Alfadassone, princi Fjordlandu. Na okamžik jsem zapomněl, koho mám před sebou. Vypadáš jako úplně obyčejný uličník s krvácejícím nosem.“

Ulric si ohmatal nos. Vůbec si nevšiml, že s ním něco má. Podezíravě si Maga prohlížel. Opravdu se chová přátelsky, nebo se mu právě posmívá? Někdy to bylo zatraceně těžké rozeznat, když s ním dospělí hovořili. Říkali jedno, a ve skutečnosti mysleli něco dočista jiného.

„Potři si nos sněhem, pak už nebude krvácet,“ pronesl válečník přátelsky.

Ulric si nabral plnou hrst sněhu. Teď, když na to byl upozorněn, ho nos bolel tak, že musel zatnout zuby. Ale je válečník! Nezačne fňukat.

„Půjdeš se mnou do slavnostní síně? Muži přerušili práci, protože příliš hustě sněží. Blíží se bouře. Tahle zatracená zima jako by nikdy nechtěla skončit.“ Spiklenecky se ušklíbl. „Jsem si jistý, že se tam pro nás najde horká medovina.“

Při vzpomínce na medovinu se Ulricovi udělalo zle. Zpočátku byl naprosto nadšen, že smí popíjet s válečníky. Ale něco s ním nebylo v pořádku. To, že se člověk občas ocitl na sítinou vystlané podlaze nebo něco nesmyslně brebtal, bylo normální. Bylo to tak při každé pitce, kterou pořádali opravdoví muži. Ale jemu se už po půl rohu medoviny zoufale točila hlava. A muži kolem něj měli náhle dvojčata. Někdy dokonce trojčata! Žádný jiný muž takový problém zjevně neměl. Kromě toho musel příliš brzy zvracet, než aby si mohl pití opravdu užít. Teď už stačil pouhý pach medoviny a jemu se okamžitě zvedal žaludek. Kdykoliv to bylo možné, snažil se shromážděním ve slavnostní síni vyhnout. „Slavnostní síň“ bylo stejně příliš troufalé slovo pro nakloněnou stodolu, ve které byl jeho otec korunován králem. Ulric si přál, aby byl zase doma ve Firnstaynu. Kéž by všechno zase mohlo být jako na podzim, když se objevil elf Ollowain. Bral by u mistra šermíře elfí královny lekce šermu. Otec by na něj měl čas. Matka by vařila a tu a tam mu cuchala vlasy. Ulric polkl. Kdysi nenáviděl, když mu prohrabovala vlasy a tiskla ho k sobě. Byl příliš velký, než aby s ním tak zacházeli. Ale teď by dal všechno za to, kdyby byla matka u něj. Dokonce by mu ani nepřipadalo trapné, že mu cuchá vlasy, když vedle stojí Mag.

„Ulriku?“

Válečník ještě pořád čekal na odpověď. „Já…“ Ne, neměl chuť jít do síně. Ale nenapadala ho žádný výmluva.

„Mohl bych zařídit, abys měl v rohu místo medoviny teplé mléko s medem. Nikdo by si nevšiml, co piješ.“

Ulric se na ocejchovaného válečníka zděšeně podíval. Takže to ví! Je možné, že si i ostatní muži všimli, že nesnese pití? Určitě se mu smějí za zády! Mag se neušklíbal. Hleděl na Ulrika upřímně. Opravdu mu chce pomoci? Je to přítel? Nebo je to zase to neprůhledné chování dospělých, kteří si z něj dělají legraci? Ulric jednoduše nevěděl, co si o tom chlapíkovi myslet. Ale byl si naprosto jistý, že nechce jít do slavnostností síně! Kéž by přece jen… Co to vždycky říkal otec, když chtěl mít klid? „Jdi napřed. Potřebuju být ještě chvíli sám se svými starými ranami.“ Ulric nikdy úplně nepochopil, co tím otec myslí. Všechny jeho staré rány se dobře zahojily. Ale vždycky, když to řekl, nechávala ho pak matka na pokoji.

Mag se na něj zaraženě podíval. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, pak jen zavrtěl hlavou. „Nezůstávej venku moc dlouho. Žene se mizerné počasí.“ Válečník ztěžka odkráčel vysokým sněhem.

Ulric byl překvapen, jak to klaplo. Bude otcovo rčení v budoucnu používat častěji.

Chlapec se vydal zpátky k pařezu, ze kterého předtím pozoroval stavební práce. Odhrnul čerstvý sníh a sedl si. Zamyšleně zašátral po elfí dýce. Opravdu by ho s ní Eirik bodl? Kdo ještě asi věří tomu nesmyslu o duchovi? Nebo je to pravda? Rozhněvali s Halgardou tkalce osudu? Udělali mu ve vláknech zmatek a lpěla teď na nich jeho kletba?

Než se Emerelle vrátila do Albenu, mluvila s Ulricem. Byla to právě královna elfů, kdo jeho i Halgardu přivedl zpátky k životu poté, co oba skončili pod ledem. Pokud mohl věřit Emerelliným slovům, nebyli doopravdy mrtví. Vysvětlila mu, že ve studené vodě pohasíná jiskra života pomaleji, stejně jako se pomaleji kazí maso, když ho uložíte do jeskyně s ledem. Přísahala, že by nikdy nepřivedla zpět mrtvého, elfa ani člověka. Ulric měl pocit, jako by už samotné to pomyšlení naplňovalo královnu hlubokou bázní. Kdo vracel zpět mrtvé, byl prokletý! V každém případě to platilo tady ve Fjordlandu. Kdo se stavěl proti řádu bohů, musel počítat s jejich hněvem. Vzali by takovému rouhači vše, co pro něj něco znamenalo. Byl bych raději mrtvý než duch, pomyslel si Ulric. Ale Emerelle mi určitě nelhala! Je královnou elfů. Musí vědět, co to znamená provokovat bohy. Eirik je lhář!

Kéž by tady byl Gundar! Starý Luthův kněz z Firnstaynu byl jeho přítel. Gundar zemřel, protože ho v horách neopustil. Musel ho nést a to vyčerpalo jeho síly.

Ulric tiše vzlykal. Přinášel všem smůlu. Kdyby tenkrát nešel za Gundarem, možná by kněz ještě žil. A kdyby v Honnigsvaldu neseskočil z matčiných saní, určitě by všechno dopadlo jinak. Matka odvedla všechny, kteří ji byli ochotni následovat, ven na led. Ale ztratili Halgardu. Halgarda byla slepá a v chaosu města přeplněného uprchlíky nenašla včas cestu zpátky k saním. Ulric ji přece nemohl jen tak ponechat jejímu osudu! Proto se odkradl pryč. Byl si naprosto jist, že se včas vrátí. Posledních saní se mohl dokonce skoro dotknout. Od onoho dne v Honnigsvaldu už matku nikdy nespatřil.

Ulric zápasil se slzami. Otec říkal, že se Asla jen vydala do hor, aby se tam schovala. I Sunnenberg byl nakonec dobyt troly. Ale většině žen a dětí se podařilo uprchnout po sobí stezce do horských údolí. V horách ještě pořád pátraly oddíly. Navzdory všem těm týdnům, které už od útěku uplynuly. Ulric věděl, co si malomyslní tajně šuškají. Že tam nahoře nemůže bez přístřeší a zásoby dřeva a jídla nikdo přežít. Našli už v údolích spoustu mrtvol. Uprchlíci raději umrzli, než aby padli trolům do rukou.

Chlapec se zadíval na příkrou stezku, která vedla nedaleko nových chat strání vzhůru. Byla to cesta, po které se vydávali sobi, když na počátku zimy opouštěli horská údolí. Sněžení mu zakrývalo výhled.

Ulric si byl naprosto jist, že právě odtud se matka vynoří. A že s sebou přivede Kadlin. Často se na malou sestřičku zlobil, protože si rodiče všímali už jen jí. Ale teď by mu byla dokonce i Kadlin vítaná. Vzpomínal, jak se k němu někdy tiskla. Jak ho ručkama objímala kolem nohou, zakláněla hlavu a zbožně na něj hleděla… Ulric se kousl do rtů a snažil se potlačit slzy. Nejsou mrtvé! Vrátí se sobí stezkou sem dolů. Možná dokonce už dneska.

Seděl naprosto tiše. Sledoval, jak mu sníh tká přes plášť bílý závoj. Nejdřív připomínal jen jemnou, řídkou síťovinu, ale pomalu se změnil ve druhý bílý svrchník.

Chlad pozvolna pronikal chlapci do údů. Šířil se od šíje dolů po zádech. Ulric zavřel oči. Ještě nepůjde! Chtěl držet stráž u sobí stezky, právě teď, když ostatní utekli do tepla chatrčí. Nikdo by tu nebyl, kdyby se teď matka s Kadlin vrátily. V Honnigsvaldu se ztratil. Ale teď všechno napraví. Jestli se obě vrátí, bude tady.

Zimomřivě si přitáhl plášť blíž k tělu. Trocha sněhu ho z jeho místa nevyžene. Usilovně hleděl do chumelenice. Neviděl ani na padesát kroků. Panovalo podivné ticho. Dokonce i vítr mlčel. Tlustá sněhová pokrývka dusila každý zvuk.

Sledování tančících vloček bylo únavné. Z bílého mihotání těžkla víc a víc víčka. Ulric si dovolil zavřít na pár vteřin oči. Chlad mu teď už nevadil. Cítil se v zasněženém plášti docela příjemně. Věděl, že člověk nesmí venku na sněhu usnout. Ale podřimování bylo dovoleno. Jen chviličku. Jen… Do nosu ho udeřil zvláštní pach. Něco tu bylo cítit po zkažených vejcích. Je možné, že někdo poblíž vyprázdnil nočník? Ten neřád brzy zmizí pod sněhem a pak se ztratí i zápach.

„Není ti zima?“

Chlapec sebou vylekaně trhl. Nedaleko se v tančící běli rýsoval modrý stín. Ulric zamrkal. Ne, stín ne. Muž v modrém plášti. Ulric v duchu zaklel. Musel si zdřímnout. Jinak by slyšel kroky vrzající ve sněhu.

Postava se přiblížila. Těsně před Ulricem si klekla, takže si navzájem viděli do očí. Byl to urostlý muž s opálenou tváří. Sníh mu vytvořil v černých kadeřích ledové krusty. Obličej měl dobře oholený. Na lících ani kolem úst nebylo vidět sebemenší strniště.

Ulric toho muže nikdy předtím neviděl. Ale to nemuselo nic znamenat. I když už boje skončily před celými týdny, do Sunnenbergu ještě stále denně přicházeli noví uprchlíci. Na druhou stranu vypadal ten muž opravdu podivně. Jen málo Fjordlanďanů mělo černé vlasy a tmavou kůži. A s výjimkou svého otce neznal Ulric nikoho, kdo by si dával takovou práci s holením.

„Nejsi právě hovorný.“ Cizinec to pronesl s přátelským úsměvem. Teprve teď si Ulric všiml, že mužova slova doprovází zvláštní tón. Melodický nápěv, který mu trochu připomínal smutné hrdinské písně, které skaldové začínali notovat ve chvíli, kdy už ležela většina medovinou zchvácených hostů v hodovní síni mezi pilinami.

„Kdo jsi?“

Muž se krátce uklonil. „Odpusť, je ode mne velmi nezdvořilé, že jsem se nepředstavil, Ulriku Alfadassone. Říkají mi bratr Jules nebo Jules Poutník.“

„Ty víš, jak se jmenuju?“ Ulric se napřímil. Sněhový povlak na jeho plášti praskl. Na tom cizinci bylo něco nepříjemného, i když se celou dobu přátelsky usmíval. Byl opravdu velký. Jako válečník ale nevypadal. I když mohl pod širokým modrým pláštěm klidně skrývat zbraně. Tvář měl hranatou, s výraznou bradou. Působil velmi sebevědomě. Jako někdo, kdo se ničeho a nikoho nebojí.

„Viděl jsem tvou dýku, Ulriku,“ odvětil Jules. „A samozřejmě znám příběhy, které se všude vyprávějí o králově synovi. Kolik je asi hochů v Sunnenbergu, kteří nosí za pasem elfí dýku? Nebylo těžké uhodnout, koho mám před sebou.“

Ulric pomalu přikývl. „Asi je mě snadné poznat.“ Cizincova slova ho v žádném případě neuklidnila. Bylo mu jasné, že existují muži, kteří by kvůli takové dýce vraždili. Fjordlanďané ne! Ale cizinci… Ollowainův dárek byl hoden krále. „Odkud jsi, Julesi?“ zeptal se opatrně.

„Z Aniscansu. Leží daleko na jihu, až za mořem.“ Povzdechl si. „Zimy tam netrvají tak dlouho a nejsou ani tak mrazivé. Nejsem pro tenhle chlad stvořený. Jak jen vydržíš tak dlouho nehybně sedět na pařezu? Já už bych určitě zmrzl.“

Tak snadno se ošálit nenechám, pomyslel si Ulric. Pár milých slov, úsměv… Veleif Stříbrná ruka, skald, který otce doprovázel na jeho výpravě do Albenu, kdysi Ulricovi prozradil pár triků, s jejichž pomocí získává přízeň posluchačů. Člověk předstírá otevřenost, vtipkuje a lichotí. Jako tenhle Jules. Určitě existovali i poutníci, kteří byli vždycky takoví, bez postranních myšlenek… Ale před cizinci je třeba mít se na pozoru! „A proč ses vydal celou tu dlouhou cestu až sem, když nemáš rád zimu?“

„Protože jsem hlupák!“ Jules se srdečně zasmál. „Neznal jsem zimy tady na severu a ve své namyšlenosti jsem si myslel, že horší než u nás v horách nebudou.“ Dýchl si na ruce, rudé mrazem, a pak si je promnul. „Někteří lidé, kteří mě tak dobře neznají, mě považují za moudrého muže. Ve své vlasti jsem knězem. Uctívám jediného boha Tjureda.“ Rozhlédl se a pak se sklonil blíž k Ulricovi. „Mezitím jsem už pochopil, že bych to s tím jediným bohem neměl říkat tak nahlas. Vy Fjordlanďané jste trochu svérázní…“

Ulric se na cizince pochybovačně zahleděl. Je blázen? Každé dítě ví, že existují víc než tři tucty bohů. Nemluvě o všech těch bastardech, které zplodili s lidmi.

„Ano, takhle se na mě dívají všichni, když začnu s jediným bohem,“ pronesl kněz smutně. „Ale je to pravda a mým úkolem je šířit ji do světa a zpívat velkou Tjuredovu píseň.“

Ulric svraštil čelo. Doufal, že ten podivín opravdu nezačne zpívat. „Jak si můžeš být tak jist, že existuje jen jeden bůh?“

Jules se šťastně usmál. „To Tjured mě obdařuje touto jistotou.“ Ztišil hlas. „Víš, on ke mně promlouvá. Jen velmi nemnozí jsou vyvoleni a mohou slyšet jeho hlas. Proto vím, že existuje jen jeden bůh. Abych byl naprosto upřímný, kromě sebe jsem nepotkal nikoho, s kým by bůh hovořil. Proto si jsem tak jistý. I když už mě pár tvých krajanů zbilo, protože nechtěli slyšet pravdu.“

To se nedivím, pomyslel si Ulric. Ale bylo mu toho cizince i trochu líto. Koneckonců sám až příliš dobře věděl, jaké to je nepatřit mezi ostatní a schytávat výprasky.

„Promlouvá k tobě některý z tvých bohů?“ zeptal se Jules.

Chlapec rozvážně zavrtěl hlavou. Vzpomněl si na Gundara, tlustého Luthova kněze, který zemřel teprve před několika týdny. Kvůli němu! Neměl za ním běžet. Hovořil Gundar s Luthem? „Naši bohové nám dávají znamení. Někdy taky přicházejí, aby nám pomohli nebo aby nám prováděli nějaké kousky.“

„Ty ses už tedy opravdu setkal s bohem?“

„Ne.“ Ulric nevrle zakroutil hlavou. Neměl rád, když někdo překrucoval jeho slova.

„Ale znáš někoho, kdo už kdysi nějakého boha potkal. Někoho, komu důvěřuješ. U koho si jsi naprosto jistý, že nemluví nesmysly.“

„Ano!“ Ulric si vzpomněl na Luthův dar, rezavou kroužkovou košili, kterou našli s Gundarem. „Luthova kněze z naší vesnice. Promluvil k němu tkadlec osudu. Seslal na něj prorocký sen. Objevil se mu v něm v podobě pavouka a prozradil mu, že u pavouka pod duhou pro něj leží dárek.“

Jules zdráhavě zavrtěl hlavou. „Sny? Ne, ty se nepočítají. A vůbec, co je to za historku? Vypadá tenhle bůh… Luth, že… vypadá snad jako pavouk?“

„Ne. Ale pavouci jsou jeho posvátná zvířata.“

„Proč? Proč by měl bůh učinit posvátným zvířetem zrovna tak odporné stvoření, jakým je pavouk? To je přece nesmysl.“

„Vůbec ne…“

„V tom případě mi řekni, co je na pavoukovi posvátného.“

„Tak tedy… Luth tká lidem vlákna osudu. Stejně jako tkají pavouci pavučiny a… Když někdo zemře, znamená to, že Luth přeťal vlákno osudu. A pak se člověk dostane k němu do jeho zlaté síně… Někdy se i vrátí.“ Ulric si vzpomněl na onu noc, kdy se mu Gundar zjevil jako duch. Všechny je zachránil. Jeho, kamarádku Halgardu, zraněnou elfku Yilvinu i Krváka, psa jeho sestřičky Kadlin. „Ale to se stává velmi zřídka. Ledaže byl člověk zlý. Ten, koho bohové ve svých zlatých síních nechtějí, se stává duchem. Proto je ho třeba pohřbít tváří dolů, aby hrabal špatným směrem, kdyby se chtěl vrátit mezi nás živé. A vrazí se mu do srdce kůl z jasanového dřeva. Protože v jasanu se skrývá síla bohů. Je to jejich oblíbený strom. Vedle dubů samozřejmě…“

„Samozřejmě.“ Jules si povzdechl. „Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem pochopil všechno, co jsi mi právě vyprávěl. Nechci tě urazit. Ale ta věc s Luthem… Všechno se mi to zdá nějaké nedokvašené. On tedy tká vlákna jako pavouk. A někdy jedno z nich přetne a pak někdo umře. Ale když se přeříznou vlákna v pavoučí síti, už se do ní nechytí žádná moucha. Když se tedy tato vlákna přeruší, je nesčetným mouchám darován život. To přece nejde dohromady. Myslíš, že by si bůh vybral tak nevhodný příklad? Něco takového si vymýšlejí lidé. Tjuredovy myšlenky jsou vždy jasné, jednoduché a snadno pochopitelné. Podle toho se pozná jediný bůh. Nepotřebuje sny, které by bylo třeba vykládat. Hovoří ke mně. Naprosto jednoznačně. Co by taky měl z toho, kdybych jeho slovům nerozuměl? Tahle věc se sny a složitými znameními… Jsem přesvědčen, že si všechny tyhle věci o bozích, kteří vůbec neexistují, vymysleli kněží. Potřebují to pro případ, že něco nevyjde. Protože pak se nemýlil bůh, nýbrž kněz, který špatně vyložil jeho znamení. Proč by bůh chtěl, abychom nerozuměli jeho poselstvím, když už si dává tu námahu, aby k nám promlouval? To přece nedává smysl.“

Ulricovi teď bušilo srdce rychleji. O tom se už kdysi bavil s Gundarem a byl tak hrdý, že má dobrou odpověď, až mu teď jazyk klopýtal o tu spoustu vzrušených slov, která se z něj vyřinula. „To je tak. Bohům připadáme jako děti. Jako docela malé děti. Vědí o životě i o světě mnohem víc než my. A někdy používají slova, která nejsme schopni pochopit ve všech jejich významech. Většinou jsou znamení bohů zřetelná. Ale někdy, když se příliš zamyslí, zapomínají, že hovoří s dětmi. Pak nám jejich poselství a náznaky připadají velmi zvláštní. Nerozumíme jim, protože se od nás tolik liší.“

Jules vážně přikývl. „Takže vaši bohové chybují.“

Chlapec pokrčil rameny. Co má znamenat zase tohle? „Každý chybuje.“

„Ne, Ulriku. Chybovat je součástí lidské podstaty. Tjured nikdy nechybuje, protože je bůh. Nepochybuji o tom, že tady možná existují mocné bytosti, které vy prostě nazýváte bohové. Ale ony bohy nejsou. Jsou kruté a pohrávají si s lidmi, protože nad nimi mají velkou převahu. Tjured není nikdy krutý. Jeho srdce je plné dobroty.“

Takový z nebe spadlý žvanil! pomyslel si Ulric vztekle. Co ten ví! „Luth je taky dobrotivý bůh.“ Sotva chlapec ta slova vyslovil, už jich litoval. Byla hloupost toho cizince rozzlobit. A rozzlobený zjevně byl, i když se to snažil skrýt. Něco se stalo s jeho očima. Jen na kratičký okamžik. Vypadaly jako tůně a Ulric si připadal jako brouk pod pohledem obra.

„Má slova tě možná zarmoutí, ale zasloužil sis spatřit pravdu. Máš bystrou mysl, Ulriku. Osvítím ji pravdou. Ale varuji tě, už nikdy nebudeš hledět na svět stejně jako tvoji krajané. Tvůj bůh Luth je strašlivý tyran. Bytost nikoliv lidská a nikoliv božská. Existuje spousta jemu podobných a lidé pro ně mají mnoho jmen. Šeptem se jim říká démoni nebo noční můry. Dokonce i elfové je znají a mají z nich strach. Nazývají je Yingizy. Nemohou se dostat do našeho světa. Ale někdy nám proniknou do snů nebo vyšlou poselství. A vždycky nám chystají záhubu. Věříš, že tvoji bohové odvádějí hrdiny do zlatých síní, ležících ve velké tmě? Mýlíš se. Tam, kam se odebereš po své smrti, je právě jen tma. Pouze Tjured nás může zachránit, neboť on je světlem. Zato tvoji falešní bohové tě zotročují už za života. Jenom se podívej, co Luth dělá. Tká vlákno tvého života. Předem určuje každý tvůj krok. Ani na jedinou vteřinu nejsi v životě svobodný. Ať uděláš cokoliv, rozhodl o tom on. Ve srovnání s tebou je i otrok svobodný. Žádný pán nemůže manipulovat svým nevolníkem tak, jak to činí Luth se svými dětmi, když jim připevní své vlákno osudu k otrockému obojku na krku a vláčí je jejich ubohým životem. Na rozdíl od něj nám Tjured dopřává volnost. Užívá svou boží moc tak umírněně, že mohou pochybovači snadno tvrdit, že neexistuje, neboť jeho působení takřka nezanechává viditelnou stopu, snad kromě pocitu štěstí, který plyne ze skutečné svobody. V každém okamžiku rozhoduji o tom, kam nasměruj u svůj život, současně ale nesu i těžké břímě, protože vím, že pouze já sám jsem zodpovědný za své činy. A kdybych byl darebák a dost chytrý na to, abych ve svém životě unikl trestu, stejně stanu na konci svých dní před svým soudcem, oním němým pozorovatelem, který zná moje skutky. Pokud byl můj život plný světla, nechá mě ve světle rozplynout. Jestli ale moje činy přinesly do života ostatních tmu, pak mě zavrhne a já se dostanu do temnoty, kde vládnou Yingizové, ti démoni a falešní bohové. Co mi může místo toho nabídnout Luth? Ospravedlnění každého mého činu, vždyť je koneckonců sám všechny předem určil. To je víra vhodná pro slabochy, ale ne pro statečné muže. Časem to pochopíš. Prokoukneš lži, protože jsi chytrý. Existuje jen jeden bůh. A kdo umí jasně uvažovat, rychle to pozná.“

„Takže…“ Ulric zmateně škubl rameny. To, co cizinec říkal, znělo rozumně. Jules uměl mluvit. Ale to byl denní chléb kněží. Jeho tvrzení nemohou být pravdivá. To není možné! Musí Lutha bránit. Ale nevěděl jak. Stál před Julesovými dohady jako válečník před mohutným obranným valem, ve kterém není možné najít jedinou skulinu. A zatímco se mu z jeho vrcholu posmívali nepřátelé, mohl jen bezmocně zvedat meč. I kdyby byl sebelepší bojovník, v tomto boji nemohl vyhrát. „Nemáš pravdu. Na věcech, které tvrdíš, je něco nesprávného. Cítím to. Ale nedokážu tomu dát podobu slov jako kněz. Já… přál bych si, aby tu byl Gundar. Ten by ti uměl správně odpovědět.“

„Měl jsi toho Gundara moc rád, viď?“

Ulric byl překvapen, že Jules nevybuchl hněvem. Místo toho Tjuredův kněz chápavě pokyvoval hlavou.

„Všichni ho měli rád,“ zdůraznil chlapec. „Můj otec vždycky říkal, že od Gundarova příchodu mezi nás vládne ve vesnici mnohem větší klid. Přitom toho zase až tolik nedělal. Naslouchal lidem, když za ním přišli…“ Ulric se usmál. Viděl teď tlustého starce zřetelně před očima. Chyběl mu. Kdyby tady Gundar byl, k hádce s Eirikem by určitě nedošlo. „Vlastně pokaždé něco jedl, když jsme u něj byli. A taky, když přišel na návštěvu… Vždycky říkal, že člověk s plnou pusu nemůže předčasně přerušit ty, kteří by měli hovořit.“

Jules se tiše zasmál. Neznělo to výsměšně, nýbrž srdečně. „Tvůj přítel Gundar je zjevně moudrý muž. Pokud je přesvědčen, že bůh jako Luth existuje, nemělo by se to asi jednoduše odbýt. Určitě ví, čemu věří.“

Konečně cizinec pochopil, že se mýlí, pomyslel si Ulric s úlevou. Jules působil mile. I když měl potíže pochopit pravdu o bozích. Možná Tjured žárlil na ostatní bohy, a proto Julesovi navykládal, že je jediným bohem. Tenhle Tjured musí být pěkně ubohý skrček!

„Zavedeš mě k tomu Gundarovi? Rád bych si s ním promluvil.“

Ulric ztěžka polkl. Znovu se ho zmocnil pocit viny. „Gundar je mrtvý.“ Jeho hlas se změnil v šepot. „Zemřel, když do našeho domu pronikl vlk-kůň. Všechny nás zachránil.“

Chvíli mlčeli. Ulric se ztratil v myšlenkách. Byl rád, že už Jules nevypráví další hlouposti o svém bláznivém bohu.

„V mé vlasti uctíváme mrtvé tím, že o nich hovoříme. Řekneš mi něco o svém příteli Gundarovi? Třeba o tom, jak zemřel?“

„Zabil ho vlk-kůň. I když elfka tvrdila, že ho zradilo srdce…“ Váhal. Až dodnes o tom s nikým nehovořil. „Vlastně za jeho smrt můžu já.“

Jules se na něj vážně podíval. „To zní trochu zmateně. Jak vůbec ten příběh začal?“

„Mým strýcem.“ Ulric si vzpomínal, jak donesli Oleho z lesa. Byl strašně zřízený. Jeho rány páchly. Přesto ho matka vzala k sobě do domu. Většinu doby pak strýc Ole proležel v horečnatých snech. „Můj strýc choval psy. Bil je, aby byli zlí. Měli hlídat statky a napadnout každého cizího člověka. Myslím, že právě proto vlk-kůň přišel. Určitě to byl duch jednoho ze psů, kterého Ole umlátil k smrti. Určitě si nedával práci s tím, aby mrtvé psy řádně pohřbil. S tlamou dolů a jasanovým kůlem v srdci… V každém případě pak došlo k těm úmrtím. Bylo to na podzim, než přišel první sníh, ale už po slavnosti jablek. Mrtví vypadali velmi zvláštně. Nikdo ve vesnici nikdy nic podobného neviděl. Připomínali mrtvé ptáky vysušené letním větrem. Můj zraněný strýc pořád mluvil o vlku-koni. Nakonec Gundar zjistil, že strýc Ole okradl Lutha. V průsmyku v horách stojí Železní muži. Chrání poutníky a drží v uctivé vzdálenosti troly. Aspoň dřív to tak bylo. Každý poutník vrazí do strážců kousek železa, když kolem nich prochází. Jsou to dárky pro Lutha, který za ně lépe střeží naše vlákna života. Ole kradl z Železných mužů železo. Vplétal kousky do biče. Pak se to s vlkem-koněm ještě zhoršilo. Nikdo se už neodvažoval ven. Moje kamarádka Halgarda skoro přišla o život. Když Gundar objevil, co Ole udělal, vydal se do hor. A já… já běžel tajně za ním. Chtěl jsem mu pomoct, aby se Halgarda zase uzdravila a ten strašný vlk-kůň konečně zmizel. Dohnal jsem Gundara na horském statku. Vlk-kůň tam už byl před námi. Všechny obyvatele zabil. Dokonce i děti. Když jsme tam nocovali, seslal Luth na Gundara sen. Prozradil mu, že u pavouka pod duhou na nás čeká dárek. Dalšího dne jsme pavouka našli. Byl vyrytý do skály. A na skále byla tančící skvrna světla, která připomínala duhu. Vyhrabali jsme díru a konečně našli drahocennou kroužkovou košili. V tu chvíli si Gundar uvědomil, že ho tkadlec osudu vyvolil, aby bojoval proti vlku-koni. Gundar měl velký strach, protože nebyl žádný válečník. Taky pro něj bylo namáhavé košili nosit. Byl to už starý muž. Na cestě zpátky se pak stala ta nehoda… Já… Byla to moje chyba.“ Ulric polkl. Vzpomínka ho trýznila. „Nedával jsem pozor. Sněžilo a já si na jednom svahu vyvrtnul kotník. Nemohl jsem jít. A Gundar mě nechtěl opustit. Měl strach, že bych ve sněhu umrzl. Kromě toho se taky bál, že by mě mohl dostat vlk-kůň. A tak mě nesl. Celou tu dlouhou cestu až do domu mého otce. A tam byl vlk-kůň. Přišel, aby zabil královnu elfů Emerelle a všechny ostatní.“

„Královnu elfů?“ Jules zvedl obočí a pochybovačně se na něj zahleděl. „Královna elfů byla u vás na návštěvě?“

„Ano.“ Ulricovi neušlo, že mu už teď cizinec nevěří jediné slovo. „Vlastně o tom nesmím mluvit. Emerelle byla těžce zraněná a její mistr šermíř Ollowain ji dopravil k nám. Prospala u nás spoustu dní a nocí. Ale to je tajemství. Nesmím o tom mluvit.“

Jules si přiložil ukazováček ke rtům. „Tvá tajemství jsou u mě v bezpečí. Teď mi vyprávěj dál o tom vlku-koni. Čekal na vás.“

Najednou měl Ulric pocit, že mu cizinec přece jen věří. Zvláštní. On sám by asi malému klukovi nevěřil, kdyby mu vyprávěl o elfí královně, která nalezla útočiště v domě jeho rodičů. Možná byl Jules jen zdvořilý a předstíral, že nepochybuje o jeho slovech?

„Vlk-kůň?“

„Ano.“ Ulric si rozrušeně přejel po rtech. „Když jsme dorazili do domu, už tam byl. Byl opravdu skoro tak velký jako kůň. A měl dlouhou tlamu s velkými zuby. To nejpodivnější ale bylo, že byl někdy naprosto pevný a stálý a pak zase vypadal jako řídký kouř. A byla dost zima. Vlka-koně obklopoval chlad stejně, jako velký oheň obestírá žár. Postavil jsem se té nestvůře s dýkou v ruce. Chtěl jsem Gundara chránit. Byl tak vyčerpaný. Ale vlk-kůň mnou prostě prošel.“ Ulric se při té vzpomínce zachvěl. „Bylo to, jako by ve mně vál mrazivý vítr. Příšerné. Gundar na něj něco zavolal. Přilákal ho k sobě. A pak se na něj ten netvor vrhl. Chtěl mu něco vyrvat z hrudi. Zlaté světlo. Ale pak tu zrůdu náhle obklopila modrá záře a začala se svíjet. A najednou zmizela. Myslím, že ji zabil Luthův dar. Už se nikdy neobjevila. Ale Gundar zemřel.“ Chlapec cítil, jak mu po tvářích stékají horké slzy. Stiskl pevně rty a pokoušel se potlačit vzlykání. Elfka Yilvina později říkala, že kněz zemřel vyčerpáním a že měl velmi slabé srdce. Tvrdila, že se to mohlo stát kdykoliv. Ale Ulric věděl své. Gundar zemřel, protože přecenil své síly, když nesl těžkou kroužkovou košili i jeho. Měl dávat cestou ze svahu větší pozor. Jeho vyvrtnutý kotník, to byla skutečná příčina Gundarovy smrti!

Jules mu položil paži kolem ramen a přitiskl ho k sobě. Bylo příjemné nechat se objímat. Vlastně už byl na něco takového příliš velký, ale tentokrát nebylo Ulricovi trapné, že ho někdo utěšuje jako dítě. Cítil teplo, které z cizince vyzařovalo. Jules mu kolem ramen položil svůj plášť. A Ulric cítil ještě něco. Kněz nosil dlouhý nůž, který plášť skrýval před zraky ostatních. Tlačil Ulrika lehce do žeber.

Jules mu rukou prohrábl vlasy. „Dobře, že sis se mnou promluvil. Smutek je jako jed. Postupem času z něj onemocníme stejně jako z některých hub nebo zkaženého masa. Slova a slzy nám vyplachují jed smutku z duše. Uvidíš, že se budeš teď, když sis pohovořil o Gundarově smrti, cítit líp.“

Dlouho tak stáli, až se Ulrika zmocnil pocit, že Jules zneklidněl. Vymanil se z jeho sevření. Cizinec se omluvně usmál. „Jedna otázka mě pořád trápí. Pamatuješ si ještě, co Gundar vlku-koni řekl?“

Ulric se snažil rozpomenout. Bylo to cizí slovo. „Jmenuješ se Valemin. Nebo něco podobného.“

„Nemůžeš si vzpomenout přesněji?“

„Možná říkal i Valhentin. Nebo ne, bylo to něco jako Vahlhemin.“

„Mohlo to být Vahelmin?“ vyptával se kněz neochvějně dál. „To je elfí jméno.“

„Ano, to je taky možné. Vlastně si už nejsem vůbec jistý.“ Ulric se zarazil. „Ale to přece nedává smysl. Ta nestvůra docela určitě nebyl elf! Proč by tedy měla mít elfí jméno?“

„Elfové dělají spoustu podivných věcí. V mé vlasti jsou považováni za zlé duchy z jiného světa. Ať je to pravda, nebo ne, jedno je jisté − my lidé nikdy nepochopíme, co elfové chtějí. Jsou příliš odlišní.“

Ulricovi se tyhle řeči nelíbily. Emerelle zachránila jemu i Halgardě život a Ollowain byl jeho přítel. Ne, zlými duchy určitě nebyli.

„Co se vlastně stalo s tou kroužkovou košilí, kterou nosil Gundar? Pohřbili ji sním?“

„Ne. Je to přece Luthův dar. Uchováváme ji ve svatostánku tkalce osudu.“

„Smím ji někdy vidět?“ Jules působil napjatě. I když byl cizí kněz milý, něco na něm nebylo v pořádku.

„Přece jsi říkal, že na Lutha nevěříš. Myslím, že bys tedy neměl do jeho svatyně vstupovat. Tkalce osudu by to mohlo rozzlobit.“

Kněz si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Když myslíš. Počítal jsem s tím, že to řekneš. Nejspíš tam stejně není nic k vidění. Možná ta kroužková košile ani neexistuje.“

„Chceš říct, že jsem lhář? Myslíš, že jsem si ten příběh vymyslel?“

Jules zvedl konejšivě ruce. „Myslím, že jsi zažil velké trápení. Něco takového člověka někdy poplete.“

„Nejsem popletený,“ rozčílil se Ulric. „To, co jsem vyprávěl, je pravda!“

„A proč mi to tedy nechceš dokázat? Co myslíš, že tvému bohu vadí víc? To, že vpustíš nevěřícího do jeho svatyně a prohřešíš se tak proti zákazu, nebo že se ani nepokusíš nevěřícímu dokázat, že tvůj bůh skutečně existuje?“

Ulric se nervózně kousal do spodního rtu. Svatyně ležela kousek stranou u kraje lesa. Kdyby tam v chumelenici Julese zavedl, nikdo by si toho nevšiml. Bouře určitě zahnala všechny do chat. Vlastně ten kněz působil docela přátelsky. Určitě se nepokusí něco ukrást. Nejistě si cizince změřil. „Musíš mi něco slíbit. U svatyně nesmíš o Luthovi špatně hovořit. To by způsobilo velké neštěstí. A taky raději nebudeš vyslovovat jméno svého boha.“

Kněz vypadal dotčeně. Přitáhl si těžký modrý plášť blíž k tělu, takže jeho zbraň zase zmizela. „Copak vypadám jako nějaký potulný zloděj? Můžeš mi věřit.“

Ulric se zahleděl cizinci přímo do jasných, modrých očí. Ne, Jules by mu nelhal. Může mu věřit.

Společně se začali brodit hlubokým sněhem. Mezitím se setmělo. Jules se držel těsně u něj.

Přesně jak Ulric očekával, nikoho cestou nepotkali. Sníh se ještě stále hustě snášel. Potlačoval zvuky z prostých chat a tlumil tiché vrzání jejich kroků.

Luthova svatyně byla pouhá chatrč. Dveře byly zajištěny jednoduchou dřevěnou závorou. Když ji Ulric odsunoval, zmocnily se ho opět pochybnosti. Nic o tom cizinci nevěděl. Co když je to přece jen zloděj? Ale teď už bylo pozdě. Chlapec se v němé modlitbě obrátil na tkalce osudu, pak závoru konečně odtáhl.

Vnitřek svatyně osvětlovaly dva malé plameny. Třepetaly se na hrubých knotech, které vězely v nádobkách s rybím tukem. Dusivě to tu páchlo. Kroužková košile, ve které Gundar zemřel, visela na malé dřevěné konstrukci. Na stěny byly přibity stovky pruhů látek. Dřevěným uhlím na nich byly napsány runy. Byla to jména mužů, žen a dětí, kteří zmizeli během bojů. Jejich příbuzní touto obětí prosili Lutha, aby na jejich milované nezapomněl a aby se s nimi mohli znovu šťastně shledat.

Jules chvíli váhal přestoupit práh svatyně. Chatrč nebyla příliš velká, tak třikrát čtyři kroky, ale vyzařovala z ní tichá slavnostnost. Snad teď cizí kněz konečně pochopil, že se mýlil a že kromě jeho Tjureda přece jen existují další bohové. Opravdoví bohové, žádní démoni!

Kněz poklekl před košilí. Opatrně přejel rukou po rezavých železných kroužcích. V jeho pohybech se skrývala víc než úcta. Zdálo se, jako by měl z Luthova daru strach. Ulric to sledoval s jistým zadostiučiněním. Bylo to pro něj odškodnění za všechny ty špatné věci, které Jules o tkalci osudu tvrdil.

Kněz dlouho klečel před drahocennou relikvií. Když konečně vstal, vypadal spokojeně. „Je to určitě ta kroužková košile, kterou měl Gundar na sobě, když ho napadl vlk-kůň?“

„Zcela určitě!“ potvrdil Ulric slavnostně. „Je to dar tkalce osudu.“

Jules přikývl, ponořen v myšlenkách. „Úžasné,“ zamumlal tiše. „Nakonec jsou to vždycky prostá řešení, která se ukážou jako správná.“

Chlapec na něj nechápavě hleděl. Nechápal, co mají ta slova znamenat, a neodvažoval se zeptat. Kněz vypadal zvláštně nepřístupně. Je možné, že v tuto chvíli v duchu rozmlouval se svým bohem? Ulricovi přeběhl mráz po zádech. Dobře, že jsou ve svatyni! Tady nemají cizí bohové určitě žádnou moc.

Náhle vytáhl Jules svou dýku. Příliš překvapený, než aby mohl něco říct nebo utéct, zíral Ulric na dlouhou, třpytivou čepel. Kněz se vydal k němu. Zbraň vyrazila v lesklém oblouku vpřed a s tlumeným žuchnutím se zaryla hluboko do dřevěné stěny.

„Jestli jsem to správně pochopil, přináší člověk Luthovi dary ze železa, když mu chce poděkovat.“ Na Julesovu tvář se opět vrátil úsměv.

„Ano,“ řekl Ulric chraptivě. Zděšení mu dosud ochromovalo údy. Měl cizinec v úmyslu ho vystrašit? Nebo prostě nepřemýšlel o tom, co dělá?

„Když mluvíme o darech, Ulriku…“ Jules si odhrnul plášť a otevřel velkou koženou tašku, kterou měl přehozenou přes rameno. „Při rozhovoru s tebou jsem úplně zapomněl, že jsem ti taky přinesl dárek. Není to nic zvláštního. Nejsem bohatý muž. Vyrobil jsem ho během svého putování.“ Vytáhl tři dřevěné loutky. Válečníka s mečem, princeznu z červeného ořechového dřeva a sazemi obarveného psa.

Ulric hleděl široce rozevřenýma očima na loutky velikosti dlaně. Byly to ty nejhezčí, jaké kdy viděl. Jejich paže a nohy měly pohyblivé klouby! Ale především to nebyly ledajaké postavy. Cizinec zobrazil jeho, Halgardu a Krváka. Ulric věděl už teď, že se do nich Halgarda zblázní.

„Bohužel nejsem žádný velký umělec,“ omlouval se kněz. „Obličeje nejsou moc propracované.“ Podal loutky chlapci.

Ten po nich chňapl jako pes po krvavém kusu masa a okamžitě je zase upustil. Něco ho bodlo do ruky. Po dlani mu stékal tenký pramínek krve.

„Ach, u Tjureda, odpusť mi!“ Kněz se sklonil a zase loutky zvedl. Přežily pád bez úhony. „Ten meč! Udělal jsem ho z hřebíku a nejspíš příliš vybrousil. Vůbec jsem si neuvědomil, že je tak ostrý. Dovol, ať se ti na to podívám.“

„Ach, to nic není,“ mávl Ulric rukou.

„Prosím! I z tak malé ranky můžou vzejít problémy, pokud se pořádně nevyčistí. Chci tě přece obdarovat, a ne zabít.“

Chlapec váhavě natáhl k Julesovi ruku. Nebylo nutné dělat kvůli tomu takový povyk. Ale ať je po jeho. Ulric se také trochu styděl za to, že po hračce tak lačně chňapl. Nebývalo to jeho zvykem.

Jules vytáhl z tašky bílý hadřík a ránu jím otřel. Byl to jen jemný řez uprostřed dlaně. Škrábnutí, nic důležitého. Přesto kněz vraštil čelo. Strčil hadřík zpátky do tašky. „Nic si s tou ránou nedělej. Až se to říznutí zahojí, nestrhni si strup. Nejlepší by bylo, kdybys mi dovolil to pevně obvázat. Měl bys tu ruku šetřit.“

„Kvůli takové maličkosti?“ Ulric se zasmál a odtáhl ruku pryč. „Nevím, jak je to s dětmi ve tvé vlasti, ale já nejsem žádná baba. Tohle přece nic není!“

„Jenom mě tak neodbývej. Natáhni tu ruku ještě jednou ke mně. Musím ti něco ukázat.“

Ulric kněze poslechl, i když mu jeho chování připadalo velmi podivné.

„Vidíš ty jemné linie na své dlani? Každá z nich má nějaký význam. Tohle je tvoje čára života. Ten šrám ji přeťal. Kdyby po něm zůstala jizva, bylo by to zlé.“ Opatrně přejel prstem po čarách na dlani. „Dovol, prosím, ať se ti podívám i na druhou ruku. Přidrž je vedle sebe. Ano, tak je to dobře.“

„Takže, co tam stojí?“ zeptal se Ulric zvědavě.

Kněz zvedl zrak a v očích mu zajiskřil jemný výsměch. „Myslíš, že jsi mě teď přistihl, jak vykládám nesmysly?“

„Jak tě to mohlo napadnout?“ zeptal se chlapec, upřímně překvapen.

„No, před chvílí jsem ti tvrdil, že náš život není předurčen, a teď ti čtu v čarách na dlani, co ti asi přinese budoucnost. Ale není to tak, jak to vypadá. Představ si bednu, ve které se uchovávají nejrůznější věci. Meč, tkalcovský rám, vřeteno, možná i harfa. Bedna je ještě zavřená, ale někdo si dal tu práci a vyryl do jejího dřeva runy. Prozrazují, co všechno se v bedně skrývá. Stejné je to s čarami na dlani. Vyprávějí mi o tom, co všechno se ti může v životě přihodit. A podle tvých rukou mohu také odhadnout, co už jsi vykonal.“ Ukázal na mozoly na Ulricově pravici. „Tady vidím, že jsi pilně cvičil se zbraní. Nejspíš s dřevěným mečem. Kdyby ses oháněl na poli motykou nebo pomáhal řemeslníkovi, měl bys mozoly na obou rukou. Ale vraťme se zpátky k truhlici. Je na tobě, abys ji otevřel. Tvůj život se bude vyvíjet podle toho, co z ní vyjmeš. A toto rozhodnutí je zcela na tobě.“

„Neměl bys v Luthově svatyni tak mluvit,“ pronesl Ulric vážně. Pomalu se ho zmocňovalo podezření, že si kněz předsevzal připravit ho o víru. Ale tak daleko to nenechá dojít. Koneckonců není hloupý! Patří k tomu plánu i dřevěné loutky? Podezíravě se na ně zahleděl. Na světlém dřevě válečníka se zřetelně vyjímaly dvě krvavé skvrny. Také malý, lesklý mečík byl celý umazaný od krve. Sesílá mu tím Luth znamení? Ulric si byl jist, že se jednoho dne stane válečníkem. Zadíval se na své ruce. Taky docela rád zpíval… Ale tkalcovský rám a vřeteno? To jsou krámy pro ženské! Měl by na Julesova slova rychle zapomenout. Jeho ruce nejsou žádná bedna! A jeho životní cesta byla dávno určena Luthem. Ta myšlenka ho uklidnila. Z tohoto úhlu pohledu bylo úplně jedno, co Jules vykládal. Knězova slova nemohla změnit jeho budoucnost. Byla už dávno stanovena.

Ulric opatrně zvedl loutky. Zvědavě je obracel v rukou. Ať Jules říká cokoliv, jsou nádherné! O tom nebylo pochyb. V zádech válečníkovy postavy objevil drobnou štěrbinu, jako by tam dřevo prasklo.

„Rozbil jsem ji?“

„Ne,“ uklidnil ho kněz. „Je tam záklopka. Když otočíš levou paží, otevře se. Uvnitř je pro tebe ještě jeden dárek. Také v Halgardině loutce se skrývá další. Ale teď ještě ty tajné přihrádky neotvírej.“

„Proč?“

„Až zjistíš, co jsem tam schoval, budeš mi chtít položit naléhavou otázku. Je ale důležité, abys odpověď nalezl beze mne.“ Jules vstal a přitáhl si cípy pláště na prsou k sobě. „Nejlepší bude, když počkáš do zítřka do rána, aby sis mohl moje malé překvapení prohlédnout za denního světla. Měli byste s Halgardou otevřít ty loutky společně.“

Ulric obracel svou loutkou sem a tam. Pak vrazil do štěrbiny na zádech nehet palce, ale tajná schránka se neotevřela. „Možná se tě přijdu zítra ráno zeptat?“

„To už tady nebudu.“

„Nemůžeš se přece v noci vydat do vánice! Ztratil by ses. A zabila by tě zima.“

Jules mu prohrábl vlasy. „Nedělej si o mě starosti. Umím na sebe dát pozor, i když jsem jenom podivný cizinec. Musím dnes v noci ještě urazit pořádný kus cesty. Nemohu si dovolit teď odpočívat.“ Usmál se. „A upřímně, příteli. Určitě se ti uleví, že už nebudeš muset poslouchat ty moje mazané řeči.“

Ulric se chystal protestovat, ale Jules mu přitiskl prst na rty a nařídil mu tak mlčet. „Nic neříkej. Vím, co se v tobě děje. Máš bdělou mysl rebela, stejně jako já. Přeji ti hodně štěstí, chlapče. A ať si zvolíš jakoukoliv cestu, určitě se z tebe stane významný muž, jehož jméno bude ještě za sto let znát každé dítě ve Fjordlandu. O tom jsem přesvědčen.“

NESMRTELNÁ DUŠE

Skanga byla k smrti vyčerpaná. Vystrašeně pozorovala Branbartovu auru. Král trolů se jí krčil u nohou a tiše naříkal jako zpráskané štěně. Studená modř strachu a jasná červeň sotva ovládaného hněvu tvořily pulzující purpurovou záři, která obtékala jeho tělo.

Stará šamanka si roztržitým gestem přejela po čele. Tepající bolest jí vháněla slzy do očí. Magické oko, dobře ukryté za čelní kostí, ji pálilo jako bílý oheň a dávalo jí zapomenout na další, tupou bolest ve zlomených žebrech.

„Vzdej se, stařeno,“ zašeptal jí hlas v hlavě. „Slibuji ti rychlý konec utrpení. Tvůj čas uplynul, Skango.“

„Mlč!“ vyjela, upustila kostěnou hůl a přitiskla si obě ruce na spánky. Tímto gestem dala najevo veškerou svou bezmoc. Před jiným hlasem by se mohla uzavřít, kdyby si přitiskla ruce na uši dost silně. Ale tento šepot zazníval v její hlavě. Před Yingizem se nemohla bránit.

„Bude mi potěšením vypít ti světlo života. Moji bratři touží po králově síle. Žil by ještě mnoho let, kdybys ho sem nepřivedla. Ale já chci tebe. Připravím tě o život velmi pomalu. Budu se pást na tvém zděšení a radovat se při pohledu na to, jak se nesmyslně vzpíráš nevyhnutelnému. Budeš bojovat až do samého konce, viď?“ V Yingizově hlase se vznášel nádech obdivu. Skanga zřetelně cítila stínové tělo, číhající ve tmě za hranicemi kouzelného kokonu. „Nemůžeš se vzdát, viď? Jak jsi mohla snést pomyšlení, že Emerelle porazila a vyhnala tvůj lid? Hněv nad vlastní porážkou tě určitě skoro připravil o rozum.“

„Nebyla to moje porážka. My…“ Skanga se snažila zkrotit náhlý výbuch zuřivosti. Chtěl ji rozzlobit, ať už z jakéhokoliv důvodu. „Vrátili jsme se a od té chvíle jsou to elfové, kdo utíká. Byli jsme poraženi, ale ne zničeni. Můj lid…“ Skanga se odmlčela. Branbartova aura změnila barvu. Modř úplně zmizela a ustoupila planoucí červeni. Král vyskočil. Držel něco v ruce. Pulzující aura umožňovala jen nezřetelně rozeznat, co to je.

Skanga se sehnula pro hůl. Branbart jí zastoupil cestu. Odvrávorala stranou. Světelné pletivo kouzelného kokonu na okamžik zablikalo. Kouzlo! Stiskla zbývající zuby, takže se jí jejich pahýly zaryly do bílého masa čelistí. Jestli ochranné kouzlo pomine, zemřou. Nechala se tímhle natřikrát prokletým Yingizem doběhnout! Stínová postava jí omámila svými pokryteckými slovy smysly stejně, jako když mladou ženu do nosu poprvé udeří vůně roztouženého válečníka. Yingizovi vůbec nešlo o to, jak se cítila, když vyhnali její lid. Chtěl jen odvést její pozornost, aby si nevšimla, jak další našeptávač podněcuje stále víc Branbartův hněv a zbavuje krále strachu.

„Křivdíš mi!“ vysmíval se jí hlas v hlavě. „Mám o tebe i tvé pocity upřímný zájem, šamanko. Poznám tě skrz naskrz, až pozřu tvou životní energii. Už to nebude trvat dlouho, ženská, a budeš moje.“

Branbart ji strhl k zemi a vrazil jí koleno do těla. Skanga cítila, jak se jí zlomená žebra posouvají. Zasípala bolestí.

„Oba nás zabiješ, Branbarte!“ vyrazila s vypláznutým jazykem. „Pochop to přece!“

„Přiměla jsi mě sem přivést moje válečníky, ty babo. Je to tvoje vina, že jsem přišel o vojsko. Za to zaplatíš, i kdyby to bylo to poslední, co udělám. Příliš dlouho jsem naslouchal tvým šeptaným lžím!“ Zvedl pravačku.

Skanga viděla dlouhou dýku z mamutí kosti jako stín, nezřetelně se odrážející na pozadí královy pulzující aury. Levačkou zašátrala po albském kameni, zatímco zvedala pravici, aby jí odrazila vražedný úder. Zbývala už jen jedna cesta…

„Ano, máš pravdu. Zabij ho! Je to hlupák. Byla bys pro svůj lid mnohem lepší vládkyní než tenhle bláznivý král,“ šeptal jí Yingiz v mysli. „Vzchop se konečně! Víš přece už dlouho, že je Branbart prokletím tvého lidu. Zabij ho! Dokážeš to!“

V králově auře zaplála modř strachu. Slyšel ta poslední slova i on? Hovořil ten zatracený Yingiz současně i k Branbartovi?

Skanga zavřela slepé oči. Rukou svírala královu paži, nebyla ale zdaleka dost silná na to, aby ho přemohla. Mamutí dýka se neúprosně snášela k jejímu hrdlu.

Šamanka tiše zamumlala zakázaná slova moci. Náhle jí byla zima. Moc albského kamene odvála Yingizova slova z Branbartova vědomí. Teď už byla jediným hlasem v jeho mysli ona.

„Poslouchej, pane! To oni jsou nepřítel! Ne já! Chystají nám jen záhubu!“

Cítila královu slepou zuřivost. Uzavíral se před ní. Ten zatracený blázen věřil Yingizům.

Její zápěstí zapraskalo. Už jen pár vteřin a dýka ji zasáhne do hrdla. Soustředila se na královu paži. Branbart jí nedával jinou možnost. Na okamžik ucítila Skanga příval mladistvé síly.

„Udělej to!“ zvolal hlas v její mysli. „Je prokletím tvého lidu! Zabij ho konečně!“

Zaváhala. Když Branbart zemře v nicotě, už nikdy se znovu nenarodí. Mohla by mezi troly najít jiného krále. Nebo by mohla po moci sáhnout sama… Existovalo tolik věcí, které válečníci svou hloupostí ničili. Nikdo by se jí nepostavil do cesty, kdyby na sebe strhla vládu.

Skanga zatlačila královu paži zpět. Ovládala jeho svaly a šlachy, jako by patřily jejímu vlastnímu tělu. Branbart mohl jen bezmocně sledovat, co s ním dělá. Hrot dýky mu teď mířil na hruď.

„Vezmi osud svého lidu do vlastních rukou!“ vyzval ji Yingiz slavnostně. „Buď statečná! Přiznej si svá tajná přání!“

Žhavá bolest způsobila, že Skanga i Branbart současně vykřikli. Šamanka zřetelně cítila, jak čepel drásá kosti a přetíná chrupavky. Rychle se stáhla z králových myšlenek.

Nechápavě hleděla na vládce, který se vedle ní svíjel bolestí. Skoro Yingizovi podlehla! Až v poslední chvíli namířila ránu pryč od srdce. Nůž trčel Branbartovi po straně z hrudi. Čepel mu provrtala levý ramenní kloub.

„Zmrzačila jsi mě!“ naříkal král. „Zatracená čarodějnice! Nenávidím tě!“

„Bylo to moudré?“ ozval se znovu neoblíbený hlas v její mysli. „Tím jsi rozhodnutí jen odsunula. Přiznej si porážku, Skango.“

„Ty se v porážkách vyznáš, viď? Stejně elfové vyhnali náš lid, ten váš zase vypudili Albové. Jenomže vy jste nikdy nesebrali sílu k návratu. Jak tě jenom mohlo napadnout, že se ti podrobím, Yingizi? Najdu cestu ven! Po každé porážce jsem se zvedla, každý nezdar mě posílil. Neporazíš mě! Mě ani Branbarta!“

Neozvala se žádná odpověď. Něco se změnilo. Cítila pulzující moc, někde tam venku, za hranicemi ochranného kokonu. Nic ale neviděla. Její magické oko bylo jako oslepené. Yingizové teď obklopovali kokon v hustých hroznech. Jejich stíny připomínaly závoje. Jejich šepot zněl mnohohlasně. Skanga cítila, že se před ní snaží něco skrýt. To pulzování… Docela blízko musí být albská stezka!

Šamanka si přitiskla albský kámen ke zvadlým rtům a políbila ho. „Slyšíte mě, Albové?“ Šeptala, ale Yingizové přesto mohli rozumět každému jejímu slovu. Zvedl se mnohohlasý křik, pronikavý a trýznivý. Skanga měla pocit, jako by měla hlavu plnou svíjejících se, žhavých červů.

„Prosím, vyslyšte mě, Albové, ať jste kdekoliv!“ Z nosu jí kapala teplá krev a stékala jí na rty. „Vyveďte mě z temnoty! Vzpomeňte si, jsem jedním z vašich dětí! Zachraňte mou duši! A když nezachráníte mne, ochraňte alespoň mého krále!“

Skanga cítila, jak Yingizové splývají dohromady. Spojovali síly a podřizovali veškerou svou zlobu jediné vůli.

Skanga měla dojem, jako by se jí kolem hrudi utahovaly železné svěráky. Těžko se jí dýchalo. Cítila se unavená. Dokonce i krev jako by jí kolovala v žilách pomaleji.

„Nevolej Alby v naší říši!“ Byl to tentýž hlas, který se jí ozýval v hlavě celou dobu. Teď už se ani nesnažil o falešnou přívětivost. „Tady nemají žádnou moc. Tvoje hodina udeřila, šamanko! Máme už dost hrátek s tebou. Myslíš, že by nás mohlo to tvoje směšné kouzlo zastavit? Bylo potřeba moci Albů, aby byly zlaté stezky ochráněny. Nemůžeme se tě dotknout. Aspoň prozatím ne… A přesto jsme hluboko v tobě. Jsme ti blíž, než si kdy mohou být bytosti z masa a krve. Ty se jen třou kůží o kůži. Ale my jsme hluboko v tobě, blízko tvé duše. Tak hluboko, jako jsi ty vězela v Branbartovi. Když jsi mu vrazila dýku do masa, cítila jsi jeho sílu, mládí a bolest. Cítíš své srdce? Ne, Skango, nejsme žádní básníci ani krasořečníci. Máme na mysli to, co říkáme, bez poetických skrytých významů. Tak cítíš své srdce, stařeno?“

Skanga věděla, že na tuhle hru nesmí přistoupit. Musí se Yingizům vzepřít, nebo se stanou pány jejích myšlenek! Kdyby jim vyšla jen jediný krůček vstříc, stala by se jejich povolnou otrokyní, stejně jako se stal Branbart jejím sluhou. A přesto se nedokázala před jedem jejich slov úplně uzavřít. Její srdce… Cítila jeho unavený, těžký tlukot. Byla vyčerpaná. Toužila po klidu.

Skangu přepadl mrazivý strach. Byly to ještě její myšlenky? Její srdce není unavené!

Vlastní krev jí připadala tuhá jako studené sádlo z pečínky. Zůstávala jí nehybně v žilách, protože… Skanga zasípala. Protože jí už netluče srdce! To jí jen namlouvají, není to možné! Takovou moc přece nemohou mít! Kokon ji chrání. Nesmí…

Šamanku jímala závrať. Oběma rukama pevně sevřela albský kámen. „Prosím, pomozte mi!“ zašeptala. Zápasila při tom s každým slovem. Její rty teď byly jako kámen, těžké a necitlivé. Nechtěly vyloudit jedinou slabiku.

To nejsi ty! Vzpomeň si, kdo jsi! nabádala se. Byla už často poražena, přesto se nikdy nevzdala. Její srdce jí také jen tak nepřestane sloužit… Je to klam! Není to možné! Jestli zemře, tak na bitevním poli, probodnuta kopími a meči svých nepřátel, těch zatracených elfů, kteří vnucují celému Albenu svůj způsob života. Byli jako husté trnité roští, ve kterém všechny ostatní děti Albů uvízly. Trny určovaly, jak moc se je možné pohnout, a kdo se proti těmto úzkým hranicím vzbouřil, ucítil je v mase. V Albenu se už nedalo ani volně dýchat! Skanga byla hluboce přesvědčena, že je jejím úkolem skoncovat s Emerellinou tyranií. Věděla to dřív, než byli trolové posláni do vyhnanství. A za všechny ty nesčetné roky, které od té doby uplynuly, se svého cíle nikdy nevzdala. Nedovolí, aby ji teď zradilo srdce. To není ona!

Šamanka se napjala, až jí zapraskaly klouby. Opět mohla volně dýchat! Je i tohle past, nebo zlomila kouzlo Yingizů? Kokon, který je chránil před zlými duchy z prázdnoty, se roztáhl. Byl široký jako jedna z těch do nebe sahajících síní, které elfí kmen Normirgů vytesal do hor Sněžné marky. Obklopovalo je jasné, modré světlo. A kousek před nimi zářila zlatá stezka.

Skanga si sáhla na prsa. Cítila, jak jí bije srdce. Byl to jen poslední sen umírající? To je jedno, vydá se na cestu. Nebude o tom přemýšlet… Pochybnosti byly jedem Yingizů. Dokonce i kdyby bylo tohle všechno jenom klam, půjde za svým cílem až do konce.

Skanga pomohla naříkajícímu králi vstát. Když se pohnul, začala mu rána znovu krvácet. Dýka mu ještě stále vězela v rameni. Koutkem oka pokukoval po Skanze. Připomínal jí zpráskaného psa.

Když dorazili ke stezce, ucítila šamanka sílu magie. To nebyla iluze! Opravdu Yingizům unikli. S každým krokem, který učinila, cítila, jak se jí vracejí síly. Byli zachráněni.

Brzy se ocitli u albské hvězdy. Stačilo slovo a brána se před Skangou otevřela. Ještě krok… Nad šamankou se klenulo bezmračné nebe. Stála v kamenném kruhu na pahorku s pozvolna klesajícími svahy. Země se zřetelně rýsovala před jejím magickým okem. Cítila sílu kamenného kruhu a mír, který z toho místa vyzařoval. Už dlouho tady nebyla prolita krev. Po kůži ji jemně hladily paprsky mírného jarního slunce. V dálce splývaly travnatá krajina a obloha do nezřetelné linie. Před ní se rozprostíraly ploché, táhlé kopce. Z travnaté země se jako ostrovy zvedaly nevelké lesíky, obklopené aurou bílého světla. Mezi nimi probleskovaly jako drahokamy různobarevné aury zvířat. Větší už ten protiklad k tísnivé temnotě nicoty ani nemohl být! Skanga nevěděla, kde jsou. Průzračné nebe patřilo Albenu, a nikoliv světu lidí, to bylo jisté. Ale krajina jí byla cizí. Nikdy předtím tu nebyla.

Branbart potáhl nosem a s bubláním sesbíral v ústech hleny. Pak si odplivl.

Skanga se k němu otočila. Brána k albským stezkám se už zase zavřela. Jen kamenný kruh prozrazoval, že se na tomto místě mohla zasvěceným otevřít brána k síti cest ze starých časů.

Branbart se předkláněl. Pravačkou se dotýkal dýky ve svém rameni. Odvracel hlavu a vyhýbal se jejímu slepému pohledu. Byl cítit studeným potem potlačované bolesti a krví.

„Asi jsem se choval jako hlupák,“ vyrazil se zavrčením.

„Jsi velký válečník, Branbarte. Ale proti stínům jsi bezmocný jako štěně, když narazí na hladového medvěda.“ Teď k ní konečně zvedl oči. Skanga podle jeho aury poznala, že se mu to přirovnání ke štěněti nezamlouvalo, i když se snažil udržet svůj hněv na uzdě.

„Musíš si teď odpočinout,“ pronesla mírně. „Mohu na tebe seslat lehký spánek.“ Skanga natáhla ruku, aby se ho dotkla na čele. Stačilo by jediné slovo a usnul by. Ale král před ní ucukl.

„Nemusíš se mě bát. Všechno, co se stalo, jsem udělala jen proto, abych tě ochránila. To přece víš.“

„Ano.“ Branbart čekal s odpovědí příliš dlouho, než aby zněla hodnověrně.

„Máš velkou duši, králi. Je ti předurčeno vládnout svému lidu, stejně jako je mně předurčeno tě chránit. Vždycky jsem ti věrně sloužila, to snad víš.“

Červeň královy aury zbledla a přešla do bahnité hnědi, barvy pochyb. Utýraný válečník hlučně potáhl nosem a vyplivl chuchvalec hlenů. Při nesmyslném souboji, který vzešel ze slovní potyčky při pitce, utržil král tvrdý úder do čela. Kosti přímo u kořene nosu se roztříštily. Navzdory svým schopnostem potřebovala šamanka celé týdny, aby zranění vyléčila. Branbart byl silný, přečkal horečku i bolesti. Ale kvůli zranění mu kapalo z nosu. Nekonečný proud hustých hlenů mu ztrpčoval život. Každých pár vteřin musel potáhnout nosem a odplivnout si. A v noci kašlal a budil se, plný paniky, že ho hleny udusí. Branbart všechno tohle přežil, ale hleny zničily jeho hrdost. Stále měl pocit, že se mu za zády posmívají. Už dávno se obklopoval jen válečníky, kteří ho poslouchali na slovo. Přesto zůstal statečným bojovníkem. Během bitev trolích válek ho bylo vždycky vidět bojovat v první řadě. Skanga se bála, že ho teď Yingizové připravili i o odvahu.

Branbart ji potřeboval víc než jindy. „Vrátíme se do Sněžné marky a shromáždíme novou armádu,“ prohlásila šamanka přesvědčivě.

„Víš, kde to jsme?“

„Samozřejmě!“ lhala Skanga. „Ve Větrné zemi, kousek jižně od královských pahorků. Deset denních pochodů… no, možná jedenáct, a jsme zase doma.“

Král se rozhlédl po širé krajině. „Alben je pro mě tak cizí,“ řekl tiše. „Nebe se tady zdá být rozlehlejší než ve světě lidí. Je správné, že jsme nechali elfy pykat za zradu, které se dopustili na našich předcích. Náš lid už po tolik generací snil, že se vrátí sem, do vlasti, kterou nám darovali Albové.“ Odplivl si. „Ale není jako v příbězích, které nám vyprávěli. Přál bych si, abych byl tak svobodný jako vévoda Orgrim a mohl se prostě vrátit do světa lidí. Nechci myslet na zákeřné stíny v nicotě, podlé kouzelníky a daremnosti tyranky Emerelle. Chci být zase volný. Kéž bych nebyl král.“

Takového ho Skanga ještě neviděla. Také nezažila, aby jeho nálady tak rychle kolísaly. „Měl by sis sníst pořádný kus masa, hned by ti bylo líp,“ radila šamanka.

Branbart se zasmál. „To bych rád. Ale nic s sebou nemám. Vycházel jsem z toho, že se po bojích o Emerellin palác bude čerstvého masa povalovat všude dost.“ Posadil se do trávy a ohmatával prsty dýku ve svém rameni. „Nebyl jsem už sám sebou. Tam v nicotě… Myslel jsem, že se zblázním. Mrzí mě to. Nebyla to ve skutečnosti moje ruka, která vedla dýku proti tobě. Vím, že mi nikdo neslouží věrněji než ty, Skango.“

„Dobře, že se můžeme zase usmířit,“ odvětila Skanga s úlevou. Přistoupila ke králi a položila mu dnou zkřivenou levici na rameno. „Ať se právě stalo cokoliv, náš lid na tebe bude vzpomínat až do konce dní, Branbarte, neboť to ty jsi byl vládcem, který nás přivedl zpátky do Albenu.“ Její amulety z kostí, per a mušlí tiše chřestily, zatímco něco hledala ve váčku z minotauří kůže.

„Budeme mít spoustu dětí, Skango,“ prohlásil král a v jeho hlase se opět vznášela síla.

„Cože?“ Šamanka přerušila pátrání a vyděšeně se na něj podívala.

„Náš lid musí být plodnější.“ Zadíval se na ni; zjevně měl na mysli něco jiného než ona. „Musíš požehnat naše ženy, aby nám rodily víc štěňat. Porazíme elfy klíny našich manželek. Když elfové ztratí válečníka, potřebují sto let i víc, než ho nahradí. My budeme mít potomky mnohem rychleji. Měla jsi pravdu, Skango, jako vždycky. Nespěchejme. Porazíme Emerelle i to její zatracené plémě. To je náš osud. Vystoupáme na trůn v Srdci říše.“

„Tak se stane, králi. A já budu vždy po tvém boku.“ Levačku mu zaryla do ramene, zatímco pravou rukou sevřela rukojeť obětního nože. Branbart už zase hleděl na rozlehlou krajinu. Nevšiml si, že z váčku vytáhla obsidiánový nůž. Kdysi černou čepel sama vyrobila, ještě v dobách, kdy viděla. Během staletí neztratil vlnitý břit nic na své ostrosti. Jediný řez…

Branbart vyrazil klokotavý výkřik.

Skanga rychle ustoupila, aby ji snad král v posledním okamžiku nepopadl. Obětní nůž se mu zařízl hluboko do hrdla. Branbart se vší silou vzpíral smrti. Jeho aura plála oslnivým jasem, obklopovalo ho světlo ve všech barvách duhy. Pak pohaslo.

Branbart zemřel se snem. Opět měl před očima cíl. V tu chvíli byl šťastný. Ale Skanga ho znala až příliš dobře. Jeho štěstí by nemělo dlouhého trvání.

Králův život vyhasl, i když mu kolem ležícího těla stále pohrával bledý odlesk světla. Skanga vedle něj poklekla. Zatlačila mu oči a rukama naposledy přejela po jeho zjizveném čele. „Miluji tvou duši, Branbarte. Udělala jsem to kvůli ní, dřív než mohla utrpět škody.“

Klečela vedle mrtvého krále víc než hodinu a vzpomínala na dlouhou cestu, kterou spolu urazili. Pak Branbarta prohledala a vzala mu všechno, co by mohlo prozradit totožnost mrtvého na osamělém pahorku. Krásně vyřezávaný kostěný prsten, který mu darovala v den korunovace, mohutný válečný kyj i nefritovou sponu na opasku, znázorňující stočeného draka. Všechny tyto poklady zabalila do královy bederní zástěrky. Zakope ji nebo hodí do jezera. Zbytek Branbartových pozůstatků se rozpadne. Opasek, pár amuletů z per, to bude všechno. Tři dny a krkavci změní mrtvolu k nepoznání. A nejpozději za čtyři týdny zůstanou z nejobávanějšího válečníka Albenu už jen vybledlé kosti.

Když šamanka skončila, rozhlédla se. Její pohled pomalu klouzal širou krajinou. Prohlížela si okolní aury, odhadovala je a nakonec spokojeně zabručela. Její čin pozorovaly stovky očí, ale všechny postrádaly rozum. Velký houf svišťů, stádo bizonů, zajíc, liška, srna, kuna a sokol vysoko na nebi, to byli jediní svědci.

Malé postavičky na kraji blízkého lesa si Skanga nevšimla, protože lutinové se lépe než kdo jiný naučili držet ve skrytu.

DOPIS NEZNÁMÉHO¹*

„Takže dnes jsem chtěl cvičit zaječí kouzlo, protože mi to mistr Gromjan nařídil, a vždycky je lepší dělat, co mistr Gromjan poručí, protože jinak se pokaždé objeví s rákoskou. Proto jsem seděl v lese u Jezera zelených očí, tam, kde berou obzvlášť velcí pstruzi a kde mi Liza dala facku, když jsem jí chtěl ukázat, že líbání je taky čarování. Gromjan mi třikrát říkal, že musím dávat pozor na orly, když se kouzlo podaří, v což ovšem nevěřil, protože mě považuje za ubohého packala, ale dokázal jsem to a taky jsem dával pozor na orly, protože když mistr Gromjan něco řekne třikrát, je to vždycky moc důležité. Že vám jako zajíci pořád padají uši přes oči, mistr Gromjan neříkal, a vůbec − na nebi jsem neviděl jediného orla, ani když mi zrovna nevisely uši přes oči. Ale protože mistra Gromjana vždycky poslechnu, když něco řekne třikrát, skrčil jsem se pěkně v houští na kraji lesa a nudil se až do chvíle, kdy se u mě zastavila liška, která mě samozřejmě okamžitě poznala, protože každá liška pozná lutina, když na nějakého narazí. Právě jsme se hádali, jestli svišti chutnají líp syroví nebo pečení, přičemž si myslím, že liška byla tak energicky pro syrové jenom proto, že neudrží v tlapě křesadlo, když se na pahorku najednou objevili ti dva obři. Liška tvrdila, že to jsou minotauři, ale chtěla se jenom vychloubat svými znalostmi a vůbec − ti dva neměli na hlavě rohy a byli desetkrát větší než velký kobold, a proto to mohli být jenom obři. Tak rychle, jak se na pahorku objevili, mohli přijít jenom branou vedoucí od albských stezek, a to i přesto, že mistr Gromjan tvrdí, že obři vůbec neumí čarovat. Ale já vlastně nesmím o albských stezkách nic vědět, protože ještě někdy ve spánku čaruju, když mám neklidné sny, a když člověk nedopatřením otevře bránu, můžou se stát zlé věci; přesto o nich ale vím, protože mi o nich vyprávěl můj velký brácha, který často cestuje po stezkách ze světla. (…) když se moje příbuzenstvo hádá, pak na sebe vždycky křičíme a nakonec sedíme všichni pohromadě a jazyky nám visí až z krku, protože jsme tak křičeli. Ale obři jsou jiní, vůbec nebylo vidět, že se hádají, pak ale ta stará obryně šla a podřízla tomu druhému obrovi krk. (…) A pak sbalila všechny jeho věci do koženého rance a dlouho se rozhlížela. Cítil jsem, že se liška neudržela a počůrala se, tak výhružně ta obryně hleděla k nám k lesu, a byl jsem rád, že na sobě nemám kalhoty, protože jsem mohl prostě čůrat do křoví, a když mi potom spadly uši přes oči, vůbec mi to nevadilo. Pak se vydala pryč, ta zlá obryně s bílýma očima, a ranec s věcma hodila do Jezera zelených očí a taky na nebi vykouzlila hezká světla. (…) Potom jsme teda sešli k jezeru a já si povídal s bobry, zatímco moje kamarádka liška běhala po břehu sem a tam, protože měla po tom dlouhém postávání v křoví moc neklidné tlapy. Bobři si mysleli, že je to dobrý nápad nechat ten krvavý ranec zmizet z jezera, a pořádně se do toho obuli a vytáhli ho na břeh, i když byl tak těžký, že by pod jeho vahou sténal i rohatý ještěr − a těm můžete naložit dokonce malé domy a nebudou si stěžovat a cukat se. S rancem jsem pak měl samozřejmě problém, protože holt nejsem tak silný jako ještěr, proto jsem se proměnil a přijal zpátky svou podobu a byl jsem moc rád, protože mi už pořád nepadaly dlouhé uši na oči. Když pak každý mohl vidět, kdo jsem, našel jsem dva jeleny, kteří mi chtěli pomoct; vlastně nechtěli, ale když jsem jim vyprávěl o mistru Gromjanovi a o tobě, tak přece jen chtěli, protože je moudřejší si s tak slavným lutinem nic nezačínat. Žádný opravdový poklad v tom ranci nebyl, ale ta přezka na opasek byla hezká, protože byla z kamene, jaký jsem ještě neviděl, a zachycuje velkého, šupinatého červa, který se divoce svíjí a zlostně kouká. Mistru Gromjanovi jsem musel svůj příběh vyprávět hned třikrát, podle toho jsem poznal, že je moc důležitý, a rozhodl jsem se, že ti o tom napíšu, abys o tom taky věděl, protože vždycky říkáš, že musíš být o důležitých věcech rodiny informován. Gromjan za soumraku vyrazil ještě jednou ven, protože chtěl podniknout něco s hlavou toho obra, a já nesměl být u toho, i když jsem mu říkal, že je to nespravedlivé, a když jsem nadával, ukázal mi rákosku, tak jsem utekl a našel si pásy březové kůry, protože vím, že když mu řekneš, že to taky považuješ za nespravedlivé, třikrát si příště rozmyslí, jestli mě má vyhánět rákoskou. (…)“

Z truhlice XVII, spis 5, dokument 32B

sbírka procesních spisů v případě knížecího rodu

z Arkádie proti vrahovi a velezrádci

Elijovi Glopsovi

MEZI LIDMI

Ollowain se usilovně ovíval parfémovaným šátkem, ale proti pronikavému zápachu přístavu nic nepomáhalo. Závistivě pozoroval Gandu. Lutince ten strašný puch zjevně nevadil. Pro cestu do světa lidí přijala podobu malého děvčátka a teď stála vedle kapitána, který řídil neohrabanou galéru přeplněným přístavem. V perlami pošitých šatech s jemným závojem, který jí takřka nezakrýval tvář, a s velkýma tmavýma očima vypadala lutinka velmi nevinně. Rázem si získala srdce celé posádky. Všichni děvčátko milovali. Neměli vůbec tušení, koho to vlastně vzali na palubu!

Ganda s chichotáním něco vykládala kapitánovi. Ollowain by rád věděl, o čem ti dva mluví. Mistr šermíř nerozuměl jazyku lidí z této části světa. Připomínal hrubé koktání, sotva lepší než chrochtání trolů. Trvalo mu dlouho, než zvládl řeč Fjordlanďanů. Tentokrát se ale ani v nejmenším nesnažil něco pochytit. Nikdy se sem už nevrátí. Nemá smysl lámat si jazyk takovou hatmatilkou. Kéž by jen Ganda tolik nežvanila! Nakonec se ještě prořekne.

Elf přejel rukou po jílci meče. Dokonce i kdyby se na ni vrhla celá posádka, nejspíš by je bez větších potíží porazil. Ale byly by tu stovky očitých svědků a zůstávalo otázkou, zda by se jim s Gandou podařilo uniknout z přístavu, dokonce i kdyby se překonal a skočil do páchnoucí vody.

Ollowain netoužil po mrzutostech, ale od téhle lutinky se mohl nadít každé zrady. Kéž by jenom Ganda přestala mluvit s každým tulákem. Dříve nebo později je to určitě přivede do maléru! Ollowain si byl naprosto jist, že to dělá jen proto, aby ho provokovala. Nesmí na sobě dát znát hněv a pak toho možná nechá.

Chvíli si prohlížel všechny ty neutěšené věci, které plavaly před přídí galéry. Výkaly, zbytky zeleniny, odpad z ryb. Kousek opodál plavalo na silném prkně něco bílého. Ještě se to hýbalo. Elf sebou trhl, když pochopil, co má před sebou − kočku se zadní částí těla omotanou světlým plátnem, takže to vypadalo jako rybí ocas. Přední běhy měla přibité k fošně. A ještě žila! Něco takového může napadnout jen lidi.

Ollowaina napadlo, jestli by neměl vrhnout nůž a vysvobodit kočku z jejího trápení. Nejspíš byla obětinou přinesenou některému z těch pochybných lidských bohů. S tichým zaklením si připomněl, že na sebe za žádnou cenu nesmí upozorňovat. Ještě hodinu dvě a budou v knihovně. Cesta byla skoro za nimi! Musí se vzchopit.

Šermířův pohled se neustále toulal tam a zpátky. Nebylo tu nic, co by stálo za delší pozornost. Pravda, na lidské poměry byl přístav v Iskendrii neobvykle velký. Dokonce i v Albenu existovalo jen několik přístavů, které byly větší. Ale jako by tady nic nebylo dokončeno. A pokud bylo nějaké dílo přece jen hotovo, pak o ně lidé zjevně ztratili zájem a nechali ho chátrat. Už jen ta vysoká zeď, která oddělovala přístav od vlastního města… Na světlém kameni se táhly široké pruhy špíny a ve spárách bujel plevel; na některých místech se dokonce uchytily mladé stromky. Kořeny oslabovaly zdivo a všechna ta špína urážela zrak, zdálo se ale, že to tady nikomu nevadí.

Naprosto zřetelně viděl lesklé přilbice stráží, které přecházely po ochozu. Bylo tady tedy dost mužů, kteří by mohli udržovat opevňovací zařízení v lepším stavu.

Ollowain se přistihl, že odhaduje střelecké úhly hradebních věží, které se výhružně tyčily nad přístavem, a že v duchu plánuje útok na Iskendrii. Po krveprolití ve Phylanganu si přísahal, že už nikdy nepřijme velení. Ale staré zvyklosti nebylo možné prostě jen tak odhodit jako zaprášený plášť.

Podivuhodné, kolik lodí kotvilo v přístavu. Skoro všechno to byly galéry, postavené tak špatně, že z toho vstávaly vlasy na hlavě. Ať se o lidech dalo soudit cokoliv, jednu ctnost bezesporu měli − byli tak stateční, že to hraničilo s hloupostí. Odvážit se v takových neckách na otevřené moře vyžadovalo pořádnou odvahu. Proto se také mistr šermíř vyděsil, když Ganda a Emerelle rozhodly, že poslední část cesty do Iskendrie urazí na palubě lodi. Už sama skutečnost, že se Ganda tehdy opravdu objevila za hodinu v trůnním sále s koženým vakem plným věcí na cestu, zasadilo Ollowainově představě o světě pořádný úder. Byl by přísahal, že lutinku po setkání na terase už nikdy nespatří.

Ale nejenže se vrátila, dokonce připravila plán cesty. Ganda se domnívala, že Yingizové, kteří se objevili v Albenu, neznají cestu zpátky do nicoty. Yingizové byli uvězněni v temnotě a ti, kteří unikli, zase uvízli na druhé straně. Vlastními silami podle jejího názoru nemohli ochrannými kouzly Albů proniknout. Proto nebylo důležité, zda jim při rozhovoru na terase někdo tajně naslouchá či ne. Yingizové nemohli své vědomosti předat dál.

Ollowain to považoval za pouhé dohady. Byl toho mínění, že nemají žádnou jistotu, ale Emerelle lutinka přesvědčila.

Ganda usoudila, že by se neměli po albských stezkách přiblížit až přímo k Iskendrii, protože budou při cestě nicotou určitě sledováni. Člověk nepotřeboval moc důvtipu, aby přišel na to, k jakému cíli asi směřuje poutník, který se vydá z Emerellina trůnního sálu sítí albských stezek do Iskendrie. Proto chtěla Ganda zamést stopy. Navrhla, aby se vydali nejdřív na nějaké místo ve světě lidí, pak urazili kousek cesty mezi lidmi a nakonec pokračovali albskou hvězdou v Iskendrii do knihovny. Emerelle souhlasila. Nikdo Ollowainovi neřekl, že opustí stezku na nějakém zatraceném ostrově. Neměli proto jinou možnost než se svěřit téhle hromadě prken, které lidé ve své namyšlenosti říkali loď. Že galéra na otevřeném moři neztroskotala, byla podle jeho názoru jen náhoda. Žebroví bylo umístěno v příliš velkých rozestupech a trup příliš baňatý. Při bouři hrozilo nebezpečí, že se loď prostě rozlomí, a kdyby se ocitla napříč silnému vlnobití, určitě by se převrátila rychleji, než by stačili skočit přes palubu.

Ollowaina vytrhlo ze zamyšlení žalostné mňoukání. Přibitá na prkně kolem proplouvala další kočka. Ta barbarská sebranka! Nedaleko se vznášel na vlnách velký vor. Kněží ve sněhobílých zavinovacích suknicích zpívali slavnostní, monotónní píseň a kolébali nahými trupy. Všichni měli hlavy oholené. Dokonce i obočí zmizelo. Oči byly orámovány širokou modrou pastou, což mužům dodávalo výhružného vzhledu.

Kolem voru se na vlnách houpaly desítky malých člunů, ve kterých se tísnily uboze oblečené postavy. Rybáři, usoudil Ollowain. Okouzleně přihlíželi podivnému divadlu. Nad špinavou vodou přístavu se vznášely výpary kadidla a tlumily strašný puch. Jakýsi muž v leopardí kožešině nasypal do zlatých misek na voru další dávku kadidla. Pak mu přinesli bílou kočku. Zvíře vypadalo omráčeně. Když mu kolem zadních nohou pevně omotávali bílé plátno, nekladlo žádný odpor. Pak lidé přinesli silné prkno, do jehož povrchu byly vyryty jakési symboly.

Někdo podal muži v leopardí kožešině stříbrné kladivo.

Mistr šermíř odvrátil zrak, ale uši zavřít nemohl.

„Neměl bys tady tak postávat, jako bys spolkl násadu od oštěpu, vážený fechtýřku. A neměl bys hodnotit lidi podle svých měřítek.“ Zezadu se k němu přiloudala Ganda. Byla tak malá, že se musela postavit na špičky, aby viděla přes zábradlí. Letmým gestem ukázala k voru. „Kněží Bessy jsou ještě považováni za mírumilovné. Zato Balbar, bůh města Iskendrie, musí být krvežíznivé monstrum. Dokonce i kapitán, byť je cizinec, se skoro neodvážil vzít jméno té zrůdy do úst.“ Lutinka pokrčila rameny. „Na druhou stranu se v žádném jiném městě nenajde tolik úžasných uměleckých děl jako v Iskendrii. Zdejší chrámy a paláce nemají obdobu. Dokonce tady mají knihovnu, ve které uchovávají pět set tisíc svitků. Zní to jako vzdálená ozvěna, viď?“

„Možná tuší, co se skrývá pod jejich městem?“

Ganda se na něj usmála. „Ty to nehraješ, viď? Vážně nemáš tušení… ‚Pod městem‘, to je vážně dobré. Tam najdeš akorát krysy. Iskendrijská knihovna leží v Rozbitém světě. Plave nicotou na obrovitém kusu skály. Jediné bezpečné albské stezky, které k ní vedou, začínají tady v přístavním městě. Odtud má taky své jméno.“ Olízla si malým růžovým jazykem špičku nosu. „Možná to bylo i naopak. Možná pojmenovali město Albové. Iskendrie… To zní až příliš hezky na to, aby to bylo lidské slovo, nemyslíš?“

Ollowain neměl chuť nechat se poučovat. „Myslím, že by sis měla dávat pozor, co provádíš s jazykem. Už nemáš liščí hlavu. Neřekl bych, že si lidi olizují nos.“

Lutinka naklonila hlavu na stranu a pozorně se na něj podívala. „Co je to vlastně s tebou, elfe? Musíš pořád něco kritizovat? Je třeba být elf, abys byl dokonalý?“

„Jenom se starám, abychom nebyli nápadní.“ Zatahal za turban, který měl na hlavě. „V tom horku se mi vaří mozek, ale schovávám si uši.“ Přejel rukou po svém širokém, skoro k zemi sahajícím rouchu. „Nastrojil jsem se do šatů, protože to zdejší muži dělají.“ Mrzutě se rozhlédl. „I když tady na palubě nevidím nikoho, kdo by se oblékal tak zženštile jako já. Jak sis už určitě všimla, potím se. To není u elfa běžné, že? Bohužel jsem v tomto ohledu založen poněkud jinak než zbytek mého lidu. Tyhle hloupé šaty se mi lepí na tělo. A aby to nestačilo, páchne tenhle přístav tak hrozně, že bych nejspíš na místě omdlel, kdybych se zhluboka nadechl. Přesto se snažím chovat tak, jako by to všechno pro mě bylo normální. Koneckonců nechceme být nápadní. A co děláš ty? Olizuješ si jazykem nos. Zatraceně, copak je ti jedno, jestli v našem poslání uspějeme? Nemůžeš se aspoň trochu snažit? Nebo toho žádám po lutince moc?“

„Jestli ti dělá starosti, že bys mohl vypadat zženštile, mohl bys možná přestat mávat tím navoněným šátkem.“ Ganda se výsměšně ušklíbla. „A pokud jde o tvůj oděv… Pro válečníky z pouště je to úplně normální styl oblékání. Ať tomu věříš, nebo ne, když jsme ti s Emerelle tohle přestrojení vybíraly, věděly jsme, co děláme. Bojovníci pouště jsou považováni za vznětlivé, na slovo skoupé podivíny. A jako šermíři mají špatnou pověst…“ V jejím úšklebku teď bylo něco vyzývavého. „Nadzvedl se teď trochu závoj kolem našeho záhadného rozhodnutí, nebo ti to musím vysvětlit ještě podrobněji?“

Ollowain zmuchlal šátek a hodil ho do vody. Nejraději by ji uškrtil… Mohla mu to všechno říct dřív. A tenhle způsob, jak hovořila o královně…

Bude to trvat jen pár dní, napomenul se šermíř v duchu. Musí se sebrat, nic jiného se nedá dělat. Podstatné je jen to, aby splnili královnin úkol. Budou v knihovně pátrat po vědění Albů a pak se vrátí. Tak těžké to zase nebude. Knihovníci budou určitě vědět, co se skrývá v jejich knihách!

„Dopouštím se ještě nějakých dalších chyb?“ zeptal se Ollowain s nuceným klidem.

„Pokud jde o tvé oblékání, nebo spíš obecně?“

„Pokud jde o naše poslání. Nic jiného tě nemusí zajímat.“

„Myslíš si snad, že bych chtěla mít kromě něj s tebou ještě něco společného?“

Zachovej klid, napomenul se znovu. „Dobře, že se aspoň v jednom bodě shodneme. Takže, dělám, pokud jde o mé přestrojení, ještě nějakou chybu?“

Ganda si vyzývavě přejela jazykem po špičce nosu. „Ne. Přestrojení sedí. A co je důležitější, muž, který je nosí, přesně splňuje představy, které tady lidi mají o válečníkovi z pouště. Upjatý, hrdý a nemluvný. Všechno je dokonalé.“

Ollowain se odvrátil a pozoroval, jak galéra přiráží k dlouhému, kamennému molu. Námořníci vtáhli dovnitř vesla. Těžká loď se skřípavě třela o kotouče tlustých lan, které měly zabránit, aby trup došel k úhoně. Pak přisunuli k palubě můstek. Na přístavní hrázi se tlačili kupci, kteří na kapitána něco volali a zjevně chtěli hned na místě začít se skupováním nákladu.

„Čeká se od nás, že se nějak rozloučíme?“ zeptal se Ollowain, aniž by se na Gandu podíval.

„O to už jsem se před chvílí postarala. Můžeme jít, otče.“

Mistr šermíř ji popadl za ruku a spěšně se vydal po strmém můstku nahoru. Ganda s ním jen stěží držela krok a hlasitě si stěžovala. Jak mu to říkala? Upjatý, hrdý a nemluvný. Takoví otcové na stížnosti dcer moc nedbají.

Dav přibrzdil šermíře už po prvních několika krocích. Přístav byl špatně navržený. Hemžilo se tady mnohem víc lidí, než jeho stavitelé očekávali. Pomalu se sunuli kolem nich a dělali si lokty místo. Zápach nemytých těl bral Ollowainovi dech. Brzy si přál, aby svůj parfémovaný šátek nehodil do vody. Rychle si položil levou ruku na peněženku. Určitě se tu potloukali i zloději. To místo pro ně bylo jako stvořené.

Cestu jim zkřížil zástup polonahých mužů, s pytli naloženými na širokých ramenou. Mezi zuby měli vsunuly dřevěné kroužky, aby samou námahou netiskli zuby k sobě tak pevně, až by se jim zlomily.

Ze smažírny, kde se na dřevěných rožních připravovaly malé proužky masa, se k nim nesl pach rybiny. Jakýsi křikloun vychvaloval krásu sněhobílého vodního buvola. V klecích na nízké tribuně bylo možné spatřit i další zvířata. Kromě spousty psů a koček mezi nimi byla opice, několik holubů, a dokonce i bílý had.

„Že si ten chlapík ale pořádně vypomohl křídovým prachem,“ zvolala Ganda pobaveně. „Možná bych si měla to obětní zvíře koupit a poprosit některého z bohů města, abys mi neutrhl ruku, až budeš příště zase pospíchat.“

„Možná bych se ho měl zeptat, jestli nekoupí malou bílou holku?“ opáčil Ollowain rozkaceně.

Ganda se na něj pronikavě podívala. Pak mu vytrhla ruku. Proč je najednou tak choulostivá? Když někdo tak rozdává, měl by umět i sám přijmout. Držel se těsně u ní, aby se mu v tlačenici neztratila. Už spolu nepromluvili jediné slovo.

Mistr šermíř ji vedl k bráně přístavu, úzkému oušku jehly, kterým do města plynuli všichni návštěvníci i veškeré zboží. Náhle si všiml oddílu vojáků. Dav se před nimi rozestupoval. Muži měli na sobě krátké drátěné košile ze stříbrných šupin a suknice z tuhých proužků plátna. Na velkých, kulatých, bílých štítech byli modrou barvou vyvedeni skákající delfíni. Z mohutných bronzových přílbic povlávaly vojákům bílé chocholy z koňských žíní. Na lidské poměry působivý oddíl, pomyslel si Ollowain. Meče měli připásány na levém boku nezvykle vysoko a v rukou svírali kopí s úzkým hrotem.

Elf se pokusil ztratit v davu a zmizet jim z cesty, ale v dlouhém bílém hávu a s drobným děvčátkem vedle sebe byl příliš nápadný. Velitel vojáků na něj mávl.

„Ví, že jsi ho viděl. Zůstaň stát, jestli ti mezi těma dlouhýma ušima ještě zbývá aspoň špetka rozumu.“

I bez varování Ollowain věděl, že je příliš pozdě. Kdyby se teď pokusili strážím uniknout, byli by okamžitě podezřelí. A tak se zastavil a přátelsky se na důstojníka usmál.

Vysoký velitel mu položil nějakou otázku. Jeho tón byl zdvořilý, ale rozhodný. Ollowain nerozuměl jedinému slovu. Nervózně se podíval na lutinku.

Ganda se usmála a začala s hrozným přízvukem na vojáka mluvit. Při tom gestikulovala pažemi a dělala podivné grimasy.

Ollowain kradmo velitele strážního oddílu pozoroval. Muž vraštil čelo, jako by se mu nelíbilo, co slyší. Pak obdařil šermíře zvláštním pohledem. Lidský voják byl dobře oholen a voněl růžovou vodou. Ollowain si dával pozor, aby mu nehleděl přímo do tváře.

Ganda ještě pořád mluvila. Její slova jako by toho muže čím dál víc rozrušovala. Co mu to, k čertu, vykládá? A proč na něj ten chlap kouká tak soucitně?

Lutinka ukázala k přístavní bráně. „Jestli chceme vstoupit do města, musíme zaplatit mýtné. Dva měďáky budou stačit.“

Ollowain zalovil v peněžence a podal důstojníkovi peníze. Ještě stále se mu nepodíval přímo do obličeje. Náhle ho voják popadl za ramena a přitiskl k sobě. Při tom cosi pronášel s velkou vroucností v hlase a několik kopiníků mlčky přikyvovalo. Pak předal Ollowainovi malou měděnou destičku, do které byl vyražen skákající delfín.

Ollowain udiveně hleděl za důstojníkem. Ten si už mezitím vybral v davu dalšího poutníka.

„Co jsi jim to řekla?“ zašeptal, i když mu kromě Gandy stejně nikdo nemohl rozumět.

„To raději nechtěj vědět.“ Lutinka se usmála tak koketně, jak to dokážou jen děti.

„Dovol, ať svá rozhodnutí činím sám. Až budu potřebovat tvou radu, požádám tě o ni. Do té doby dělej, co ti říkám. Co to do toho velitele vjelo? Co mělo znamenat to rozloučení?“

Ganda se tiše zasmála. „Dobrák od kosti, viď? Kdyby byl trochu menší, možná by se mi líbil.“

„Gando…“

„Ano, ano.“ Mávala rukou a ještě pořád se smála. „Domníval se, že by tě s těmi tvými hrozivými úmysly vlastně neměl pouštět do města, ale byl přesvědčen, že je tvůj hněv spravedlivý, a přál ti, aby ses dožil dne, kdy ti Balbar dopřeje uškrtit tvé nepřátele na jejich vlastních vnitřnostech. Přátelská slova, že? Vždyť jsem říkala, že je to dobrák od kosti.“

„Jaké nepřátele?“ Mezitím dorazili k chumlu lidí, který se tísnil před úzkou přístavní branou. Panoval tady ohlušující kravál. Lidé se neukázněně strkali, tlačili a křičeli na sebe, až jim přeskakoval hlas. Jen u postranní brány to šlo poněkud plynuleji. Ganda prošla kolem dlouhé fronty čekajících a zamířila přímo k ní.

Ollowain si všiml, že ti, kteří tudy procházeli, vypadali upraveněji než zástup přístavních dělníků, poháněčů oslů, veslařů, nevěstek a otroků, kteří zápasili o vstup u hlavního vchodu. Už sama brána vypadala honosněji. Otevírala se mezi dvěma štíhlými věžemi, vykládanými modrobílými kachlíky, které vytvářely obraz skákajících delfínů. Pod obloukem brány stál mezi strážemi kněz s vyholenou hlavou. V jedné ruce držel svazek světlomodrých květin a v druhé plytkou misku s vodou. Pokaždé, když někdo procházel branou, ponořil květiny do vody a nového hosta města pokropil. Jak podivný zvyk! Teprve když si Ollowain všiml, že většina nově příchozích poté hodila knězi do misky minci, došel mu hlubší smysl tohoto úkonu. Ten muž byl žebrákem svého boha. Jak ubohé bylo náboženství těch lidí! Co to bylo za bohy, že dělali ze svých služebníků žebráky? Proč vůbec stáli za uctívání, když se nedokázali postarat dokonce ani o své nejoddanější služebníky?

„Musíš strážím ukázat tu měděnou tabulku. To je naše propustka,“ zašeptala Ganda.

Ollowain přišel na řadu, ale místo aby jednoduše prošel, zastavil se a upřeně se zahleděl na kněze.

Strážný mu položil jakousi otázku.

„No tak dělej,“ naléhala Ganda.

Ollowain vtiskl vojákovi do ruky měděnou destičku. Mávnutím ruky byli puštěni dál a patřičně pokropeni vodou. Od daru pro holohlavcova boha Ollowain upustil, za což si vysloužil od kněze zlý pohled.

Za branou se rozkládala široká, pečlivě dlážděná ulice vedoucí až do srdce města. Šermíř byl překvapen, když viděl, jak je Iskendrie velká. Vysoká přístavní zeď mu předtím zakrývala pohled na moře domů. Směrem k severu se táhl plochý pahorek. Na něm stály honosné paláce a chrámové komplexy. „Doufám, že ti královna řekla, kam máme jít.“

„Asi mi budeš muset důvěřovat.“ Její nestydatý úšklebek jen podtrhával ten paradox slyšet taková slova z úst lutinky. Ukázala k pahorkům. „Musíme tam. Emerelle mi popsala cestu. Je tam velká obchodní společnost. Vede ji elfka, která se převléká za lidskou ženu. Jmenuje se Sem-la. V jejím domě se, ukrytá ve sklepě, nachází albská hvězda, která nás dovede do knihovny.“

Ollowain se podrobil osudu; byl už z těch malicherných hádek unavený. „Jdi napřed a ukazuj mi cestu. A konečně mi povyprávěj tu historku, kterou jsi naservírovala veliteli stráže.“

Ganda si odkašlala. „Vědění nedělá člověka vždycky šťastnějším. Koneckonců je to naprosto bezvýznamné.“

„Pro mě ne.“

„V tom případě mi přísahej, že se nerozzlobíš. Chtěla jsem tě jenom ochránit.“

„Tak mluv konečně!“

„Nejdřív musíš přísahat.“

Co si ta lutinka vlastně myslí? Že se na ni bez sebe zuřivostí vrhne s mečem v ruce? „Přísahám, že se nerozzlobím a neudeřím tě ani ti nezpůsobím jiné příkoří. A teď mluv.“

Gandě mazaně zablýskaly oči. „Dobrá. Považují tě za nejčestnějšího elfího fechtýřka. Uchýlím se tedy pod ochranu tvé přísahy. Je to ostatně stejná historka, kterou jsem o tobě naservírovala i kapitánovi galéry.“

O POHÁDKÁCH, BOŽÍCH NEVĚSTÁCH A JEDNÉ VYHNANKYNI

Elf se držel tak strnule zpříma, jako by mu někdo zasunul meč do jeho nejcennější svátosti. Takový namyšlený bastard! Ale jeho přísaze se dá určitě věřit. Ganda chvíli přemýšlela, jestli by neměla svou historku ještě trochu vyšperkovat, pak ale tu myšlenku zavrhla. Tím, co jí předcházelo, se blíže nezabývala. Kdyby o tom Ollowain věděl, zlobil by se totiž míň, a když zápolil se svým hněvem, byl takový sladký.

„Vyprávěla jsem námořníkům, že patříme k Synům Zeynelovým,“ začala Ganda tónem slepých vypravěčů pohádek z Tanthalie. „To je významný kočovný kmen, který daleko na jihu střeží důležité obchodní trasy přes poušť a ovládá tam všechny oázy. Ty jsi Arban ben Chalaš, psanec. Hezké jméno, že jo?“ Zvedla k němu oči. Jeden vždycky musel zaklánět hlavu, když mluvil s elfy. Nikdy je nenapadlo, že by pro lutiny možná bylo příjemnější, kdyby se k hovoru posadili. Ollowain zvedl obočí.

„Jo, jo. Vždyť já už pokračuju. Takže, vysvětlila jsem, že jsi můj otec a že jsi byl nejlepší šermíř našeho knížete Karima. Kdykoliv mezi rody propukly sváry, které se nedaly urovnat slovy, poslal kníže tebe. A ty jsi nebyl nikdy poražen. Tak rostla rok za rokem tvoje sláva i bohatství našeho knížete. Bohužel počet závistivců vzrůstal ještě rychleji. A protože tě nemohl porazit žádný meč, musela slova vykonat dílo, na které byla ocel příliš slabá. Nejprve tě chtěli nalákat na půvaby mladých otrokyň, ale ty jsi byl tak hluboce oddán mé matce, že ani tento pokus uškodit ti nepřinesl žádné ovoce. Protože tvoji nepřátelé na tobě nemohli najít žádnou slabinu, pokoušeli se o to tím zoufaleji u našeho knížete. A i když byl Karim velmi ušlechtilý a spravedlivý, přesto našli jednu věc, u které se skutky našeho knížete neřídily chladným rozumem, nýbrž vřelým srdcem. Musíš vědět, drahý otče, že náš kníže nebyl přes všechny své přednosti atraktivní muž. Nahrávalo mu, že muži našeho lidu nosí šaty až na zem a zahalují si tvář, aby se chránili před palčivým dotekem slunce a dusivým prachem ve vzduchu. Kvůli nemoci v dětství byly tvář i tělo knížete Karima zohyzděny odpornými rudými jizvami. O to víc ho naplňovalo hrdostí, že získal za manželku spanilou Arsinoe, o jejíž gazelí kráse se hovořilo až v palácích Iskendrie. Právě zde se rozhodli vaši nepřátelé zasadit vražedný úder. Podplatili rádce knížete a upředli síť jemných lží o tobě a krásné Arsinoe. Jednou se říkalo, že tvůj pohled ulpěl na její nádherné tváři o chvilku déle, než by se slušelo, pak zase, že ses vysmíval knížeti za to, že ještě nezplodil dítě. Ano, někteří si dokonce šuškali o tom, že jsi tak věrný služebník, že tajně pomýšlíš na to zbavit knížete a jeho choť pohany bezdětnosti. Tak jako vítr a pouštní písek časem zformují po libosti i tu nejodolnější skálu, tak nezůstala ani tato jedovatá slova nakonec bez účinku. I když ti kníže Karim velmi důvěřoval, začalo v jeho srdci pomalu klíčit sémě pochybností. Posílal tě na dlouhé cesty, abyste s Arsinoe nepobývali na jednom místě. Počínal si stále pánovitěji v požadavcích na své sousedy, štít jeho cti byl pořád tenčí a tenčí, a čím dál častěji nacházel důvod vyslat tě, abys mu vybojoval jeho spory. Leckterý čestný válečník musel zemřít, protože se Karim bál mít tě ve své − a tedy i Arsinoině − blízkosti. Patrně se nikdy nedozvíme, co se ti nakonec stalo osudným, zda to byla vůle nějakého náladového boha, tragická náhoda nebo poslední obratný tah tvých nepřátel. Stalo se do jednoho horkého jarního rána, když Arsinoe vyrazila, aby ve své zahradě v oáze vyhledala samotu a příjemný chládek. Zahlédl jsi ji z dálky a pozdravil jsi ji. Ale neodvážil ses do její blízkosti, protože i k tobě se už donesly některé temné fámy, které se kolem tebe a krásné kněžny točily, a nechtěl jsi je ještě přikrmovat. Navíc Arsinoe přišla bez svých služebných a ani v zahradě nebyl nikdo, kdo by mohl dosvědčit, že se nejedná o místo tajného dostaveníčka. Chystal ses právě odejít, když Arsinoe překvapeně vykřikla. Pak zasténala a klesla k zemi jako sražena neviditelnou dýkou. Zapomněl jsi na všechnu opatrnost a rozběhl se ke své paní, a když jsi k ní přiběhl, stačil jsi ještě zahlédnout jedovatého štíra, jak mizí v růžovém houští. Jed té zákeřné bestie vysílá všemi žilami palčivou bolest, nejhorší ale je, že bere srdci odvahu tlouct. Arsinoe ležela před tebou na břehu malé tůňky, obklopena bílými liliemi. Už neslyšela, jak voláš její jméno. A tak jsi udělal to, co by každý řádný člověk udělal. Sklonil ses k ní, abys nezištně bojoval o její život. Moudřejší muž by možná volal o pomoc a myslel spíše na svou pověst, ale moudrost a hrdá čest nechodí často ruku v ruce. Když tě našli, ještě pořád jsi nepřestal bojovat o život své kněžny a byl sis jist, že její srdce opět začalo bít, slabě a nepravidelně jako mávání křídly ptáčete, které poprvé roztahuje letky. Ale odtáhli tě od ní pryč. Z dálky to muselo vypadat, jako by ses nad ní skláněl jako vášnivý milenec. Šaty se Arsinoe nešikovně svezly, hruď nad srdcem měla takřka odhalenou. Přes všechny prosby a výhružky tě odvedli. A Arsinoe zemřela, ještě než slunce stanulo v nadhlavníku. Falešní rádci Karimovi našeptali, že se jí samou hanbou zlomilo srdce. A on jim uvěřil. Vítr a pouštní písek dovršily své dílo. Z muže, kterým kníže kdysi býval, nic nezbylo. Nechal zavolat mne a mou matku. A zatímco matku pomalu škrtili širokým hedvábným šálem, musela přihlížet, jak tě žhavým železem připravují o mužnost. Kníže ti taky nechal zkrátit jazyk, protože už nechtěl déle poslouchat tvé údajné lži. Rozhodl, že tvůj jazyk za celá léta nevyslovil jediné pravdivé slovo, a přál si, aby ve dnech, které ti ještě zbývají, nesplynulo z tvých rtů nic zřetelného. A pak nařídil katovu pacholkovi, aby ti vytvořil na těle tolik jizev, kolik hyzdí jeho vlastní. A sundal si roucho a odhalil ztýraný trup, aby mučitel viděl, jak má vykonat svou práci. Dokonce i v očích toho tvrdého muže se na okamžik objevilo zděšení. Tím začalo martyrium, které mělo trvat celé dny. Pacholek používal vzácné soli, opičí chlupy i trny růže, aby tvým ranám zabránil zacelit se. Do některých dokonce umisťoval černý onyx, jako zlatník zasazuje do svých klenotů drahokamy. Díky tomu to vypadalo, jako by z tvého zmučeného masa zíraly temné oči. Utrpení už trvalo sedm dní, když tvůj trýznitel učinil chybu a došel k názoru, že má před sebou zlomeného muže. Za to zaplatil životem stejně jako kníže Karim, který rozkázal zabít matku a ze mě učinil otrokyni ve svém paláci, kterou na noc zavírali ke kozám, aby ji ponížili. Ani dva falešní rádci knížete se nedožili ranního úsvitu. Ale pak jsme museli utéct, protože zranění tě příliš oslabila a všichni válečníci oázy byli na nohou a snažili se tě dostat. Muži, kteří byli léta tvými přáteli a které jsi zasvěcoval do tajemství starých šermířských mistrů, padali pod ranami tvé čepele. Tak jsme utekli do pouště. Zůstali jsme tam čtyřicet dní a nocí a já jsem ti ošetřovala rány a učila se porozumět zkomoleným slovům, která ti splývala ze rtů. Zrádní přátelé knížete byli dost chytří na to, aby uprchli před tvým hněvem. Navzdory všem těm vojákům, které jim nabízeli na ochranu, nechtěl nikdo z nich déle zůstat v zemi Synů Zeynelových. Ovšem náš lid tě prohlásil za zavrženého a začal tě pronásledovat, stejně jako ty nemilosrdně stíháš falešné rádce knížete Karima. A právě to je důvod tvé cesty do Iskendrie. Jsi tady, abys dal jednomu z těch mužů okusit polibek svého meče.“

Ganda se vyčkávavě zahleděla na Ollowaina. Pokaždé, když ten příběh vyprávěla, byl lepší a lepší. Přikrášlovala ho, dodávala další podrobnosti. Ale co si o něm pomyslí elf?

Kolem rtů mu pohrával posměšný úsměv. Nezazářila mu snad na okamžik v očích jiskra srdečného smíchu? Kdyby byl tenhle neřád trochu otevřenější a neskrýval všechny pocity za svou arogancí, bylo by s ním určitě snazší vyjít!

Ale takoví byli, ti elfové. Hlavně ti z mrazivého severu, kteří patřili k Normirgům. Navenek byli jako kusy ledu, ale v jejich nitru hořel nebezpečný oheň.

„Právě jsem se rozhodl, že chci být v každém případě u toho, až budeš naší vládkyni Emerelle vyprávět o výsledku cesty. Jsi vážně nadaná lhářka, Gando. Zdá se, že ti vymýšlení historek dělá velkou radost. Možná se podobáš rádcům svého knížete Karima. Jsi taky jako písek a vítr, které tak dlouho nahlodávají pravdu, až nikdo nedokáže rozeznat její pravou tvář?“

„Pro tebe budu vždycky jen to, co vidíš v mém lidu, Ollowaine. Alespoň pokud jde o lutiny, už dlouho zavíráš oči před pravdou. Mám plné zuby toho ti pořád něco rozmlouvat nebo se tě snažit přimět aspoň k tomu, abys ve mně viděl nejdřív Gandu, která se těší Emerellině přízni, a teprve potom lutinku.“ A právě jsem se rozhodla, že se nikdy nedozvíš, co za tím příběhem opravdu vězí, pomyslela si Ganda. Ať jí vleze na záda! Zatracený elf! Nikdy by jí neuvěřil, že mu během první noci na galéře zachránila život. Kdyby Ollowain tušil, za koho ho považovali… Ale to je fuk. Její pohádka o ubohém Arbanovi ben Chalaš byla užitečná. Stejně bylo pozoruhodné, jak muži mnohem raději poslouchali historky o zradě, bojích a krevní mstě než romantické milostné příběhy se šťastným koncem. Špetka lásky a nádech erotiky v nich ovšem být mohly, i když by je podobná vyprávění z úst mladé dívky určitě jen přivedla do rozpaků. Ganda se pro sebe tiše usmála. Jak snadné bylo vodit je za nos. Dokonce i Ollowain byl předvídatelný, když ho člověk trochu poznal.

Chvátala dlouhými kroky vpřed. Zatímco vyprávěla, urazili už víc než míli. Pomalu se začínalo stmívat. Ale přímo úměrně tomu, jak denní žár polevoval a do Iskendrie vanul čerstvý večerní vánek od moře, zaplňovaly se ulice lidmi. Někteří ještě zjevně chtěli vyřídit poslední nákupy, další si možná jen vyrazili na procházku, než ulehnou k odpočinku.

Ulici teď lemovaly vysoké sloupy. Na každém třetím byla ve výšce pěti kroků římsa, na které byla vztyčena socha v nadživotní velikosti. Oblečena do pestře malovaných rouch shlížela vyobrazení důstojně na hemžení pod sebou. Také večerní chodci sdíleli zálibu ve výrazných barvách. Byli tu muži v červených kalhotách se zlatožlutým květinovým vzorem i kupci, kteří se zahalovali jako knížata do zlatem lemovaného purpuru a navzdory horku měli na hlavách strakaté kožešinové čapky. Po ulici se v nosítkách pohybovaly ženy v šatech stejně průsvitných jako Gandin závoj; každý zvědavec mohl svobodně civět na pestré obrazy a vzory, které si nechaly namalovat na kůži. Některé si posypávaly tváře zlatým práškem a na víčka přilepovaly droboučké drahokamy, což byl nápad, který se Gandě zalíbil. Přála by si mít víc času, aby mohla toto vzrušující město podrobněji prozkoumat. A musela si přiznat, že lidem křivdila. Při svých cestách po albských stezkách se dostávala do jejich světa jen zřídka a žádné z míst, která až dosud poznala, v ní nikdy nevzbudilo touhu zdržet se déle. Ale Iskendrie byla jiná. Už způsob, jakým kapitán galéry o městě hovořil, vzbudil Gandinu zvědavost. Jednou nazýval Iskendrii otevřenou morovou ranou, které se každý rozumný člověk vyhne, pak zase mluvil o perle, nejcennějším šperku všech mořských pobřeží. Propadl městu horoucí nenávistnou láskou. Nikde jinde, tvrdil, se tak těsně nesnoubí krása a hrůza. Podrobně jí vyprávěl o nádheře staveb a soch, o ctižádostivých závodech básníků a kameníků, snažících se vytvořit nejdokonalejší umělecká díla, o bláznivých knížatech, která se stále ženila jen s vlastními sourozenci, aby udržela krev rodu čistou. O kupcích, kteří během pouhých několika let nashromáždili pohádkové poklady a pořádali oslavy hodné králů, jako například tajemná Sem-la, jež vlastnila celou flotilu obchodních lodí, vždycky měla šťastnou ruku, a přesto nedokázala najít muže, se kterým by chtěla sdílet lože déle než jednu noc. A vykládal také o Balbarovi a jeho krutém kněžstvu, které v Iskendrii vládlo.

Ollowain si odkašlal. Šli teď vedle sebe už skoro míli mlčky. „Jako pohádka byl tvůj příběh docela hezký. Jenom by mi bylo milejší, kdybych v ní nemusel hrát hlavní roli jako vykastrovaný a zmrzačený hrdina.“

Byla to nabídka ke smíru? Gandu samotnou překvapilo, jak velmi by se jí ulevilo, kdyby konečně mohli zanechat těch dětinských sporů. Na druhou stranu ale byla příliš hrdá, než aby Ollowainův návrh okamžitě přijala.

„Jaký hrdina tedy jsi?“ zeptala se trochu drzeji, než původně zamýšlela.

Ollowain si dával s odpovědí načas. Až příliš! Gandin pohled přilákaly divy města, naslouchala volání kupců a vdechovala ty tisíce neznámých vůní, které Iskendrie vydávala. Pak na širokých mramorových deskách dláždění spatřila rozšlapané okvětní lístky. Byly Čerstvé. A připomněly jí ten nejděsivější příběh, který jí kapitán galéry vyprávěl. O svatbě boha Balbara, která se v těchto neklidných časech každý den slaví na nádherném náměstí před chrámem.

„Myslím, že jsem smutný hrdina,“ řekl Ollowain konečně, ale na podobná doznání už bylo pozdě. Ať si o sobě elf myslel cokoliv, v jejích očích to byl muž, který má na kahánku. Něco otřáslo jeho životem v základech. Ganda toho nevěděla moc o válce, kterou mistr šermíř vedl ve Sněžné marce a ve světě lidí. Ale i to málo, co se jí doneslo, stačilo, aby nabyla jistoty, že byl elfí hrdina zraněn do hloubi duše, i když navenek působil nedotčeně. Jak jinak se dalo vysvětlit, že ho v přístavu tak rozrušil pohled na ty kočky? Ganda tenkrát přerušila rozhovor s kapitánem, aby dala na Ollowaina pozor. Byla přesvědčena, že moc nechybělo a vrhl by se na vor kněží. A to všechno kvůli několika zvířatům! Co by udělal, kdyby viděl, co se odehrává před Balbarovým chrámem? Nechal by se v návalu marné statečnosti roztrhat davem na kousky? Jistě, byl nejslavnějším šermířem Albenu, ale dokonce ani on by nepřežil, kdyby musel sám čelit hněvu celého města. A možná ani přežít nechtěl? Možná hledal hrdinskou smrt? Vzhlédla k němu. Díval se na ni, možná po celou tu dobu. Zjevně ještě pořád čekal na její odpověď. Jeho oči působily unaveně a smutně. Kolovaly zvěsti, že v bitvě o Phylangan zahynula jeho milá. Ale nikdo nevěděl nic určitého. Vypadá takhle válečník, který hledá dobrou příležitost, jak zahodit svůj život? Tady v Iskendrii se to nestane, pomyslela si divoce. Ne, dokud jsem za tebe zodpovědná!

Teď zaslechla tlumené bubnování a pronikavé řinčení činelů. Rozezněla se ponuře slavnostní píseň. Pokřik trhovců a neutuchající mumlání hlasů kolem utichlo. Kolem nich se tlačilo stále víc lidí, aby jim neunikla podívaná, která se odvíjela na velkém náměstí před chrámem.

„Musíme teď tudy,“ prohlásila Ganda rozhodně a ukázala na úzkou uličku, která odbočovala z ulice procesí.

„Neříkala jsi, že dům, ke kterému směřujeme, leží kousek od toho náměstí nahoře na kopci?“ namítl Ollowain.

„Vidíš tu tlačenici, elfe? Chceš si razit cestu mezi tisíci zpocenými lidskými těly? Vypadá to, že se tam koná nějaká slavnost. Najdeme způsob, jak náměstí obejít. Dostaneme se k cíli a ještě si ušetříme nepříjemnosti.“

Šermíř už nic nenamítal a následoval ji do labyrintu uliček. Ganda se snažila držet od náměstí co nejdál a přitom se neztratit. Zdejší domy měly čtyři či pět poschodí. Nad uličkami byly napnuty špinavé sluneční plachty. Zpočátku ještě visely na stěnách domů pestré skleněné lucerny, které vrhaly hřejivé světlo. Byly tady i krámky, obchodníci s perlami, kteří nabízeli své zboží navlečené na dlouhé šňůry ze psích šlach, nebo prodavači vody s baňatými džbány na zádech a širokými opasky, v nichž byly zastrčeny prosté hliněné pohárky, ze kterých se mohli zákazníci napít. Nějaký muž nabodl na dlouhou tyč zabité krysy a vychvaloval je jako pochoutky pro domácí kočky. Šenky s výčepními pulty zasazenými do proražených domovních zdí obrácených k ulici slibovaly pivo, víno a další, exotičtější pochoutky.

Domy byly omítnuty na bílo. Déšť a čas namaloval na fasády široké šmouhy. Do výše boků byly stěny natřeny červenohnědou barvou, na které nebyla špína tak vidět. Nad hlavami se odvážně vypínaly dřevěné balkóny a po fasádě se v ostrých zatáčkách vinuly k vyšším poschodím dřevěné schody. Všude byly napnuty šňůry, na nichž viselo prádlo nebo pruhy čerstvě obarveného plátna.

Ganda je vedla čím dál hlouběji do labyrintu. Obchody, které míjeli, byly stále ubožejší. Na dřevěných schodech teď seděli ženy a chlapci, kteří se necudně protahovali a nabízeli svá těla k rozkoši. Sazemi načrtnuté obrázky na stěnách domů neohrabaně znázorňovaly postavy s nadměrně velikým přirozením. Reklamní slogany vychvalovaly půvaby služek lásky. Tak se nějaká Asmandea chlubila, že jeskyňka mezi jejími sněhobílými stehny je místem, o kterém sní i knížata.

Uličky byly užší a užší. Páchly smaženými rybami, příliš dlouho nošenými šaty a chvatnou láskou, jejíž vyvrcholení diktoval písek v přesýpacích hodinách. Ollowainovi se vtíravě nabízely ženy, přejížděly mu rukama po ramenou a tváři, či mu dokonce sahaly do rozkroku. Vrkajícími hlasy slibovaly krásnému cizinci nezapomenutelné hodiny a klely jako potulní kotláři, když šel dál, aniž by je uznal za hodna jediného pohledu.

Postupem doby si Ganda všimla lačných pohledů, mířících na elfův meč. Drahokamy osázená zbraň představovala malé jmění. A také na Gandu zírali.

Nakonec dorazili do uličky, zatarasené už po několika krocích troskami zříceného domu.

Ollowain se rozesmál. „Máš něco proti, když se teď ujmu vedení já? Možná se vyznáš v albských stezkách, ale tady ses beznadějně ztratila, viď?“

Ganda si koutkem oka všimla, jak se povaleči stahují z dřevěných schodů nad uličkou do stínu domů. Elf nechal ruku klesnout na jílec meče.

V hromadě trosek před nimi zavrzal trám. Na cestu se skutálely kamínky. Někdo se vmáčkl do domovního vchodu. Za nimi se ozval silný bas. „Nenašel jsi tu správnou cestu, cizinče, ale Ptolemos tě viděl jít kolem a tvoje zboží se mu zalíbilo.“ Za jejich zády stál muž, jehož masité tělo vyplňovalo takřka celou uličku. Utřel si bílým kapesníkem z čela pot a pak ho zasunul do výstřihu své žluté tuniky. Na opasku mu visel těžký váček s penězi a železem pobitý klacek. Po pozoruhodně svalnatých nohách se mu klikatily mohutné žíly.

Ollowain se tázavě zahleděl na Gandu. Přeložila mu tlusťochova slova. „Nemáme zájem!“ pronesl elf zdvořile.

„Ne, ne, ne.“ Chlap zavrtěl hlavou tak rozhodně, až se mu mohutná dvojitá brada zhoupla tam a zpátky. „Takovou odpověď svému pánovi přinést nemůžu. Vidím, že chceš vyhnat cenu do výšky.“ Chvíli lovil ve váčku a pak si vysázel na masitou dlaň tři zlaťáky. „Tolik zaplatíme za tvou dceru. A nesmlouvej se mnou! Můj pán, Ptolemos, je Hledající, náleží k nejvyšší kastě Balbarových kněží. Vidíš tedy, že plním boží úkol, a s Balbarem se nesmlouvá, ledaže člověk chce rozhněvat jej i jeho služebníky.“ Po těch slovech se tlusťoch přitiskl k domovní zdi a nechal kolem sebe projít dvě postavy, držící v rukou dlouhé, zahnuté nože.

„Co je ti tedy milejší, cizinče? Peníze, nebo ocel? Jinou volbu nemáš, neboť bůh se rozhodl, že nalezl ve tvé dceři zalíbení. Víš přece, že se může po mladých nevěstách doslova utlouct.“

Ganda si znovu vzpomněla na historky, které jí kapitán vyprávěl o bohu města. Každý den jedna mladá dívka, to byla cena, kterou Iskendrie dobrovolně platila za svou moc a blahobyt.

Ollowain pochopil jen nataženou ruku a tasené dýky. Slovům nerozuměl. „Řekni tomu tlusťochovi, že nemám v úmyslu nikoho zranit a že jsem ochoten ho nechat jít. A taky že vím o těch třech dalších, kteří se skrývají ve stínu.“

Ganda se rozhodla ponechat si při překladu jistou volnost. „Můj otec, popravčí a nejlepší šermíř Synů Zeynelových, je ochoten nechat tě naživu, když posbíráš svých pět hrdlořezů a vypaříš se rychleji, než si stihnu odplivnout. Jinak jim zakroutí krkem, utrhne jim koule a nacpe ti je do té tvé velké huby, až se udusíš.“

Tlusťoch na ni zíral s vykulenýma očima.

Ollowain si odepnul sponu pláště a nechal ho sklouznout na zem. Bylo to ladné gesto, ve své tiché chladnokrevnosti ale výhružnější než tasené dýky. Plášť by mu v boji jen překážel. Také závoj si sundal, aby mu bylo vidět do hezké, pravidelné tváře.

Mluvčí zákeřných vrahů zvedl pravici a luskl prsty. Ze stínu trosek se vyřítilo něco tmavého. Dvě černě zahalené postavy se pokusily elfa chytit a povalit na zem. Ale i když Gandě připadali útočníci rychlí jako kočkovité šelmy, Ollowain se jim bez problémů vyhnul. S ladností tanečníka se obrátil, popadl jednoho z nich za paži a krátkým otočením mu zlomil zápěstí, takže mu z náhle necitlivých prstů vypadla dýka. Odstrčil křičícího muže od sebe, znovu se otočil a druhému násilníkovi zasadil kopanec do hrudi.

Ganda kousek ucouvla, aniž by byť jen na okamžik odvrátila zrak. Úder elfovy pěsti zasáhl jednoho z mužů do krku a ten klesl s chroptěním na kolena. Jakoby mimochodem se Ollowain vyhnul ráně dýkou, která ho minula jen o vlásek, a jejího majitele, který ztratil rovnováhu, sevřel v objetí skoro jako milenec svou dívku. Pak jeho štíhlé prsty jemně přejely po vrahově krku nahoru a na chvíli se zastavily za uchem. Ganda viděla, jak se šlachy na hřbetě Ollowainovy ruky krátce napjaly, pak muž klesl k zemi.

Útočník, kterého zasáhl šermíř kopancem do hrudi, se vyškrábal se sténáním na nohy. Vyměnil si ustrašený pohled s posledním ze svých druhů a oba začali ustupovat k troskám domu.

Ollowainovy pohyby připomínaly Gandě povlávání hedvábného praporu, rozechvívaného jemným vánkem. Během vteřiny se ocitl mezi oběma muži. Jednoho zasáhl úderem lokte ze strany do hlavy, druhého poslal kopancem do kolena k zemi. Muž si držel nohu a naříkal, zjevně neschopen vstát.

Pak se ke Gandinu hrdlu přitisklo něco studeného. Strachem a leknutím nebyla schopna vydat ani hlásek. Tiše se proklínala za to, že se nechala bojem tak unést a ničemu jinému nevěnovala pozornost. Těžká ruka ji popadla za rameno a odtáhla ji kousek dozadu. Tlusťoch jí tiskl ke krku dýku. „Ty jsi girat, viď?“ Mluvil tak překotně, že se až zajíkal. „Jeden z duchů pouště. To jsi měl říct. Ne ten nesmysl s popravčím. Nikdy bych nepoložil ruku na dceru girata.“

„Tak dej z mého krku pryč tu dýku, ty…“ Tlak chladné čepele zesílil a Ganda zmlkla. Taková zatracená smůla. Neměla toho tlusťocha spustit z očí! Byla to její chyba, že teď vězeli v bryndě. Pět nepřátel leželo neschopno boje na zemi, aniž by Ollowain musel tasit meč. A ona všechno zpackala a doslova vběhla tomuhle mizernému handlíři s dětmi do náruče.

„Myslíš, že přežiješ, jestli mé dceři něco uděláš?“ Ollowain hovořil naprosto klidně. Dokonce se usmíval, ale v tom úsměvu nebylo nic uklidňujícího. Samozřejmě mu ten člověk nerozuměl. Ganda cítila, jak se tlusťochovi potí ruka. Zoufale si lámala hlavu, jak by se mohla vlastními silami osvobodit. Ovládala tisíce kouzel. Mohla by tomu špinavému praseti přičarovat do úst a nosu vosy, ale kdyby sebou jen škubl, skončil by pro ni výlet do Iskendrie proříznutým hrdlem. A každé zatracené zaklínadlo, které ji napadalo, mu dávalo dost času ke škubání, ledaže…

„Teď si odepneš meč, girate, a dáš ruce za hlavu. Najdeme způsob, jak se z téhle zatracené uličky dostaneme všichni živí. Ty dostaneš tu malou…“

Ganda zašeptala tři slova moci a handlíř umlkl. Lutinka si opatrně odsunula čepel pryč od hrdla.

Ollowain zvedl pochybovačně obočí. Jak to jen ti elfové dělají, že působí tak neuvěřitelně povzneseně? Nejspíš tráví roky svého nekonečného života před zrcadlem a zdokonalují mimiku a gestikulaci. „Co je mu?“

„Jak vidíš, umím si pomoct sama,“ odvětila kousavě. „Momentálně se považuje za mramorovou sochu. Až do svítání by se na tom nemělo nic změnit. Navrhuji, abychom šli.“

„K čemu je takové kouzlo dobré?“

„K tomu, aby se člověk zbavil dýky na krku, samozřejmě,“ odvětila Ganda ironicky. „Někdy je taky užitečné pro příznivé uzavření obchodu.“

Ollowain zavrtěl hlavou a sklonil se pro svůj plášť a závoj. „To je hezký opis pro krádež?“

„Pořád podsouvat nám lutinům, že jsme národ zlodějů, je odporná pomluva,“ odvětila Ganda rozhořčeně. Samozřejmě to bylo zpravidla tak, že hodnota věcí, kterou zanechali na místě, když přišlo ke slovu mramorové kouzlo, zdaleka neodpovídala ceně zboží, které si odnášeli, ale zloději nebyli! Zloději po sobě nenechávají vůbec nic. Dokonce ani symbolický zlaťák.

Náhle se na ni Ollowain vrhl a strhl ji k zemi. Jeho váha jí vyrazila dech. Cítila, jak jí praskají žebra. Po ruce jí stékalo něco teplého. Krev!

Když Ollowain zase vstal, spatřila, jak se muž s rozdrceným kolenem zoufale snaží uniknout po čtyřech mezi ruiny. Šermíř ho neuznal za hodna pohledu. Pod paží se mu na sněhobílém rouchu rozlévala velká, krvavá skvrna. Vedle nich ležela v prachu srpovitě zahnutá dýka. „Ta byla určena mně?“ koktala Ganda vyděšeně. Proč to ten chlap udělal? Boj byl přece rozhodnut.

„Kdyby patřila tomu poněkud ztuhlému, tělnatému pánovi tam vpředu, určitě bych se jí do cesty nevrhal.“ Ollowain si opatrně ohmatal zakrvácený oděv.

Ganda ještě pořád nedokázala uvěřit tomu, co se stalo. „Ty ses postavil mezi mě a nůž? Nemůžeš mě přece vystát. Mohl jsi zemřít. Mohl jsi…“

„Mohl jsi, mohl jsi, mohl jsi…“ Ollowain mávl rukou, jako by se nic nestalo. „Čepel mi sklouzla po žebru. Nepronikla hluboko. Nehrozí mi žádné nebezpečí, rozumíš? Takové povrchové řezné rány hodně krvácejí a vypadají velmi dramaticky, ale v zásadě nestojí za řeč. Jestli mi chceš prokázat laskavost, zapomeň na další okliky a doveď mě k domu Sem-ly. Potřebuju trochu čistého plátna, abych si to mohl pevně obvázat.“ Zmačkal svůj závoj a pevně si ho přitiskl na ránu.

„Ale zachránil jsi mi život! A…“

Mistr šermíř si přiložil ke rtům ukazováček a nařídil jí, aby mlčela. „Udělal jsem to, čím mě Emerelle pověřila − chránil jsem tě. Nic víc a nic míň.“

Ganda přikývla, ale tím pro ni ta věc zdaleka neskončila. Neznala nikoho jiného, koho by napadlo zastavit vlastním tělem nůž, určený jí. Nebyla z toho zpropadeného elfa pořád moudrá. Ano, dokonce ji notně zlobilo, jak svůj hrdinský čin zlehčuje. Konečně potká v životě někoho, kdo se chová jako rytíř z bardských písní, nezištně a ušlechtile, a on to hned pokazí tím, že dělá, jako by to byla maličkost. Její život není žádná maličkost! Aspoň ne pro ni.

Zuřivě dusala vpřed a snažila se zorientovat. Pak opět uslyšela ponurý zpěv. Ukazoval jí cestu k chrámovému náměstí. Ať tedy Ollowain vidí, co se tam děje! Vzdorovitý mizera!

Vstříc jím proudilo stále víc lidí. Zpěv za klikatými řadami domů utichal, až umlkl docela. Zato hluk v ulicích nabíral na síle. Z hospod burácely sprosté odrhovačky, nějaký chlapec zplna hrdla vychvaloval umění své cvičené opičky.

Město najednou působí živěji, pomyslela si Ganda. Věděla, že je to nesmysl. A přesto se něco změnilo. Lidé kolem nich vypadali, jako by byli vykoupeni. Jejich smích zněl jasněji… Možná to bylo v ní? V tom, že věděla, že hrůzy pro dnešek skončily? Iskendrie se teď předváděla ze své nejlepší stránky. Dokud se zítra po honosné hlavní ulici opět nevydá procesí kněží, aby Balbarovi přivedli nevěstu. Netrvalo dlouho a dorazili k ulici, na jejímž konci se rozprostíralo široké náměstí, nad kterým se tyčil vysoký štít Balbarova chrámu.

„Nechtěla jsi, abych tam šel, viď?“ zeptal se Ollowain.

„Správně,“ odvětila Ganda stroze.

„A proč?“

„Upalují tam na počest svého boha malá děvčátka. A aby tomu nasadili korunu, nazývají je božími nevěstami! Ta odporná podívaná má být svatba. Nechtěla jsem, abys to viděl. Při tom, jak jsi vyváděl kvůli těm kočkám v přístavu, jsem se bála, že bys mohl ztratit hlavu. Určitě to nebyla neoprávněná starost, že?“

Ollowain jí zůstal odpověď dlužen. Když vkročili na rozlehlé náměstí, nedalo se z jeho tváře vyčíst, co si myslí. Uprostřed prostranství se tyčila víc než deset kroků vysoká socha. Znázorňovala muže na trůně s dlouhými, do hranata zastřiženými vousy. Paže měl podivně ohnuté a položené na klíně. Otevřené dlaně mířily k nebi. Kolem sochy se hemžila skupina kněží; po dřevěné, věnci květin zdobené rampě šplhali k otevřeným dlaním.

Hlava modly byla lehce zakloněná a ústa široce rozevřená, jako by něco křičela vzhůru k nebi. Z otvoru stoupal tmavý, rudou září obklopený dým.

Kněží zvedli cosi podlouhlého, zavinutého do bílého sukna, a vsunuli to modle do chřtánu. Ať tam plamenům odevzdávají cokoliv, je to stejně velké jako já, pomyslela si Ganda.

„To dělají každý den?“ zeptal se Ollowain chraplavým hlasem.

„Ano. A když si myslí, že se na ně jejich bůh zlobí, tak slaví takových svateb dokonce několik denně. Iskendrie není bezpečné místo pro hezká mladá děvčata.“

Elf se na ni pronikavě podíval. Co se mu teď honí hlavou? Klade si otázku, proč přijala právě podobu děvčátka? Neměla přece tušení…

„Odveď nás odtud pryč, Gando. Nechci v tomto městě strávit ani o hodinu víc, než bude nutné.“

Lutinka se rozhlédla po sloupu se skákajícím delfínem. I když bylo toto náměstí zasvěceno Balbarovi, stály tady i sochy jiných bohů. Delfín byl manželem bohyně moře Bessy, přátelský tvor. Pomáhal najít kormidelníkům správnou cestu nebezpečnými vodami a kolovalo také mnoho historek o tom, jak zachránil trosečníky. Muži na galéře o delfíním bohu často vyprávěli.

Konečně Ganda podobiznu delfína zahlédla − nacházela se na jejich straně náměstí. Byla ráda, že nemusí projít kolem Balbarovy sochy. K domu Sem-ly vedla první široká ulice, která za delfínem odbočovala z náměstí − tak jí to Emerelle popsala.

„Ten vtip v přístavu mě mrzí,“ řekl náhle Ollowain.

Ganda se zahleděla na svého záhadného společníka. V tom elfovi se prostě nedalo vyznat. „O čem to mluvíš?“

„O tom handlíři s obětními zvířaty v přístavu. Už jsi tehdy věděla, že svým bohům neobětují jenom bílé kočky a býky, viď? Neměl jsem tušení, že i dívky se světlou pletí… Já… Mrzí mě to.“ Mistr šermíř si ještě stále tiskl závoj k ráně; jemná látka mezitím nasákla krví. Rysy měl napjaté. Trpěl, ale ne zraněním. Vyhýbal se jejímu pohledu. Elf, který se stydí před lutinkou! O něčem takovém ještě neslyšela. Vlastně by si zasloužil se chvíli trápit, ale z nepochopitelných důvodů jí bylo Ollowaina líto. Jí, která by ještě před několika dny klidně přihlížela, jak trolové útočí na Emerellin hrad a zabíjejí každého elfa, který jim padne do rukou.

„Vím to od prvního dne na moři. Kapitán a jeho muži… Chtěli tě v noci přemoci a hodit do moře. Mysleli si, že cestuješ do Iskendrie, abys mě tam prodal Balbarovým kněžím. Něco takového asi není nic výjimečného. Proto jsem si o tobě vymyslela tu divokou historku.“

Viděla, jak elf napnul lícní svaly. „Takže jsi to opravdu udělala pro mou ochranu.“

„Kdybys vzal v úvahu, že my lutinové nelžeme pokaždé, když otevřeme pusu, možná bychom spolu vycházeli líp.“

„Vypadá to, že ti dlužím další omluvu.“ Jeho tón poněkud ochladl. „Mrzí mě, že jsem ti křivdil.“ Bylo zjevné, jakou námahu mu dělá ta slova vyřknout. Ve tváři se mu nezračila sebemenší lítost. Byla to čistě formalita.

Ganda byla ráda, že konečně vidí dům s širokými mramorovými schody, o kterém jí Emerelle vyprávěla. „Jsme na místě.“ Ukázala nahoru ke schodům. Sem-lin palác vypadal ve srovnání s ostatními domy zvenku podivně nenápadně. Průčelí mířící do ulice takřka nemělo okna. Bylo nezdobené, s výjimkou velké nástěnné malby, která znázorňovala lodě s nadouvajícími se plachtami a obklopené všelijakou mořskou zvířenou.

Ganda nenáviděla chození po schodech. Když stavitelé vyměřovali odstupy mezi jednotlivými stupni, nikdy nemysleli na krátké nohy koboldů. Dobrá, v lidském světě to byla kvůli nedostatku koboldů omluvitelná chyba, ale v Albenu to nebylo o nic lepší a tam byli navíc kameníky a staviteli hlavně koboldové. Ale takoví byli elfové ve své povznesenosti. Vůbec nemysleli na své sluhy, kteří museli běhat po schodech nahoru a dolů mnohem častěji než kterýkoliv jiný obyvatel paláce.

Schody vedly k těžkým, dvoukřídlým vratům. Černé dřevo bylo vykládáno perletí a slonovinou, jež tvořily obrazy delfínů a lodí. Před vchodem stála velká postava s tmavou kůží − sluha s nahým, naolejovaným trupem a zlatými náramky ve tvaru hadů kolem paží.

„Vyřiď své paní, že jí její královna posílá naléhavou zprávu.“ Ganda hovořila jazykem Iskendrie a každé slovo přehnaně zdůrazňovala.

Strážce si je oba pronikavě změřil. Při pohledu na Ollowainovo zranění svraštil čelo. Konečně přikývl a otevřel vrata. Zavedl je do vstupní haly, kde stříbrný vodotrysk poskytoval vítaný chládek. Ve vzduchu se vznášela vůně skořice a santalového dřeva, zatímco drobné plamínky v olejových lampičkách stěží zaháněly tmavé šero panující v hale.

Jejich průvodce mlčky ukázal na kamennou lavici u zdi. Pak chvatnými kroky zmizel.

Ganda se s vykulenýma očima rozhlížela kolem sebe. „Myslím, že by se mi líbilo být Emerellinou tajnou vyslankyní v lidském světě.“

Ollowain ji překvapil, když odpověděl: „Pokud si dobře vzpomínám, byl to pro Sem-lu − nebo spíš Valynwyn − trest. Být tady není projevem přízně. Je vyhnankyní.“

Lutinka si prohlížela drahocenné mozaiky na podlaze. Když jste byli elf, mohli jste si zjevně dovolit všechno. Žít tady nebyl žádný trest! Myslela na to, jak její lid ustavičně putuje s rohatými ještěry. Lutinové nikdy netušili, kde budou příští měsíc žít. Jediná jistota, kterou měli, byla, že ať se vydají kamkoliv, nebudou tam vítáni. Kdo si povolal lutiny, měl většinou v plánu něco nekalého a velmi mu záleželo na tom, aby se s nimi nedal spatřit. Proto nemohli počítat s vděčností ani v případě, že splnili všechny úkoly k maximální spokojenosti svého chlebodárce.

Gandiny hořké myšlenky přerušily tiché kroky. Vzhlédla. Bosky se k nim blížila paní domu. Byla to vysoká, krásná žena. Nečekaná návštěva jí zjevně zamíchala plány na dnešní večer. Na hlavě měla mohutnou paruku z obarvených koňských žíní a tvář tak silně nalíčenou, že připomínala masku. Oči si obkroužila sazemi, takže vypadaly děsivě temné. Nějakým tajemným způsobem se jí také podařilo obarvit si bělmo očí na tyrkysovo. Jejich pohled byl nepříjemný. Umělecky naaranžované lokny paruky ani perlami pošitý hedvábný plášť, který jen nedokonale zakrýval Sem-linu nahotu, od nich nedokázaly odvést pozornost. Z paruky vycházela smyslná, cizokrajná vůně a Ganda cítila, že se Sem-la navoněla i mezi stehny. Museli jste vědět, že je paní domu elfka, protože jinak to nebylo poznat.

„Ollowaine, to je překvapení. U Bessy, jsi zraněný…“ Sem-la se rozpačitě usmála. „Promiňte, už hraju tuhle maškarádu tak dlouho, že jsem si jako lidé zvykla při každé příležitosti vyvolávat jméno některé z těch jejich model.“

„Jediné, co potřebuji, je čistý obvaz.“

„Ne, to nepřipustím! Postarám se o tvé zranění osobně. Jak si možná vzpomínáš, jsem v léčitelství velmi zběhlá.“

„Nezapomněl jsem, proč tě vypověděli z Albenu,“ odvětil elf chladně.

Ganda oba zvědavě pozorovala. Je možné, že Ollowain pro tu nahastrošenou elfí couru kdysi něco znamenal? Jak asi Sem-la vypadala, než strávila desítky, možná stovky let tím, že se převlékala za lidskou ženu? Možná bylo zdejší vyhnanství přece jen tvrdším trestem, než se zprvu domnívala.

„Trvám na tom, abyste si odpočinuli.“

„Bohužel musíme tvé pohostinství odmítnout,“ odvětil Ollowain s takovou rozhodností, až hraničila s nezdvořilostí. „Náš úkol v knihovně nesnese odkladu.“

Jestli se jeho chladná slova Sem-ly dotkla, nedala to najevo. „Nebuď bláhový, Ollowaine. Víš, že jsem dobrá léčitelka a že to nebude dlouho trvat. Neodmítej mou pomoc.“

Mistr šermíř ještě chvíli váhal, pak konečně přikývl.

Ganda si uvědomovala, že ji Sem-la dosud neuznala za hodnu pohledu. Byla zvyklá, že se k ní elfové chovají, jako by byla vzduch. Mlčky přihlížela, jak vrátný přináší na rozkaz paní mísu s vodou a skříňku, ve které se skrývalo několik hrůzu nahánějících nožů a další chirurgické nástroje.

Elfka obratně rozřízla Ollowainovi roucho a vyčistila ránu. Ganda viděla, že je řez mnohem hlubší, než šermíř tvrdil. Musel ztratit spoustu krve. Proč se ten hlupák tak předváděl? Zápasil v ní hněv i soucit. Ani na okamžik kvůli ní neváhal riskovat život. Na pohrdání nebo v nejlepším případě povznesenost, s jakou se většina dětí Albů k jejímu lidu chovala, si už dávno zvykla. Proto ji jeho čin vyděsil. Mohl zemřít! Žádný elf by nikdy neobětoval život kvůli lutince, ledaže by byl posedlý touhou po smrti. Bylo snad toto Ollowainovo tajemství? Nebyla z něj prostě moudrá.

Sem-la položila na šermířovo zranění levou ruku, ruku vedoucí od srdce. Ganda věděla, jak se léčivé kouzlo provádí, i když se ho nikdy nenaučila. Museli jste být nezištní, pokud jste se chtěli stát léčiteli. Léčit znamenalo sdílet bolest zraněného, vytvořit si s ním magické pouto.

Rty paní domu se chvěly. Tiše sténala.

Sem-la nevypadala jako nezištná žena. Jak mohla zvládnout tuto část magie? Čím déle elfy znám, tím jsou pro mě nepochopitelnější, pomyslela si Ganda.

Když Sem-la konečně ruku odtáhla, byla rána pryč. Žádný strup, dokonce ani jemná bílá jizva neprozrazovaly, kde byl Ollowain zraněn.

Elf zkusmo natáhl paži. „Děkuji ti a mrzí mě, že jsem ti způsobil bolest.“

„Sem přichází někdo z nás a tráví tady aspoň pár hodin tak zřídka, že jsem ráda, že mohu se svým soukmenovcem sdílet aspoň bolest, když už jinak nezbylo nic, co bychom měli společného.“

Ollowain vstal a přetáhl si plášť přes rozříznutý rukáv. „Mohla bys být tak laskavá a dovést mě a mou společnici k albské hvězdě, která se skrývá ve tvém domě?“

„Jak si přeješ.“ Pokud byla Sem-la zklamaná nebo rozzlobená, uměla své city dobře skrývat. Dvakrát hlasitě tleskla a u vodotrysku se otevřely tajné dveře. Po dvou schodech naráz sestoupili hluboko do sklepa s klenutým stropem. Podlaha byla vyložena nádhernou mozaikou, která znázorňovala vycházející slunce, obklopené zářivou červení. Od něj letělo na různé světové strany sedm jeřábů. Ganda cítila magickou sílu, prostupující kamennou podlahou. Ve sluneční kouli na zemi se střetávalo sedm albských stezek a tvořilo velkou hvězdu.

Ganda si klekla doprostřed mozaiky. Rukama přejížděla po podlaze. Nasávala do sebe živoucí sílu sítě. Před zavřenýma očima jí tančili pestrobarevní hadi. Trvalo to jen chvíli a objevila cestu, vedoucí pryč ze světa lidí. Nechala v mysli vystupňovat sílu stezky, až se uprostřed sklepa vyklenula široká brána ze zlatého světla.

Hrdě se otočila k oběma elfům. Během kouzlení se příliš soustředila, než aby slyšela, o čem se ti dva spolu baví.

„…přesto ji poprosím. Možná svůj rozsudek ještě jednou zváží.“

„Znáš ji, Ollowaine. Slyšela jsem, že dokonce zapudila i svou milovanou přítelkyni Noroelle. Vyhnala ji do samoty Rozbitého světa. Jakou bych mohla mít naději já? Nebyla jsem královně nijak blízká.“

„Královniny činy jsou ve své moudrosti nevysvětlitelné,“ pronesl Ollowain.

Prázdné elfí žvásty, pomyslela si Ganda. Takovým rčením se dá omluvit všechno. „Můžeme jít.“

Sem-la ji ani teď neuznala za hodnu pohledu. Objala Ollowaina a ustoupila.

Bok po boku s šermířem prošla Ganda branou. Jediným krokem se ocitla v jiném světě. Lutinka měla z knihovny strach, i když to nepřiznala Ollowainovi ani Emerelle. Podle toho, co o tomto místě věděla, se jednalo o obrovský komplex místností přeplněných knihami, který byl vytesán do srdce gigantického skalního úlomku. A tento úlomek se vznášel nicotou. Byl to střípek Rozbitého světa. V knihovně nebylo jediné okno.

Když Ganda vystoupila ze světelné brány, měla zpocené ruce. Do tváře jí udeřil zatuchlý, vydýchaný vzduch.

Ve tmě zářilo několik osamocených olejových lamp. Brána, která se s jejich příchodem otevřela, vrhala do velké síně jantarově zbarvené, hřejivé světlo. Kolem mozaikového kruhu, do kterého je světelná stezka dovedla, stály stovky vysokých pultíků. Samotný kruh byl prostší než ten, který teprve před okamžikem nechali za zády v Sem-lině domě. Byl tvořen prostým geometrickým vzorem, nerozpletitelným spletencem spirál.

Brána za nimi se postupně hroutila do sebe. Se stejnou měrou se rozlehlé místnosti opět zmocňovala tma. Ganda byla překvapená. Čekala něco jiného. Něco působivějšího. Toto tedy bylo místo, kde bylo možné obdržet odpovědi na všechny otázky, pokud jste věděli, kde hledat. Bylo to docela zaprášené místo.

Jakýsi zvuk způsobil, že se oba prudce otočili. Světlo vrhané branou už úplně pohaslo. Hodný kus od nich se do vzduchu zvedla jedna z nepočetných lamp. Až příliš vysoko! Lutinka koutkem oka zaznamenala, jak Ollowain pokládá ruku na jílec meče. „Ať se stane cokoliv, Gando, drž se za mnou.“

NOVÝ KRÁL

Když Skanga šplhala na plochý pahorek, řezal ji do tváře ledový vítr. Byla na místě, kde celé neštěstí začalo − u albské hvězdy, přes kterou chtěla dostat do srdce říše Branbarta a jeho armádu. Cítila stálé pulzování siločar, které se tady křížily Zbývalo jich už jen šest.

Na planině se shromažďovali válečníci. Tvořili zřetelně ohraničené skupiny. Ještě neuplynul ani půlden od králova zmizení a mezi vévody se rozhořel boj o moc. Všichni věděli, že se duše, ztracená v nicotě, už nikdy znovu nenarodí. Královská linie vymřela. Teď rozhodne jen síla o tom, kdo v budoucnu trolům povládne. Skanga něco podobného předvídala, proto si s návratem tak pospíšila. Navzdory strachu z Yingizů znovu vstoupila do sítě stezek, aby se sem dostala.

Pahorek obklopovaly tisíce válečníků. Jejich aury připomínaly moře světel v temnotě. Šamanka se ani neodvažovala doufat, že jich přežilo tolik. Nicota nepohltila ani čtvrtinu vojska. Její lid utrpěl těžkou ránu, ale stále ještě byl silný, aspoň pokud se jí podaří zabránit, aby vévodové rozpoutali válku o trůn.

Skanga se unaveně opírala o hůl. Po jejím boku stála Birga, její žákyně a jediná zasvěcená. Stejně by jí nemohla nic předstírat. Birga věděla, co se skrývá za kulovým kouzlem, tím klamným obrazem, který se vznášel těsně vedle ní − Branbartova duše byla zachráněna, o tom nebylo pochyb. Bude ale lepší, když si budou válečníci jejich lidu myslet, že se stali svědky toho, jak tato duše stoupá k nebi. Jen tak si mohla být Skanga jistá, že se nerozšíří fámy o tom, že král ve skutečnosti zemřel v nicotě. Proto kulové kouzlo vytvořila.

Šamanka nebyla na svůj podvod hrdá. Činila tak z nezbytnosti. Její lid musí neochvějně uvěřit, že se král znovu narodí. To, co uvidí, převáží všechna slova. Klamu je jen v zájmu míru, říkala si Skanga. Jen kvůli němu!

Stařena byla k smrti vyčerpaná. Od chvíle, kdy se včera vrátila, nezamhouřila oči, protože musela udržet kouzlo při životě. Kouli, která se třpytila jako sklo a v jejímž nitru se mihotalo nestálé bílé světlo.

Teď nechávala kouli vznášet se kousek nad svou hlavou. Byla to jen iluze, ale nikdo tam dole před pahorkem nebude o jejích slovech pochybovat. Uvěří, co jim řekne.

Skanga na sobě cítila tisíce pohledů. Tížily ji jako mlýnský kámen. „Válečníci Sněžné marky, váš král vás opustil. Nezemřel ocelí elfí čepele. Život ho stála magie nejodpornějšího druhu. Elfí magie, provozovaná tyrankou Emerelle. To ona zničila albskou stezku, po které kráčelo naše vojsko. Udělala něco, čeho se dosud žádné z dětí Albů neodvážilo − vztáhla ruku na magii našich stvořitelů. Odtrhla kus z kouzelné sítě cest, kterou nám darovali Aloové. My, děti Albů, jsme povinovány tyto dary střežit. Ale Emerelle věděla, že nás už nedokáže porazit. A tak místo aby se podrobila nevyhnutelnému osudu, spáchala neodpustitelné.“ Skanga natáhla obě ruce ke světelné kouli, která se jí vznášela nad hlavou. „Při tvé duši, Branbarte, slibuji Emerelle boj na život a na smrt. Nespočinu, dokud ji nevyženu z trůnu. Nevím, jak to cítíte vy, ale mě bolí srdce v hrudi při pomyšlení, že Branbart, král, který pro nás dobyl zpět ukradenou Sněžnou marku, musel zahynout kvůli ostudnému kouzlu. Slyšíš mě, králi?“

Nechala světlo v kouli zablikat. „Pohleďte, trolí válečníci! Branbart je s námi!“

Skanga poklekla. Staré klouby jí zapraskaly a dostala strach, že by ani s holí nemusela být schopna vstát bez pomoci. „Brzy tě osvobodím, můj vládce. Ale tvé děti by tě měly ještě jednou spatřit. Vězte, válečníci Sněžné marky, tři dny a tři noci bojoval Branbart proti stínům v nicotě, zákeřným Yingizům, kteří se na nás vrhli, když bylo ochranné kouzlo Albů prolomeno. I když už padli všichni bojovníci, kteří s námi uvízli v záludné pasti, odmítal se váš král vzdát. Ale množství nepřátel bylo příliš velké. Za každého, kterého přemohl, se hned objevili dva další. Nakonec ho požírači duší porazili a zničili jeho tělo. Ale podařilo se mi zachránit to, po čem nejvíc toužili − duši válečného hrdiny. Díky tomu se nám Branbart znovu narodí.“

Skanga sledovala, jak stále víc a víc válečníků padá na kolena. Znala je. Byli drsnými a v očích většiny dětí Albů krvežíznivými tvory, ale ctili statečné bojovníky. Dokonce i když šlo o nepřátele.

„Poslední slova, která vyslovil, když mi ležel smrtelně zraněn v náručí, patřila vám, válečníci Sněžné marky. Nenechte zemi svých předků, o kterou jsme tak těžce bojovali, padnout do rukou nepřátel. Buďte jednotní a čekejte, až se vám narodí nový král. Ukončete všechny sváry! Váš král je mrtev. Ale vrátí se, neboť Branbartova láska k vám sahá až za hrob.“

Někde dole na planině udeřil kdosi válečným kyjem do dřevěného štítu. Pak se přidal druhý a vzápětí celý tucet. Během několika vteřin se nad ledovou plání neslo dunění těžkých štítů. Branbartova armáda se loučila se svým velitelem.

Možná je teď Branbartova duše docela blízko. Někde koneckonců být musí, pomyslela si Skanga a doufala, že je její král svědkem tohoto rozloučení. Ale stavět na samotné naději nestačí. Jeho lid potřeboval něco zjevného.

Kouzelná koule stoupala výš a výš a pak nechala Skanga kouzlo pohasnout v prudkém záblesku světla, které na okamžik sahalo od obzoru k obzoru. Hluk utichl. Všichni upřeně hleděli k mrazivému zimnímu nebi.

Šamanka cítila žár albského kamene, pronikající jí záplatovanými šaty. Kouzlo ji stálo poslední zbytky sil. Při každém nadechnutí cítila zlámaná žebra a také zápěstí, které jí Branbart vykloubil, ji stále bolestivě pálilo. Rozechvělýma rukama sevřela hůl.

Birga u ní byla dřív, než mohla něco říct. Opatrně jí pomohla na nohy. Když se její učitelka vydala dolů ze zledovatělého kopce, podpírala ji.

Skangu zlobilo, že je tak slabá. Musí se vyspat. Zvedla slepé oči k nekonečnému nebi. „Bylo to dobré?“ zeptala se tiše. Viděla jen barvy magie. Neměla tušení, jak asi kouzlo vypadalo pro obyčejné oči.

Planinou se znovu rozlehlo dunění štítů. „Učinila jsi Branbartovo jméno stejně nesmrtelným jako jeho duši,“ pronesla Birga slavnostně.

Skanga si vzpomněla na nicotu. Na svůdné hlasy Yingizů a smrt tisíců. Duše nesmrtelné nebyly. Zadívala se vzhůru k nebi. Snad jí Branbart odpustí.

Skangu bolela kolena, jako by jí k nim někdo tiskl rozžhavené uhlí. Jaké dojemné nesmysly ji to napadají? Nepotřebuje, aby jí Branbart odpouštěl. Až se jeho duše znovu narodí, budou všechny vzpomínky na předcházející život pryč. Bude znovu moci začít krále utvářet, tak jako to učinila už tolikrát předtím.

O VEMENNÝCH VŠÍCH A KNIHOBITÍ

Ollowain odstrčil lutinku stranou. Proto tedy Emerelle trvala na tom, aby se do knihovny vydal i šermíř! Mezi psacími pulty se se supěním vztyčil obrovitý rohatý stín. Minotaurus! Masožravá nestvůra, větší, silnější a nevypočitatelnější než sami trolové.

Bestie učinila krok vpřed. Její pohyb doprovázelo podivné, dřevěné klapání.

Ollowain zamrkal. Vypadalo to, jako by se minotaurus opíral o mohutnou bojovou hůl.

„Liuvar!“ zvolala Ganda. Bylo to elfí slovo pro mír. Jak dětinský nápad pokoušet se zastavit takovou bestii prosbou o mír!

Minotaurus zvedl něco, co mu viselo kolem krku. Ozval se pronikavý zvuk zvonu.

„Skvělé, Gando. Teď jsi ho ještě přivedla na myšlenku přivolat si posily. Jako by už jeden minotaurus neznamenal dost mrzutostí!“ Ollowain se opatrně přibližoval k bestii. Rozhodl se, že bude lepší bojovat mezi pultíky. Budou mu překážet méně než tomuhle monstru, které je skoro dvakrát tak velké jako on.

„Vždycky se říkalo, že je třeba strážce knihovny požádat o mír,“ zašeptala lutinka zaraženě.

Minotaurus zavětřil. „Máte červy?“ zeptal se těžkopádně.

Ollowain zůstal stát. Bylo zvykem, že si soupeři před soubojem vzájemně metali do tváře urážky. Trolové a další barbaři začínali zpravidla tím, že tvrdili strašné věci o matkách svých protivníků a o jejich původu. Ale otázka, zda mají červy, byla něčím naprosto unikátním. Šermíř chvíli přemýšlel. Měl by odpovědět podobně primitivně a hrubě. „Máš vemenné vši?“

„Ne.“ Minotaurus hovořil pomalu, jako by chtěl každé slovo nejdřív přežvýkat, než ho vysloví. „Samozřejmě že ne. Jsem býk.“

Ollowain vyskočil dlouhým skokem na jeden z pultíků. Úzký stolek byl masivní a těžký; ani se nepohnul, když na něm elf přistál. Šermíř si podezíravě prohlížel svého soka. Buď byl ten minotaurus velmi hloupý, nebo velmi sebevědomý bojovník. Hleděl k Ollowainovi. To byla jeho jediná reakce na to, že se šermíř skoro ocitl ve vzdálenosti, ze které mohl zaútočit.

Elf došel k názoru, že má dobrou šanci zabít minotaura jedinou ranou. Stojací pultík mu dával v boji obrovskou výhodu. Stál díky němu dost vysoko, aby mohl zamířit mečem přímo na hrdlo nestvůry.

Ale něco tady nesedělo. Ta hloupá palice si počínala příliš nenuceně. Minotaurus dokonce ani nezvedl bojovou hůl…

Z dálky se ozval spěšný zvuk kopyt. Další tihle rohatí! Co asi, k čertu, vedlo minotaury k tomu, aby obsadili knihovnu? Ti neotesanci byli asi stejní milovníci knih jako trolové nebo vodní panny. Neměli tady co pohledávat.

Mistr šermíř se napjal. Musí zaútočit, aby byl aspoň první soupeř přemožen, než dorazí posily. Zhoupl se v kolenou. Pak skočil. Dokonalým saltem se přenesl na pultík přímo vedle svého soupeře. Jeho meč opsal blýskavý oblouk a zastavil se na palec od minotaurova hrdla.

Ta hloupá volská hlava se vůbec nechystala bránit. Ollowain ho nemohl jenom tak zabít! Stejně jako nemohl zlikvidovat ty hrdlořezy v uličce. Uštědřil jim ošklivý výprask. To stačilo! Usmrtit je by nebylo rytířské − rozdíl mezi oběma stranami byl příliš velký. Nebylo čestné zabít nepřítele, který se nebyl schopen přiměřeně bránit.

„Ne!“ rozezněl se tmou hlas.

Dunění kopyt se teď ozývalo docela blízko. Dopředu se hnal bílý kentaur s jasně zářící lucernou v ruce. „Ne!“ vykřikl znovu ze všech sil.

Ollowain nechal meč klesnout.

Od kentaurových kopyt se rozlétly jiskry, jak prudce zastavil na hladké kamenné podlaze. „Ne, ve jménu strážců vědění! Kleos je neškodný. Nic vám neudělá.“

Mistr šermíř už v životě potkal spoustu minotaurů. Pozoroval je ve Vahan Calydu během Slavnosti světel při tanci, omámené kadidlem, bojoval proti minotauřím lupičům v nekonečných prostorách Větrné země a viděl je popíjet v rozlehlých jeskyních Měsíčních hor. Znal mnoho tváří těchto velkých býčích mužů. Ale s neškodným minotaurem se ještě nesetkal!

Světlo lucerny šermíři umožnilo lépe si Kleose prohlédnout. Minotaurus nebyl ozbrojený! To, co Ollowain ve tmě považoval za bojovou hůl, byla berla, o kterou se býčí muž opíral. Pravou nohu měl ošklivě zmrzačenou. Nepřirozeně pokroucena už zjevně nedokázala těžké tělo nést. A ty oči! Měly jasnou, hřejivou barvu, která připomínala zlatý jantar. Jedno se upíralo na Ollowaina, zatímco druhé hledělo ke stropu.

„Co se Kleosovi stalo?“

„Knihobití,“ zamumlal minotaurus nezřetelně.

„Knihobití? Co je to?“

„To je přímý důsledek toho, že knížata Albenu už po staletí trestuhodným způsobem zanedbávají naši knihovnu.“ Kentaur během řeči rozčileně mlátil oháňkou. Jeho koňské tělo pokrývala sněhobílá srst; také pokožku horní části trupu měl neobvykle bledou. Bujný plnovous mu sahal až hluboko na hruď. Husté vlasy držela úzká čelenka z červeného hedvábí. Jeho tvář rozrývaly hluboké vrásky. Dominovaly jí zářivé oči. Měly barvu čerstvě prolité krve.

„Spousta našich polic na knihy není vytesána přímo ze skály,“ pokračoval káravým tónem. „Byl by to nejjistější způsob, jak uchovávat knihy, ale nedostává se nám kameníků. Takže je většina regálů ze dřeva, které nám ta coura Valynwyn dodává v dostatečném množství. Darovala nám i lidské otroky, ale těm knihovna nesvědčí. Už zakrátko přicházejí o rozum. Místo nich bychom potřebovali pár set koboldů, kteří by nám dali police do pořádku. Máme tady červotoče. Plíseň naštěstí ne, na to je tu příliš sucho.“ Poklepal si na hruď a zakašlal. „I když suchý vzduch našim plicím prospívá mnohem míň než knihám a svitkům. Ale odchyluji se od tématu. Jeden nikdy neví, jak moc je to s těmi červotoči zlé. Někdy vidíme v prknech regálů jenom pár děr, ale hluboko uvnitř jsou beznadějně rozežraná. Když to dojde tak daleko, stačí už někdy jen nepatrné zachvění země a police se pod tíhou knih zhroutí. Zachvění jako pod kopyty kentaurů nebo minotaurů. Vás, lehkonohé elfy, knihobití postihne jen zřídka.“

„Přece mi nebudeš tvrdit, že Kleos tak vypadá jenom proto, že ho pár knih praštilo do ramen.“

„Pár knih,“ zahřměl kentaur. „Moudrý muž by měl raději mlčet, než začne hovořit o věcech, o kterých nemá ani tušení. Ale zjevně jsem tady narazil na válečníka, nikoliv na vzdělance.“ Kentaur se nesouhlasně zahleděl na obnažený meč, který Ollowain dosud svíral v ruce. „Máme tady police, které jsou čtyřicet kroků vysoké a jsou z takového množství dřeva, že by se z něho dala postavit galéra. Dovedeš si představit, jak dopadneš, když ti na ramena spadne galéra? A to vůbec nemluvím o těch tisícovkách knih. Tomu my říkáme knihobití, válečníku. Je to jako lavina. Potřebovali jsme pět dní, abychom Kleose vyprostili. Byl tak zasypaný knihami, že se nemohl ani pohnout. Pravý bok a pravé koleno měl roztříštěné. Nemluvě o jeho lebce. A zatímco tam bezmocně ležel, vlezli mu asi do nosu červotoči. Musel strašně trpět.“ Kentaur ztišil hlas. „Od té doby je trochu zvláštní.“

„Kleosovy uši jsou ještě dobré!“ odfrkl si obr s býčí hlavou. „A Kleos rozmačkává červy!“ Znovu nafoukl nozdry a přičichl k Ollowainovi. „Jsi si jistý, že na sobě žádné nemáš? Někdy se v tobě schovají. V nose nebo v uších.“ Minotaurus zatahal šermíře za turban a zahleděl se mu zdravým okem do ucha.

„Naprosto jistý,“ odvětil Ollowain a zasunul meč zpátky do pochvy.

„Kleos byl před nehodou strážcem vědění v celém jednom úseku knihovny. V Albenu už asi neexistuje nikdo, kdo by se tak vyznal v tajemstvích pivovarnictví jako kdysi Kleos. Ale po knihobití je zmatený, jak jsem řekl. Od té doby dává pozor u brány.“

„A Kleos dává pozor na červy!“ Minotaurus se vlekl k mozaice, kde se nacházela albská hvězda, a celou dobu větřil.

„Je s ním trochu svízel,“ zašeptal kentaur. „Zničil už celé regály, protože věřil, že objevil červy. A před třemi úplňky zpustošil jižní jídelnu, protože k jídlu byly nudle a on je považoval za červy. Tady, jako strážce albské hvězdy, napáchá ještě nejmenší škody.“

„Copak mu nemůže pomoct žádný léčitel?“

Kentaur se na šermíře pátravě zahleděl. „Vždyť už jsem ti říkal, že na nás v Albenu zapomněli. Nechybí nám jenom kameníci a tesaři, nemáme tady ani jediného léčitele. Té couře Valynwyn se pokud možno vyhýbáme. Možná kdysi bývala významná léčitelka, ale teď…“ Divoce bičoval oháňkou. „Raději o tom nemluvme. Příliš mě to rozčiluje! Že se může elfka spustit s člověkem! Odporné… Proti přírodě!“ Kentaur si pohladil dlouhý vous. „V poslední době tady míváme návštěvy jen zřídka.“

„Možná za to může váš nový strážce. Mě teda vylekal.“

„Ne, ne. Kleos je mírný.“

„No, nemá to zrovna napsáno na čele.“

„Však uvidíš, cizinče…“ Kentaur náhle zrozpačitěl. „Jak jsem nezdvořilý,“ zamumlal, aniž by odvrátil krvavě rudý zrak. „Jsem Chiron z Arkádie, bývalý učitel krále Tanthalie.“

Šermíř naznačil úklonu. „Jmenuji se Ollowain.“

„Ten Ollowain? Emerellin mistr šermíř?“ Chiron si tiše hvízdl. Pak si svůj protějšek prohlédl od hlavy k patě. „Takže Ollowain… V knihovně je o tobě celá police s knihami a zprávami. Mistr Gengalos bude rád, že může uvítat tak významného hosta. Je strážcem vědění v této části knihovny.“

Kleos hlučně odstrčil stranou několik pultíků. „Kde je to děvče? Nebude přece schovávat červy!“

Ganda vystoupila zpoza jednoho z pultíků a postavila se těsně vedle Ollowaina. „Nemám červy,“ řekla přátelsky. „Nemusíš si kvůli mně dělat starosti.“

Ollowain se divil, že se nesnaží obrovitému strážci posmívat. Zjevně se rozhodla počínat si v knihovně poněkud diplomatičtěji než obvykle, pomyslel si s úlevou.

Ganda sice stále měla na sobě perlami pošité bílé šaty, jinak ale přijala zpět svou podobu. Její liščí hlava teď Ollowaina zarážela. Už si zvykl na obličej malého děvčátka.

„Ale to je lutinka!“ zvolal Chiron, hluboce otřesen. „Přivedl jsi sem lutinku! Jak jsi jen mohl?“

„Ale to je kentaur!“ opičila se Ganda. „A mimochodem, to já sem Ollowaina přivedla. Jenom abychom si to ujasnili.“ Přejela si růžovým jazýčkem po špičce nosu a obdařila kentaura výsměšným pohledem. „Ráda zjistím, kdo z nás dvou způsobí knihovně větší škodu. Lutinka, které kouká elf na prsty, aby nekradla knihy, nebo kentaur, který nechává na chodbách velké hromádky, protože je jeho lid moc pitomý na to, aby se zvládl posadit na latrínu.“

Při představě kentaura na latríně musel Ollowain potlačit úsměv. Rozpačitě si odkašlal. „Nemyslí to tak. Je…“

„Ale ano, ano. Přesně tak to myslí,“ přerušil ho Chiron. „Je lutinka! A doufám, že budeš dělat přesně to, co říká − koukat jí na prsty! Krádež knih je nejhorší zločin. Tato knihovna je pamětí našeho světa. Uchováváme to, na co už všichni ostatní dávno zapomněli. Když tady někdo něco ukradne, zničí tím kousek paměti našeho světa. Takový zloděj je dokonce horší než vrah, i když mu na rukách nelpí krev. Vrah zničí život, ale nikoliv vzpomínku na svou oběť. Krádež tady ale může zlikvidovat poslední vědomosti o dávno zaniklých královstvích. Pak je to, jako by nikdy neexistovala. A neříkej, že zloděj svou kořist nezničí. Když zmizí kniha a my netušíme, kde ji hledat, považujeme ji za zničenou.“ Vrhl na lutinku zničující pohled. „Strážci vědění jsou pověstní svou shovívavostí, ale pokud odcizíš knihu, známe za to jediný trest, trest pro bezohledné a zákeřné vrahy − smrt. A ty…“

„Ano, ano, to stačí. Pochopila jsem. Nevztáhnu na vaše milované písemnosti ruku. Copak vypadám jako nějaký knihomol?“

Ollowain vrhl ustaraný pohled na minotaura. Na vtipy o molech a červech by si měla Ganda raději nechat zajít chuť!

Obr sklonil býčí hlavu. Levým okem si je pozorně změřil, zatímco pravé dál neochvějně zíralo do stropu.

Mistr šermíř zadržel dech.

Kleos zakoulel očima a pak se dal do hlasitého smíchu, až se pultíky v rozlehlém sále třásly. „Ne, holka. Ty nejsi knihomol. Opravdu ne!“ Minotaurus se k ní přibelhal a pohladil ji obrovitou prackou po liščí hlavě. „Žádný mol ani červ! Vážně ne!“

„Pokud jste skončili s těmi důvěrnostmi, mohli byste uvážit, zda mě nenásledovat?“ Chiron od nich kousek odstoupil, ale nespouštěl při tom Gandu z očí. „Musím vás teď odvést k mistrovi Gengalovi, jednomu ze strážců vědění. On rozhodne, jakou službu můžete knihovně prokázat.“

„Co za službu?“ vyptávala se Ganda. „Jsme tady jménem královny, abychom něco zjistili. Přece nám nebudeš bránit v našem úkolu?“

„O tom nerozhoduji já.“ Otočil se. „Můžete mě následovat? Všechny další otázky vám zodpoví mistr Gengalos.“

Chiron je mlčky vedl rozlehlými sály a chodbami. Kolem nich se táhly nekonečné police. Už samotné množství knih přivádělo Ollowaina k zoufalství. Bez pomoci byste tady mohli hledat do konce života − dokonce i jako elf.

Celou dobu nikoho nepotkali. Copak tady kromě nich nebyli žádní jiní návštěvníci? Ollowain si dělal starosti s lutinkou. Snad si uvědomuje, že jsou odkázáni na pomoc knihovníků.

Knihovna byla tmavé místo. Rozlehlé chodby osvětlovalo jen několik luceren. Kvůli šeru vypadaly sály ještě větší a nepřívětivější. Tu a tam byly do stropu zapuštěny jantarové kameny, které vrhaly hřejivé, medové světlo. Ale bylo jich příliš málo. Postupem času dospěl elf k přesvědčení, že kromě knih se tady nedostává ničeho.

Šli už asi půl hodiny nebo i déle, když je Chiron dovedl do sálu s pestře malovaným stropem. Bylo to první místo, kde vítězilo světlo nad stíny. V prostřední uličce mezi obrovskými regály stála dlouhá řada čtecích pultů. Seděla tam jediná, štíhlá osoba v kutně barvy písku. Kapuci měla staženou hluboko do tváře a byla naprosto ponořena do prohlížení vetchých listů, které před ní ležely na čtecím pultíku.

Chiron jim pokynul, aby zůstali stát, a pak se sám vydal ten kousek k pultu. Dlouho shlížel na zahalenou postavu, pak si konečně tiše odkašlal. „Mistře Gengalosi, omlouvám se, že ruším. Dorazili hosté. Tvrdí, že je poslala královna Emerelle. Jedním z nich je slavný šermíř Ollowain.“

Postava u pultu zvedla hlavu, ale její tvář zůstávala skryta ve stínu kapuce. „Tak, tak. Vyslanci královny.“ Mistrův hlas zněl hřejivě a přátelsky. „A předpokládám, že mají naspěch.“

Chiron se usmál. „Přesně tak, mistře.“

„Ollowaine, mistře šermíři Albenu, a také vy, mladá lutinko, předstupte, abych mohl rozhodnout o vašich úkolech,“ pronesla osoba v kutně slavnostně.

Ollowain vytáhl z peněženky královninu pečeť a položil ji před strážce vědění na stůl. „Při vší úctě, mistře Gengalosi, nemůžeme se podrobovat nějakým časově náročným rituálům a zkouškám. Jsme zde z pověření královny a naše poslání nás velmi nutí ke spěchu. Pohleďte, zde je Emerellina pečeť na důkaz pravdivosti mých slov. Prosím vás, abyste nám pomohl všemi prostředky, které máte k dispozici.“

Gengalos přejel štíhlými, dlouhými prsty po jednom z dokumentů, které před ním ležely. Teprve teď si Ollowain všiml, že jsou všechny listy na stole pokryty vzory z drobných, půvabných písmen. Znaky nebyly uspořádány do řad. Spíše jako by respektovaly žilkování listů.

„Než odpovím na tvůj požadavek, Ollowaine, měl bys vědět, že nejsem muž, který by neodpouštěl. Pravděpodobně netušíš, jak často jsem zavítal ke knížecím dvorům Albenu a vznesl velmi podobnou prosbu − prosbu o pomoc. Tato knihovna se může každou chvíli rozpadnout. Viděl jsi Kleose. Kdysi to byl mudrc, dnes se už jen honí za červy. Knihy potřebují péči, Ollowaine. A naše knihovna roste. Stále přibývají nové písemnosti, aniž bychom měli možnost rozšířit naše prostory. Jistě, možná si někdo řekne, že víc než tisíc čítáren − sklady knih a menší prostory ke čtení nepočítaje − by mohlo stačit. Ale naše vědění roste každým dnem. Jsme jako okrasný strom zasazený do příliš malé nádoby. Naše kořeny tvoří spletité uzly. Udusíme se, když se nám nedostane pomoci, nebo budeme muset začít vědění ničit. Prohlásit některé věci za nedůležité a zahodit je.“ Ukázal na vetchý list před sebou. „Toto jsou básně květinových víl, zapsané na dubových listech. Zabývám se touto lyrikou už celé roky, přesto mě pokaždé znovu okouzlí. Znaky a žilkování jsou uspořádány v mnohoznačné harmonii. Květinové víly jsou považovány za roztržité a upovídané, ale když objevíte jejich básně, zjistíte, že jsou možná nejjemnějšími dušemi Albenu. Tak jemnými, že je zabije už pouhý stín.“ Zvedl hlavu. „Že, Gando?“

„Čteš mi myšlenky, mistře?“ Lutinka zněla nezvykle nesměle.

Poznání, že před Gengalem nic neskryje, Ollowaina zneklidnilo. Aby toho o sobě prozradil co nejméně, myslel na pořadí kroků první lekce stínového boje, cvičení, při kterém šermíř nastupuje proti imaginárnímu soupeři a pohybuje se jako tanečník v přesně stanovených krocích.

„Proč se uzavíráš, šermíři?“ Gengalos zněl zklamaně. „Vědět je mým úkolem. Je to smysl této knihovny. Takže sbírám vědění všude, kde ho najdu, a hledám ho především tam, kde se přede mnou někdo snaží něco skrýt. Ale nezmocním se ho násilím. Chcete mou pomoc. Jste tady, abyste napravili škody, které vaše královna v hněvu způsobila. Správně by tady měla stát Emerelle…“

„Brání Alben,“ přerušil ho Ollowain chladně. „Srdce říše je v nebezpečí.“

„Ano, v nebezpečí, které Emerelle sama přivolala. Myslíš, že si počínala lehkomyslně? Nebo to udělala, aby mohla ve stínu nové hrozby dál ospravedlňovat svou vládu? Myslíš, že Alben zanikne, když Emerelle přestane vládnout? Domníváš se, že je dílo Albů tak slabé, že závisí na jedné jediné duši?“

„To, čemu věřím, není podstatné. Mám úkol a ten splním. Pomůžeš mi, mistře Gengalosi? Stojíš při královně, nebo jsi proti ní? Přiznej barvu!“

Strážce vědění vstal. Byl skoro o hlavu vyšší než Ollowain. „To je ta potíž s vámi elfy. Rodí se mezi vámi úžasní, nepřekonatelní umělci, básníci a filozofové, stavitelé a válečníci. Jenom v jednom ohledu jste na tom bídně. Buď je někdo s vámi, nebo proti vám. Mezi tím není nic. Vůbec by vás nenapadlo, že máte nepřátele, kteří vás v hloubi srdce milují. Část vaší velikosti je výsledkem toho, že proti nim musíte obstát. Možná jsem takovým nepřítelem, Ollowaine? Tady Emerelliny rozkazy a přání nehrají roli. A nechoď na mě s tím, že je Alben v ohrožení. Je mi stejně jako Gandě jedno, kdo tam vládne. Zachránit svět − to je příliš velký cíl, než aby byl skutečný. Naše opravdové pohnutky jsou zpravidla mnohem nižší. Podívej se na svou společnici. Je tady, aby zachránila květinové víly před stíny, které Emerelle tak lehkomyslně vpustila do vašeho světa. Zná jejich básně a souzní s jejich dušemi. I když si můj vážený přítel Chiron lutinů právě neváží, dovoluji si právě tebe v naší knihovně zvlášť uvítat, Gando. Díla o tajemstvích Albů ti budou otevřena. Ale varuji tě, dokážou poplést mysl a jen zřídka bývají nápomocná. Ale ty, Ollowaine, zaplatíš za vás oba cenu, kterou Iskendrie po svých návštěvnících žádá. Podáš strážci děl Albů podrobnou zprávu o bojích o Sněžnou marku. Naše znalosti o tomto konfliktu jsou dosud velmi omezené a kdo by mohl tyto mezery vyplnit lépe než vojevůdce, který byl vrchním velitelem elfů.“

„To nemůžu,“ prohlásil šermíř.

„Proč? Protože bys chtěl hluboko v sobě pohřbít všechno, co vedlo k Lyndwynině smrti?“

„Když mi stejně čteš myšlenky, proč bych ti měl ještě něco vyprávět?“ vzpíral se Ollowain. „Protože ti dělá radost, že mě můžeš trápit?“

„Ne, elfe. Protože je rozdíl, zda bude tento příběh zaznamenán tvými nebo mými slovy. Máš do zítřka čas na rozmyšlenou, Ollowaine. Chiron vás teď odvede do vašich pokojů, kde naleznete během vašeho pobytu v knihovně útočiště. Takový je u nás zvyk. Každý hledající musí nejprve strávit noc sám se sebou a se svými myšlenkami, než ho pustíme ke knihám. Nyní jste propuštěni.“

Mistr šermíř tušil, že by nemělo smysl vzpírat se rozkazům mistra Gengalose. Ještě nevěděl, jak se rozhodne. Až dosud vyprávěl o událostech ve Phylanganu jen Emerelle. Jinak o tom s nikým nemluvil. Bylo to příliš bolestné.

Když jim Chiron přiděloval pokoje, Ganda mlčela. Počínala si nezvykle tiše. Teprve když už kentaur dávno odešel a Ollowain odpočíval na posteli, aniž dokázal usnout, navštívila ho.

„Myslím, že nás podvádějí,“ zašeptala. „Půjdu se teď trochu porozhlédnout. Mám pocit, že před námi chtějí schovat nějaké knihy, a proto nás přivedli do těchto pokojů. Jinak by nás přece mohli zavést rovnou k dokumentům. Jasně jsi Gengalovi říkal, že to spěchá.“

Ollowain unaveně pokrčil rameny. „Vždyť jsi slyšela, co Gengalos říkal. Že je zvykem tady celou noc meditovat.“

„Ach, to jsou žvásty! Neudivilo by mě, kdyby si ten zvyk zrovna vymyslel! Něco skrývají, proto nás sem uklidili. Máš něco proti tomu, když se teď vydám na malou procházku?“

„Hrálo by nějakou roli, kdybych ti to zakázal?“

Lutinka se mazaně usmála. „Možná. Jsi přece náš vůdce.“

„Jdi.“

SÍŇ SVĚTLA

Ganda byla unavená a měla zlost na Chirona. Klátil tou svou zatracenou oháňkou pět kroků před ní a byla si jistá, že jde schválně tak rychle, aby musela běžet, pokud chtěla s ním a Ollowainem držet krok.

Kentaur tlachal o divech knihovny, aniž by uznal ji nebo šermíře za hodny jediného pohledu. Spěchali kolem stěn, zakrytých regály, které se směrem ke stropu postupně ztrácely ve tmě. U valů z knih se vzhůru vinuly spirálovité žebříky, ústící na úzkých, dřevěných galeriích, kde Ganda viděla další žebříky, vedoucí ještě výš.

Kladla si otázku, jaké knihy tam nahoře asi jsou. Ty obzvlášť významné, které je potřeba skrýt před zraky nezasvěcenců? Nebo ty obzvlášť nezajímavé, které byly vyhoštěny do nejvzdálenějších koutů, protože si nezasloužily ani prchavý pohled, když je člověk míjel?

Ganda podnikla v noci dlouhé toulky, a i když byla s podobnými tajnými výlety velice dobře obeznámena, skoro se ztratila. Knihovna tvořila skutečný labyrint. Musela postupovat podél jedné z neviditelných siločar, až se ocitla u albské hvězdy, která je sem přivedla. Teprve z tohoto známého místa se jí podařilo najít cestu zpátky ke svému pokoji. Albskou hvězdu najde v budoucnu už bez potíží. Vždycky bylo dobré vědět, že existuje úniková trasa.

Když se Ganda tehdy vrátila k sobě, všimla si, že skulinou pod dveřmi Ollowainovy komůrky prosvítá světlo. Zjevně se ani jemu nedařilo usnout. Byly vzpomínky na Phylangan tak mučivé? Nebo to bylo něco jiného, co ho oloupilo o spánek? Následujícího rána na něm nebylo poznat, že byl celou noc vzhůru. To byla ta potíž s elfy! Mohli dělat, co chtěli, nic na nich nezanechávalo stopy. Jejich tváře byly jako vytesány z mramoru. To bylo k zlosti! Sama měla krví podlité oči, a když teď běžela za tím domýšlivým kentaurem, cítila se jako náměsíčná.

„Vlevo začínají síně lidí.“ Chiron ukázal na kosočtvercové regály, které připomínaly vinný sklípek, až na to, že v nich byly místo drahocenných lahví uschovány svitky, každý z nich v tuhém, koženém pouzdře, na jehož uzávěru informoval kousek papíru o textech, které se v něm skrývaly. „Máme v knihovně lidí dva písaře,“ pokračoval kentaur huhňavým tónem. „Zhotovují pro nás opisy z každé důležité věci, kterou tam nahoře lidé zaznamenají. Umění v těch dílech ovšem nenajdete a jejich domnělé poznatky čtenáře ani tak nenaplní úžasem, jako spíš rozesmějí. Nemají o tajemstvích svého světa takřka tušení, to jim ovšem nebrání v tom, aby si je vzájemně sáhodlouze vysvětlovali.“

„Netvrdili by Albové o nás totéž?“ namítl Ollowain.

„Albové pomáhali založit tuto knihovnu, elfe. Ukázali nám cestu, po které dosud kráčíme. Nemyslím, že tady můžeme něco srovnávat s žalostným úsilím lidí.“

„Albové pomáhali?“ Ganda byla poněkud překvapena. „Jak si to mám představit? Vytesávali regály ze skalních stěn?“

Chiron se tak prudce zastavil, že do něj Ganda skoro vrazila. „Je dost zlé, že tady musím trpět tvou přítomnost, zlodějko. Jestli si myslíš, že se můžeš posmívat ctihodným Albům, postarám se, aby tě z knihovny vyhodili rychleji, než si dokážeš představit.“

„Klid, klid, mistře Chirone,“ pospíšil si Ollowain. „Omluvte poněkud ukvapený jazyk mé společnice. Není velkorysost jednou z nejušlechtilejších ctností mudrců? Buďte ke Gandě shovívavý. A promiňte i mně, že sdílím zvědavost této mladé lutinky. Co Albové udělali? Zachovaly se nám nějaké jejich spisy?“

Kentaur si hluboce povzdechl, ale hněv mu z tváře nezmizel. S divoce bijící oháňkou se otočil. „Albové dali podnět k tomu, aby byla zde, v troskách Rozbitého světa, založena studnice vědění. Zvolili pro knihovnu toto místo, protože leží daleko od bojišť Albenu, a vpletli ho do sítě zlatých stezek. Spisy nám Albové žádné nezanechali. Ale existují písemnosti prvních dětí, které stvořili a které měly dosud k jejich myšlení blízko. Nicméně tyto texty jsou tak plné tajemných hádanek, že z nich čtenář sotvaco pochopí. Ano, dokonce ani knihy, ve kterých jsou uchovány myšlenky Albů, se neotevírají každému.“ Vrhl přes rameno na lutinku zlomyslný pohled. „Dokonce se říká, že tyto knihy potrestají každého, kdo se jich dotkne, aniž by sloužil vyššímu blahu.“

Pohádky, pomyslela si Ganda v duchu. Šířit podobné historky vyjde levněji než své poklady nechat pořádně střežit. Kdysi ukradla náhrdelník z měsíčních kamenů, o kterém se tvrdilo, že každý zloděj, jenž se ho dotkne, během tří dnů zemře. Pravda, po krádeži ji postihl nepříjemný průjem, ale ten byl spíš důsledkem bohaté hostiny, kterou oslavila svůj úspěch, než smrtelné kletby.

„Tak jsme tady.“ Chiron se zastavil před nenápadnými dveřmi. „Za touto branou naleznete díla, která se zabývají tajemstvími Albů. A setkáte se s mistrem Galawaynem, strážcem tajného vědění.“ Kentaur obdařil Gandu mnohoznačným úsměvem. „Kdybyste byli tak laskaví a mohli ještě počkat, než se vzdálím, byl bych vám velmi zavázán. Mně je sál za těmito dveřmi poněkud nepříjemný.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Ollowain.

„Před pouhými několika dny jsem sem přivedl jiného hosta.“ Dopřál si čas na pohrdavý pohled na Gandu. „Nějakého kobolda, bezvýznamného skrčka, který měl Galawaynovi něco vyprávět. Ale teď mě omluvte. Odcházím.“

„Děkujeme ti, že jsi nás sem zavedl, Chirone z Arkádie. A tvé přání je nám rozkazem.“

Chiron se uklonil tak dokonale, jak to jen bylo pro kentaura možné, a pak se s nápadným spěchem vzdálil.

Ganda opatrně ohmatala drsné dřevo dveří. Cítila auru silné magie, nezdálo se ale, že by bylo kouzlo namířeno proti těm, kdo chtěli vstoupit do sálu za dveřmi.

Ollowain sáhl po těžké rukojeti na dveřích. „Je tam něco, na co bychom si měli dát pozor?“

„Bezprostřední hrozbu necítím,“ odvětila Ganda vyhýbavě. „Prostor za těmi dveřmi je prostoupen magií. Ale nezdá se nebezpečná.“

„Tak do toho!“ Mistr šermíř otevřel dveře. Do očí je udeřilo palčivě jasné světlo. Ganda zvedla ruku, aby si je chránila, a odpotácela se pár kroků zpátky. Dokonce i Ollowain tiše zasténal.

Lutinka napůl počítala s útokem nebo aspoň s hromovým hlasem, který si bude stěžovat, že je rušen. Místo toho uslyšela tichý zvuk flétny. Slzejícíma očima zamžourala do pronikavého jasu. Tomu, co spatřila, nechtěla uvěřit. Kousek za dveřmi jí zakrývala výhled písečná duna a nad ní se klenulo jasné, bezmračné nebe. Ganda měla na okamžik pocit, že se otevřela brána k albským stezkám. Někdy jí stačilo udělat jediný krok a ocitli jste se na úplně jiném místě. Temnotu nicoty jste vůbec nemuseli spatřit. Ale toto bylo něco jiného. Nebyly tady žádné siločáry…

Ollowain se podíval na Gandu, jako by očekával vysvětlení, ale lutinka mohla jen bezradně pokrčit rameny. Jasné světlo teď už zraňovalo oči méně. Už dávno si až příliš zvykla na tmu panující v knihovně, takže ji normální denní světlo oslepilo.

Váhavě prošla dveřmi a vyšplhala po duně nahoru. Mistr šermíř se držel po jejím boku.

Když dorazili na vrchol přesypu, spatřili, že se jim u nohou rozprostírá rozlehlá písečná krajina. Asi dvě stě kroků od nich stál pod osamělou akácií černý stan.

Ollowain hrábl do písku a nechal si ho proklouzávat mezi prsty. „Iluze to není.“

Ganda se ohlédla. Dveře knihovny zely v panoramatu nebes jako černá rána. „Písek je možná pravý, ale poušť ne. Ať je tento Galawayn kdokoliv, je i mocný kouzelník. Musel naplnit velký sál pískem. Nebe a obzor jsou iluze.“ Lutinka si zaclonila oči před světlem. „Ale kde jsou ty knihy, které střeží?“

Před stanem se objevila bíle oděná postava a zamávala na ně.

„Ten to bude vědět.“ Ollowain se dlouhými kroky pustil po duně dolů.

Ganda ho váhavě následovala. Podle jejího názoru musel být dost šílený už každý, kdo dobrovolně trávil život v ponuré knihovně bez oken. Ale toto? Zrodila se tato síň z touhy uniknout bezútěšným policím s knihami? Nebo byl strážce tajemství ještě bláznivější než ostatní knihovníci?

Cizinec si položil pravou ruku na srdce a zdvořile se Ollowainovi uklonil. Šermíř jeho pozdrav opětoval. Hovořili spolu.

Ollowain ukázal na Gandu. Teď mě nejspíš představuje, pomyslela si. Je v těchto formalitách vždycky velmi úzkostlivý.

Strážce tajemství se vydal k ní. Měl na sobě dlouhé, bílé roucho pouštních kočovníků. Byl to elf stejně jako Ollowain. Dlouhé, stříbřitě bílé vlasy nosil rozpuštěné. Jeho pokožka měla světle bronzový nádech. Dobrý, otevřený obličej, prolétlo Gandě hlavou. Strážcův úsměv působil upřímně. Jeho nebesky modré oči zářily.

„Jsi první lutinka, se kterou se setkávám.“ Zasmál se. „Promiň, když jsem rozrušený, bývám někdy poněkud bezprostřední.“ Znovu si položil pravici na srdce a uklonil se také jí. „Vítej v mém domově a mém vězení, Gando z lidu lutinů. Jsem rád, že tě mohu uvítat na tomto osamělém místě.“ Ukázal na černý stan s vysoko vyhrnutými postranními stěnami. „Doprovoď mne a buď mým hostem.“

„Ty jsi mistr Galawayn?“ zeptala se Ganda podezíravě. Kromě příslušníků vlastního lidu ji ještě nikdo tak přátelsky nepřivítal.

Elf se zasmál. Jeho smích působil svěže a nakažlivě. „A opět tě musím požádat o prominutí. Moje způsoby opravdu utrpěly. Ano… stojíš před Galawaynem, strážcem tajemství.“

Gandě přejel mráz po zádech. Cítila elfovu moc. Musel být velmi starý. Pátrala v jeho tváři po stopách staletí. Ale stejně jako v případě Emerelle jako by kolem něj prošla, aniž by za sebou zanechala viditelné známky. Jen jeho oči dávaly tušit, kolik už toho viděl. Trpělivě snášel její zkoumavý pohled.

„Smím ti ve stanu nabídnout něco k pití, Gando? Mezi mým lidem patří k dobrému mravu pozvat hosty ke společné hostině. Mnoho ti ovšem nabídnout nemohu, na to jsou zde mé možnosti příliš omezené.“

„To ty jsi všechno tohle vytvořil?“

Galawayn se usmál. „Síň světla je nádherná, viď?“ Sklonil se k ní. „Mohu ti svěřit tajemství?“

Jaké nádherné oči, pomyslela si Ganda. Lehce přikývla.

„Mám problém to v té ponuré knihovně vydržet. Někdy svou síň neopouštím celé týdny. Ostatní strážci vědění mě považují za podivína.“ Znovu se rozezněl jeho nakažlivý smích. „V tom jsme stejní. Já je taky považuju za podivíny. Knihovna by se dala udělat mnohem hezčí, ale nechtějí o tom ani slyšet. A teď pojď, Ollowain na nás čeká.“

Elf už se opravdu usadil ve stanu. Když si Ganda vedle něj sedala na perlami posázený polštář, připadal jí šermíř podivně napjatý.

Galawayn jim nabídl citrónový čaj v krásných křišťálových skleničkách. Jeho stan byl vyložen těžkými koberci. Bylo tu malé, kameny obklopené ohniště, ve kterém žhnulo dřevěné uhlí. Na stolku, tak nízkém, že dokonce i Gandě sahal pouze po kolena, ležela zavřená kniha. Ve stojanu byla uspořádána kožená pouzdra sedmi svitků. Kromě toho tu už nic nepřipomínalo, že také Síň světla je součástí velké knihovny. Část stanu byla oddělena průsvitnými závěsy. Ganda za nimi viděla obrysy velkého, světlými intarziemi zdobeného stolu. Po jeho užších stranách stály dvě kůží potažené lenošky, které tu působily poněkud nepatřičně.

Jejich hostitel odložil skleničku. „Na okamžik se vzdálím, abych připravil pár nezbytností pro skromnou hostinu. Budete tak mít příležitost si trochu popovídat, aniž byste se museli bát mých dlouhých uší.“ Po těch slovech se vzdálil.

Ganda počkala, až zmizel za dunou a ocitl se mimo dohled, pak se obrátila k Ollowainovi. „Co je s tebou?“

„Je to svobodný elf z Valemasu,“ odvětil mistr šermíř pochmurně. „Jeho lidé nenávidí Emerelle, protože je poslala do vyhnanství. Bude dělat problémy.“

„Mám pocit, že se až dosud choval velmi přátelsky.“

„To mu nařizuje pohostinnost. Elfové z Valemasu mají v tomto směru velmi přísný kodex cti, ale spolehni se, že nám pobyt v Síni světla v rámci svých možností pořádně znepříjemní.“

Ganda tomu nechtěla uvěřit. „Mám dojem, že je rád, že má hosty.“

Ollowain se slabě usmál. „Jenom počkej, uvidíš, že mám pravdu. Protože nás posílá Emerelle, bude nám pátrání ze všech sil ztěžovat. Ale nemluvme tady o tom. Jsem si jist, že nás může poslouchat.“ Po těch slovech se elf pohroužil do ponurého mlčení.

Ganda se vydala k nízkému stolku a zahleděla se na nádherný foliant, který tam ležel. Těžké kožené desky byly zbrázděny stovkami jemných trhlinek. Vazbu obepínaly dvě široké bronzové spony. Lutinka hledala zámek, ale nebylo tu nic, co by naznačovalo, jak tuto zavřenou knihu otevřít. Do bronzových pásů byly zasazeny jemné úlomky kamene. Nebyly to žádné drahokamy. Šedivé a s drsnými okraji připomínaly spíš štěrk. O to pečlivěji byly propracovány jejich obruby. Zkušený zlatník kdysi vynaložil všechny své schopnosti, aby kameny bezpečně zapustil do kovu. Při bližším pohledu si Ganda všimla, že jsou bronzové spony zdobeny tenkými spirálovitými liniemi. Vzor byl částečně pokryt měděnkou.

Ganda se neodvážila knihy dotknout. Obklopovala ji aura moci. Něco podobného ještě lutinka nikdy necítila.

Vedle knihy ležel na stole pár stářím ztmavlých rukavic, jejichž vnitřní strany byly nejspíš teprve nedávno zesíleny další vrstvou ze světlejší kůže. Aspoň to naznačovala jehla z velrybí kosti, kterou Ganda viděla vězet v koberci vedle stolku. Leželo tam i malé klubko příze.

Na druhé straně stolu stála nádoba, zakrytá hedvábným šátkem. Ganda zvědavě nadzvedla cíp a polekaně ucukla. Zle na ni hleděly dvě krví podlité oči.

Šátek sklouzl na zem a odhalil skleněný válec, naplněný průhlednou tekutinou. V ní plaval bílý had s červenýma očima.

Ganda opatrně zaťukala do skla. Had nereagoval. Zjevně byl mrtvý.

„Kostní zmije. Stará památka z Valemasu,“ zazněl náhle za Gandou Galawaynův hlas. Jemný písek pohltil zvuk jeho kroků. Strážce tajemství nesl velký stříbrný tác, na němž stály roztodivné červené hliněné misky s nejrůznějšími jídly. Pod paží svíral tři chlebové placky.

„Vypadá pořád jako živá,“ pronesla Ganda stísněně.

„Neboj se. Je v tom válci už stovky let a je asi tak živá jako kámen. Kostní zmije jsou proslulé svým jedem. Ochromují jím oběti. Všechny svaly ochabnou, plíce odepřou poslušnost, a dokonce i srdce přestane bít. Nestihneš vydat ani hlásek. Mrtví vypadají, jako by jen usnuli. Jed nezanechává sebemenší stopy. Žádné zarudnutí kůže, nic. Jen dvě jako jehla tenké stopy po kousnutí. A ty není snadné najít, pokud nevíš, co máš hledat.“

Ganda se otřásla. „Proč si někdo postaví něco takového do stanu? Copak ti ta zmije připadá hezká?“

„Ten, koho tady vidíš před sebou, kvůli tomuto hadovi kdysi dávno skoro zemřel. Starý Valemas byl proslulý svými intrikami. Ta zmije mi připomíná, že život nebo smrt může záviset na tom, jak se usadíš na hromadu polštářů. Díky šťastné náhodě se had mezi nimi udusil. Bláznivá historka, viď? Je pro mě upomínkou toho, jak blízko smrti se neustále vznášíme. Ale dost takových děsivých povídaček. Pojď, sedni si.“ Ukázal bradou na hromadu polštářů u ohniště.

Ganda si nervózně olízla jazykem čenich.

Galawayn se usmál. „Nemusíš se bát. V Síni světla nejsou žádní hadi. Aspoň ne živí.“ Přešel k místům k sezení, položil před Ollowaina stříbrný tác a ještě jednou misky urovnal. „Bohužel to není nic zvláštního. Jen trocha zeleniny, pár omáček, marinovaná holubí prsíčka a studená kozí játra.“ Hostitel odlomil kus chlebové placky a podal ho Gandě. Další nabídl Ollowainovi.

Lutinka se s chutí pustila do jídla, zato Galawayn se ho takřka nedotkl. Také Ollowain se držel nápadně zpátky. Oba elfové se vzájemně měřili. Nakonec to byl hostitel, kdo prolomil stále tíživější mlčení.

„Mistr Gengalos mě informoval, že se zajímáte o tajemství albských stezek. To je široké téma. Existuje o něm několik stovek děl.“

Mistr šermíř se zahleděl na ubohou hromádku svitků. „A kde vlastně schraňuješ knihy, které střežíš?“

Galawayn na něj spiklenecky zamrkal. „Mám pro spisy ve své péči ojedinělý úložný systém. Ale o tom později. Mluvme raději o dluhu, který musíš knihovně splatit. Už jsem o boji o Phylangan něco málo zaslechl. Je pravda, že tam došlo k celé řadě záhadných vražd, které byly spáchány ještě před vlastním bojem? A je pravda, že vraha nikdy nedopadli?“

„Během oněch týdnů zemřely stovky elfů, lidí i trolů. Většina vrahů nebyla za své činy nikdy povolána k zodpovědnosti,“ odvětil mistr šermíř podrážděně. „Ani já ne. Přitom jsem od trolů dostal celou řadu milých přízvisek, jak se na opravdového zlosyna sluší, třeba ‚Tančící čepel‘ nebo ‚Trhač masa‘. Údajně dokonce vypsali odměnu na mou hlavu.“

Galawayn vypadal zaraženě. Konejšivě zvedl ruce. „Nechtěl jsem tě urazit. Z filozofického hlediska máš samozřejmě pravdu, ale obvykle je rozdíl mezi vojáky, kteří zabíjejí své nepřátele, a vrahem, který ničí životy zdánlivě náhodně. Byl tedy chycen?“

„Ne! Snažili jsme se. Ale veškerou naši pozornost si žádala bitva, boj o holé přežití. O vrahovi víme jen tolik, že to byla až do morku kostí magií prosycená bytost. Zjevně dokázala procházet zdmi… A zabíjení jí dělalo radost. Zdálo se, že vždycky udeří naprosto náhodně.“ Ollowain odložil sklenici s čajem a složil si ruce do klína. Obě oči měl zavřené, jako by se snažil vyvolat obrazy uplynulých hrůz ve své mysli co nejzřetelněji.

„Je to nutné?“ zeptala se Ganda. Nedalo se přehlédnout, že šermíře vyprávění o bojích velmi rozrušuje.

Teď odložil sklenici i Galawayn. „Přál bych si, aby mi dali jiný úkol, ale je mou povinností žádat po Ollowainovi co nejpřesnější vylíčení událostí.“ Zamyšleně se pohladil po bradě. „Možná existuje způsob, jak ti to ulehčit. Určitě znáš falrach. Tvrdí se, že je možné ztvárnit na hracím stolku každou bitvu. Sám Falrach byl vojevůdce a měl výslovně v úmyslu tříbit pomocí této hry taktické schopnosti budoucích velitelů. Možná když znovu sehrajeme bitvu na hrací desce, nebude pro tebe tak bolestné o ní vyprávět.“

Gandě to připadalo jako naprostý nesmysl, ale zdálo se, že Ollowain o návrhu zcela vážně přemýšlí. Elfové! Který kobold je kdy dokáže pochopit? Lutinka se znovu obsloužila. Jídla, která jim hostitel naservíroval, byla opravdu výtečná!

Galawayn ji obdařil přátelským úsměvem, pak hovořil dál. „Pro dnešek bude stačit, když pro mě dáš dohromady oddíly, které na obou stranách bojovaly, a stručně shrneš nejdůležitější události obležení. Já pak v noci nachystám stolek.“

„Zkusíme to,“ pronesl Ollowain s pramalým nadšením.

Ganda si odkašlala. „Když je teď můj průvodce ochoten podřídit se zákonům knihovny, zbývá vyjasnit jednu naléhavou otázku.“ Lutinka udělala rozmáchlé gesto. „Vytvořil jsi mezi všemi těmi ponurými knižními sály úžasné místo, Galawayne. Doslova oázu. Ale kde jsou knihy, které střežíš? Přišla jsem sem, abych studovala tajemství albských stezek.“ Ukázala ke svitkům. „To je všechno, co tady hlídáš?“

„Samozřejmě že ne.“ Hostitel se široce usmál. „Vždyť jsem říkal, že existuje zvláštní systém pro ukládání děl, která podléhají mé péči. Byl vynalezen, aby chránil spisy před lehkomyslnými zvědavci. Vplížit se do Síně světla ještě nic neřeší.“ Galawayn vstal.

Lutinka vrhla lítostivý pohled na úžasnou hostinu, kterou strážce tajemství přichystal. Játra ještě ani neochutnala. Galawaynův náhlý spěch se jí vůbec nehodil do krámu!

„Následujte mě.“ Elf se záhadně usmál. „Vydejme se pátrat po dávno zmizelém vědění. Chtěli byste nejprve začít s díly o vzniku albských stezek, nebo vás zajímá něco jiného?“

Ganda se zamyšleně poškrábala pod čenichem. Může připustit, aby Galawayn řídil její bádání tím, že mu určí směr? Možná by měla nejprve přistoupit na jeho návrh. „To mi připadá rozumné.“

„Dobrá. Tak pojďte za mnou, ukážu vám tajemství této síně.“ Elf vyšel ze stanu, zamyšleně se rozhlédl a zamířil přes dvě nízké duny pryč. Pak se znovu ohlédl. Ganda neviděla v krajině žádné body, podle kterých by se mohl orientovat. Všechny duny jí připadaly stejné.

Elf se vrátil kousíček zpátky a pak zabočil doleva, přičemž tiše počítal kroky. Při třiadvacátém poklekl. Oběma rukama začal hrabat v teplém písku.

Ganda nechápavě přihlížela. Sotva věřila vlastním očím. To přece nemůže být pravda! „Copak jsou ty knihy pohřbené v písku?“

Hostitel se zarazil a vyčítavě se na ni podíval. „Samozřejmě že ne. Sucho by je zničilo. Když se díla skladují v příliš suchých prostorách, škodí jim to stejně jako vlhkost. Stránky se začnou lámat a časem se rozpadnou. Ach. Tady to máme.“ Zdálo se, že objevil červenohnědý kámen. „Pojďte, pomozte mi.“

Ganda a Ollowain si vyměnili pohled. Mistr šermíř sotva znatelně přikývl. Pak si oba klekli do písku a pomáhali hostiteli s hrabáním.

O chvíli později vytáhli z písku baňatou, červenohnědou urnu, jejíž víko bylo zapečetěno voskem. Galawayn přejel prsty po dvou řádcích cizokrajných znaků, které byly vyryty do krátkého hrdla hliněné nádoby. „O stezkách světla a jejich tvůrcích,“ zamumlal si pro sebe. „Právě to jsem hledal. V této urně najdeš sedmnáct svitků, které se zabývají vznikem sítě albských stezek.“

Ganda se zahleděla na krajinu písečných dun. To bylo šílené! „Je tady hodně takových skrýší?“

„Střežím sedmnáct tisíc tři sta osm svitků s texty o Albech a našich pěti světech, které by měly být z rozhodnutí strážců vědění obtížně přístupné.“ Široce se rozmáchl od obzoru k obzoru. „Tyto spisy jsou zahrabány ve dvou tisících sedmdesáti pěti urnách. Navíc je tady ještě jedenatřicet knih, které jsou zakopány v plochých truhlicích z pálené hlíny. Ten, kdo zde hledá informace, by se měl těšit mé laskavé pomoci nebo mít opravdu hodně času.“ Zvedl urnu. „Odneseme náš poklad zpátky do stanu a pustíme se do práce.“

ZLATÁ SÍŤ

„…hovořit o síti, když máme na mysli stezky Albů, není právě šťastná poetická metafora. Kdo tento obraz používá, jen dokládá vlastní neznalost. Pokud ovšem chce prostá mysl na tomto hrubém zjednodušení skutečnosti trvat, měla by alespoň hovořit o třech sítích. Alben i svět lidí jsou každý obklopen hustou sítí albských stezek. Síť Rozbitého světa je ovšem roztržena. Jak z Albenu, tak ze světa lidí je sice možno dorazit k jeho úlomkům, které se vznášejí v nicotě, nejsou mi ovšem známy žádné stezky, které by ještě spojovaly trosky tohoto světa navzájem.

Kdo někdy na cesty Albů vkročil, zná hrůzy, které číhají v temnotě. Stezky samotné jsou chráněny, ale běda tomu, kdo by se z nich odchýlil. Kromě Yingizů tu hrozí ještě druhé, neviditelné nebezpečí. Spočívá v charakteru magických cest, které nedokáží toho, kdo po nich kráčí, pouze několika kroky dopravit ke vzdáleným cílům. Neopatrný jedinec, který si chce ušetřit čas, který by mu jinak zabralo cestování, se nechá časem snadno unést, takže když dorazí do svého cíle, zjistí, že během údajně krátké doby, po kterou kráčel cestami Albů, uplynuly v jeho světě roky, ba celá staletí. Chránit před tím se dokáže jen ten, kdo provozuje svá kouzla s největší pečlivostí a stále volí pouze velké albské cesty k tomu, aby svou cestu nastoupil a aby ji ukončil. (…)

Jak ale vypadá, ten systém cest Albů? Na jiném místě už byl zmíněn obraz sítí. Pokud si představíme všechny albské stezky, které daný svět obklopují, jako velkou síť, pak v této síti existuje mnoho konců, visících dolů. To jsou stezky, spojující Alben, svět lidí a Rozbitý svět. Nicméně pevně svázána jsou jen ta vlákna, která leží mezi velkými albskými hvězdami. Pokud zvolíme pro průchod z jednoho do druhého světa méně významnou hvězdu, hodně riskujeme, protože není možné určit, kam nás tato cesta dovede. Představte si síť, z níž volně visí konce, pohybující se v jemném vánku. Nikdo nedokáže přesně stanovit, kde se tyto konce dotknou hlouběji položené sítě. A co je horší, tyto cesty jsou stejně nestálé jako dech větru. Jednou vedou tam, jindy onam. Nikdo, pravděpodobně ani sami Albové, by nedokázal říct, kde skončí putování mířící z jednoho světa do druhého, pokud nevede od jedné velké albské hvězdy k druhé. Pokud zvolí neopatrný poutník špatný okamžik, je dokonce možné, že se zřítí do nicoty.“

Citováno podle Cesty Albů,

od Meliandera, knížete Arkádie

FALRACH

Ollowain si zamyšleně prohlížel Galawaynův hrací stolek. Strážci vědění se opravdu podařilo zachytit pomocí figur výchozí situaci bitvy o Phylangan. Na obou stranách byla stále ve hře velká trojka − královna, kouzelnice a vojevůdce − kteří rozhodovali o vítězství či porážce. Ten, kdo ztratil všechny tři figury nebo je už nemohl nasadit, byl poražen. Stolek na falrach byl pravoúhlý. Čtvercová pole na Galawaynově stolku byla vykládána mramorem a onyxem. Pravidelně se střídala černá a bílá − dvacet kamenů v každé příčné řadě, šestnáct příčných řad nebo také bitevních polí, jak se jim v této hře říkalo, na každé straně. Celkem šest set čtyřicet polí, na kterých se momentálně nacházelo skoro tři sta figur. Byli tady prostí vojáci, jezdci nebo bojové vozy, hrdinové, katapulty a mnoho zvláštních figur. Každá figura měla pevně stanovenou číselnou hodnotu, s níž útočila nebo se bránila. K této hodnotě se jí připočítával výsledek hodu kostkou, když útočila na jednu z figur na polích před sebou. Když byl součet vyšší než hodnota obránce, který také házel kostkou a výsledek přidával ke své obranné hodnotě, byl obránce odstraněn z pole.

Galawaynova velká trojka stála ve třetí bitevní linii. Figury představovaly krále Branbarta, šamanku Skangu a vojevůdce Orgrima. Ollowain měl naproti tomu vpředu ve hře jen svého vojevůdce − figuru, která zpodobňoval jeho. Královna Emerelle čekala v poslední řadě, právě tak jako kouzelnice Lyndwyna. Ani jedna se boje o pevnost aktivně nezúčastnila.

Největší část hracích figur stála v hustých řadách ve střední části hracího stolku. Ollowain měl mnohem méně figur než jeho soupeř, měly ovšem vyšší hodnotu. Na levé straně stolku se nacházela pro každou příčnou řadu zásuvka. Celkem jich bylo dvaatřicet. Každý hráč odložil do šestnácti zásuvek, které patřily k jeho hrací polovině, jeden hrací kámen, který symbolizoval zvláštní vlastnost každého hracího pole. Toto rozhodnutí muselo být učiněno před začátkem partie a pak už nemohlo být měněno. Díky tomu, že byly hrací kameny skryty v malých zásuvkách, neměl protihráč tušení, jaké bitvy ho očekávají.

Ollowain vytáhl ze zásuvky kámen označující pevnost a položil ho na oddělené políčko vedle svého prvního bitevního pole.

Strážce vědění spokojeně přikývl. „Ano, tak to má být.“ Zahájil útok, ale kvůli vysokému bonusu obránců skončil jeho první tah katastrofou. Za dvacet útoků se mu podařilo odstranit jen dva soupeřovy kameny. Jednou se tak stalo díky figuře, která symbolizovala tajemného vraha. Galawayn si zvolil za svou hrací barvu bílou a nová figura představovala velkého bílého psa. Byl to mocný kámen, díky němuž bylo možné ignorovat výhody, které získal soupeř zvoleným bitevním polem. Pes porazil kámen, který ztělesňoval koboldího střelce z kuše.

Galawaynovi se podařilo jako zvláštní událost hodit před svým tahem kostkou albskou stezku. To mu umožňovalo vzít ze stolku šest svých figur a postavit je v příštím tahu za Ollowainovy řady.

Mistr šermíř se zamyšleně pohladil po bradě a pozorně se zadíval na hrací stolek. I když bylo štěstí v hodu kostkou významným faktorem hry, probíhalo prozatím všechno stejně jako při obležení, které se odehrálo ještě ani ne před třemi měsíci.

Ollowain si vzal tři kostky, aby určil zvláštní událost pro zahajovací tah. Dvanáct! Jeho katapulty a lučištníci vypálili zápalné střely, které způsobily mezi nepřáteli další škody. Šermíři projel po zádech mráz. Také toto zrcadlilo průběh bitvy. Na konci svého prvního hracího tahu ztratil soupeř třináct kamenů. Bitevní linie, útočící na jeho pevnost, byla téměř zničena.

Galawayn si oběma rukama masíroval spánky. „Byl to tedy vévoda Orgrim osobně, kdo velel válečníkům, kteří pronikly díky albskému kameni do tvé pevnosti.“ Strážce vědění vzal ze stolku figuru svého vojevůdce a zamyšleně jí otáčel v prstech. „To bylo velmi lehkomyslné. Jako hráč bych takový tah neudělal. Jistě, vojevůdce je silný kámen. Když je ztracen, je to ovšem těžká rána. No ale my chceme rekonstruovat skutečné události.“ Vzal tři kostky a hodil deset.

„Bitevní štěstěna!“ zvolal vítězoslavně. „V tomto kole tedy smím opakovat každý hod, který se mi nebude zamlouvat.“

Ollowain nervózně bubnoval prsty na desku stolku. Strážce vědění postavil svého vojevůdce a pět figur válečníků na druhé bitevní pole za hlavní obrannou linii. Následoval masakr. Díky tomu, že útočníci vpadli šermíři do zad, byl obranný bonus pevnosti ztracen. Přišel o šestnáct hracích kamenů.

Při svém tahu stáhl Ollowain všechny přeživší figury z prvního bitevního pole. Ze zásuvky vytáhl kámen pro druhé bitevní pole. Soutěska! Soupeř ho mohl napadnout jen pěti figurami, zatímco on sám se mohl stejným počtem figur bránit. Dokud udrží na tomto bitevním poli pět hracích kamenů, nesmí soupeř táhnout hlouběji na jeho polovinu stolku.

Strážce vědění vzal svůj poznámkový blok a zapsal do něj průběh hry. A pak se začal ptát. Jeho touha po detailech neznala konce. Kromě toho se zajímal také o zásobování a morálku obránců, informoval se o jménech padlých a stále znovu a znovu se vyptával na záhadného vraha. Nakonec z Ollowaina vytáhl příběh o přízračném vlkovi z Firnstaynu, bestii, která celé týdny rozsévala v malé vesnici v severním Fjordlandu děs a hrůzu, dokud ji nezabil kněz.

Když mistr šermíř dovyprávěl, odložil Galawayn blok stranou. „Nemáš dojem, že se vraždy přízračného vlka podobají těm ve Phylanganu?“

Ollowain neodtrhl pohled od hracího stolku. Bylo omylem domnívat se, že mu hra ulehčí povídání. Právě naopak! Měl pocit, jako by všechno prožíval podruhé. Koupal se v potu.

„Ollowaine?“

Ten hlas…

„Ollowaine!“

Elf mrzutě vzhlédl. Ganda opustila své místo u stolku za tenkým závěsem. Drobnými prsty mu jemně přejížděla po pravé ruce, kterou křečovitě svíral hranu stolu. Pod nehty mu vytryskla krev. Ruku měl celou bolavou.

„Měl bys té hry nechat!“

„Tomu ty nerozumíš,“ odvětil příkře.

„To máš pravdu,“ řekla Ganda. „A právě proto mohu lépe než ty posoudit, že ti ta hra škodí. Vypadáš hrozně! Nechápu to. Vždyť je to přece jenom hra… Jeden by řekl, že tě někdo otrávil. Jsi bledý a jako v horečce. A teď půjdeš se mnou! Pro dnešek jsme už byli v Síni světla dost dlouho!“

Ollowain zhluboka vydechl. Sundal ruce ze stolu a zahleděl se na krvavé okraje svých nehtů. Ganda by ho nepochopila. Tahle hra… Byla nepříjemná, děsivá. Možná jsou stolek a hrací kameny očarované? Nebo kostky? Když Galawayn včera přednesl svůj návrh, domníval se Ollowain, že posunou po stolku několik figur a budou si povídat o bitvě. Nečekal, že budou opravdu hrát. Nedávalo to smysl! Vrtkavá kostka je už měla dávno zavést na stezku, která by neměla mít se skutečnými událostmi nic společného. Ale k tomu nedošlo! Tah po tahu přehrávali celou krvavou bitvu. Zpočátku si to nechtěl Ollowain přiznat a považoval to za náhodu. Ale tato teorie už byla dávno neudržitelná. Hra stále hrozivěji napodobovala realitu. V kterémsi okamžiku v něm zakořenila absurdní myšlenka. Pokud hra opravdu zrcadlila skutečnost, bylo by možné realitu změnit, kdyby se mu podařilo dát hře průběh, který by se odlišoval od opravdových událostí? Klesl by mrtev vedle hracího stolku, kdyby jeho vojevůdce prohrál? A byla by Lyndwyna ještě naživu, kdyby zabránil, aby byl její kámen poražen? Od její smrti se jeho život změnil v pouhý popel. Co tedy mohl ztratit? V nejhorším případě naději, která byla tak pošetilá, že o ní určitě nebude Gandě nic vyprávět. Ale jestli se nemýlil…

„Ollowaine! Pojďme!“ naléhala Ganda. „Hráli jste víc než deset hodin. To stačí! A mně už tančí písmenka před očima!“

„Ano, ano.“ Šermíř ještě stále hleděl na hrací stolek. Dovedl figuru kouzelnice až skoro k řadám obránců. Až mu bude dost nablízku, uteče z přední bojové linie. Věděl přece, co se stane s Phylanganem. Ani sebevětší branná moc nemohla horskou pevnost uchránit před jejím osudem. Ale možná se mu podaří zachránit Lyndwynu. A pokud uspěje… Zavřel oči a rozvážně zavrtěl hlavou. Dětinský sen! Nádherný sen… Udělal by cokoliv, aby ji zachránil. Zradil by dokonce i válečníky, kteří byli ochotni za něj položit život.

Elf s hlubokým povzdechem vstal. To nebyl opravdu on! Nikdy předtím nejednal vědomě nečestně. Byl mistrem šermířem královny. Vzorem! A přece… Zadíval se zpátky na stůl. Kdyby stáhl kámen vojevůdce ze soutěsky, připravil by tamější obránce o nejsilnější figuru. Ušlechtilý cizinec, bojující hrabě, zasvěcenec znalý tajů i rek temné pověsti byli ve falrachu silní bojovníci, ale byl to vojevůdce, který z nich v posledních tazích vytvořil v soutěsce nepřekonatelnou baštu. Ve skutečné bitvě byl on tím posledním válečníkem, který ve Phylanganu ještě bojoval. Když byla bitva ztracena a on přiměl své druhy k útěku, ještě jednou se vrátil, aby zachránil Lyndwynu.

V ústech cítil hořkou pachuť. Odkašlal si. „Ano, pojďme.“ Ganda na něj ustaraně hleděla. Šermíř se pokusil usmát. „Já vím, že je to jenom hra. Zdá se, že neumím prohrávat.“

„Ale nic ještě přece není rozhodnuto,“ pronesl Galawayn povzbudivým tónem a jeho modré oči se usmívaly.

Tuší něco? zeptal se náhle šermíř sám sebe v duchu. „Oba přece víme, jak ta bitva dopadla. Všechno je rozhodnuto.“

„Myslím, že bereš tu hru příliš vážně, Ollowaine. Teď mě mrzí, že jsem ti ji vůbec navrhl. Skoro se zdá, jako bys tou falrachovou bitvou onemocněl. Tvoje společnice má naprostou pravdu. Bude lepší, když teď partii ukončíme. Jakmile odejdete, odklidím figury ze stolku.“

„Ne! Uděláme si jen přestávku…“ Tak by to nešlo! Nenechá se teď jen tak poslat pryč. Jediné, co mu po Lyndwyně zbylo, byly sny. A ten nejhezčí ze všech si nenechá jen tak vzít! Ollowain popadl Galawayna za roucho. „Zítra hrajeme dál! Slyšíš? Pak to dokončíme.“ Šermíři neušel pohled, který si lutinka a strážce vědění vyměnili. Nejspíš si mysleli, že není tak úplně při smyslech. Přitom přesně věděl, co dělá!

„Jak si přeješ.“ Galawayn zvedl konejšivě ruce. „Dokončíme hru.“ Znovu se podíval na lutinku. „A tobě vyhledám ty svitky, na které ses ptala. Ale ještě jednou tě varuji. Vydáváš se na nebezpečnou cestu. Když se o nich dozvíš příliš mnoho, začnou tě Yingizové navštěvovat ve snech.“

Lutinka se sebevědomě usmála. „Dokonce ani jako dítě jsem neměla strach z nočních můr.“

„Já nemluvím o nočních můrách,“ odvětil Galawayn důrazně. „Tvé znalosti je přilákají. Bude to, jako bys otevřela dveře v sobě samé. Zanech svého počínání! Prosím tě o to.“

TEMNÉ VĚDĚNÍ

Ganda se prudce vytrhla ze studia svých textů. Zpěv mečů utichl. Galawayn a Ollowain s vtipkováním přešli ke stanu. Tvář mistra šermíře pokrýval pot. Dlouhé plavé vlasy měl svázané dozadu koženým řemínkem. Jejich hostitel sotva popadal dech.

Galawayn Ollowaina poprosil o lekci šermu a ten mu rád vyhověl. Ganda a strážce vědění se potají domluvili, že by měli držet šermíře od falrachového stolku raději dál.

„Nechceš přece jen raději studovat jiné texty?“ zeptal se udýchaný Galawayn. „To, co se tam dočteš, tě jenom rozesmutní.“

Strážce vědění měl pravdu. Hned v prvním svitku, který Ganda četla, popisovalo dítě Albů, které nechtělo prozradit své jméno ani k jakému národu patří, jak se mu Yingizové pokoušeli vypít světlo života. Autor zamlčel, jak k setkání se stínovými bytostmi vůbec došlo. Na základě rukopisu Ganda usoudila, že se jednalo o muže. Přesvědčivý důkaz neměla. Dohadovala se, že se tvůrce spisu pokusil pomocí magie spojit s Yingizy. Byly tu náznaky, že nejstarší z oduševnělých stromů věděly, jak je možné obejít kouzlo Albů a stínové bytosti přivolat.

Ganda si nedovedla představit, jak by někdo mohl dobrovolně uzavírat s Yingizy nějakou dohodu. Nezapomněla na noc s Měsíčním kvítkem a jejím mrtvě narozeným dítětem. Yingizové byli nenávistí proměněnou ve stín. Nepatřili do Albenu! A Ganda by dala všechno za to, aby je odtamtud zase vyhnala.

Neznámý autor psal také o Devantharech. Tito démoni, proti kterým Albové kdysi válčili, uměli ukrást těla svých obětí a přijmout jejich podobu. A když zabíjeli, mohli dokonce uloupit i vzpomínky zavražděných. Yingizové byli naproti tomu jiní. Zjevně potřebovali pomoc, aby mohli opustit nicotu, a bylo třeba jim opatřit tělo, se kterým by mohli splynout. Bytosti, které takto vznikly, byly přízračnými karikaturami skutečného života. A neustále lovily. Jejich potravou ovšem nebylo maso ani krev. Krmily se jiskrou života svých obětí. Tou nesmrtelnou složkou, kterou Albové vdechli každému ze svých dětí, dokonce i těm, které se nemohly znovu narodit. Aby dokázali Yingizové vytvořit vlastní hmotné tělo, museli nejprve pozřít dostatečné množství této životní esence…

„Co byste říkali na to, kdybychom se všichni společně dobře najedli?“ Galawayn se posadil vedle Gandy k nízkému studijnímu stolku. Ale Ollowain už zase stál vedle stolku na falrach. S pažemi zkříženými na prsou si jednou rukou hladil bradu a upřeně pozoroval hrací plochu.

„Už v tom zase lítá,“ zašeptal strážce vědění. „I když souhlasil, že mi udělí lekci šermu, měl jsem od začátku dojem, že se nemůže dočkat, až dokončíme hru.“ Galawayn jí ukázal pravou ruku. Napříč dlaní se mu táhla široká, modročervená podlitina. „To nebyla nehoda! Na to je Ollowain příliš dobrý. A ani já nejsem v šermování naprostý začátečník. Můj lid je proslulý svým mistrovstvím v tanci čepelí. Za poslední staletí jsem sice trochu zrezivěl, ale v mládí jsem býval velmi dobrý šermíř. Ve srovnání s Ollowainem jsem ovšem úplná nula. Měl jsem pocit, jako by věděl o každé mé ráně dřív, než jsem se k ní vůbec rozmáchl. Zpočátku mě jenom odrážel, ale pak ho to začalo táhnout zpátky k falrachovému stolku. Uštědřil mi širokou stranou meče slušný výprask, aby mě přiměl naši lekci předčasně ukončit.“

Ganda s ním nijak nesoucítila. Když takřka nestárnoucí elfové začali hovořit o dávno uplynulém mládí, připadalo jí to doslova obscénní. Všechna ta staletí života nezanechala na Galawaynově tváři sebemenší vrásku. Zármutek nad ztraceným mládím se lutince jevil jako prázdný žvást.

„Existuje nějaká možnost ukončit hru stejně předčasně jako to šermířské cvičení? Mám pocit, že nedostaneme Ollowaina od stolu dřív, než bude partie rozhodnuta. Vyhlídkou na pár soust ho tedy v žádném případě pryč neodlákáš.“

Elf zamyšleně přikývl. „Ukončit hru před koncem bude velmi těžké. Ledaže…“ Pátravě se na lutinku zadíval. „Ty nejsi hráčka, viď?“

„Falrach určitě nehraju. Nejsem elfka, nemůžu si dovolit takhle ztrácet čas. Na to je můj život příliš krátký.“

Galawayn se usmál. „Dozvím se jednoho dne, jakým druhem her se zabýváš?“

„Pokud se ti podaří navodit k tomu někdy tu správnou atmosféru,“ odvětila mnohoznačně.

Její protějšek se rozesmál. „Jsi ženou podle mého gusta, Gando. I když je to nezdvořilé, doufám, že budeš potřebovat ještě spoustu dní, než najdeš, co hledáš. Hosta jako ty jsem dosud neměl možnost u sebe uvítat. Pohotového, odvážného a stále připraveného k slovnímu souboji. Je radost mít tě ve své blízkosti.“

To bylo příliš zdvořilé, než aby to bylo upřímné, pomyslela si Ganda a usmála se. Galawayn byl elf a ona lutinka. Zase tak srdečně spolu jejich národy nevycházely. Ať působí sebepřesvědčivěji, nemůže to myslet vážně! Něco od ní chce, i když prozatím nedokázala určit, co to může být.

Galawayn vstal. „Myslím, že si vezmu tvou radu k srdci a pokusím se ukončit hru co nejrychleji.“ Úsměv mu zmizel z tváře. „Stejně jako mi Ollowain znemožnil pokračovat v boji ranou na pravou ruku, zamířím mu teď já na jeho nejcitlivější místo.“

„Jak to myslíš?“ Něco v Galawaynově chování ji zneklidnilo. Opravdu pomýšlel na pomstu? Chtěl nechat královnina šermíře pykat za to, že Emerelle poslala jeho lid do vyhnanství?

Elf jí zůstal odpověď dlužen. Odhrnul tenký závěs a vydal se k hracímu stolku. Chvíli s Ollowainem probírali pravidla a pak oba opět zaujali svá místa u užších stran stolku.

Ganda je chvíli sledovala. Šermíř vypadal i tentokrát krajně napjatě. A Galawayn měl zjevně úplně jiné představy o rychlém ukončení hry než ona. S povzdechem se vrátila zpátky ke svým svitkům.

Další text, který Ganda studovala, ji jen namíchl. Neznámý autor skrýval svou neznalost za strojenými větami a prázdnými frázemi. V jednom odstavci dokonce psal s poetickým rozletem o klíči upřímného srdce, který sám samojediný dokáže odhalit skryté vědění, jež je třeba chránit před tím, aby neupadlo do nesprávných rukou, a které drží ve své moci rudošedý bastard. A v podobném duchu to pokračovalo dál. Jedno nejasné poselství za druhým. Bez smyslu a významu!

Lutinka netrpělivě odstrčila svitek stranou. Prohlédla si kožené pouzdro, z něhož text vyňala, ale autor nebyl uveden ani na kousku papíru na uzávěru. V budoucnosti se chtěla tomuto pisateli vyhnout. No, ale když se nedalo zjistit jeho jméno, prozradí ho aspoň jeho škrabopis a zmatený styl. Ganda zasunula svitek zpátky do pouzdra a rozhlédla se po urně, ve které byl tento nesmysl zahrabán. Ale kromě válce s příšerným hadem žádnou jinou nádobu neviděla. Urna s texty, které četla včera, zmizela. Nejspíš už zase ležela zakopána v pouštním písku.

Pohled jí padl na nízký stojan se svitky. Byl vyrobený z černého dřeva. A prázdný. Kolik že svitků tam leželo, když předevčírem poprvé vstoupili do stanu? Osm? Už nevěděla. Před ní spočívalo na stole sedm svitků. Byly to texty, které Galawayn schraňoval tady ve stanu? Nebyla tu proto žádná nádoba? To by ovšem znamenalo, že i on se zajímá o Yingizy! Jaká zvláštní náhoda.

Mrzutě vzhlédla k falešnému nebi. Kdyby to nevěděla, nikdy by ji ani nenapadlo, že se za nekonečnou modří může skrývat kamenná klenba. Galawayn musel být opravdu mocný, když dokázal taková kouzla. I to, co provedl s pískem, bylo neobvyklé. Včera si všimla, že stopy v písku pomalu mizí, i když nefouká ani sebemenší vánek. Galawayn jí vysvětlil, že se svrchní vrstvy písku jemně pohybují. Díky tomu se stopy, které člověk zanechá, brzy ztratí. Tvrdil, že vymyslel toto kouzlo proto, že mu vadila změť otisků v písku. Ten elf je blázen. Úplný blázen! Tak to asi skončí, když strávíte staletí jen ve společnosti knih.

Je možné, že to se svými komplimenty přece jen myslel vážně? Zadívala se na oba elfy, kteří mlčky přemýšleli nad falrachovým stolkem. Napjaté ticho rušilo jen občasné zarachocení kostek. Souboj obou mužů pokračoval, i když jejich meče opět klidně spočívaly v pouzdrech.

Galawayn byl hezký muž. Samozřejmě příliš vysoký. Ale hezký… Vynikal krásou dokonce i mezi elfy, kterým se nikdy nerodily ošklivé děti. Ale současně působil nepřístupně. Ganda si na okamžik dovolila ponořit se do romantických představ, ale pak se přiměla vzpamatovat. Je radost mít tě ve své blízkosti. To byla jen lehkomyslná slova! Nic neznamenala!

Ganda otevřela další kožené pouzdro. Na proužku papyru na uzávěru stálo: ZRANĚNÉ DUŠE, VÝŇATEK ZE VII. KAPITOLY KNIHY „CESTY ALBŮ“, SEPSANÉ MELIANDEREM, KNÍŽETEM ARKÁDIE.

Text byl stejně pochmurný jako jeho název. Meliander tvrdil, že byly duše Albů v bojích s Yingizy a Devanthary tak vážně zraněny, že nakonec museli Albové přenechat svět, který vytvořili, svým dětem, aby se navždy uchýlili na místo, kde jim nic nepřipomínalo temnotu, kterou sice mohli zapudit, ale ne porazit.

Už zase tak šroubované formulace! Mínil Meliander tou temnotou stav duší Albů, nebo spíš Yingizy? Ganda znovu přelétla text. Přehlédla něco? Byli Albové, i když zvítězili, současně také poraženými? Ztratili to, oč bojovali?

Lutinka si olízla čenich. Ne, tak to tam nestálo. Byl to jen její výklad. Z textu nevyplývalo, že by Albové a Yingizové bojovali o Alben. A když ani Albové nedokázali Yingizy porazit, jak se mohla Emerelle odvažovat doufat, že se jí podaří zahnat stíny, které pronikly do Srdce říše?

Ganda před odjezdem poradila všem květinovým vílám, aby ze Srdce říše odešly. Snad ji poslechly. Pobývaly rády v královnině blízkosti. Lutinku překvapilo, že Emerelle věděla o smrti Měsíčního kvítku. Přísahala by, že jsou mocné vládkyni Albenu podobné maličkosti naprosto ukradené. Ale pokud Emerelle věděla, co se děje, proč se nepokusila zachránit vílino dítě? S jejími magickými schopnostmi by to pro ni přece musela být hračka! Přinejmenším mohla Měsíční kvítek odvrátit od těch sebevražedných plánů. I kdyby ji musela očarovat spacím kouzlem. Ale královna místo toho seděla na svém hradě a zírala do té zpropadené stříbrné mísy. Ta elfí čeládka zůstane pro Gandu záhadou. Postaví hrad, kterému se krásou nic nevyrovná, a ani mu nedají jméno. Bláznivé. Stejně bláznivé jako ti dva paličáci, kteří u hracího stolku křísí ducha dávno rozhodnuté bitvy. K čemu je to dobré?

Ganda se protáhla. Sedět delší dobu se zkříženýma nohama na měkkém polštáři nebylo moc pohodlné. Šíji měla celou ztuhlou a nohy jako mrtvé. Opatrně napřimovala brnící údy. Pak narazila levým chodidlem do něčeho, co leželo ukryté pod nízkým stolkem.

Zvědavě se sehnula. Byla to kniha s bronzovými pásy, které si všimla už předtím. Zmuchlané na koberci ležely i rukavice. Zato jehla a příze zmizely. Jak Galawayn tu knihu asi otevíral? Na kovových proužcích nebyly žádné závěsy ani zámek. Obepínaly knihu jako pouta. A k čemu asi potřeboval elf ty rukavice? V uplynulých dnech je nikdy neměl na sobě. Aspoň ne tehdy, když byli s Ollowainem nablízku.

Zvedla jednu z rukavic. Zmocnil se jí nepříjemný pocit. Byla teplá, jako by ji někdo ještě před chviličkou nosil. Ale to nepřicházelo v úvahu. Jak by se mohla dostat pod stůl, aniž by si jí Ganda všimla? Musela tam ležet přinejmenším tak dlouho, jak dlouho tady lutinka seděla a hloubala nad svitky.

Ganda pohladila zbrázděnou kůži. K čemu jsou při četbě knihy potřeba rukavice? A navíc takové, na kterých lpí kouzlo? Co se ukrývá mezi těmi deskami? Možná se člověk nesmí dotknout pergamenu. Kdysi slyšela příběh o knížečce, ve které byly zachyceny smyslné pohádky. Příběhy, které vzrušily každého, kdo je četl. A nebylo to jen samotnými texty. Stránky knihy byly napuštěny afrodiziakem. Kouzelným nápojem, který vzbuzoval tělesnou touhu. Holou pokožkou pronikal tento milostný jed do těla. Čím častěji se čtenář dotýkal pergamenu, například když prstem sledoval jednotlivé řádky nebo alespoň obracel stránky, tím více jedu vstřebával, až nakonec upadl samou slastí do mdlob. Ganda se celý měsíc marně snažila tu knížku sehnat. Pravděpodobně byla jen výsledkem fantazie vypravěče pohádek. Snad by se na ni mohla zeptat mistra Gengalose? Pokud se v knihovně opravdu ukrývaly všechny texty, které kdy byly napsány, pak by se v ní měla dát najít i tato knížečka. Dokonce i když neznala název, nemělo by být těžké tak zvláštní dílo vyhledat. Byla by to vítaná změna po všech těch pochmurných a zmatených textech o nicotě a Yingizech.

Ganga opatrně poklepala ukazováčkem na hranu pergamenových stránek. Afrodiziakem tato kniha určitě otrávena nebyla. Galawayn bezpochyby potřeboval rukavice k tomu, aby se chránil.

Lutinka zamyšleně přejela po světlé kůži na vnitřní straně. Materiál se jí jemně poddával. Cítila slabou magickou sílu, která z něj vyzařovala. A něco ji zneklidňovalo. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co to je. Ta rukavice! Bylo to, jako by se dotýkala Gandy, ne naopak! Se směsí zvědavosti a odporu si prohlédla kůži pozorněji. Vnitřní strana rukavic byla zesílena. Druhá vrstva, kterou našil Galawayn, se skládala z jediného kusu. Dokonale se přizpůsoboval tvaru rukavice jako… Ganda se nevěřícně naklonila dopředu. Na konečcích prstů spatřila jemné linie. Odpor okamžitě převážil nad zvědavostí! Upustila rukavici. Kůže na vnitřní straně pocházela z ruky. A ještě pořád byla živá! Proto ten pocit, že se jí rukavice dotkla. Nebyl to klam! Opravdu se to stalo!

Zuřivý výkřik vytrhl Gandu ze zamyšlení.

„To neuděláš! Nezemře ještě jednou, slyšíš!“ Vzápětí následovalo tiché skřípění čepele, vytahované z pochvy.

Ganda se prudce otočila. Ollowain hrozil jejich hostiteli mečem!

„Neublížíš jí. Nikdo jí neublíží, dokud žiju!“

Galawayn pomalu zvedl ruce. „Vždyť je to jenom figura,“ zapřísahal Ollowaina. „Jen kousek kamene, kterému umělec propůjčil podobu.“

Ollowain natáhl ruku s mečem. Čepel se hostiteli vznášela ani ne píď od hrdla. Lehce se třásla. „Už ji nikdy nenazývej kusem kamene. Dokud není kouzelnice poražena, žije.“

„Ollowaine.“ Ganda pronesla jméno svého druha tiše, ale naléhavě. „Můžeš svou kouzelnici zachránit. Odveď ji pryč.“

Mistr šermíř se na ni uštvaně podíval. Tvář měl bledou a lesklou potem. Dlouhé plavé vlasy mu v pramenech visely do tváře. Zdálo se, že má horečku.

„Ustup,“ prosila ho Ganda. „Musíš ji odvést pryč, a ne bojovat.“

Ollowain se znovu podíval na Galawayna. Nakonec přikývl. „Ano, musím ji odvést pryč.“ Pomalu vycouval ze stanu. Pak se otočil a dal se do běhu.

Galawayn si slyšitelně oddechl. „Zabil by mě.“

„Co jsi mu udělal?“ zeptala se lutinka příkře. Odhrnula tenký závoj a přistoupila k hracímu stolku. Musela si vylézt na Ollowainovu prázdnou židli, aby viděla na hrací plochu. Vypadalo to, že šermíř svou bitvu prohrál.

Strážce vědění sebral ze stolu figuru, rozlomenou na dvě části. Velkého, bílého psa.

„Chtěl jsem porazit jeho kouzelnici,“ vysvětloval Galawayn. „Tím přízračným psem. V tu chvíli zešílel. Měl jsem v úmyslu zkrátit hru, jak jsi mi radila, Gando. Všiml jsem si, že se Ollowain chová podivně, když jde o tuto figuru. Postavil svého vojevůdce vedle kouzelnice, aby ji chránil. Přitom by bylo moudřejší nechat ho u oddílů.“

„Zabil tu kouzelnici − Lyndwynu − pes?“

Strážce vědění zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne…“

„Co to znamená?“

„Když jsem se ho předevčírem ptal, nechtěl o tom mluvit. Mumlal něco o ztracené tváři… Vypadá to, že přišla o život na samém konci bojů.“

Ganda se zadívala na širokou stopu v písku. Vedla nahoru na velkou dunu. Od stanu to vypadalo, jako by končila v nebi, které ovšem bylo jen iluzí.

„Půjdu za ním,“ pronesla smutně.

O HRÁCH LÁSKY

Ganda už hodiny bloudila labyrintem knihovny a stále se jí nedařilo Ollowaina najít. Nejdřív ho hledala v jeho pokoji. Marně. Pak zašla do jasně osvětlené, klenuté místnosti se sedmi vodotrysky, kde voda vyhrávala tichou, uklidňující melodii. Předešlého večera se sem elf uchýlil, aby opět nalezl klid. Alespoň to tvrdil. Ale ani tam tentokrát nebyl. Lutinka bezcílně bloumala čítárnami, dlouhými, knihami lemovanými chodbami a malými pokojíky, v nichž lehce zaprášené ušáky doslova zvaly k tomu, aby si v nich udělala s knihami pohodlí. Prázdnota knihovny byla tísnivá.

Nakonec dorazila ke dveřím, kterými přetékaly do ponurého, kulatého sálu haldy knih. Staré folianty se zlatou ořízkou a deskami z vepřovice ležely v divoké změti na hromadách. Některé knihy byly poškozené; zažloutlé pergamenové stránky se vylily jako povodeň do roklí knižního pohoří. Ganda roztěkaně přečetla několik titulů na deskách. O tekutém zlatu faunů, Duše vína, Sto přikázání sladovnického umění, Červené kalpurnské, Ochutnávka vín v Arkádii.

Gandu vylekal jakýsi zvuk. Nad hlavou se jí rozsvítila lampa. Nejasně rozeznala dvě postavy, které na galerii vysoko nad ní manipulovaly před stěnou červených knižních hřbetů s olejovou lampou.

Ganda vytvořila z rukou trychtýř, zaklonila hlavu a hlasitě zvolala: „Neviděli jste bíle oděného elfa?“

Stínové postavy přerušily práci. Jedna z nich se naklonila přes zábradlí galerie. Světlo lampy jí ze strany dopadlo na tvář. Špičatá prasečí ouška, úzké oči a tmavá, drsná kůže patřily koboldovi. Nezřetelně něco zamumlal.

„Nerozumím ti.“

Kobold zamával pažemi a pak si rozmáchlým gestem přitiskl prst ke rtům.

Hlupák, pomyslela si Ganda. Koho by tady mohla svým voláním asi rušit? Rozzlobeně se rozhlížela po točitých schodech, které vedly vzhůru ke galeriím.

„Zůstaň, kde jsi!“ ozvalo se shora zasyčení. Kobold se opatrně, se zády přitištěnými ke stěně s policemi, sunul podél galerie, zatímco jeho druh doplňoval ze soudku na zádech další olejové lampy.

Pak začal kobold opatrně a mučivě pomalu sestupovat po úzkých schodech dolů. Ačkoliv kráčel s největší opatrností, třásly se schody při každém pohybu a těžké regály, do kterých byly pomocí dřevěných hmoždinek zakotveny, výhružně skřípaly.

Konečně nechal kobold za sebou poslední schod. Nahoře na galerii vzplály další lampy a jejich teplé, zlatavé světlo zahnalo stíny.

„Máš v té své zatracené liščí hlavě myší mozek, lutinko?“ zasyčel kobold vztekle. Byl skoro o hlavu menší než Ganda. Záplatované, příliš velké kalhoty měl kolem pasu převázané roztřepeným provázkem. Na bílé košili plné tmavých inkoustových skvrn se mu skvěla vesta bez rukávů, na níž byly zčernalými stříbrnými nitěmi vyšity podivné symboly. Šedivé prameny vlasů držela červená čelenka, dodávající svému majiteli na smělosti. Koutky úst lemovaly hluboké vrásky a pod světle šedivýma očima se rýsovaly tmavé kruhy. Z prstů levé ruky zůstaly koboldovi jen zjizvené pahýly.

Ganda se rozhodla jeho urážku přejít. „Neviděl jsi elfa…“

„Ano, ano, ano!“ zabrblal její protějšek. „Mluv laskavě tišeji, lutinko. Zatraceně, copak nemáš tušení, kde právě jsi?“

„Dávej pozor, nebo tě…“

Kobold ji oběma rukama chytil za čenich. „Tiše! Zatraceně!“ Z jedné z polic se snesl prach. Vysoko nad nimi to povážlivě zaskřípalo.

Kobold na galerii strnul a ustaraně se zadíval dolů.

„Jsi tu nová, viď?“

Ganda přikývla.

„Tohle je Věž růží.“ Ukázal zmrzačenou rukou do výše. „Padesát kroků vysoké regály, plné vědění celého jednoho světa. Všechno, co kdy bylo napsáno o růžích. Básně, přírodovědecká pojednání, obrazové publikace, knihy plné vylisovaných okvětních lístků. Dokonce i zdejší police jsou z klíženého růžového dřeva.“ Kobold Gandu pustil a přitiskl si prst na rty. „Drž hlasivky na uzdě!“ Přistoupil k jednomu z regálů. „Pojď sem a podívej se!“

Ganda mlčky poslechla.

Její průvodce přejel zmrzačenými prsty po zaprášené polici. Pod prachem se ve dřevě rýsovaly desítky maličkých dírek.

„Regály jsou rozežrané a dřevo křehké jako trs starých korálů. Všechno se tady může každou chvíli sesypat. Výkřik nebo silné zadusání a je konec. Na druhou stranu, když budeme opatrní, může to vydržet ještě dalších sto let.“ Rezignovaně pokrčil rameny. „Třeba si na nás někdo v Albenu vzpomene a pošle nám místo nových knih a nešikovné lutinky pár stovek řemeslníků.“

Ganda potlačila chuť mu drsně odpovědět. „A proč lezeš po tom regálu, když je to tak nebezpečné?“

Kobold si zahákl palce za vestu a pokusil se na ni podívat spatra, i když byla o pořádný kousek vyšší než on. „Protože tohle je iskendrijská knihovna. Skutečnost, že se to tu pomalu rozpadá, není důvod, abychom zanedbávali své povinnosti. Dnes večer se shromáždí v Křišťálovém sále strážci vědění, aby vzdali hold mistru Gengalovi. Naučil se zpaměti svou pětistou knihu. Je osamělým světlem vědění v těchto temných časech. Cesta, kterou se do Křišťálového sálu vydá, by měla být cestou světla. Jak se sluší na slavnostní příležitosti. Proto osvětlujeme všechny síně a chodby, kterými bude procházet. Ano, dokonce i sousední místnosti. Mělo by to vypadat jako za starých časů. Pokud jsi teď slyšela dost, věnoval bych se zase rád své práci.“ Pronikavě se na ni zahleděl tmavýma očima. Pak se najednou drze ušklíbl. „Přece jsi mě nevolala jenom proto, aby ses udělala důležitá. Kdybys mě hledala, najdeš mě večer v pokojíku za knihvazačstvím u Snové síně.“ Štípl ji do tváře. „V této knihovně by se nikdy nemělo křičet.“ Výmluvně se podíval na nejbližší regál. „Ale mám rád ženušky, co trochu riskují.“

Ganda neslyšně pohnula rty. Zamumlala kouzlo, díky němuž voněla santalovým dřevem. Většina koboldích mužů, se kterými se v životě potkala, se mohla po vůni santalového dřeva doslova utlouct. „Vlastně jsem chtěla vědět, jestli ti nezkřížil cestu bíle oblečený elf.“ Odvážila se koketně zvednout oči. „Kdybys mi ho pomohl najít, bylo by to od tebe velmi ušlechtilé. A já si vážím ušlechtilých mužů.“

Velký ohryzek jejího protějšku poskočil nahoru a dolů. „Ach ano, elf. Takový chlapík s dlouhými, blonďatými vlasy, který… který vypadá trochu pomateně a mluví sám se sebou?“

„To sedí.“

„Jsi si jistá, že víš, kde je knihvazačství u Snové síně? Kdyby ne, ptej se po Qualbamovi III. Znají mě tu dost dobře, protože…“

Ganda rozhněvaně zvedla obočí a ve stejné chvíli si uvědomila, že začíná přejímat Ollowainovy zlozvyky. „Jsem si jista, že čestní muži nesmlouvají, když usilují o přízeň dámy.“

„No dobrá! Dobrá!“ Kobold zvedl chlácholivě ruce. „Teda, sám jsem toho chlapíka neviděl. Ale támhle v Nefritovém sále vyprávěl Orinox o takovém…“ Odkašlal si a chvíli počkal, jestli Ganda nějakým gestem neprozradí, jak na tom s tím elfem vlastně je.

„A dál,“ naléhala Ganda.

„No, Orinox říkal… Opakuji teď jeho slova: Objevil se takový zmatený elf, mluvil sám se sebou a hnal se přímo do Pivní věže. To je prostor podobný tomuto. Nebo spíš byl, protože regály se zbortily a pohřbily pod sebou Kleose. Možná jsi ho viděla. To jen ten minotaurus, který vždycky…“

Ganda ho strohým mávnutím ruky umlčela. „Je to místo pořád nebezpečné?“

„Nebezpečné? Ty asi žertuješ. Nebezpečné není to správné slovo! Vší prd by tam stačil spustit lavinu. V divoké změti tam leží tisíce knih a stovky rozbitých prken. Nikdo, kdo má všech pět pohromadě, by tam nešel. Když odtamtud Kleose vyprošťovali, došlo ještě k trojímu dalšímu knihobití, proto to trvalo tak dlouho, než ho zachránili.“

„A vy jste tam nechali toho elfa prostě jen tak vběhnout? Je tady cizí. Nemá o ničem tušení!“

Qualbam si ukazováčkem stáhl víčko. „Hej, sestro. Který kobold by se stavěl do cesty elfovi? Zvlášť takovému, který kolem běhá s taseným mečem?“

„Jak je to dlouho?“

„Nevím…“ odpověděl protáhle a zamyšleně se začal dloubat v nose.

„Myslím, že právě zapomínám, kde je Snová síň.“

Qualbam vytáhl prst z nosu a kriticky si prohlédl svou oběť. „Stejně nepřijdeš.“

„Chceš tím asi říct, že bych se měla jít raději zeptat toho Orinoxe.“

Kobold si utřel prst do kalhot. „Je to už hodnou chvilku.“ Zadíval se ke dveřím, ve kterých se hromadily výběžky knižní laviny. „Ovšem slyšel jsem to tam uvnitř párkrát pěkně zarachotit. Neměla bys raději…“

To bylo všechno, co Ganda potřebovala vědět. Odhodlaně se vydala ke dveřím. Dostane odtamtud Ollowaina ven, a až se jí to podaří, řekne tomu namyšlenému elfovi, co si myslí o jeho nafoukaných soukmenovcích! Setře ho tak, že nebude vědět, za který konec popadnout ten svůj zatracený meč…

„Nech toho, ženská! Nežeň se do neštěstí!“ Qualbam ji popadl za rameno a stáhl zpátky. „Nechoď těmi dveřmi. Jestli se chceš zabít, můžeš si klidně podříznout krk hned tady.“

„Dej ty ruce pryč,“ vyjela na něj Ganda. „Nezabráníš mi v tom.“

Qualbam odolal jejímu zuřivému pohledu. „Když už musíš toho elfa hledat, vydej se aspoň stejnou cestou jako on. Nebudu se pokoušet pochopit, co se odehrává v té tvé liščí palici. A nebudu ti ani bránit. Tak pojď už.“ Obrátil se a vyšel z vysoké místnosti.

Na Gandu to udělalo takový dojem, že se už nezmohla na žádnou prostořekou poznámku. Qualbam ji překvapil. Opravdu se zdálo, že mu na ní záleží. Následovala ho.

Její průvodce ji vedl policemi lemovanou chodbou, stáčející se v širokém oblouku. Všechny knihy tu byly svázány v tmavě zelené kůži a na hřbetech se jim skvěly nádhernými zlatými písmeny vyvedené tituly. Ve vzduchu se vnášel lehký pach kyselin na činění kůže.

„Nové texty,“ zamumlal Qualbam, aniž by se k ní otočil.

Dorazili do sálu s nízkým, tísnivě působícím stropem. Z misek na oheň stoupal jemný modrý kouř. Doprovázela ho osvěžující vůně smrkového jehličí.

Podél regálů teď byly navrstveny hromady knih. Šplhaly po stěnách do výšky jako zdivo. Tu a tam byly opřeny také těžké dřevěné trámy. Gandiny kroky tlumily piliny.

Konečně dorazili ke dveřím, za nimiž číhala neproniknutelná tma. „Musíš tam dovnitř,“ zašeptal Qualbam.

„To je…“

„Tiše!“ Kobold zvedl prosebně ruce. „Tiše, prosím.“ Podezíravě si měřil nejbližší police. „Tvrdí se, že se sem vetřelo pár posedlých knih. Rády se vydávají na místa, kde došlo k neštěstí.“

„Posedlé knihy?“ Takový nesmysl Ganda ještě neslyšela. Nejspíš se chtěl Qualbam jenom dělat důležitým. I když… Zavětřila. Ve své skutečné podobě vnímala pachy mnohem silněji. Jemný černý liščí nos jí otevíral skrytý svět a čich jí o okolí prozrazoval právě tolik jako oči. Věděla, že je tady správně, protože Ollowain po sobě zanechal slabou pachovou stopu. Jeho tělesná vůně byla sice výraznější než u jiných elfů, ale ještě stále příliš slabá na to, aby se dala vyčenichat. Prozrazoval ho ovšem zápach zbrojního oleje, kterým ošetřoval meč.

Ganda cítila také kostní klih používaný knihvazači, pergamen a vůni duběnek, ze kterých se vyráběl inkoust. Vnímala také čerstvě opracované dřevo, prach a pivní kvasnice. A kyselý pach strachu. A nejen Qualbamova. Byly jím nasáklé i kožené desky knih. V této nízké síni se už bál nejeden tvor.

Lutinka zvedla oči ke stropu. Za tenkým závojem kouře se dal spíš vytušit než spatřit. Knižní sál byl tak nízký, že se tady musel Kleos určitě pohybovat hluboko sehnutý.

„Některé knihy jsou dost příšerné,“ zašeptal Qualbam. „Je do nich vetkána magie, která se pak v jistém okamžiku osamostatnila. Za spoustu z toho jsou odpovědní koboldové. A nemluvím teď o tak neškodných věcech, jako jsou tlusté svazky kronik, které se baví tím, že ti spadnou na hlavu, když procházíš kolem jejich police. Nebo lexikony, které ve svých statích šíří šikovnou síť lží, neustále se přizpůsobující úrovni vědomostí svých čtenářů, takže ti už nedokážou rozlišit, co je pravda a co klam. To všechno jsou dětinskosti… Mluvím o knihách, které ti chňapají bronzovým kováním po prstech, když je chceš vzít do ruky, o knihách, které tě vysají a změní v barevnou postavičku na ilustraci, nebo, což je ještě horší, o dílech, která jsou branou do nicoty, kde už na tebe čekají temní požírači duší.“ Opět se vystrašeně rozhlédl. „A pak existují ještě posedlé knihy, které v sobě skrývají ducha pomateného autora. Jejich tvůrci je většinou sepsali vlastní krví. Obsahují příběhy, které nemají konec ani začátek. A když v nich listuješ, kradou ti vzpomínky v naději, že se staneš románovou postavou, která dodá planému vyprávění nějaký smysl. Někdy ti dokonce vzpomínky vymění. To je obzvlášť zákeřné. Vzpomínáš si pak na tisíce detailů ze života, který jsi nikdy nevedla. Grobhäm Plog, lutin, který žil dlouhou dobu v Talsinu, je proslulý tím, že vytvořil více než dvě desítky těchto posedlých knih a rozdal je lidem, které nemohl vystát. Většina prokletých knih je teď v bezpečí pod zámkem, některé ale mají tu vlastnost, že prostě nechtějí zůstat na místě, kam je odložíš. Dokonce ani těžké železné řetězy nebo olověné truhlice je nezastaví.“

Ganda znala Grobhäma ze stovek vyprávění a tisíců kleteb. Nesl svůj díl viny na tom, že se lutinové těšili tak mizerné pověsti. Možná se mu dostalo zadostiučinění za všechna příkoří, která vytrpěl, současně ale vložil svému lidu na bedra nesrovnatelně větší břímě. Když ostatní národy hovořily o lutinech, měly na mysli hlavně Grobhäma a podobné mrzouty. Pokud byli lutinové někde poblíž, připisovalo se jim každé neštěstí, ke kterému došlo, od potratu dobytka přes nehody v domácnosti až po špatné počasí.

Qualbam podezíravě pokukoval po malé černé knížečce, která ležela na samém vrcholu hromady. „Nikdy tady neber do ruky knihu, o které spolehlivě nevíš, co v ní bude. Když si nejsi jistá, vyhledej raději některého ze strážců vědění a zeptej se ho, zda je bezpečné knížku číst. Poznají posedlé knihy. Většinou… Mění svou podobu. Ty knihy samozřejmě, nikoliv strážci vědění. A vypadají naprosto neškodně.“

Ganda si bezděčně vzpomněla na knihu, kterou Galawayn schovával ve svém stanu. Mohla to být jedna z těch prokletých knih? Byla to past, nastražená na ni? Doufal elf, že si ji prohlédne? Dávalo to smysl? Galawayn jí nic neudělal… A také pro Ollowaina chtěl jen to nejlepší. Lutinka hleděla do tmy za dveřmi. Až sem ji tedy dovedlo jeho úsilí. Byla to nešťastná náhoda? Nebo měl Galawayn od samého počátku v úmyslu Ollowaina trýznit? Chtěl se pomstít za to, že Emerelle kdysi vyhnala jeho lid z Albenu? A čí kůži natáhl strážce vědění na své rukavice? Na někoho, kdo dělal takové věci, si bylo třeba dát pozor.

Qualbam rychle vyšplhal po jednom z regálů nahoru a vrátil se s hezkou, vodními pannami pomalovanou olejovou lampou. „Budeš ji potřebovat, Gando,“ zašeptal. Pak vykouzlil prsty do vzduchu ochranné znamení proti zlu. „Přeji ti hodně štěstí, lutinko.“ Najednou se furiantsky ušklíbl. „A nezapomeň, že mě najdeš v komůrce za knihvazačstvím u Snové síně. Budu tam na tebe čekat.“

Ganda ho obdařila mírným úsměvem a vzala si od něj lampu. Možná ho opravdu navštíví. „Nedělej si o mě starosti. Vždyť přece víš, že Albové milují odvážlivce a blázny.“

„Ano, tak strašně, že je k sobě povolávají obzvlášť brzy.“

Lutinčin úsměv se změnil. Teď působil rozpačitě. Nebyla zvyklá, aby se o ni někdo strachoval.

„Už půjdu,“ řekl Qualbam, kterému byla situace najednou zjevně nepříjemná. Čile odspěchal pryč.

Ganda se za ním dívala, dokud nezmizel za závoji modravého kouře, který stoupal z několika osamělých misek na oheň. Odkašlala si. To je tím zatraceným dýmem, namlouvala si. Pak zvedla lampu a vydala se k temnému vchodu.

U vstupu podpíral mohutný trám obrovitý atlas vinařských oblastí Albenu. Ganda hleděla do tunelu z knih. Tu a tam se tyčily další nosníky a některé postranní stěny byly zabedněny prkny. Podlahu pokrýval prach, rozšlapaní červi a roztrhané stránky knih. Lutinku udeřila do tváře spousta dusivých pachů. Byl tu těžký zápach zvětralého piva a octové aroma špatně skladovaného vína. Vůně pryskyřice z čerstvě opracovaného dřeva společně s odérem starého pergamenu. Puch síry, pocházející nejspíš z vyčiněné kůže knižních vazeb, a sotva znatelná stopa parfémovaného zbrojního oleje.

Ganda se opatrně propracovávala vpřed. Slyšela, jak to nad ní v nepevném stropě pracuje. Knihy se s vrzáním třely o sebe. Dolů se snášel jemný prach. V místech, kde se do sebe zaklínily velké atlasy a obrazové publikace, vytvořilo knihobití hluboké výklenky. Byly tu i malé odbočky, tak nízké, že by se do nich dalo dostat jen po břiše. Pravděpodobně šlo o pátrací tunely, proražené Kleosovými zachránci. Ganda si byla jista, že se Ollowain do žádné z těchto postranních chodeb nevplazil. Plazícího se elfa si nedokázala představit.

Zápach starých knih byl stále silnější. Malý plamen olejové lampy se chvěl při každém pohybu. Lutinka se cítila jako v hrobce. Hrobce vědění. Určitě stálo spoustu úsilí všechna ta tajemství o víně a pivu sepsat. Kdo by je kdy asi četl? A který z autorů by si dokázal představit, že se jeho kniha jednoho dne stane částí smrtonosné pasti?

Strop nad Gandou se zatřásl. Vysoko nad hlavou slyšela v horách knih tlumené rachocení. Opěrný trám přímo před ní se se zaskřípěním ohnul. Do tunelu knih se snesl příval stránek, připomínajících netopýry s široce roztaženými křídly. Ganda se s tlukoucím srdcem přitiskla ke stěně a čekala, až hluk odezní. Nenáviděla pobyt v úzkých, tmavých prostorách. Nenáviděla tuto knihovnu a začínala nenávidět i Ollowaina. Jak může být někdo tak praštěný a zalézt si zrovna na takové místo! Každý, kdo sem přišel, musel být rozhodnut plivnout smrti do tváře. Ollowain s tím měl počkat, až budou zase zpátky v Albenu. Tam se mu určitě naskytne dost příležitostí zahodit život. A ona s tím nebude mít nic společného.

Poslední události ji jen utvrdily v jejích předsudcích vůči elfům. Ti nejlepší mezi nimi byli jednoduše nevšímaví. Vznášeli se myšlenkami ve vyšších sférách, kam by se rozumně uvažující kobold vydal nanejvýš v úplné opilosti. A ti horší, takoví jako Galawayn, byli prodchnuti zlovolností, kterou schovávali za zářivou fasádou. Vsadila by svůj liščí ocas na to, že ten darebák tušil, co se s Ollowainem stane. Líbilo se mu, že může šermíře trýznit. Jediné, co Gandu udivovalo, bylo, jak rychle se Ollowain zlomil. A teď, když byl Galawayn hotov s šermířem, přicházela na řadu ona. Po zádech jí přeběhl mráz. Je možné, že už začal i s ní? Prokoukl ji? Věděl, že se vydá za Ollowainem? A byla tady ta tajemná kniha a ty hrůzostrašné rukavice jen proto, že i s ní už elf dávno hrál svou zákeřnou hru? Ale co tím sledoval? Chtěl je oba jen vypudit, aby měl ve své Síni světla klid? Nebo se jen s tím nespokojil?

Ganda se několikrát zhluboka nadechla. Musí se uklidnit! Věděla, že má sklon k panice, když se zdržuje v tak stíněných prostorách, jako je tento tunel. Ruka, ve které držela lampu, se jí třásla. Přiměla se jít dál.

Tunel se kroutil jako had s žaludečními křečemi. Neustále měnil směr. Jednou směřoval nahoru, jindy zase dolů. Konečně dorazila na konec. Úzká chodba najednou prostě končila. V dutině se zmačkanými stránkami byla zaschlá, tmavá kaluž. Krev. Tady museli najít Kleose.

Ganda zaklela. Ollowain se musel vplížit do jedné z těch odboček, které vedly z hlavní chodby. „Zatracený blázne. Ty mi můžeš vykartáčovat ocas. Mizero!“ Nad hlavou se jí ozvalo tlumené zarachocení, jako by se chtěla hora knih k jejímu spílání přidat.

Lutinka měla pocit, jako by jí na prsa dopadla obrovitá pěst. Sípavě lapala po dechu. Musím ten strach přemoci, pomyslela si. Ale její nohy byly jiného názoru. Daly se do běhu.

Ve slepém spěchu klopýtala tunelem. Narážela hlavou do knih, které trčely z papírových stěn tunelu, stále znovu a znovu zakopávala, až nakonec přistála jak široká, tak dlouhá na zemi. Lampa jí vypadla z rukou. Z baňaté nádoby vyšplouchl světle zlatý olej. Plamen na knotu po něm lačně chňapl.

Jako myš ochromená pohledem na hada mohla Ganda jen přihlížet, jak se začíná odvíjet neštěstí. Louže oleje vzplála. Pergamen barvy kosti se s praskáním svinul, zežloutl, pak zhnědl, až nakonec zčernal. Plamen lačně olizoval další stránky. Gandu udeřil do nosu jemný pach síry. Podobně to páchlo i v Síni světla. Galawayn jí vysvětlil, že se do některých druhů inkoustu kdysi přimíchávala síra.

Lutinka si matně vzpomněla, že se elfovi při jednom z jejich rozhovorů svěřila, jaký strach má ze stísněných prostor a jak je ráda, že může pracovat v Síni světla, a nikoliv v jedné z těch tísnivých čítáren bez oken. Galawayn její cestu sem naplánoval! Nebyla náhoda, že Ollowain utekl právě sem. Strážce tajemství mu určitě našeptal o tomto místě nějakou lež.

Plamen před ní nabýval na síle. S praskáním polykal další stránky.

Ganda vztekle zaťala pěsti. Takhle neumře! Neuhoří na hranici z knih o pivu a vínu! Vzala olejovou lampičku a postavila ji do výklenku, přičemž dávala úzkostlivý pozor, aby se plamen nepřiblížil k žádné z okolních knih. Pak vytáhla atlas, trčící z police, a hodila mohutnou, v kůži vázanou knihu na plameny. Oheň pod dusivou tíhou titulu Tváře Albí hory, typografie mystické hory, pohasl.

Ganda čekala a v duchu počítala do stovky. Pak atlas opět zvedla. Kromě tmavě oranžového řeřavého věnce z plamenů nic nezbylo. Váhavě skomírající oheň udusala. Kdyby zůstala jediná jiskra, mohl by se požár rozhořet nanovo.

Úzký tunel zaplnil štiplavý kouř. A znovu ji popadl strach. Představila si, jak celou knihovnu stravuje obrovský oheň, a to všechno jen proto, že přehlédla jedinou jiskru. Zuřivě šlapala po popelu z pergamenových stránek. Možná by měla nadzvednout sukni a stopy po ohni počůrat? Tušila, že ani pak by neměla jistotu, že opravdu zničila i poslední jiskru.

Ganda zavřela oči a bojovala se svými obavami. Když konečně začala dýchat aspoň trochu pravidelně, otevřela svou mysl a začala pátrat po auře ohně. Byl něčím živým. Zoufale zápolil o svou existenci. Cítila, jak některá žhavá místa pohasínají, ale do dalších se doutnání zahryzává hlouběji.

Tiše šeptala slova moci. Opatrně nechávala slabiky klouzat po jazyku. Kdysi dávno ji její učitel, mistr Gromjan, výslovně varoval, aby do svých kouzel nemísila pocity. Magie se díky nim sice stávala mnohem silnější, současně ale také divočejší a nezvladatelnější, jak to u silných citů bývá. Většinou se Ganda touto radou řídila. Ale teď byl její strach příliš silný… strach z tísnivého tunelu a také z toho, co by se mohlo stát, kdyby oheň neuhasila úplně.

Rázem se ochladilo. Vzduch praskal. Stejně jako všechno živé potřeboval i oheň vzduch. Ganda si vzpomněla na pěst, která se jí tiskla k hrudi, na pocit, který ji na konci tunelu skoro přemohl. Předávala svůj strach dál, nechala ho vtékat do kouzla. Pak zadržela dech.

Cítila, jak poslední jiskry zoufale bojují o život. Kožené vazby knih všude okolo vrzaly.

Lutinka se cítila zmámeně. V duchu viděla poslední jiskru. Kroužila kolem ní. Vířila stále rychleji. Pak ji pohltila tma. Ganda strnula. Hledala. Ale nic už tady nebylo. Oheň byl poražen. A také její strach ustoupil.

Zhluboka se nadechla. Vzduch byl mrazivý. A do výparů prastarých knih se vmísila lehká vůně zbrojního oleje.

Ganda otevřela oči. Zahleděla se na spálené místo u svých nohou. Ostudné! Rychle posbírala několik uvolněných listů a překryla jimi černou skvrnu. Strach z ní opadl. A hora knih nad její hlavou spočinula v klidu.

Lutinka se nechala vést pachem zbrojního oleje. Nedovolí, aby její smysly opět ovládla panika. Pak objevila mezi křivými hromadami knih úzkou mezeru. Bylo jí záhadou, jak se jí mohl elf protlačit. Opatrně, aby nepohnula žádnou knihou, se vmáčkla do štěrbiny. Ollowain byl sotva dva kroky od ní.

Ve změti padajících knih vznikla malá dutina. Z jejího stropu visely jako krápníky v jeskyni pruhy potrhaného pergamenu. Gandina olejová lampa zalévala Ollowainovu skrýš zlatým světlem. Elfův meč byl opřený o hromadu knih. Jeho majitel něco pevně svíral v obou rukou a tiskl si to k hrudi. Nad palci mu vyčuhovala hlava černé kouzelnice z falrachu.

Šermíř se zahleděl ke skulině, kterou Ganda přišla, ovšem lutinka věděla, že ji nevidí. Oči měl prázdné. Po tvářích mu stékaly slzy. Ani se nepohnul. Ze rtů mu nesplynulo jediné zavzlykání. Hruď se mu nevzedmula sebemenším povzdechem. Mlčky plakal, způsobem, jakým Ganda nikdy předtím nikoho plakat neviděla.

Při pohledu na něj se jí stáhlo hrdlo. Dokonce i ve smutku vypadal dokonale. Seděl mezi knihami se zkříženýma nohama a se zády jako svíčka. Vlasy měl trochu rozcuchané a oči lehce zarudlé. Jeho tvář byla bledá jako zimní mlha stoupající z černé bažiny. Zářila věčnou krásou. Rysy působily jako vytesané z mramoru a naprosto nehybné. Zkamenělé. Až na ty slzy.

Ganda nevěděla, co říct. Která slova by dokázala proniknout až k Ollowainově mysli, skrývající se tak hluboko pod kamennou maskou? Věděla, že kdyby sáhla po černé kouzelnici, přišel by zase k sobě. Ale neodvažovala se. Měla strach, co by mohl udělat, aby figuru ochránil.

Ganda opatrně natáhla ruku k Ollowainově meči. Nic.

Uchopila zbraň, aniž by šermíře jen na vteřinu spustila z očí. Žádná reakce. Nechal se bez odporu odzbrojit. Bílý rytíř Shalyn Falahu a nejslavnější válečník Albenu přestal bojovat. Ganda prohodila meč mezerou do knižního tunelu. I když se teď cítila trochu bezpečněji, stále se neodvažovala sáhnout po falrachové figuře.

„Jsme tady z královnina pověření, Ollowaine. Vzpomínáš? Přísahal jsi Emerelle věrnost. Nesmíš ji teď nechat na holičkách.“

Elf se nepohnul. Byl to hloupý, domýšlivý mizera, přesto cítila hluboké dojetí, že ho vidí v takovém stavu. Nikdy by se nenadála, že jsou elfové schopni tak silných citů. Vypadali vždycky tak ukáznění. Tak nadřazení. Tak zamilovaní do vlastního rozumu a svých mistrovských schopností.

„Pamatuješ na květinové víly u velké tůně, poblíž Světla elfů?“ Ganda se odmlčela; vzpomněla si, že elfové tento nádherný hrad nijak nepojmenovali. Když bude používat jméno, které mu daly národy koboldů, nebude Ollowain vědět, o čem mluví. „Vzpomeň si na královnin hrad. Je u něj průzračné jezero. Na jeho břehu žijí květinové víly. Oné noci, kdy jste s Emerelle zahnali troly, se tam objevilo něco temného. Něco, co dokáže oloupit své oběti o radost ze života a zákeřně je zabít. Stíny, které nedokáže porazit žádný meč. Proto jsme tady, Ollowaine. Musíme najít způsob, jak je vyhnat z Albenu. Vzpomeň si! Jsi bílý rytíř. Mistr šermíř. Spravedlivý. Tvé jméno znají všechny národy Albenu. Spoléhají na tebe. Tvá nezlomná statečnost je pro ně zdrojem naděje. Nenech je na holičkách.“

Nic. Bylo to, jako by mluvila do skály. Jak je možné tak vytrvale plakat? A tak tiše… Bylo to nepříjemné. Co vysuší jeho slzy? Nebo je možné plakat tak dlouho, až se vaše duše ztratí v pustině a vy zemřete?

Ganda se znovu podívala na černou kouzelnici. Opatrně k ní natáhla ruku, až se jí skoro dotýkala prsty. Polkla. Vnitřní hlas ji varoval. Muž, který tam seděl, už nebyl strážcem Shalyn Falahu, nezlomným a bezúhonným. Nikdo nemohl tušit, čeho je ve svém poblouznění schopen.

Zase ruku odtáhla. Nervózně si olízla čenich. Bude muset být osobnější, jestli k němu chce proniknout. Ganda si vzpomněla na jméno, které včera vyslovil.

„Jmenovala se Lyndwyna, viď?“

Ollowainovy rty se lehce zachvěly.

„Vyprávěj mi o ní. Musela to být mimořádná žena, když dokáže ještě teď tak ovládat tvou mysl.“

Elf lehce přikývl. „Ano, to jsou dobře zvolená slova.“ Hovořil bezvýrazným hlasem. „Opravdu ovládla mou mysl. Byla kouzelnicí. Myslel jsem, že za to může její magie. Ale mýlil jsem se. Tak strašně jsem se v ní mýlil…“

„Jak to myslíš?“ Ollowainovy oči opět získaly strnulý výraz. Ganda zaklela. Byla na nejlepší cestě ho zase ztratit. Musí ho vyprovokovat! „Podvedla tě? Řekni mi to! Co ti ta coura udělala?“

Šermíř zamžikal. Pak se na Gandu podíval a jeho pohled byl jako led. „Jestli ji tak ještě jednou nazveš, zabiju tě.“

Mluvil velmi tiše. Jeho hlas zněl stále dutě. Neprozrazoval žádný cit. A přesto lutinka ani v nejmenším nepochybovala, že by svou hrozbu okamžitě uskutečnil, kdyby teď udělala sebemenší chybu. Nepotřeboval meč, aby ji dokázal zabít. „Odpusť,“ vykoktala. „Mýlila jsem se. Vyprávěj mi, jaká Lyndwyna byla.“

Náhle zahrál na elfových rtech smutný úsměv. Lehce přikývl. „Ano, bylo snadné se v ní zmýlit. Udělal jsem totéž. Byla vnučkou Shahondina, knížete Arkádie, a já si dlouho myslel, že je jeho nástrojem. Toužil po Emerellině trůnu i jejím albském kameni. A Lyndwyna se ho zmocnila, toho královnina kamene. Byla neproniknutelná.“ Přestal plakat. Ztěžka polkl. „Až do poslední chvíle.“

Pak začal Ollowain zajíkavým hlasem vyprávět o kouzelnici. Jak mu vrazila do hrdla dýku, a tak ho zachránila před udušením. Jak získala albský kámen a využila jeho moc, aby dopravila těžce zraněnou Emerelle do světa lidí. Hovořil o jejich cestě do Phylanganu a o tom, jak ho Lyndwyna svedla, aby hned vzápětí záhadným způsobem zase zmizela. Jak ji objevil teprve ve chvíli, kdy už byl Phylangan na pokraji záhuby, a jak zjistil, že spolu s dalšími kouzelníky Normirgů za strašlivou cenu krotí oheň v nitru země.

Ollowain přerušil své vyprávění. Zavřel oči a chvíli bojoval sám se sebou. Po tváři mu stékala jediná slza. „Bylo mi prorokováno, že se mám chránit před ohněm a že jednoho dne zemřu v plamenech. Tak…“ Pronikavě se na Gandu podíval. Pak zavrtěl hlavou. „Ne, zbytek vědět nemusíš. Ale v posledních dnech se sám sebe ptám, jestli Lyndwyna věděla o mém osudu. Trápí mě pomyšlení, že podstoupila to smrtelné nebezpečí kvůli mně. Naše plavba mi poskytla spoustu času k přemýšlení. Času, který jsem od Lyndwyniny smrti neměl.“ Sklesle se usmál. „Možná to ale udělala jen proto, aby zachránila Phylangan. Zpočátku jsme se všichni domnívali, že trolové nemají šanci naši horskou pevnost dobýt…“

Pak vyprávěl, jak zachránil Lyndwynu a jak společně uprchli z hroutící se tvrze. Jak byl těžce zraněn a ztratil vědomí. Že když přišel k sobě, byl na rozlehlé zasněžené pláni sám. Jen stopy prozrazovaly, co se asi stalo. Lyndwynu zjevně objevila hlídka trolů. A ona se vydala vstříc nepřátelům, aby nenašli Ollowaina, který byl ve svém bílém plášti ve sněhu takřka neviditelný. Za tuto odvahu zaplatila životem. Šermíř zajíkavě vykoktal, co jí trolové udělali a jak se bránila smrti tak dlouho, aby se mohli ještě naposledy setkat.

Zvedl si falrachovou figurku ke rtům a jemně ji políbil. „Tolik času k přemýšlení…Nesměj se, Gando, ale z té partie falrachu jsem šílel.“

„To jsem viděla,“ konstatovala ironicky.

„Neviděla jsi všechno. Bylo děsivé, jak dokonale hra napodobila průběh bitvy. Přitom by to při všech těch nevyzpytatelných hodech kostkou nemělo být vůbec možné. Falrach není možné řídit. Ne tímto způsobem.“ Ztrápeně se zasmál. „V jistou chvíli jsem začal věřit, že kdyby se mi podařilo dát hře nový obrat, mohl bych změnit minulost. A že kdyby nebyla kouzelnice na konci bitvy o Phylangan poražena, Lyndwyna by ještě žila.“

Ganda se snažila nedat najevo, jak ji jeho přiznání šokovalo. Opravdu se zbláznil!

Ollowain si zastrčil figurku za opasek. Náhle svraštil čelo. „Kde mám meč?“

„Co máš v plánu?“

„Přísahal jsem Lyndwyně, že zachráním královnu. Hra ještě neskončila.“

Ganda si povzdechla. To přece nemůže být pravda! Už na něj asi nemůže spoléhat.

„Chceš zpátky ke Galawaynovi?“

„I k němu.“ S kočičí obratností se kolem ní prosmýkl dřív, než mohla protestovat.

„Gando?“

Lutinka nepředpokládala, že na ni bude čekat. „Ano?“

„Už jsi někdy viděla jít elfa po sněhu?“

„Co?“

„Víš, co je na tom zvláštního?“

S blázny a elfy je to jako s malými dětmi, nabádala se v duchu. Člověk nesmí ztrácet trpělivost! „Ne, nemám tušení.“

„Nezanechávají žádné stopy.“ Po těch slovech ji vzal do náruče, vzal si od ní lampičku a nesl ji tunelem. Pod nohama mu nezašustila jediná stránka a neklidná hora knih mlčela, jako by na vetřelce zapomněla.

Během chvíle se ocitli v síni s nízkým stropem, která teď Gandě po výletu do knižní hrobky připadala velká a přívětivá. Ollowain ji opatrně postavil na zem. Pak se předklonil a políbil ji na čelo.

Zírala na něj, příliš překvapena, než aby se zmohla na slovo.

„Děkuji, Gando. Ztratil jsem se a musel být znovu nalezen.“

Rozpačitě si odkašlala. Rozhodně jí nechyběl pohotový jazyk, ale Ollowain ji připravil o řeč. Nenapadalo ji nic, co by neznělo neuvěřitelně přehnaně nebo hloupě.

„Koho to chceš hledat?“ zeptala se konečně.

„Někoho, o kom se Chiron krátce zmínil a kdo mi nejspíš dokáže říct, proč Galawayn ví o událostech ve Phylanganu tolik, až by jeden řekl, že tam sám bojoval.“ Po těch slovech zamířil pryč.

Ganda zaklela. Vždycky, když už začala mít elfa skoro ráda, provedl něco takového! Bylo by opravdu tak těžké jí vysvětlit, koho hledá?

ZLATÁ KLEC

„(…) Nazval jsem stezky Albů sítí, ovšem ony jsou také klecí. Klecí tak neuvěřitelně velkou, že kdybyste jí projížděli na nejrychlejším koni celé století, ještě stále byste se nedostali do výchozího bodu, ba dokonce ani do jednoho z jejích rohů. (…)

Nevím, na které straně mříže stojím. Na vnitřní, či vnější? Vím jen tolik, že jsem chráněn, neboť právě proto Albové tuto klec vytvořili. Jejími tyčemi jsou zlaté stezky vedoucí nicotou. Udržují v bezpečné vzdálenosti Yingizy − stíny, které z nich zůstaly, to, co nedokázali zabít dokonce ani Albové. Nebo si to snad nepřáli? Yingizové přecházejí podél mříží jako zajaté kočkovité šelmy. Kdyby jedna tyč chyběla, mohli by se vrátit. Možná by trvalo celé století i déle, než by si někdo takové díry všiml.

Yingizové jsou považováni za lačné a sobecké. Touží po jiskrách života. Kdyby nějaký Yingiz objevil skulinu, zavolal by své bratry a sestry? Většina by to patrně neudělala. Sami by se vydali na světlo, aby lovili. Jediný Yingiz by byl ovšem jako zrnko popela na zlatém štítě. Pouhá skvrnka, nic víc. Kdyby se ovšem objevil takový, který se liší od ostatních, zanikl by Alben v bouři popela. Proto klec střežte, i když nevíte, na které její straně se nacházíte. Protože pokud ji otevřete, obrátíte přesýpací hodiny, odměřující čas k záhubě nás všech. (…).“

Citováno podle Cesty Albů,

od Meliandera, knížete Arkádie

POUHÁ STOPA NA PERGAMENU

Ollowain hleděl na kobolda už hodnou chvíli. Hubený chlapík seděl skloněn nad jakýmsi dlouhým seznamem, okusoval konec husího brku a tu a tam něco zabručel. Možná za ten zvuk ale mohlo i kručení žaludku. I když stál Ollowain přímo před jeho pultíkem, kobold dělal, jako by ho vůbec neviděl. Také tiché zakašlání úmyslně ignoroval.

„Jsi Marwahn?“ zeptal se elf hlasitěji, než bylo zdvořilé.

Konečně písař vzhlédl. Měl šklebením pokřivený obličej. Po obou stranách špičaté brady mu visely tváře, připomínající prázdné váčky. Na vrásčitém čele se mu skvěla rozmazaná skvrna od inkoustu. Počínající pleš zakrývaly dlouhé prameny řídkých, mastných vlasů. Písaře obklopoval nakyslý zápach příliš dlouho nošených šatů a levného inkoustu.

„Moje jméno je napsáno venku vedle dveří,“ zamumlal kobold a znovu se sklonil nad seznamem.

„Stojí tam Marwahn!“

„Tvrdil jsem snad něco jiného?“

Ollowain skousl odpověď, která se mu už už drala na jazyk. „Mistr Reilif je zodpovědný za všechny nově příchozí a jejich tělesné potřeby…“

„To mi nemusíš vysvětlovat,“ vyjel na něj kobold. „Co chceš?“

„Seznam všech návštěvníků knihovny za uplynulé tři měsíce. Reilif říkal, že takový seznam vedeš.“

Marwahn zakoulel očima a sklesle si povzdechl. „Jdi za Kleosem. Ten ti řekne, kdo sem přišel.“

„Znám Kleose.“ Ollowain pomalu ztrácel trpělivost. „Ale klidně můžu zajít zpátky za Reilifem a říct mu, že odmítáš spolupracovat s vyslancem královny Emerelle.“

„Emerelle nemá do našich věcí co mluvit! Chceš mi vyhrožovat, ano? Opravdu to chceš? Myslíš, že si tím pomůžeš?“ Písař se tak rozohnil, že mu jeden z mastných pramenů sklouzl do čela. „Copak nevidíš, že mám plné ruce práce? Musíš být trochu trpělivý.“

Jediné, co Ollowain v poslední půlhodině viděl, bylo, že Marwahn škrtl na svém seznamu dvě jména. Za celou tu dobu se jinak do písařovy komůrky nikdo jiný nezatoulal a elf teď pochopil proč.

„Podívej se na to jinak, velevážený písaři. Když mi pomůžeš, hned zase zmizím a tebe nebude nikdo rušit.“

Marwahn si přejel rukou, ve které držel brk, po čele a zanechal tam další kaňku. Pak úmyslně pomalu brk odložil, popadl velkou černou knihu, otevřel ji, položil před Ollowaina na stůl a při tom vrhl opovržlivý pohled na jeho meč. „Tady! Potřebuješ, aby ti to někdo přečetl, vojáku?“

„Díky, poradím si,“ odvětil elf ledově. Sotva se ovšem do knihy podíval, hned své odpovědi zalitoval. Znaky mu byly dobře známy a také jména, seřazená pečlivě pod sebou, dokázal bez problémů přečíst. Ale za každým z nich stála změť písmen a číslic, která byla pro každého nezasvěcence nerozluštitelná.

Přesto byl Ollowain rozhodnut, že na sobě nedá nic znát. Posledními na seznamu bylo jeho a Gandino jméno. Kromě toho se na stránce nacházelo čtrnáct dalších. Jediné, které připadalo Ollowainovi povědomé, bylo to, které bylo zapsáno přímo před jeho. Musel to být onen návštěvník, o kterém hovořil Chiron. Labax. Ollowain si vzpomínal na kobolda z Phylanganu, který se tak jmenoval.

Elf přejel prstem po řádku za jménem. Labax, přch. S-l, ž. kzl. sch., kob., důl. II, sv IX, prac. tř. XXV, Pv, Qb III.

Jméno bylo jasné. A kob. Pravděpodobně znamenalo kobold. Ale zbytek? Ollowainovi nezbývalo než se zeptat Marwahna.

„Myslel jsem, že umíš číst,“ odvětil kobold, aniž zvedl oči. „Takže nejsi jenom voják, ale i lhář. V poslední době pouštějí do knihovny každého mizeru.“

„Je ti jasné, že většina válečníků jsou vrahové?“ zeptal se Ollowain s naprostým klidem. Marwahn vzhlédl. Zjevně se pokoušel odhadnout, zda mu opravdu hrozí nebezpečí. „Jsem písařem iskendrijské knihovny. Jsem nedotknutelný.“

„Jak jsi to říkal? Že v poslední době pouštějí do knihovny každého mizeru? Proč si myslíš, že mě tvoje nedotknutelnost zajímá?“

Kobold lehce zbledl. Ještě stále hledal v Ollowainově tváři důkaz toho, že elf jen žertuje.

Válečník pevně čelil jeho pohledu.

„Čím ti mohu posloužit?“ zeptal se Marwahn nakonec nesměle.

Šermíř ukázal na řádek za Labaxovým jménem. „Co to znamená?“

Kobold si natočil knihu k sobě. „Ach ano, opravdu, tomu není snadné porozumět. Knihovnické hieroglyfy.“ Zvedl oči a hledal úsměv, ale Ollowainova tvář zůstávala jako z kamene.

„Takže, přeloženo to znamená: Labax, příchod přes Sem-lu, žádné kouzelné schopnosti, kobold, důležitost II, strážce vědění IX, pracovník třídy XXV, Pivní věž, Qualbam III. Sem-la mu musela otevřít bránu v albské hvězdě, protože Labax zjevně není zběhlý v záležitostech magie. Nebyl to nijak významný návštěvník. Číslo udává, kolik nových poznatků může host naší knihovně nabídnout. Čím je číslo vyšší, tím lépe. Je v zásadě dáno počtem hodin, po které je návštěvník dotazován strážcem vědění.“

Ollowain se snažil zjistit, co stojí v jeho řádku. CX. Sto deset hodin! Tady se všichni zbláznili!

„Strážce vědění udává, do čí oblasti příslušnosti Labax spadá,“ pokračoval písař.

„A IX znamená Galawayn.“

Marwahn překvapeně vzhlédl. „Správně. Poslali Labaxe ke Galawaynovi. To bylo neobvyklé, protože se ten elf jinak zabývá jen…“ Kobold si nervózně odkašlal. Patrně dostal pokyn, aby o Galawaynových úkolech pomlčel. „Galawayn se zabývá jen zvláštními záležitostmi. Labax musel vědět něco opravdu velmi zajímavého. Jinak by ho neposlali za Galawaynem. Ale moc toho určitě povyprávět nemohl, protože dvě hodiny jsou na rozhovor příliš málo.“

„Nepovídej.“ Ollowain zachovával výhružný tón, i když ho hněv už dávno opustil.

„Pracovník třídy XXV je nejnižší třída pracovníků knihovny. Hodnost závisí na tom, jak zodpovědné úkoly zaměstnanec plní. Strážci vědění mají všichni třídu I. Písař jako já má hodnost IX, což už je docela dost. Říkal jsi, že znáš Kleose?“ Marwahn na okamžik zvedl zrak. „Má hodnost XXV.“

„Dostává takové zařazení každý návštěvník knihovny?“ Ollowain žasl nad bezcitným systémem, do kterého byli návštěvníci zařazováni podle své užitečnosti.

„Ne. Zařazení do třídy pracovníků se týká jen těch návštěvníků, kteří chtějí zůstat. Ale jak vidíš, nepředstavoval pro nás Labax žádný velký přínos. Buď byl docela hloupý, nebo z nějakého jiného důvodu neschopen plnit náročnější úkoly. Hodnost XX například přísluší osvětlovačům knihovny. Když má někdo nižší zařazení, znamená to, že se mu nevěří, že by mohl zacházet s otevřeným ohněm, aniž by představoval pro knihovnu hrozbu.“

Ollowain se pokoušel utřídit si myšlenky. Měl jen nejasnou představu o tom, co se tady děje. Proč toho Galawayn tolik věděl o bojích o Phylangan, se teď tedy vyjasnilo. Ale proč nechtěl elf o Labaxovi hovořit? Nebylo nasnadě, že by měli vést rozhovor ve třech? Ollowain se ho dokonce na posledního návštěvníka ptal, ale strážce vědění se jen pohrdavě usmál a tvrdil, že to byl nějaký užvaněný kobold. Ale úplně bezvýznamný Labax být nemohl, jinak by ho koneckonců neposlali právě za Galawaynem. Co asi vyprávěl Labax o Phylanganu? Čím byl tak zvláštní?

Ollowain si na něj ještě pamatoval. Patřil ke kušiníkům. Jeho přátele zavraždil záhadný vrah, který se vplížil do elfí pevnosti. Labax jako jediný přežil. Zoufale se snažil zjistit, proč unikl smrti, zatímco jeho druhové museli zemřít. Možná to byl právě důvod, proč sem Labax přišel. Koneckonců se říkalo, že se v iskendrijské knihovně dá najít odpověď na každou otázku.

„Tato zkratka znamená Pivní věž,“ pokračoval Marwahn horlivě. „Tam bylo jeho pracoviště. Měl bys ovšem vědět, že v Pivní věži došlo ke knihobití. Labaxovým úkolem nejspíš bylo vyprošťovat knihy. Jiný kobold, Qualbam III., ho do této práce zaškolil. Qualbam je jenom osvětlovač. A velký mluvka. Vykládá každému, kdo to nechce slyšet, jaké má úspěchy u žen.“

„Víš, jestli už Labax z knihovny odešel?“

Písař se poškrábal na hlavě a ještě víc si rozcuchal pečlivě uspořádané prameny vlasů. „No, ze seznamu jsem ho nevyškrtával. Bohužel se ne všichni, kteří knihovnu opouštějí, přicházejí ke mně odhlásit. Ale protože Labax nemá kouzelné schopnosti, nedokáže si otevřít bránu v albské hvězdě. Nemohl tedy odejít bez pomoci, a kdyby o ni někoho v knihovně požádal, dozvěděl bych se to. Takové věci se dozvím vždycky,“ prohlásil Marwahn hrdě. „Svým skromným způsobem jsem také strážcem vědění.“

„Takže bych měl Labaxe najít u Pivní věže.“

„Pokud není lenoch, který se ulívá, pak by tam měl být. Ale u XXV jeden nikdy neví,“ pronesl písař pohrdavě. „Jsou prostě příliš pitomí, než aby dělali svou práci pořádně.“

Ollowain ukázal na seznam jmen. „Opravdu tam jsou všichni návštěvníci z posledních měsíců?“

„Dokonce za celý půlrok. Jak vidíš, moc se toho u nás neděje.“

„Je možné proniknout do knihovny nepozorovaně?“

Písař se zatvářil pohoršeně. „To si nedokážu představit. Strážci vědění by si toho všimli. Když se někdo vypaří, nedá se nic dělat. Ale když návštěva dorazí, víme o tom.“

Ollowain opustil světnici, aniž by se s Marwahnem rozloučil. Hluboce ho rozrušila vzpomínka na něco, co mu vyprávěla Ganda. O Devantharech se říkalo, že mohou přijmout podobu svých obětí. Ale umění měnit vzhled patřilo k zakázaným druhům magie − takovým, jaké se praktikovaly na dvoře kněžny Alathaie. Ollowain nepochyboval, že se Alathaia velmi zajímala o vraždící bytost, která řádila ve Phylanganu. Možná sem poslala svého svěřence?

Kouzelník, schopný měnit podobu, by určitě nejdříve strávil nějakou dobu se svými oběťmi. Koneckonců se musel seznámit s jejich životem a povahovými rysy. Pak by je s největší pravděpodobností zabil, už jen proto, aby zabránil, že se jedna a tatáž osoba vyskytne ve stejnou dobu na různých místech. Bylo by tak pro něj zároveň snazší zahladit stopy. Ty, které by zabil, by samozřejmě nikdo nepostrádal, protože je nahradil. Pokud byl kobold Labax ve skutečnosti někým jiným, hrozilo nebezpečí každému, kdo pobyl nějakou dobu v jeho společnosti. Například osvětlovači Qualbamovi III. A také Galawaynovi.

Mistr šermíř očekával, že Labaxe nenajde. Ale než se vypraví za Galawaynem, chtěl si být naprosto jistý.

PŘEKVAPIVÁ NÁVŠTĚVA

Měsíc stál vysoko na obloze. Ve vévodově pokoji se ochladilo. Těžké dřevěné okenice byly napůl otevřené. Klíny bránily, aby ve větru bouchaly.

Aura lidského měsíce byla malá a bledá. Chyběla mu síla jeho albenského dvojčete. Ve světě lidí bylo všechno slabší. Magie, světlo i tvorové, kteří ho obývali. Někdy si Skanga představovala, že Albové jen zkoušeli, když toto místo vytvářeli. Poučili se z chyb a pak stvořili Alben.

Stará šamanka se pohodlně opřela ve vysokém dřevěném křesle, které stálo u stěny naproti obrovskému loži. Musela se usmát. Orgrim si společnost žen opravdu užíval. Mezi troly jich bylo mnohem méně než válečníků. A byly to právě ony, kdo si vybíral, s kým budou lože sdílet. Mnoho mužů zestárlo a zemřelo, aniž by kdy zažilo zázrak spojení. Vévoda si samozřejmě mohl zvolit mezi všemi ženami. Zvlášť když to byl tak slavný válečník jako Orgrim. Vlézt s ním do postele byla čest, která navíc přinášela potěšení, protože byl ještě mladý a dobře vypadal. Aspoň to tak Skanga slyšela… Sama věděla s jistotou jen to, že má dobrou auru. Silnou! Nebylo to tak dávno, co býval Orgrim jen vůdcem smečky. Žil v nedostatku a teď se topil v přepychu.

Skanga znala Orgrima dobře. Věděla, že je požitkář. Doprovázela ho mnoha životy. Ženy dokázaly Orgrimovi vždy učarovat.

Zatápala rukama po otevřené knize, která ležela vedle ní na stole. Dopátrat se poselství inkoustových čar stálo slepou šamanku spoustu sil. Bez čarovné moci albského kamene by to nedokázala.

Orgrim nalezl prostá slova. Slova, která dojímala i ji, i když už byla tak stará, že se jí zdálo, jako by se její srdce spočívající za ňadry změnilo v kámen. Tak bylo nezranitelné. Chladné.

Tiše začala recitovat první verše.

Jako vlci byli jsme, vyhnáni do neznáma,

zrozeni jako štěňata. Pod cizokrajným měsícem

jsme lovili, neúnavné smečky, daleko od vlasti,

blízcí touze po záhy Ztraceném.

To dělal už dřív, pomyslela si Skanga. Existovala jen hrstka trolů, kteří uměli číst a psát, a mezi těmi nemnoha byl Orgrim jediný, kdo se cítil být básníkem. Bylo tomu tak už tehdy, kdy se tělo, do něhož se vtělila jeho duše, ještě nazývalo Dolgrimem.

Vnímala narušení ve vzorci kamenných desek na podlaze. Ovšem tomu, kdo se díval jen očima, zůstávala asi skryta, tajná padací dvířka, jimiž prošel nahoru ten otravný elf, jenž vyhlásil vévodovi válku duší. Dolgrim kdysi zabil v bitvě ženu elfa Farodina. Skanga zavrčela. Bojiště nebylo vhodným místem pro ženy, ledaže to byly kouzelnice nebo šamanky. Pro pošetilé elfí štítonošky měla jen pohrdání. Ale co se dalo čekat od národa, jehož královna se sama kdysi považovala za válečnici!

Skanga si zlostně odplivla. Při vzpomínce na minulost se jí vzedmula žluč. „Proklínám tě, Farodine. Ať jsi tu ženu ztratil navždycky! Ať ti už nikdy neotevře svůj klín a ať v ní tvé semeno shnije!“ Válka duší. Tomu zákeřnému vrahovi nestačilo, že Dolgrima zabil. Ne, pokaždé, když se vévodova duše znovu zrodila, začal hon nanovo. Elf se objevoval stále dokola. Musel být dítětem štěstěny. Podařilo se mu dokonce zabít znovuzrozeného Dolgrima uprostřed jeho válečníků. Naposledy ho zavraždil přímo v tomto pokoji. Probodl ho v posteli. Už tomu bylo víc než třicet let. Ve skalách a tlustých zdech Noční bašty existovala síť tajných chodeb. Koboldové je vytvořili, když stavěli trolí pevnost. A svým pánům o tom nic neřekli. Elfovi se nějak podařilo do nich proniknout. A tak nalezl jeho nůž opět cestu do těla znovuzrozeného Dolgrima. Kdyby pro své vraždy aspoň používal meč! To byla čestná zbraň. Ale ne, musel to být nůž. Jako by byl nějaký řezník. Skanga si dobře vzpomínala, jak mrtvého vévodu našli. Měl prořízlé hrdlo. Farodin ho podřezal jako dobytek.

Pozornost staré šamanky upoutal nějaký zvuk. Jaká by to byla ironie, kdyby se tady právě teď objevil ten elfí vrah! Ještě stále se cítila slabá. Obstála by proti němu? Hrdlo ji pálilo. Poškrábala se dnou zkřivenými prsty po vrásčité kůži na krku. Bylo to snad tušení? Elfové rádi mířili dýkou na hrdlo.

Skanga napjatě poslouchala. Ne, ten zvuk přicházel z chodby před komnatou. Blížily se těžké kroky. Roztržitě si uhladila ošumělé, záplatované šaty a usmála se. Bylo jedno, jak vypadá. Nebo… Malá legrace? Proč ne? Nebyla vždycky stará a ošklivá. Kdysi mívala velmi krásné oči. Neodolatelné. Proto udělalo Mathě Naht, její učitelce, takovou radost, že ji může připravit o zrak.

Skanga se obklopila vůní mošusu a ambry. Její stará kůže se napjala, shrbené tělo napřímilo. Dát vzpomínce pevnou podobu ji stálo spoustu sil. Rozhodla se trochu podvádět − přidala si na bocích maličko víc masa, než na nich kdysi bývalo, dodala si na výšce a kůži obarvila hlubším odstínem šedi. Její hlas pozbyl drsnosti stáří a získal zastřený, smyslný tón. Nahradila i chybějící zuby.

Z albského kamene, který skrývala mezi ostatními amulety na hrudi, začalo vyzařovat teplo. Změnit tolik věcí tak rychle vysávalo jeho sílu, i když to byly jen iluze, a nikoliv skutečně změny.

Těžké dveře zaskřípaly o podlahu, jak se otevíraly. Skanžino křeslo stálo otočeno opěradlem ke dveřím. Nastražila uši. Něco spadlo na podlahu. Nejspíš kus oděvu. Orgrim zavzdychal, jako by se protahoval. Pak klesl na lože. Když si jí všiml, zase se prudce napřímil.

Na okamžik převládla nad všemi ostatními barvami jeho aury světlá modř přemáhaného strachu. Pak se opět ovládl. „Kdo jsi, krásná…“ Odmlčel se a tiše se zasmál. „Skango! Jak rád tě vidím.“

Šamanka se zlostně zamračila. „Jak jsi mě poznal?“

„Tvoje šaty a amulety. Prozradily tě. Takhle jsi kdysi vypadala? Je to… pravá podoba?“

Stařena luskla prsty a přelud zmizel. Její tělo se opět nahrbilo. „Jen mámení pro vidoucí oči.“ Chraplavě se zasmála. „Moje šaty, no jo… Mladá žena, která chce vévodovi poplést hlavu, by před něj samozřejmě nepředstoupila v takových hadrech. Už je to asi moc dlouho.“ Obdařila ho skoro bezzubým úsměvem. „Přinesla jsem ti mnohem lepší dárek než hezké tělo. Těch najdeš tady v Noční baště stejně dost. To, co mám pro tebe já, je naprosto jedinečné. Nabízím ti vládu nad naším lidem.“ Vyprávěla mu o Branbartově smrti, samozřejmě ne skutečný příběh, nýbrž ten, kterému teď všichni věřili. Jak se ukázalo, do Noční bašty se tato zpráva ještě nedostala. Dokonce ani šamanky a šamani se od chvíle, kdy došlo k tomu strašlivému neštěstí, takřka neodvažovali vstoupit na albské stezky. Díky tomu byli trolové, kteří se rozhodli zůstat ve světě lidí, odříznuti od zpráv z Albenu.

Pestrou Orgrimovou aurou se rozlila špinavá hněď pochyb. Umí se ovládat a skrývat přede mnou své pocity mnohem líp než kdokoliv z našich soukmenovců, pomyslela si Skanga rozzlobeně.

„Zveš mě, abych hodoval na mršině, ze které si zkazím žaludek. Nejsem žádné pošetilé štěně, Skango. Vím, že se Branbart zase stane králem, až se znovu narodí a bude dost starý, aby se ujal vlády. Nechci ochutnat moc, jen abych se jí pak zase musel vzdát. Co bych z toho měl? Žárlivého krále, který bude celý život přesvědčen, že usiluji o jeho trůn! Na to nemám chuť. Moje místo je v Noční baště. Jsem jejím vévodou. Tady je mi dobře.“

„Copak jsi slepý?“ zavrčela šamanka. „Měl bys možnost formovat královské štěně podle svých představ. Branbart by seděl na trůně, ale ty by sis podržel skutečnou moc.“

Orgrim se smíchem máchl rukou. „Máš mě za hlupáka? Ty jsi stínem za trůnem, Skango. A taky to tak zůstane. Znám tě.“

„Jsem křehká stará žena, která…“

Orgrim se rozesmál ještě hlasitěji. „Ty jsi byla stará a křehká už v dobách, kdy byly hory ještě mladé. Nevěš mi bulíky na nos. Přežiješ každého trola. Už je tomu tak celá staletí.“ Jeho smích utichl. „Mám tě rád, Skango, a současně se tě bojím. Ve tvé blízkosti cítím v zádech dech smrti. Tady to mám mnohem lepší.“

„Náš lid tě potřebuje. Žádný jiný velitel se s tebou nemůže měřit. Vždyť přece znáš tu smečku velkohubých opilců. Zničí všechno, co jsme získali.“

„Myslíš, že by to mohlo dopadnout ještě hůř než pochod do nicoty?“ Veškerá laskavost z jeho hlasu zmizela. „Nechápu, proč jsi Branbartovi ustoupila. Byla to součást tvých intrik? Chtěla jsi, aby zemřely tisíce statečných válečníků? Přece sis nemyslela, že bychom mohli tímto způsobem porazit elfy i potřetí! Branbart tak hloupý možná byl, ale ty jsi musela o té hrozbě vědět.“

„Neměla jsem jinou volbu,“ odpověděla Skanga vyhýbavě.

„Kašlu na to! Vždycky je jiná volba. Přede mnou stojí nejobávanější žena našeho lidu. Trolové, kteří bojovali dál dokonce i v plamenech Kralštejna, se chvějí, sotva zazní tvé jméno. Ale podřizuji se tvé vůli? Ne! Vždycky je jiná volba.“

Skanga hleděla na vévodu se směsí hněvu a respektu. Jaký by z něj mohl být král! Ale dokonce ani kvůli němu neporuší staré zákony. Branbart měl právo na trůn, dokud se znovu rodil. A jako vládce se pomalu zlepšoval. Albové mu dali právo na vládu, ať už z jakéhokoliv důvodu… Nebude se předkům plést do řemesla. To přenechá Emerelle, kterou moc postupem doby zjevně připravila o rozum.

„V této komnatě jsi zemřel,“ změnila šamanka téma. „Myslím, že to byla dokonce tato postel. Vzpomínám si. Do hrdla jsi měl vyříznutá druhá, rozšklebená ústa.“

V Orgrimově auře teď zapulzovala výrazná stopa červeně. „Znám tu historku!“

„Zajímalo by mě, jestli se ten elf už doslechl, že má Noční bašta nového vévodu?“ pokračovala Skanga neochvějně dál. „Spí se ti v té posteli dobře?“

„Spím klidně jako čerstvě nakojené štěně.“

Šamanka věděla, že lže. „Proto uleháš do postele až uprostřed noci.“

„Moje chlípné ženy mě nenechaly odejít dřív.“

„Ach tak. A já už si myslela, že se tomuto místu vyhýbáš, jak jen to jde,“ posmívala se Skanga. „Nelži! Přicházíš sem přece jen proto, aby tě nikdo nemohl nazvat zbabělcem! A každou noc to víc a víc protahuješ. Nic mi nevykládej! Vidím ti do srdce, vévodo. Vidím, jak se v tobě neustále sváří strach a pýcha.“

„Proč mi to říkáš?“ zeptal se příkře. „Vím, jak to v mém srdci vypadá. Nepotřebuju, aby mě někdo poučoval.“

„Chci jen tvé dobro, Orgrime. I když jsem velmi zklamaná, že odmítáš mou prosbu.“ Skanga se naklonila ve vysokém křesle. Její amulety tiše zachrastily. „Víš, že tvůj vrah nepřišel dveřmi ani oknem?“

„Ne.“

„V této místnosti existují tajné dveře. Celý tvůj skalní hrad je protkán sítí tajných chodeb. Jsou příliš úzké, než aby do nich někdy mohli vstoupit trolové. A to byl taky úmysl jejich stavitelů. Koboldi uložili do tvého skalního hnízda pořádné kukaččí vejce. Možná jsi měl se svými otroky zacházet trochu lépe, když hrad budovali.“

„Kam tím míříš?“

Skanga zvedla odmítavě ruce. „Ale, ale. Jen si dělám starosti. Uvědom si, že je tady všechno připraveno ke tvému zavraždění. Nejsi v bezpečí dokonce ani ve vlastní ložnici. Ale když se se mnou vydáš do Sněžné marky, budu tě moci dnem i nocí chránit. A ty bys mohl pomoci zase mně. Když přijmeš můj návrh, vyděláme na tom oba.“

Vévodovu auru opět zaplavila blátivá hněď, výraz pochybností. „Je možné, že jsi mi toho bláznivá elfa pověsila na krk ty? Trestáš mě tak, když jsem neposlušný, ty stará čarodějnice? A nevymyslela sis nakonec celou tu historku o válce duší jenom proto, abych se rodil se strachem a snáze se ti potom podřizoval?“

Skanga se zamyšleně poškrábala za uchem. „Dobrý plán. Bohužel ne můj, ale zapamatuju si ho.“ S povzdechem vstala; údy ji bolely od dlouhého sezení. „Tvoje šance pominula, Orgrime. Ostatní vévodové nebudou váhat, když jim nabídnu trůn, byť jen na pár let.“

„Jak ses sem vůbec dostala? Ve všech chodbách i u bran stojí stráže.“

Také vévoda vstal. Cítila, že je nahý. Byl opravdu urostlý. „Ano, ano,“ odvětila nevraživě. „Taky jsem měla pocit, že se cítíš jako v obležení. Jak snadné to bude pro toho elfa, když tvoji válečníci nedokážou zastavit ani starou ženskou?“

„Nikdo nezastaví ženu, která je na cestě do mé ložnice.“ Vévodův hlas zněl posměšně, ale Skanga cítila jeho ledový strach.

„Jsem jako vítr, Orgrime. Jdu, kam chci. Snadno zaslepím tvé stráže. Dívají se jiným směrem, když kolem nich procházím, nebo mě považují za svého druha či kobolda s velkou otepí palivového dříví na zádech. Je snadné oklamat jejich zrak. Jsou stále nakloněni vidět to, co vidět chtějí. Ten elf zabil tvoje předchozí vtělení uprostřed válečného ležení nebo tady na hradě. Když vyrazí, aby tě zabil, nezná strach. Vlastní život je mu lhostejný. Proto se takřka nedá zastavit.“

„Děkuji za varování.“

Skanga si pozorně prohlédla Orgrimovu auru. Červeň hněvu chyběla, jeho dík byl míněn upřímně.

Stařena se zastavila. Záda ji bolela. Celá pokřivená se opírala o hůl. „Co tě tady jen drží, Orgrime? I když nemůžeš být král, byl bys nejpřednějším vévodou Sněžné marky. Válečníci tě zbožňují. Proč tady zůstáváš? Co ti může svět lidí nabídnout?“

„Mír.“

Skanga hněvivě zavrtěla hlavou. „Něco si namlouváš. Jsi zrozen k válčení. Dokonce i elfové se tě bojí. Mír, to nikdy nebyl tvůj život. Válka je tvůj život. A věř mi, žiju dost dlouho, abych věděla, že nikdo nakonec svému předurčení neunikne.“

Teď se usmál vévoda. Z jeho klidu Skanga skoro vyskočila z kůže. „Někdy tě něco překvapí i ve vysokém věku.“

Šamanka si vzpomněla na podivný příběh, který jí vyprávěla její svěřenkyně Birga. „Slyšela jsem, že jsi našel ženu toho lidského knížete a zachránil jí život. Teď ti její manžel něco dluží. Myslíš, že lidé znají čest?“

„Tenhle člověk možná ano. Jeho žena ji zná zcela určitě. Její statečnost udělala dojem dokonce i na moje válečníky. Zachránil jsme ji, její dítě a jednoho sluhu před umrznutím. Alfadas na to nezapomene. Ví teď, že si přeji mír. Budeme dobrými sousedy. Tu a tam dojde k potyčce, protože naši mladí válečníci musí prokázat svou odvahu. K malému loupežnému tažení, krádeži dobytka. Ničemu důležitému. Válku nerozpoutáme.“

„Myslíš si tedy, že lidé smýšlejí o míru stejně jako ty.“

„Jsou to válečníci,“ pronesl takřka s respektem. „I když jsou naše těla odlišná, srdce máme podobnější, než bych považoval za možné.“

Skanga se suše usmála. „A všechno tohle víš po jedné jediné výpravě proti nim? Znáš jejich srdce!“ Šamanka si odplivla. „Víš prd. Však ještě uvidíš, jací opravdu jsou − pokud tě nechá ten bláznivý elf dost dlouho naživu. Nezapomenu, že jsi nestál při svém lidu, když jsem za tebou přišla se svou prosbou. Boj se dne, kdy mě budeš muset o něco poprosit, Orgrime. Protože mé srdce bude stejně tvrdé a chladné, jako bylo dnes to tvoje.“

Unaveně opustila komnatu. Každý krok pro ni byl utrpením. Ke schodišti vedla dlouhá chodba. Vždycky, když se musela zastavit, aby si odpočinula, bedlivě naslouchala. Nic se nepohnulo. Když dorazila ke schodům, věděla, že Orgrim už nepřijde.

CENA ZAKÁZANÉHO VĚDĚNÍ

Gandě se zdálo, že se čas vzdorovitě přimyká k temnotě. Čekala už přinejmenším hodinu, možná dokonce půlku noci. Skrčena za regálem pozorovala dveře vedoucí k Síni světla. Galawayn z nich přece musí vyjít! Setkání strážců vědění už určitě dávno začalo. Přijít tak pozdě bylo hluboce urážlivé.

Možná už byl dávno pryč? Příležitost porozhlédnout se v klidu v jeho stanu se jí určitě hned tak znovu nenaskytne. Kéž by tady jen byl Ollowain! Ten nanicovatý elf už zase beze stopy zmizel. Ale tentokrát ho nepůjde hledat! Zcela určitě ne! Ten mizera by si nakonec ještě myslel, že se bez něj neodváží nic podniknout. K čemu jim při této misi vůbec byl on i ten jeho meč? Dobrá, možná s výjimkou té uličky v Iskendrii…

Ganda sbírala odvahu. Galawayn by jí určitě nic neudělal. Tvrdila by prostě, že nemohla usnout a… Ne, to by byla moc hloupá lež. To by ji nikdy neuvěřil. Kdyby ji opravdu odhalil, určitě by ji napadlo něco lepšího. Vytahovat hlavu mluvením ze smyčky, když na to přišlo, patřilo k jejím silným stránkám.

S bušícím srdcem otevřela těžké dveře vedoucí k Síni světla. Rychle je za sebou zabouchla. Věděla, že je tmavý obdélník na pozadí falešného nebe viditelný z celé síně. Opřela se o stěnu a chvíli čekala. Nic se nedělo. Takže Galawayn přece jen odešel už před jejím příchodem. Nebo možná spí?

Jen na sobě nedat nic znát! Musí se chovat naprosto normálně. Se vztyčenou hlavou začala lézt na velkou dunu. Když dorazila na vrchol, spatřila stan. Postranní stěny byly vyhrnuty vysoko vzhůru. Byl prázdný. Ganda si uvědomila, že vůbec netuší, kde Galawayn spí. Ať teď strážce vědění prováděl cokoliv, ve stanu nebyl.

Z hřebenu duny bylo možné přehlédnout skoro celý sál. Lutinka si dávala načas a pozorně se rozhlížela. Ať sem přijde kdokoliv, první, co uvidí, budou její stopy. Za půl hodiny nebo možná i rychleji čarovný písek její otisky zahladí. Ale jestli se Galawayn vrátí dřív…

Ganda natáhla ruku a obrátila ji dlaní vzhůru. Tiše zašeptala tajná jména větrů. Pak si zlehka foukla na dlaň. Závan vzduchu vymazal její stopy v písku.

Když dorazila ke stanu, smazala své otisky znovu. Pošetilý akt zoufalství! V síni, která předstírala, že je pouští, neexistovaly žádné skrýše, ledaže jste něco zahrabali do písku. Na okamžik ji vylekala představa, že je Galawayn jako mravkolev, číhající s vražednými kusadly na dně písečného trychtýře. Kdo jednou přejde přes okraj jeho pasti, nemá možnost úniku a nezadržitelně sklouzne vstříc vlastní záhubě.

To jsou dětinské obavy, vyhubovala si. Skutečností bylo, že se strážce vědění jeden večer nezdržoval u sebe a ona si mohla v klidu prohlédnout tajemnou knihu. Ležela na nízkém stolku ve stanu. Vedle ní spočívaly rukavice.

Ganda si nervózně olízla čenich. Jak příhodné, pomyslela si. Znovu se rozhlédla. Byla sama! Co by se mohlo stát? Nahlédnout do knihy přece nemůže být nebezpečné.

Odporných rukavic se ani nedotkla. Z čích rukou asi pocházela jejich kůže? zeptala se v duchu znovu. A k čemu je něco takového dobré? Proč někdo potřebuje živé rukavice?

Opatrně poklepala kotníkem prstu na velkou knihu. Tmavohnědá kůže desek byla podivuhodně měkká. Téměř pohltila zvuk poklepání. Lutince přeběhl mráz po zádech. Cítila moc knihy; měla pocit, jako by ji svazek vítal.

Ale zůstávala nedůvěřivá. Položila si hlavu na desku stolu a pozorně si knihu prohlížela. Na okrajích obou kovových pásů, které svíraly foliant jako pouta, se usadil prach a měděnka. Také jemné spirálovité vzory takřka mizely pod zelenkavým nánosem. Do kůže nebyl vyražen jediný znak. Nic nenaznačovalo, jaký text se v tlustých deskách skrývá. Vypadalo to, jako by tvůrce vycházel naprosto samozřejmě z toho, že čtenář ví, oč v této knize jde.

Pozoruhodné byly i šedivé úlomky, zasazené do kovových spon. Na některých Ganda objevila vyryté čáry, žádný úštěpek ale nebyl větší než nehet jejího palce. Nemohla se ubránit pocitu, že by se kameny daly poskládat, kdyby je někdo vyňal z obrub. Hrany zlomů míst, které znázorňovaly pět souběžných linií, pasovaly k sobě. Se zbytkem to bylo nejspíš právě tak.

Ganda popadla knihu, aby ji otočila a prohlédla si zadní stranu. Dlaněmi jí projela krátká, pronikavá bolest. Bolest, kterou pocítíte, když si nešikovně narazíte loket.

Šedé kameny zalilo perleťové světlo. Bronzové pásy se s kovovým povzdechem odemkly a kniha se otevřela. Cesty Albů, od Meliandera, knížete Arkádie, stálo na titulní straně ozdobným písmem. Stránky se s šustěním obracely dál. Ganda letmo zahlédla stínové postavy, rozpínající se mezi zlatými tyčemi.

Lutinka přivřela oči. Náhle se jí zmocnila závrať. Teprve když šustění pergamenových stránek ustalo, odvážila se opět nesměle zamžourat. Dívala se na obrázek, zachycující bílý most. Právě na něj vstupoval bezhlavý válečník, celý v bílém a s mečem v ruce. Hlavu si nesl pod paží. Nebe bylo plné stínů, které se draly trhlinou v obloze a natahovaly se, aby pohltily měsíc. Na druhé straně mostu se tyčila bílá pevnost. Ve stínu brány stály další dvě postavy. Jedna z nich jako by měla místo prstů drápy. Zhruba tam, kde by měly být ruce, zářilo ve tmě osm jemných stříbrných čar. Ze druhého stínu se dalo poznat jen tolik, že se nejspíš jedná o elfa. Ani při pozornějším pohledu se nedaly rozeznat další podrobnosti. Den, kdy zaniká Srdce říše, stálo pod obrázkem. Text na protilehlé straně vzápětí naplnil Gandu ledovou hrůzou. Hovořilo se v něm o živém mrtvém, který nalezl život teprve ve smrti. Melianderovi, autorovi, se podobně zmatené obraty nejspíš zamlouvaly. Ganda se právě chystala obrátit stránku, když koutkem oka zahlédla stín. Na nebi za velkou dunou se rýsovala obdélníková díra. Dveře k Síni světla byly otevřené…

Kniha se hlučně zabouchla. Bronzové pásy se s naříkavým zaskřípáním zaklaply. Ganda vyskočila. Běžela k zadní straně stanu a pak dál, do falešných dun. Čarovný písek jí jako živý chňapal po nohách, jako by byl spojencem toho, kdo právě vstoupil do Síně světla.

Ganda se skokem vrhla přes hřeben ploché duny. Když se přikrčila, nebylo na ni vidět. Cítila, jak jí písek klouže pod tělem. Stopa, která vedla od stanu k jejímu úkrytu, zmizela.

Ganda se neodvažovala zvednout hlavu. Každou chvíli čekala, že uslyší Galawaynův hlas. Měla jsem prostě zůstat sedět, pomyslela si. Kdyby si z dřevěného stojanu vzala některý ze svitků, mohla předstírat, že se vrátila, aby pokračovala v práci. Ale díra ve falešném nebi byla tak podobná trhlině v obloze na obrázku. Aniž by pro to měla rozumné zdůvodnění, byla si jista, že jí hrozí smrtelné nebezpečí.

Písek pod ní se rozestoupil. Na boku duny se pomalu vytvořila nehluboká jamka. Ganda tiskla tvář do písku. Nejraději by v něm zmizela celá jako ty nádoby s tajnými spisy, které tady Galawayn ukrýval. Každým okamžikem čekala, že na ni padne stín a uslyší posměšný hlas strážce tajemství.

Něco ji škráblo do tváře. Vyděšeně sebou trhla a odsunula hlavu kousek stranou. Z písku trčelo něco hnědého. Vypadalo to jako odumřelý kořen.

Další písek sklouzl pryč a ke Gandě se natáhla vyschlá ruka. V místech, kde se ještě nacházela, byla kůže svraštělá a zlatohnědá. Na dlani už žádná pokožka nebyla. Někdo ji čistě stáhl.

Ganda se pozpátku plížila pryč, neschopna odvrátit zrak. Další malá písečná lavina odhalila kousek předloktí. Ruka na ni mávala. Pozdrav mrtvého, který brzy nebude ležet pod pískem duny sám!

Lutinka vyskočila a dala se do běhu. V jakémsi vzdáleném koutě své mysli chápala, že za domnělý pozdrav mrtvého patrně může pouze pohyblivý písek. Ale tento poznatek nepronikl až k jejím nohám. Aniž by si lámala hlavu, že ji někdo uvidí, oběhla širokým obloukem velkou dunu a proklouzla dírou zející v nebi.

Jako smyslů zbavená se řítila labyrintem knihovny, a když se konečně musela naprosto bez dechu zastavit, neměla už představu, kde se nachází. Sál kolem ní vypadal jako velké skladiště. Na širokých stolech ležely stovky kulatých hliněných disků, do nichž byly spirálovitě vyryty zvláštní znaky.

Ganda se musela postavit na špičky, aby dohlédla přes desky stolů. Hořely tu jen tři olejové lampy. Ne dost, aby zahnaly tmu. Nezaslechla náhodou kradmé kroky? Zahleděla se zpátky ke dveřím. Nic.

Klekla si na kolena a pátrala očima v lese noh od stolů. Kromě ní tady nikdo nebyl. A přesto měla pocit, jako by ji někdo pozoroval. Rychlými kroky se vydala ke dveřím na opačném konci chodby a dál přes galerii, ze které bylo možno přehlédnout rozlehlý knižní sál. Toto místo jí připadalo povědomé. Zavítala sem toho rána, kdy hledala Ollowaina. Na zábradlí galerie stály velké lampy, vyzařující oslnivě bílé světlo.

Ganda věděla, že to odsud už není daleko do jejího pokoje. S úlevou sešla po točitém schodišti dolů do sálu. Kráčela kolem polic, dokud nenašla knihu s nápadným žlutým hřbetem. Stála v samém rohu regálu, přesně ve výšce jejích očí, a nesla titul, který nemohla zapomenout: Třináct velkých tajemství epilace. Chlupy na nohou byly v jejím životě zdrojem skutečných mrzutostí. Nestačila na ně dokonce ani magie. Dnes ráno přemýšlela, jestli by si neměla vzít knihu k sobě do komůrky. Teď jen letmo pohladila její plátěný hřbet, když ji míjela. Ještě se shledáme, přísahala si s úsměvem.

Pomyšlení na něco tak banálního jako vytrhávání chloupků utlumilo její obavy. Půjde teď prostě do svého pokoje a zamkne se v něm. Tam se jí nemůže nic stát. Místnost měla silné dveře a hned vedle byla Ollowainova komůrka. Bude v bezpečí!

Kráčela teď trochu jistěji a pronikla už hluboko do sálu, když se ještě jednou podívala na galerii. Přes mozaiku knižních hřbetů na zadní stěně galerie se mihl obrovský stín. A jako by vycítil její pohled, okamžitě zmizel.

Neutíkej, nabádala se vystrašeně. Když začneš utíkat, nebudeš už myslet jasně. A tvé kroky budou dobře slyšet!

Zašátrala po kouzelné hůlce, kterou si dvěma širokými koženými řemínky přivázala k levému předloktí, takže zůstávala skryta v rukávu šatů. „Jsem malá, ale jsem lutinka! Ať se tam plíží kdokoliv, považuje mě za snadnou oběť. Ale tou já nejsem!“

Slyšela, jak za jejími zády skřípají stupně točitého schodiště. Zrychlila krok a na konci nejbližšího regálu zahnula doleva, do příčné chodby. Se světly na galerii se něco stalo. Jejich barva se změnila z bílé na růžovou a každým okamžikem tmavla, až nakonec lampy zářily krvavě rudě. Už nesvítily rovnoměrně. Světlo pulzovalo, chvílemi sláblo a pak zase sílilo. Prostorným sálem se roztančily stíny. Všechno se každým okamžikem měnilo.

Srdce bušilo lutince až v krku. Vycítil pronásledovatel její myšlenky? Chtěl jí ukázat, že i on ovládá umění magie? Nebo si jen přál, aby zavládla v sále větší tma?

Na chvíli se zastavila a zaposlouchala. Doufala, že zaslechne pronásledovatelovy kroky, aby mohla odhadnout, kde se skrývá. Ale panovalo naprosté ticho. Ganda znovu zabočila. Když opustila hlavní chodby, stály regály tak těsně u sebe, že se bylo možné rozpaženýma rukama dotknout knih na obou stranách. Celý sál teď zahalovaly tísnivě rudé a černé stíny.

Lutinka vytáhla z rukávu kouzelnou hůlku, a zatímco spěchala jednou z uliček plných knih, zamumlala ukrývací kouzlo. Splyne se stíny. Její červené šaty jí už tak poskytovaly v tomto světle dobré maskování. Kouzlo ji schová před každým, kdo nebude hledět přímo jejím směrem. Pro náhodného pozorovatele se změní v jeden z prchavých stínů, které do sálu vrhalo mihotavé rudé světlo.

Ganda zpomalila. Snažila se pohybovat stejně nehlučně jako elfové. Co se asi míhalo jejímu pronásledovateli hlavou? Byl vůči ní ve výhodě. Vyznal se tady. Nejspíš tušil, že míří ke své komůrce. Nebude pro něj problém odříznout jí cestu. Může mu uniknout jen tím, že se nebude chovat podle jeho očekávání.

U nejbližší příčné chodby zahnula Ganda do další uličky a pak se rozběhla zpátky ke galerii. Ještě dvakrát změnila směr, teprve pak se zastavila. Teď už musí jen počkat. Kdyby tady pobíhala dál, prozradil by ji nakonec zvuk jejích kroků.

Dřepla si a pažemi si objala kolena. Jsem jen stínem, ukrytým mezi stíny, a on mě nemůže najít, opakovala si v duchu stále dokola. Světlé a tmavé tóny temně rudých světel se měnily v rytmu tlukotu jejího srdce. Nebo se její vystrašeně bijící srdce přizpůsobilo světlům? Pohrával si s ní Galawayn stejně, jako si pohrával s Ollowainem při falrachu? Jak mu mohla uniknout? A co od ní chce?

Neozvalo se teď něco? Ganda zadržela dech. Tiše našlapující chodidla na druhé straně regálu! Ganda slídila očima v mezeře mezi vršky knih a nejbližší policí. Nikoho neviděla.

Musíš jenom zůstat pěkně potichoučku sedět, nabádala se. Pokud se jenom letmo podívá do této chodby, neobjeví tě. Zvuk kroků utichl. Zastavil se? Vzpomněla si, jak ji Ollowain nesl tunelem knih. Pod nohama se mu nepohnula jediná stránka. Elfové se dokázali pohybovat naprosto nehlučně, když chtěli. Dokonce ani ve sněhu za sebou nezanechávali zřetelné otisky. Galawayn si tedy musel přát, aby ho slyšela. Takže věděl, kde je!

Kožich se jí naježil. Ne, ne, ne, tak to není! Jenom žádnou paniku. Jak by mohl vědět, kde je? Zavřela oči, aby mohla jasněji myslet.

Soustřeď se! Nenech se vystrašit! Co můžeš… Něco se jemně dotklo jejího ramene.

S vylekaným výkřikem vyskočila.

„Klid. To jsem já, Gando. Já.“

Roztřesená lutinka se otočila. Před ní stál Qualbam III. „Nechtěl jsem tě vylekat. Já…“

„To jsi byl ty, tam nahoře na galerii?“ utrhla se na něj.

Osvětlovač přikývl.

„Jak dlouho mě už sleduješ?“

„Hodnou chvíli. Utíkáš docela rychle.“

„Proč jsi na mě nezavolal? Vylekals mě skoro k smrti!“

Kobold se zlostně zamračil. „Už jsi zapomněla? Když tady pobíháš, nesmíš dělat hluk. Knihobití… Kromě toho naštveš knihy. Mají rády ticho. Věděla jsi vůbec, že se většině z nich líbí, když je hladíš po hřbetě?“

Ganda se stále ještě snažila ovládnout. „Proč jsi mě sledoval? Co to má znamenat?“

„No. Teda…“ Sklopil oči a prohlížel si chlupaté prsty na nohou. „Čekal jsem na tebe. Byli jsme přece domluveni.“

„Nic jsme nebyli!“ zahřměla.

„Ale ano. Přece jsem ti přesně vysvětlil, kde mě dnes večer najdeš. Schválně jsem se kvůli tobě hodil do gala.“ Rozpačitě se usmál. „Asi jsem na tebe chtěl udělat dobrý dojem.“

S výjimkou červeného šátku kolem krku si Ganda nevšimla na Qualbamovi žádných změn.

„Když jsi nepřišla, pomyslel jsem si, že ses možná ztratila. Koneckonců jsi tady nová. Stačí málo. Chci říct… Hele, nechci tě urazit, chápeš. Taky jsem tady zpočátku pořád bloudil. Jednou jsem dokonce tři dny…“

„Co jsi provedl s těmi světly?“

Qualbam se zatvářil uraženě. „Se světly? Vypadá to snad jako koboldí magie?“

Ganda se podívala nahoru na galerii. Ano, podle jejího názoru to vypadalo přesně jako ty hloupé vtipy, kterými byli koboldi proslulí v celém Albenu. „Kdo dělá něco takového? To… Nahání mi to hrůzu.“

Osvětlovač ji trochu neobratně pohladil po ruce. „To nemusí. Víš, z některých se tady časem stanou podivíni. Dělají nepochopitelné věci.“ Uchichtl se. „Bláznivé věci… To s těmi světly je přece neškodné. Říkáme tomu s kamarády knižní šílenství. Jenom zřídka nahlídnu do nějaké knihy. Moc četby tě jenom zmate. A pak ještě ta knihovna. Je taková skličující. Nikdy nevidíš kus opravdového nebe. Nedovedeš si představit, jak moc mi chybí, že se nemůžu v lijáku proběhnout kalužemi. Ale něco takového je neškodné. Stejně jako ta věc se světly.“ Znovu se zahihňal. „Před nějakou dobou jsme tady měli na návštěvě jednoho lamassu. Legrační havěť. Mají tělo obrovitého býka, orlí křídla velká jako dračí letky a vousatou hlavu. A jsou to pěkně nafoukaní chlápci. Zpočátku jsem našeho návštěvníka pozoroval. Jmenoval se Artaxas. Každý den strávil dvě hodiny tím, že si olejoval a kadeřil vousy. Nadutý, namyšlený týpek. Pobyt v knihovně mu moc neprospěl. Po dvou měsících to dotáhl tak daleko, že se pokusil spářit s Chironem.“ Qualbam prskal smíchy. „Považoval kentaura za krávu a nedal si to vymluvit. Ten tlustý chvastoun úplně ztratil rozum. Strážci vědění ho nakonec museli odtud vyhodit. Takže vidíš, že když si tady někdo trochu hraje se světly, je to úplně neškodné. Nic to není. Žádný důvod k obavám.“

Ale v Síni světla někdo byl. Dveře se koneckonců neotevřely samy od sebe. Ganda chvíli přemýšlela, jestli by neměla Qualbamovi říct o knize a vetřelci. Pak tu myšlenku zavrhla. Svěřovat se chlapíkovi jako on určitě nebyl dobrý nápad. Bylo až příliš zjevné, proč se kolem ní tak točí. Přesto byla v tu chvíli ráda, že není v sále sama.

„Hele, nepůjdeme někam, kde je to útulnější? Máš koneckonců pravdu. To s tím světlem tady může lézt docela slušně na… hmm… rušit.“

„A kam bychom měli podle tebe jít?“

„No, pokoje pro hosty jsou vážně super. Postele jsou tam mnohem lepší než v našich ubikacích. Dělíme se tři o jeden pokoj a postele máme v řadě nad sebou. Dřív to bývalo lepší. Každý osvětlovač prý měl vlastní místnost. Ale od té doby, kdy strážci vědění neví, kam by měli uskladnit nové knihy, musíme se tady všichni mnohem víc uskromňovat. Ať chceme, nebo ne.“

„Víš, co dělá čestného muže?“ Ganda počítala s ledasčím, přesto si nemyslela, že si bude Qualbam počínat tak přímočaře.

Kobold se na ni udiveně podíval. „Souvisí to nějak s tím, kam půjdeme?“

„Ano, trochu. Čestný muž může myslet na totéž co ty, ale neřekne to přímo. U žen to má větší úspěch.“

Osvětlovač se poškrábal na čele. „To mi připadá jako ostýchavý hlupák, který ještě nikdy nepí…“ Odmlčel se uprostřed slova a široce se na ni zazubil. Modré oči mu šelmovsky blýskaly. Zjevně si velmi užíval, že se jí může tak hrubě dvořit. V předstíraných rozpacích si položil ruku na ústa. „Hopla, něco takového by čestný muž samozřejmě taky neřekl.“

Ganda mu odpověděla ledovým pohledem. Vlastně Qualbam vůbec nevypadal špatně. Kdyby byl jenom trochu větší… Povzdechla si. Kdyby byl Ollowain jenom trochu méně podobný svým krajanům, určitě by se s ním dalo vyjít líp. Když si představila, jak elf uráží ostýchavé hlupáky, kteří si ještě neužili pořádné píchání, musela se bezděky usmát.

„No, konečně začínáš trochu roztávat.“ Qualbam zářil od ucha k uchu. „Už jsem se bál, že jsi panenská hysterka.“ Zavěsil se do ní a využil příležitosti, aby ji štípl do zadku. „Hej, ty máš liščí ohon? To je šílený! Fakt dost dobrý!“

„Říká se tomu ocas.“

Qualbam se oplzle usmál. „Tomuhle říkáš ocas? Tak to se budeš ještě divit.“

Ganda zvedla kouzelnou hůlku. Teď už toho bylo dost. „Možná jsi měl pravdu.“

„Jasně že mám pravdu. Jenom počkej, až si svlíknu kalhoty. Nebo ho chceš vidět hned? Vlastně je to jedno. Můžem si to potom ve tvé posteli ještě jednou…“

„Myslela jsem spíš tvoje obavy, že bych mohla být panenská hysterka.“ Vymanila se mu a zaťukala mu hůlkou na prsa. „Myslíš, že strážci vědění zaměstnají jako osvětlovače tlustou, slizkou ropuchu?“

„Hej, holka. Nehrej si tak s tou věcí, může to špatně…“

Na okamžik byla Ganda v pokušení ho začarovat. Jenom na jednu noc. „Co myslíš, že by v této situaci udělal čestný muž?“

„Ten by se v téhle situaci asi neocitl.“ Qualbam šilhal, protože nespouštěl z očí hůlku vznášející se mu před nosem.

„A proč by se do ní nedostal?“

„Protože nemá v kalhotech ocas…“

„Špatná odpověď.“ Putovala mu špičkou hůlky od brady přes krk na hruď a ještě níž. „Mohla bych samozřejmě začarovat jenom nějakou tvoji část. Možná by tě to naučilo lepším způsobům.“

„Čestný muž by tě doprovodil ke dveřím tvého pokoje.“

Ganda se usmála a nechala hůlku klesnout. Pak mu nastavila paži, aby se mohl zavěsit. Qualbam se zatvářil, jako by ho donutili sníst zkaženého sledě. Mlčky ji vyvedl z velkého sálu a lutinku překvapilo, jak blízko je svému pokoji.

Když dorazili ke dveřím, způsobně se uklonila. „No vidíte, pane. Bylo to tak těžké?“

„Mám pocit, jako bych už nebyl sám sebou,“ pronesl kobold zvláštním tónem. Strnule se uklonil. Pak se napřímil a v očích mu čtverácky zajiskřilo. „Má nejdražší, strč si tu kouzelnou hůlku do své drahé zadnice. Stará panno.“

Než se zmohla na odpověď, vzal nohy na ramena a zmizel.

Ganda se usmála pod vousy. Tak špatný chlapík to zase nebyl. Otevřela těžké dveře pokoje a pak je zevnitř zavřela na závoru. Jen pro případ, že by Qualbama napadlo ji pozdě v noci ještě jednou poctít svou návštěvou.

Unaveně přistoupila k nízkému stolu a povytáhla knot olejové lampy, takže malou místnost zalilo zlaté světlo. Veškerý nábytek byl uzpůsoben velikosti koboldů. Hostinské pokoje Iskendrie byly velkoryse zařízené. Mobiliář byl krásně vyřezávaný. Na stojanu vedle dveří stála mísa s čerstvou vodou. Na stole ležel každý večer tác s čerstvým ovocem a křišťálová karafa s jablečným vínem.

S vyčerpaným povzdechem se opřela o dveře. Měla by zajít za Ollowainem a promluvit si s ním o Galawaynovi z Valemasu. O mrtvolách v písku a o tom, co se dočetla v Melianderově knize. Ale zlobila se na něj. A měla pocit, že ji zklamal. Kde vězel celý den? S ním po boku by nemusela utíkat. Emerelle ho s ní snad poslala proto, aby ji chránil! A kde byl, když ho potřebovala?

Bylo nerozumné za ním nejít. Ganda přistoupila ke stolu a nalila si sklenici vína. Pokud byl elf ve svém pokoji, určitě ji slyšel přicházet. Proč sem na chvíli nenakoukl, aby se zeptal, jak se jí daří?

Znala odpověď: Pro čestného muže se neslušelo, aby navštěvoval dámu v její ložnici uprostřed noci. Čert vzal čestné muže!

Ganda jediným douškem vyprázdnila sklenici a znovu ji naplnila. Strážci vědění se musí dozvědět, že je Galawayn vrah. Bylo to to knižní šílenství, o kterém mluvil Qualbam? Určitě by se zbláznila, kdyby byla celý život zavřená v této knihovně. Už teď, po několika málo dnech, bolestně postrádala doteky větru ve tváři a pohled na skutečné nebe nad hlavou.

Vyprázdnila druhou sklenici. Na chvíli si lehne a natáhne se. Udělá jí to dobře. Bude mít ještě dost času podívat se po tom zatraceném elfovi, a když nebude u sebe, pak… Ne, to neudělá! Sama už do knihovny nevkročí. Zatarasí dveře a počká, až dorazí Ollowain, ať už vězí kdekoliv.

Ganda položila kouzelnou hůlku vedle karafy. Bylo hloupé vypít hned dvě sklenice jablečného vína najednou. Cítila se trochu stříknutá. Zapudila Qualbama navždy? Nebo učiní kobold zítra další pokus?

Osvětlovač měl pravdu. Postel byla skvostná. Nádherně měkká a dost velká, aby se do ní oba pohodlně vešli. Měl hezké oči. Měnily barvu podle světla. Dnes ráno byly ještě světle šedé. Jak rezolutně se jí snažil zabránit, aby se vydala do knižního závalu v Pivní věži! Opravdu si o ni dělal starost.

„Blbost, jenom se ti snažil hned ráno dostat do postele, holka,“ zamumlala. Znělo to trochu žvatlavě. Cítila se lehká. Udiveně se podívala na karafu. Jablečné víno bylo silnější, než čekala. Včera ji tak nedostalo… Možná neměla vypít dvě sklenice na prázdný žaludek. Krátký odpočinek. Jen se na chvíli natáhne. Sáhla si za krk a odepnula háčky šatů. Ulehávat oblečená bylo to poslední… Neměla by žádné pohodlí. Bude počítat, pak určitě neusne. Když dopočítá do tisíce, vstane.

Ganda si začala svlékat šaty. Ztratila rovnováhu a zachichotala se. Co je to za víno? Je silné jako kořalka.

Pod prostěradlem se něco pohybovalo. Vytvořila se na něm boule. Myši! Zatracená knihovna. Nebylo to tu o nic lepší než jinde. „Zmiz z mé postele, nebo si to s tebou vyřídím, ty…“ Ganda se kousla do rtů. Byla trochu příliš hlučná. Zpropadeně! Snad není Ollowain vedle. Co by si teď o ní asi pomyslel? Horní polovinou těla ještě vězela v šatech. Jedno po druhém. Nejdřív ta myš. „Zmiz. Okamžitě!“

Ganda se předklonila a popadla cíp prostěradla. Rozhodným trhnutím ho stáhla a při tom ztratila rovnováhu. Plachta zavířila vzduchem. Karafa s třeskotem spadla ze stolu. Lutinka zakopla o židli a spolu s ní se skácela k zemi.

Omámeně zamžourala směrem k posteli. Ležela na zemi, napůl zamotaná do prostěradla, napůl do šatů. Nad okrajem postele vykukovala bílá hlava s červenýma očima. Galawaynova kostní zmije!

Had sklouzl na plachtu. Po hladkém sukně se pohyboval jen pomalu. Ganda zadržela dech. Přes látku cítila, jak se jí zmije plazí po noze.

Nehýbat se! Pak možná nekousne! Had se nezakousne do ničeho, co považuje za mrtvé, říkala si Ganda. Zlé červené oči na ni upřeně hleděly. Ví, že žiju!

„Gando? Všechno v pořádku?“ Na dveře někdo zaklepal. Ollowain! Zacloumal jimi. Závora!

Had se jí svíjel v klíně. A Ganda na něj s nataženýma rukama zírala, polapená ve svých šatech. Mizerný způsob, jak zemřít!

Hlava s kmitajícím jazykem se k ní pomalu zvedala.

„Gando?“ Dveře se znovu otřásly. „Odpověz!“

Zmije se kolébala sem a tam.

Ganda stále zadržovala dech. Opojení vínem zmizelo jako čarovným proutkem. Hlavou se jí mihla Galawaynova slova. Jak to říkal? Hadí jed oběť omámí. Nedokáže ani vykřiknout. A nezanechává stopy. Postižený vypadá, jako by prostě usnul. Proč to dělal? Proč mám umřít? Kvůli té knize? Aspoň zůstane spousta stop. Ollowain ho dostane.

Dřevěným dveřním rámem pronikla čepel a zvedla závoru. V příští chvíli se dveře rozletěly. Had strnul.

Ollowain se zarazil uprostřed pohybu. „Ani se nehni,“ zašeptal.

Gandě vhrkly do očí slzy. Za tuhle hloupou větu by mu nejraději vyčaroval na jazyku uzel.

Ollowain tasil dýku a zvedl paži.

Gandu něco štíplo do břicha. Chtěla vykřiknout, ale nevydala ani hlásek. Nejasně viděla, jak zmije letí pryč. Elfova dýka ji probodla a přišpendlila k noze stolu.

Ganda chtěla zamrkat. Ještě stále měla v očích slzy. Ale její víčka byla jako zkamenělá. Zhroutila se na bok. Něco jí stlačovalo hruď. Nedostávalo se jí vzduchu.

Náhle se nad ní objevil mistr šermíř. V ruce opět svíral dýku. Cítila na břiše jeho prsty. Byly ledově studené.

Ollowainovy rty se pohybovaly, ale lutinka už nic neslyšela. Sklonil se a políbil ji na břicho.

Ganda by se nejraději usmála. Polibek od elfa!

Plíce jí hořely. Zmocnila se jí závrať. Pak ucítila, že jí přestává bít srdce. Škoda, že už o tom polibku nikomu neřekne.

DOBŘÍ PŘÁTELÉ

Skanga si mrzutě vyklepala z pláště sníh. Na cestu ze světa lidí zpátky do Sněžné marky jí stačilo deset kroků. Ale aby se dostala od albské hvězdy k jeskyním Vlčí jámy, musela sedět víc než půl dne na saních. Ledový chlad se jí zahryzl hluboko do kostí. Kdysi jí zima nevadila. Byly doby, kdy běhala sněhem bosa.

Její svěřenkyně Birga se jí vydala vstříc, aby jí odebrala plášť. V ruce držela zahřátou vlněnou pokrývku. Skanga cítila v jejím pohledu zvědavost. Ale mladá šamanka byla dost chytrá, aby se na nic neptala. Byla také dost moudrá na to, aby se ji ještě nepokusila zavraždit. Skanga věděla, že to jednoho dne přijde. Sama nebyla jiná.

„Máš návštěvu, má paní.“

Stará šamanka nevrle mávla rukou. „Nechci nikoho vidět. Rozdělala jsi oheň?“

„Jistě.“ Birga zaváhala.

„Co je?“

„Tvůj host trvá na tom, že se s tebou naléhavě potřebuje setkat. Čeká už od poledne a nenechá se poslat pryč.“

„Kdo to vůbec je?“

„Nějaký lutin. Nechce prozradit své jméno.“

Skanga zasténala. To bylo to poslední, co teď potřebovala. „Jdi, podřízni mu hrdlo a pak mi ho přines. Doufám, že není jenom kost a kůže.“

Birga se tiše zasmála. „Jak si přeješ. Nemám ho stáhnout z kůže, než ti ho přinesu?“

Skanga se otočila. Z Biržiny aury se nedalo usoudit, jestli žertuje. Nosila masku z kůže, která ukrývala její tvář dokonce i před šamančiným magickým zrakem. Maska bývala obličejem Branbartovy milenky, která krále zklamala. Tvrdilo se, že je Birga neuvěřitelně ošklivá. Nedovolila, aby jí Skanga prozkoumala tvář prsty.

Mladá šamanka odolala jejímu zkoumavému pohledu. „Mám ho stáhnout z kůže?“

„Ne. Maso dostane po všem tom strachu a bolestech pachuť.“

Její svěřenkyně přikývla. Pak z koženého váčku u opasku něco vylovila. Šátek ze zelené vlny, omotaný koženou šňůrkou. „Chtěl, ať ti to dám.“

„Co je to?“

Birga pokrčila rameny. „Trval na tom, že to smíš otevřít jenom ty.“

Šamanka přeřízla obětním nožem šňůrku. Do látky bylo něco zabaleno. Birga se odvrátila, aby neviděla, co nebylo určeno pro její oči.

Skanga nahmatala prsty jemně vyřezávaný kostěný prsten, dost velký, aby ho mohl nosit trol. Sevřela ho v dlani. Znala ho dobře. Před mnoha lety ho darovala Branbartovi ke korunovaci. „Pošli mi toho lutina. Chci si s ním promluvit. Sama!“

Birga přikývla a zmizela.

Někde v hloubi jeskynního labyrintu se rozezněl jasný štěněčí smích, doprovázený pronikavými údery těžkých kamenných kladiv o skálu. Udělat z Vlčí jámy zase dobrou sluj byla těžká práce. Elfové zalili srdce hory jasným světlem a dopravili sem dokonce i stromy a květiny. Kromě toho se postarali, aby bylo ve většině jeskyní příjemně teplo. Tyhle elfí sluje nebyly k ničemu! Choulostivěl v nich každý, kdo v nich žil. Brzy ale bude Vlčí jáma vypadat jako dřív.

Šamanka odhrnula těžký kožený závěs, který zakrýval její výklenek. Na zemi hořel příjemný oheň. Vzduch byl tak prosycen kouřem, že návštěvníkovi při vstupu slzely oči.

Skanga s povzdechem usedla na mamutí kožešinu, rozloženou u ohně. Položila si plášť na zem, přihodila ještě jedno polínko a pak přidržela ruce nad plameny. Do starých údů se jí pomalu vlévalo teplo.

Chvíli hrabala v kožešinách a pak vytáhla váček z nevydělané kůže. Opatrně jím zatřepala a naslouchala tichému chrastění kostí. Potom vysypala obsah na kůži. Byly to úlomky kostí lidí, elfů, koboldů, kentaurů a dalších, exotičtějších druhů. Dlouho hleděla na vytvořený obraz. Každá kost měla vlastní auru, která ji prozrazovala, aniž by musela Skanga ohmatávat její tvar. Kůstka z koboldího prstu u nohy, položená na dračím zubu, slibovala mrzutosti. Neměla by návštěvníka podcenit. Ve výjevu, který se jí naskytl, bylo ale i něco dobrého. Její lid bude velmi plodný. Už teď nosilo štěňata pod srdcem víc žen než kdykoliv předtím. Šance, že se Branbart brzy znovu narodí, byla velká.

Závěs jejího výklenku se odsunul stranou. „Náš host má na sobě dlouhý šedivý zimník a beztvaré holínky,“ řekla Birga. Někdy byla až příliš horlivá a bez vyzvání se snažila popisovat, co se kolem děje. Zjevně netušila, kolik toho Skanga ještě stále vidí.

„Na hlavě má špičatou červenou čapku s kožešinovými klapkami na uši. Na čenichu mu sedí podivná konstrukce se dvěma skleněnými kotoučky zasazenými do oceli.“

Skanga už o té kouzelné věci, vynalezené koboldími mudrci, slyšela. Její magie zbavovala oči únavy a umožňovala jim vidět zase tak ostře jako za mladých let.

„Teď tu konstrukci sundává a otírá si ji kapesníkem,“ řekla Birga.

Skanga cítila hostův pohled. V jeho auře se nezračila ani stopa strachu. Byl si zatraceně jistý sám sebou. S koboldem jako on se dosud nesetkala. Měla pocit, že se na ni vyzývavě usmívá.

„Teď si rozepíná kabát.“

Birga začínala Skanze vadit. Hloupá ženská, zlobila se. Copak si myslí, že jsem i hluchá? Šamanka samozřejmě slyšela, že si lutin rozepíná knoflíky!

„Je hezké, že sis na mě našla čas, mocná Skango.“

Na kobolda měl příjemný hlas. Šamanka mu pokynula, aby se posadil vedle ní u ohně. „Už nás můžeš nechat o samotě, Birgo. Poradím si.“ Její host ji klidně může považovat za bezbrannější, než ve skutečnosti je. Poslouchala, jak se kroky její svěřenkyně vzdalují.

„Takže ses rozhodl, že mě budeš vydírat, lišáku,“ zahájila šamanka rozhovor. „Přitom se o lutinech tvrdí, že jsou velmi chytří.“

Návštěvník zvedl odmítavě ruce. „Prosím, mocná. Nikdy by mě nenapadlo být k tobě nepřívětivý. Právě naopak, cítím hluboký respekt k tobě i tvému lidu. Myslím, že lutinové a trolové si jsou velmi podobní.“

Skanze došla řeč. Ten chlapík se zbláznil! Jak by se mohly ty malé, vyzáblé liščí palice srovnávat s národem válečníků, který uštědřil přemocným elfům hned celou řadu porážek? Ne, toto přirovnání bylo příliš scestné, než aby na ně bylo třeba plýtvat hněvem.

Skanga obracela kostěný prsten mezi prsty. „Jak mám rozumět tomuhle, liščí tlamo?“

Lutin lehce zavrtěl hlavou. „Žádná liščí tlama, mocná. Odpusť, že jsem se nepředstavil. Jsem Elija Glops z národa lutinů. První předseda Ligy na ochranu vnitřní velikosti Albenu a první tajný rada velícího štábu Rudých čapek.“

Skanga se na něj pronikavě podívala. Zlobilo ji, že ten skrček stále nedává najevo sebemenší strach. „Máš víc titulů než náš král,“ pronesla pohrdavě.

Elija na ni přátelsky mrkl. „No, někdy musí tituly nahradit vojska.“

Chce si z ní dělat legraci? Zvedla kostěný prsten. „Co chceš?“

„Obchod. Určitě víš, že lutinové mají pověst handlířů a zlodějů, a ani já se úplně nezapřu. Pomyslel jsem si, že by bylo velmi milé, kdybyste propustili všechny koboldí otroky, kteří vám slouží. Pokud se najdou nějací naivní ubožáci, kteří pro vás pracují dobrovolně, smí samozřejmě zůstat. Ale každý, kdo chce opustit tuto ledovou zemi a hledat štěstí jinde, by měl mít možnost mě následovat.“

Skanga do sebe zaklínila neohebné prsty a zapraskala klouby. Suché lupání, připomínající lámající se větve, bylo vedle praskání ohně jediným zvukem ozývajícím se v jeskyni. Ten zatracený lutin na ni dál nepohnutě hleděl. Vnímala jeho pohled skoro jako dotek. Určitě dobře věděl, co žádá.

„Myslím, že svou svěřenkyni poprosím, aby ti pomohla z kůže, liščí tlamo. Ale dám si pozor, abych neochutnala tvůj mozek, který muselo postihnout podivné šílenství.“

„Tam, odkud pocházím, je ještě spona z nefritu, která představuje kroutícího se draka. A mohutný válečný kyj, který by většina veteránů tvého lidu určitě poznala. Kromě toho máme taky obrovskou trolí lebku, kterou jsme vařili tak dlouho, až z ní odpadlo všechno maso. Na opuchlé čelní kosti je zřetelně vidět, že ji kdysi zasáhla silná rána kyjem. Jestli se mi něco stane, nebudu moci zabránit, aby nebyl tento králův majetek předložen vévodům tvého lidu. Přitom přece věří, že se Branbart zřítil do nicoty.“

Skanga znovu zapraskala klouby. Nepochybovala, že se kobold pořádně pojistil. Vysvětlovalo to jeho neohrožené vystupování. „To nemohu žádat. Vévodové by mě neposlechli.“

Elija mávl rukou. „Ale prosím, nejmocnější. Jestli existuje někdo, koho všichni trolové současně respektují a bojí se ho, jsi to ty.“

„Můj lid vždycky míval koboldí otroky. Nikdo nepochopí, proč bychom se jich měli najednou vzdát. Potřebujeme je.“

„Rychle se bez nás naučíte obejít. Už jsem se zmiňoval, že existuje svědek tvé královraždy?“

Skanga zavřela oči a přemýšlela o Branbartově smrti. Byla si tehdy naprosto jista, že ji nikdo nesleduje. Jak mohla přehlédnout kobolda? Kdyby ta liščí tlama rozšířila, jak Branbart opravdu zemřel, a že obelhala a podvedla svůj lid, byly by její dny sečteny. A po její smrti by vévodové začali mezi sebou bojovat. Podvodníci by prohlašovali různá štěňata za znovuzrozené krále. A pokud by Orgrim nezasáhl, její lid by se rozsápal na kusy.

„Jen aby nedošlo k nedorozumění,“ přerušil Elija její mlčení. „Nemám zájem o občanskou válku mezi troly. Kdyby k ní došlo, hluboce bych toho litoval. Ani nemám nějaké morální námitky proti královraždě. Právě naopak, podle mého názoru vyžaduje dialektika spravedlnosti tu a tam královskou oběť.“

„Cože?“ Skanga nedokázala lutinovy zmatené vývody sledovat.

„Chci říct, že Branbart jistě zemřel pro blaho lidu.“

Přesně tak tomu bylo. Ale kvůli způsobu, jakým to ta mizerná, malá liščí tlama říkala, to znělo podle a hanebně. Skanga se ještě nikdy necítila tak zahnána do kouta. Nenapadalo ji žádné východisko. Stačilo by jediné slovo moci a mohla by nechat lebku toho ubohého skrčka rozskočit na kusy. Ale až příliš přesně popsal královy věci. Šamanka cítila, že jí nelže. Kdyby ho zabila, uvrhli by jeho druhové její lid do bratrovražedné války. Ovšem požadavek na propuštění koboldů byl nesplnitelný.

„Říkal jsi přece, že mě nechceš vydírat. Nebo jsem to špatně pochopila?“

„Ale vůbec ne!“ V koboldově hlase se vznášel víc než jen nádech povzneseného humoru. „Jsem rád, že teď můžeme pokračovat v jednání jako rovný s rovným. Tak, jak se sluší na rozumný obchod, pro tebe samozřejmě mám nabídku a byl bych rád, kdyby nám v budoucnu ta nemilá věc s Branbartovou smrtí už nepřekážela. To, co ti tady nabízím, není nic menšího než Emerellina hlava a návdavkem hlavy všech ostatních elfích knížat.“ Pronášel to s takovou přesvědčivostí, jako by jeho kati už číhali za trůny elfů.

Skanga si zamyšleně hleděla do klína. Netušila, co si má o tom lutinovi myslet. Byl to úplný blázen? Objevila na svých záplatovaných šatech veš a odcvrnkla ji prsty do ohně. „Přines mi Emerellinu hlavu a dostaneš všechny koboldy. Nechám dovést dokonce i ty, kteří byli zavlečeni do světa lidí.“

„Ne, ne.“ Lutin vyskočil a máchaje divoce rukama, začal pobíhat sem a tam. „Tak jednoduché to nebude! Chceš mě urážet? Máš vůbec představu, jakou námahu jsem musel podstoupit, abych se sem dostal? Moje znalkyně stezek není právě k dispozici a já se musel při cestě světelnou sítí svěřit do rukou druhořadému náhradníkovi. Nevysmívej se mi! Nejsem nějaký lesní nebo luční kobold!“

„Nabídl jsi mi přece hlavy elfů.“

Elija se zlostně otočil. „Pochybuješ snad o mých slovech? Říkám ti, že knížata elfů už mají k hrdlům přitištěné dýky, i když to ještě netuší. Ale nemáme dost sil, abychom jim mohli uříznout hlavy. Sil, jaké nechybí trolům! Jako spojenci bychom byli neporazitelní. Až vyženeme elfy, vytvoříme z trolích válečníků a koboldů společnou radu, která bude vládnout Albenu. Všechny národy si pak budou rovny. Zahájíme zlatý věk…“

„Vysvětli mi, prosím, ještě jednou tu věc s dýkami na hrdlech elfů,“ přerušila ho Skanga. Lutin vypadal na okamžik zmateně. Příliš se nechal unést sny o budoucí vládě. Několikrát se zhluboka nadechl. Pak začal znovu mluvit. Vylíčil svůj plán do všech detailů.

Když skončil, byla Skanga nadšená. Elija nesliboval nic, co by nemohl splnit. Elfové opravdu měli na hrdlech dýky a ve své povznesenosti vůbec netušili, jaký osud jim hrozí.

PROBUZENÍ

Ollowain jemně pohladil lutinku po kožichu na čele. Měla ho rozcuchaný a bez lesku. Pro elfa nebylo snadné číst koboldce s liščí hlavou ve tváři. Byla mimo nebezpečí? Její srdce už dva dny nepřestalo ani na okamžik bít, přesto se stále neodvažoval sejmout jí pravou ruku z hrudi.

Bděl nad slabým tlukotem jejího srdce, třepotavým a nepravidelným. Ještě stále mu připadalo, jako by byl unavený sval každým okamžikem připraven se zastavit. Dokonce i když srdce zesílilo, hrozil se Ollowain chvíle, kdy Ganda otevře oči. Nikdo nedokázal odhadnout, jaké poškození utrpěl její mozek. Zpočátku přestala i dýchat. Ocitla se tak blízko smrti!

Mistr šermíř si dělal těžké výčitky. Přišla k němu a vyburcovala ho z jeho šílenství. A jak se jí za to odvděčil? Nechal ji na holičkách. Nevšímal si toho, co po něm chce. Přitom se zdálo, že odhalila pravdu. Jinak se nedalo vysvětlit to, k čemu došlo. Neznámý nepřítel nastražil na lutinku zákeřnou past. Ollowain slyšel, že Ganda dorazila ke svému pokoji s doprovodem. Vlastně jí chtěl ještě jednou poděkovat, ale pak se rozhodl počkat a nerušit ji. Společník na Gandu zjevně dotíral tak, že zavřela dveře na závoru. I to byla součást zlovolného plánu. Do jablečného vína v karafě někdo přimíchal silnou kořalku. Opilá lutinka si měla lehnout do postele. Příliš omámená, než aby si všimla, že tam na ni číhá smrt. A pokud by se jí ještě podařilo zavolat o pomoc, měly zatarasené dveře zajistit, že každá záchrana dorazí pozdě.

„Neutápěj se ve výčitkách, Ollowaine!“

Hlas šermíře polekal, i když už mu byl jeho teplý tón za poslední dny dobře známý. Ve dveřích Gandina pokoje stála postava v dlouhé černé kutně, s tváří zastíněnou kapucí. Když Ollowain spatřil mistra Reilifa poprvé, připomínal mu živoucí ztělesnění smrti. Přitom to byl právě on, kdo se lépe než kterýkoliv jiný strážce vědění vyznal v onemocněních těla i duše. Jeho magické síly byly jen slabé, nedokázal dělat žádné zázraky. Ovšem znalostmi se mu nikdo nevyrovnal. V knihovně byly tisíce knih a svitků o léčitelství, anatomii, jedech a nemocech. Reilif znal stovky z nich nazpaměť. Byl přesvědčen, že alkohol, který se měl stát pro Gandu osudným, ji nakonec zachránil, protože se jí jed nerozšířil po těle tak rychle jako za normálních okolností.

Ollowain naproti tomu zastával názor, že to bylo tím, že kostní zmije byla už dlouho mrtvá a její jed proto ztratil na účinnosti. Temnou magií do ní byl vdechnut život, aby mohla jiný život zničit.

„Už pět dní a pět nocí jsi nespal, Ollowaine. Jak dlouho myslíš, že to ještě vydržíš? Ganda je mimo nebezpečí. Dovol mi, abych tě u jejího lože vystřídal.“ Reilif hovořil tichým, přátelským hlasem, který ostře kontrastoval s jeho nepříjemným zevnějškem. Ale Ollowain mu nevěřil. Nikdy pořádně nespatřil Reilifovu tvář. Kromě brady a úst zůstávalo všechno ostatní skryto ve stínu kapuce.

Mistr šermíř si už mezitím učinil o jejich nepříteli určitou představu. Musel to být kouzelník, ovládající temné kouzlo tělesné proměny. Druh magie, na který většina Albenu pohlížela s odporem a trestala ho klatbou a vyhnanstvím. Na tuto stopu ho přivedla Gandina zmínka o Devantharech; existovala řada důkazů, která jeho podezření posilovala. Proto nemohl od Gandina lůžka odejít. Nepřítel mohl přijmout každou myslitelnou podobu. Kdo mohl vědět, zda byl strážce vědění opravdu mistrem Reilifem?

„Zvládnu to,“ odvětil elf unaveně. „Děkuji ti za nabídku.“

Reilif si povzdechl. „Doufám, že je ti jasné, jak pošetile si počínáš. Znám tvé obavy. Jednou ale budeš muset někomu důvěřovat, Ollowaine. To, co děláš, je ušlechtilé, ale nerozumné. Stejně jako je ušlechtilé a nerozumné rozříznout ránu po hadím kousnutím a pokoušet se vysát jed. Tím ses jenom skoro sám zabil.“

„Je mi dobře,“ trval na svém šermíř nezvučným hlasem.

„Ano, protože jsi měl štěstí. Jedy nezabíjejí elfy tak rychle jako lutiny.“

„Prosím, mistře, nechci teď o tom mluvit.“ Ollowain se cítil příliš vyčerpaný, než aby se pouštěl do rozepří. Jediné, co chtěl, bylo zůstat o samotě.

Místo aby odešel, přistoupil strážce vědění ke Gandinu lůžku. Přiložil jí na hruď stetoskop a naslouchal tlukotu jejího srdce. Pak ji pohladil po kožichu a nakonec po malém, černém liščím čumáku.

„Ještě pořád se jí nevede dobře. Měli bychom zvážit pouštění žilou. Tím jí odvedeme z těla další jed a dáme vyčerpanému tělu příležitost obnovit harmonii šťáv.“

Gandě se zachvěla víčka. „Nikdo… ze mě nebude pumpovat krev,“ zamumlala omámeně. „Já… mám žízeň.“

Ollowain s obrovským ulehčením vstal. Na stole teď stála karafa s vodou. Elf naplnil sklenici. Musel Gandu podepřít, protože byla příliš slabá, než aby se mohla sama napít. Zhluboka si povzdechla námahou.

Reilif se lutince obřadně uklonil. „Dovol, abych se představil, Gando z národa lutinů. Jmenuji se Reilif. Velmi mě mrzí, co se přihodilo.“

Ganda, která si zjevně teprve teď uvědomila, že je nahá, si povytáhla deku k bradě.

„Chtěl bych se ti jménem všech strážců vědění omluvit, Gando. Nikdy předtím se nikdo z nás nepokusil ublížit návštěvníkovi knihovny. Nechápu, co do mistra Galawayna vjelo.“

„Byl to jeho had, že?“

Reilif s křečovitě sevřenými ústy přikývl. „Ano, válec, ve kterém hada uchovával, je prázdný. Nikdy bych si nepomyslel, že se zabývá takovým druhem magie.“ V zoufalém gestu zvedl ruce. „Galawayn nás v tolika směrech překvapil… Už v jeho činech nepoznávám muže, kterým kdysi býval. Počínal si, jako by patřil k bezbožným novicům Alathaie.“ Strážce vědění sklonil hlavu. „Mohu se jen znovu omluvit.“

„Kde je Galawayn teď?“ Gandin hlas už zněl maličko pevněji.

„Necháváme ho všude hledat. Albské hvězdy knihovny jsou obsazeny a ozbrojenci systematicky prohledávají všechny sály. Nemůže odtud uniknout,“ ujišťoval Reilif.

„Musím do Síně světla,“ oznámila Ganda a posadila se v posteli. „Kdybyste byli tak laskaví a podali mi šaty.“

„To by stačilo. Jsi příliš slabá. Musíš nejdřív nabrat síly,“ rozhodl Ollowain. To bylo neuvěřitelné! Sotva se vzchopila natolik, aby mohla mluvit, už ji napadaly hlouposti.

„Mohl bys mě nést, Ollowaine. Nebo mě chceš už zase nechat na holičkách?“

Elf se zhluboka nadechl. Chystal se jí rozhněvaně odpovědět, ale pak se ovládl. To musely být následky toho jedu. Ganda nebyla úplně při smyslech. Měl by s ní mít trpělivost.

Lutinka spustila nohy z postele a okamžitě ztratila rovnováhu. Prostě se skácela dopředu.

Ollowain ji zachytil. „Tady to vidíš. Prosím, aspoň tentokrát mě poslechni.“

Ganda se na něj prosebně podívala. Stále měla strach. „Musíme odtud pryč,“ zašeptala. „Pořád nám hrozí nebezpečí. Ale než odejdeme, musím ještě jednou do Síně světla. Prosím.“

„JSME ZE HRY“

I když byly obličeje dosud částečně pokryty zaschlou vrstvou písku, nemohlo být o totožnosti obou mrtvol pochyb. V duně byli pohřbeni Galawayn a Qualbam III. Gandě se bolestivě sevřel prázdný žaludek. Na okamžik se bála, že začne zvracet.

„Změnilo se něco na Qualbamovi, když jste se setkali?“ zeptal se mistr šermíř tiše. Oba stáli kousek stranou od mistra Reilifa, pod jehož dozorem tři koboldi vyhrabali mrtvoly.

„Jeho oči.“ Lutinka měla ústa vyschlá na troud. „Včera večer měl zářivě modré oči. Ráno byly ještě šedé.“

„To je všechno? Nechoval se nějak jinak? Jak chodil? Nedělal nějaké nápadné gesto? Nebylo na něm něco dalšího, čím by se zřetelně odlišoval?“

Lutinka zavrtěla hlavou. Hleděla do koboldovy nehybné tváře. Zemřel, protože ho znala. Vrah věděl, že nebude Qualbama podezírat, když ho potká.

Mistr Reilif poklekl vedle obou mrtvých a začal je prohlížet.

Ganda se kradmo podívala koboldům do očí a s úlevou zjistila, že nejsou modré. Jen u strážce vědění si nemohli být jisti. Jeho oči zůstávaly skryty ve stínu kapuce. V černé kutně vypadal jako oživlý stín. Jako to, proti čemu měli bojovat. Yingiz.

Reilif s naprostým klidem ohmatával oba mrtvé. Jeho bledé, štíhlé prsty klouzaly po vysušených tělech jako pavoučí nohy. Pak stlačil koboldovi hrudní koš, načež Qualbamovi vytekla z koutku úst tuhá, hnědavá tekutina.

„Osvětlovač není mrtvý dlouho,“ prohlásil Reilif a napřímil se. „Myslím, že zemřel teprve před několika málo dny. Těžko říct, co ho zabilo. Nenašel jsem žádná vnější zranění. Písek dosud jeho tělo příliš nevysušil.“ Strážce vědění ukázal na Galawayna. Elfova postava byla skrčená a šaty nasáklé zaschlou krví. „Jeho zabila rána dýkou do krku. Pak mu vrah z nepochopitelných důvodů stáhl z rukou kůži. Písek už Galawaynovo tělo hodně vysušil. Přesto mám pocit, že ani on nebude mrtev déle než pár dní.“

„Proč?“ zeptal se Ollowain.

„Před deseti dny se konalo poslední shromáždění strážců vědění. Galawayn seděl naproti mně. Všiml bych si, kdyby se někdo pokoušel hrát jeho roli. Vrah se zjevně právě z toho důvodu včera shromáždění vyhnul. Galawayn chyběl. Bez omluvy,“ dodal, jako by tato skutečnost zločin ještě zhoršovala.

„Neměl jsem pocit, že by se choval nějak nápadně,“ řekl Ollowain.

Ganda nevěřila vlastním uším! Ten darebák, který přijal Galawaynovu podobu, uvrhl Ollowaina do nejhlubšího zoufalství a jemu to nepřipadalo nápadné? Elfové!

„Vždyť jsi ho přece vůbec neznal,“ pronesl Reilif překvapivě ostře. „Jak chceš posoudit, jestli se změnil?“

„Řekl jsem, že se nechoval nápadně,“ odvětil Ollowain s pobuřujícím klidem a klekl si vedle mrtvého elfa. „Co má s těma rukama?“

Zatímco si mistr šermíř a Reilif zevrubně prohlíželi mrtvolu, stáhla se Ganda zpátky. Držela se dosud na nohou jen nejistě a trochu se jí točila hlava. Ale když koboldové kopali v duně, trvala na tom, aby ji Ollowain postavil na zem. Náhle jí bylo trapné, že se nechává nosit jako dítě.

Horko v Síni světla jí dávalo zabrat. Nejistými kroky se uchýlila do stanu. Od chvíle, kdy se probudila, nestrávila s Ollowainem ani chvíli o samotě. Mistr Reilif se od nich nehnul na krok. A Gandě nahánělo strach, že mu nevidí do očí.

Prohlížela si velkou knihu s kovovými sponami, která ještě stále ležela na nízkém čtecím stolku. Vypadalo to, že s ní od její poslední návštěvy nikdo nehýbal. „Jde o tebe, že?“ zeptala se, jako by jí mohla čarovná kniha rozumět. „Neotevíráš se vrahovi. Proto stáhl Galawaynovi kůži z rukou. Chtěl tě přelstít rukavicemi, které napodobovaly elfovy ruce.“

Rukavice ještě pořád ležely na stolku. Ganda znechuceně odvrátila pohled. Za průhledným závěsem stál falrachový stolek. Připadalo jí, jako by teď na hrací desce stálo méně figur. Co vrah v posledních pěti dnech asi dělal? Lutinka si byla jistá, že neutekl. Zadívala se k ploché duně, která se stala Galawaynovi hrobem. Ollowain a Reilif spolu ještě stále rozmlouvali. Kéž by jen mohla spatřit Reilifovy oči! Vrah očividně dokázal přijmout podobu svých obětí. Jen oči zjevně nedokázal změnit.

Ganda klouzala pohledem po stanu. Skrývá se tu nějaký důkaz? Přinesl s sebou vrah něco, co by poukazovalo na jeho skutečnou tvář? Měl někdo, kdo mohl měnit podobu, vůbec ještě skutečnou tvář? Nebo se postupem doby ztrácel ve všech těch tělech, která ukradl?

Lutinka se podívala pod nízký stůl, kde byly v den jejich příchodu schovány nit a jehla z velrybí kosti. Samozřejmě tam nic nebylo.

Uvědomila si, že se jí čarovná kniha od prvního dne pletla do cesty. Vlastně ji musela odsunout stranou, aby mohla na stole nerušeně pracovat. Zabránil jí v tom jen ostych před magickou aurou svazku. Na to musel vrah čekat. Skrz závoj ji mohl pozorovat po celou tu dobu, kdy hrál s Ollowainem. Vyčkával, až se spis pod jejím dotekem otevře.

Ganda si vzpomněla na těch pár řádků, které v něm přečetla. Kniha se nesmí dostat do nesprávných rukou! Tady, v iskendrijské knihovně, už není v bezpečí. Ať mají ti namyšlení strážci vědění jakékoliv předpisy − musí odtud pryč! Ale byla příliš velká, než aby se dala schovat.

Proč ji vrah ještě neodstranil? Měl na to přece pět dní. Je možné, že se jí nemohl ani dotknout? Bylo její kouzlo tak silné, že ji dokázalo ochránit? Při té představě se Ganda spokojeně usmála. Malovala si, jak toho darebáka zasáhl blesk, když vztáhl krvavé ruce po předmětu své touhy. Ale to bylo jistě přehnané. Pravděpodobně mu bylo jen nepříjemné se knihy dotknout a ta se nechtěla v jeho rukou otevřít.

Přesto tady nemohl drahocenný svazek zůstat. Bylo jen otázkou času, než vrah najde bezelstného návštěvníka knihovny, který mu Melianderovu knihu otevře.

Ganda si na dřevěném stojanu se svitky všimla koženého pouzdra, na které si nevzpomínala. Ke koženému válci byly po straně připevněny tři černé pečetě, z nichž visely úzké proužky pergamenu s podivnými runami. Lutinka ho vzala zvědavě do ruky a otevřela jej. Zevnitř vyklouzl svitek ze zvláštně šedivého pergamenu. Dotýkat se ho nebylo příjemné a Ganda měla pocit, jako by ani nebyl zhotoven ze zvířecí kůže. Text byl psán rovným, drobným písmem. Poslední řádky byly čím dál menší a písmena se tlačila blíž a blíž k sobě, jako by chtěl autor za každou cenu vměstnat všechny své znalosti na tento jediný list pergamenu. Ganda přelétla pohledem první řádky.

„Jestli chceš zasít mezi své nepřátele hrůzu a rozpustit jejich odvahu jako sníh na slunci, vytvoř Shi-Handan. Nedokáže je zabít žádná zbraň Albenu. Pouze nositelé albského kamene mají magickou schopnost je zkrotit. Ale pozor! Je to kouzlo, vyžadující velkou moc a železnou vůli, protože bez nich by se proti tobě mohla stvoření, která zavoláš, snadno obrátit. Vyber mezi svými druhy muže nezlomné věrnosti, který je přesto postradatelný. A zvol dalšího, který je příliš hloupý, než aby byl opravdu užitečný. Pak…“ Následovaly přesné pokyny ke kouzelným kruhům a čarovným formulím. Jednalo se o magii krve. Ganda s nevěřícným zděšením četla, jak vznikne přízračný pes, v němž se spojí Yingiz a nezlomné věrný druh. Byla to přesně ta bytost, na kterou se Galawayn tak naléhavě ptal. Přízračné stvoření, které vneslo hrůzu do řad obránců Phylanganu! Šlo vrahovi o tyto znalosti? A nechal tady ten svitek proto, aby Gandě ukázal, že nakonec zvítězil on?

Lutinka se zdráhala uvěřit, že nešlo o Melianderovu knihu. Spěšně zasunula svitek zpátky do pouzdra a uložila ho na stojan. Pak se obrátila k nízkému stolku.

Proč jen byla ta zatracená kniha tak obrovská a těžká! Ukradla by ji, ať by jí hrozil jakýkoliv trest, jen kdyby měla sebemenší šanci, že ji nepozorovaně dostane z knihovny.

Přejela konečky prstů po měkké kůži. Dokonce ani Ollowain by nemohl skrýt knihu pod šaty, aniž by to bylo nápadné.

Z šedých kamenů začalo stékat světle modré světlo. Ganda vystrašeně ucukla. Co provedla? Rychle se postavila tak, aby tělem zakryla knihu před pohledy svých společníků, kdyby snad některého z nich napadlo podívat se jejím směrem.

„Nech toho!“ zašeptala prosebně. „Nechám tě tady ležet. Už se tě znovu nedotknu. Jenom toho nech!“

Modré světlo mělo na svazek zvláštní účinek. Zprůsvitněl. Lutinka teď pod ním zřetelně viděla desku stolu.

„Okamžitě přestaň! Nech toho… prosím!“ Chtěla knihu popadnout, ale prsty jí projely skrz.

„Zatraceně!“ Ganda se ohlédla přes rameno. Ve stejné chvíli zvedl Ollowain zrak od obou mrtvých.

„Děje se něco?“ zvolal elf.

„Všechno je v pořádku!“ zakřičela Ganda. „V nejlepším. Je mi dobře!“

Teď se jejím směrem zadíval i Reilif. Jasně, taková odpověď by ji taky zarazila.

„Prosím, kniho! Nech těch nesmyslů!“ zašeptala. „Nikdy už ani nepomyslím na to, že bych tě mohla ukrást. Ale prosím, ať je z tebe zase normální kniha!“

Uprostřed průsvitné siluety se objevil tenký kožený řemínek, na kterém viselo jediné barevné pero. Kresba na něm připomínala desky Melianderovy knihy − matně šedivé skvrny se podobaly kamínkům. Pero obklopilo modravé světlo a pak zmizelo v malých šedých flecích.

Ganda váhavě natáhla ruku. Ponořila ji do obrysu knihy a dotkla se pera. Bylo skutečné, žádný přelud. Nervózně si olízla čenich. Chtěla snad kniha, aby ji odtud odnesla? Jak jinak bylo možné chápat toto znamení? Vzpomněla si na slova bílého kentaura. Na to, jaký trest postihne každého, kdo z knihovny ukrade knihu. Třeba jim strážci vědění dají knihu s sebou dobrovolně? Nerozhodně si prohlížela pero.

Ne, strážci vědění byli zajatci svých předpisů a obřadů. Nikdy by nedovolili, aby nějaká kniha opustila knihovnu. Rázně vzala pero a ovázala si kožený řemínek kolem krku, jako by to byl jen neškodný talisman. V sázce byla budoucnost Albenu! Nemohla jednat jinak, i kdyby to mělo znamenat, že strážci vědění budou žádat její hlavu.

Ollowain a strážce vědění se teď vydali k ní. Ganda zaklela. Reilif si nesmí za žádnou cenu všimnout, co se stalo. Kniha na stole už nevypadala průsvitná. Lutinka se jí dotkla, ale prsty jí bez odporu projely deskami. Iluze! Musí odvést Reilifovu pozornost od toho zatraceného svazku. Rychle vyšla ze stanu.

„Už je ti zase lépe, Gando?“ zeptal se Reilif zdvořile.

„Trochu se mi točí hlava,“ zalhala lutinka bez váhání. „Asi si potřebuji trochu odpočinout.“

„Můžeš mi ještě ukázat spisy, které ti Galawayn předložil?“

Ganda zasténala. „Opravdu mi není dobře.“

Ollowain se na ni ustaraně podíval.

„Bude to trvat jen okamžik.“ Reilif se sklonil a vešel pod vysoko vyhrnutou stěnou do stanu. Vydal se přímo ke stolu.

Ganda se rozběhla za ním. „Je tady svitek, který tu nebyl, když jsem byla ve stanu naposledy. Vypadá jako něco zvláštního.“ Uchopila svitek s černými pečetěmi a podala ho Reilifovi.

Strážcovy rty se změnily v úzkou, bezkrevnou čárku. Zasunul si svitek pod paži a prohlížel si stojan se zbylými texty. „Všimla sis ještě dalších podobných svitků?“ zeptal se po hodné chvíli. „Kožených pouzder s černými nebo zlatými pečetěmi?“

„Ne,“ odpověděla Ganda a prosmýkla se mezi Reilifa a stůl, na kterém ležela falešná kniha. „Není snad něco v pořádku?“ Kéž by mu jen mohla lépe vidět do tváře!

„Tento svitek tady nemá co pohledávat. Nespadá… nespadal do Galawaynovy kompetence a je pro mě nepochopitelné, jak se sem mohl dostat. Měl by být pod zámkem!“

Ollowain se vydal k falrachovému stolku. Hluboce skloněn stál nad deskou a upřeně hleděl na figury.

„Možná byste se měli zamyslet nad uchováváním nebezpečných textů,“ prohlásila Ganda. „Můžeš se spolehnout, že Emerelle informuji o situaci v knihovně. Jsou odtud odcizovány tajné dokumenty a dochází k vraždám a zabitím. Možná by se měly knihy, které jsou příliš cenné, než aby zůstaly tady, uskladnit jinde.“

Reilifovi zacukaly koutky. „Nepočítali jsme s tím, že… To, co se stalo, je tak neslýchané. Já… svolám strážce vědění. Poučíme se ze svých chyb, lutinko.“

Ganda neměla radost z toho, že musí zahánět do úzkých právě toho, kdo se vedle Ollowaina nejvíc zasloužil o její uzdravení. Ale musela dostat Reilifa od falešné knihy pryč. Čím dále, tím lépe. „Vaše chyby mě skoro stály život. Snad ode mě nečekáš, že o tom pomlčím, až stanu před královnou.“

„Knihovna se nachází v Rozbitém světě, a tudíž nepodléhá autoritě královny,“ namítl strážce vědění upjatě.

„Tím omlouváš vaše chyby?“

Reilifovi teď zacukaly koutky silněji. „Ne, to neomlouvám,“ řekl sklesle. „Upřímně mě mrzí, že se ti přihodila taková nepříjemnost. Kdybych mohl, tak bych…“

„Nepovažuješ slovo ‚nepříjemnost‘ za poněkud zlehčující? To, že žiju, je jen šťastná náhoda. Najít ve své posteli jedovatého hada zdaleka překračuje to, co bych označila za nepříjemnost.“

„Samozřejmě.“

„Co je to za text?“ utrhla se na něj Ganda.

„Jde o temné druhy magie. Nevím, co přesně tam stojí, a sám o sobě bych to nikdy nečetl. Spisy, označené třemi černými pečetěmi, jsou skrz na skrz zkažené. Jedná se o věci, které připraví o klid duše každého, kdo je s nimi obeznámen. Jsou uschovávány na tajném místě, které znají jen strážci vědění. Tento spis by tam měl být neodkladně dopraven.“

Ganda by nikdy nečekala, že by se jí mohlo dostat tak upřímné odpovědi. Patrně vyvedla Reilifa z míry mnohem víc, než na sobě dával znát. A prozradil víc, než chtěla vědět. „Pokud chceš vrátit svitek tam, kam patří, nebudu tě zdržovat. Kdyby bylo po mém, byly by podobné texty spáleny.“

„To už by stačilo, Gando,“ vmísil se do rozhovoru Ollowain. „Mistr Reilif se omluvil. Už konečně nech těch urážek! Stejně se nic nezmění.“

Strážce vědění se krátce uklonil. „Teď mě, prosím, omluvte.“ Spěšně odešel.

Ganda se vyčerpaně opřela o stůl. Byla u konce se silami. Musí odtud pryč. Jak nejrychleji to půjde. Unaveně zavřela oči. Každý tady v knihovně mohl být vrahem. Nedalo se určit, jak opravdu vypadá. Kromě toho se mohl zmocnit každého těla, kterého se mu zachtělo.

„Chceš mi něco říct?“

Ollowain náhle stanul před ní. Musela se na chvíli zamyslet. „Co tím myslíš?“

Ukázal na její levou ruku, napůl ponořenou do falešné knihy, věrné napodobeniny bez skutečné podstaty. Ganda si povzdechla. Kdyby se pokusila Ollowainovi vysvětlit, co se stalo, postavila by se jim oběma nakonec do cesty jeho čest. „To teď není důležité,“ odvětila rozhodně.

Elf zvedl obočí, nekladl ale žádné další otázky. Místo toho ji poprosil, aby si s ním prohlédla falrachový stolek.

Ganda se podvolila. Ovšem vrávorala vyčerpáním. Hrací figury jí tančily před očima. Falrach pro ni nic neznamenal. Nedokázala rozeznat, co jí to vlastně chtěl elf ukázat.

„Hrací deska ukazuje tento okamžik,“ pronesl zvláštně nezúčastněným hlasem.

Jen ať se teď zase nepomine, pomyslela si zoufale. Potřebuju ho, zatraceně. Copak se na něj nikdy nemůžu spolehnout?

„Černá královna stojí o samotě. To je Emerelle. Její kouzelnice je ze hry a hrdinové jsou rozeseti po celé desce. Podobné rozestavení jsem viděl před několika dny na hrací desce v Emerellině hradu. Myslím, že to bylo varování. Stolek byl umístěn tak, abych ho v každém případě musel zahlédnout. Tady ovšem není Emerelle přímo obklopena nepřáteli. Figury bílé strany stojí ovšem dobře seskupeny hluboko na své straně hracího pole. A já doufal, že je armáda trolů zničena.“

„Možná je.“ Na Gandu byla ta tajuplnost falrachu příliš. „Kdo říká, že bílé figury symbolizují troly? Je to jenom hra. Nikoliv skutečnost!“

„Myslíš?“

Tak cynického ho ještě nezažila.

Ollowain ukázal na dvě převrácené figury, které osaměle ležely na hrací ploše. „Vojevůdce a zlodějka, Gando. To jsme my. Jsme ze hry.“

Lutinka si stiskla spánky. To bylo to poslední, co teď potřebovala. „Skoro omdlévám vyčerpáním a ty na mě přijdeš s něčím takovým. Možná do toho hracího stolu někdo vrazil. Může to být jen náhoda, že se pár figur převrátilo.“

„Převrátily se jen tyto dvě figury.“

„A kde je náš vrah? Ten by potom přece měl mít taky vlastní figuru.“

„Uvažuješ příliš krátkozrace. Náš vrah není postava. Je hráčem bílé strany. Proto má všechny tváře a současně žádnou.“

Gandě se zježily chlupy. Kdyby byl člověk připraven přistoupit na Ollowainovy šílené vývody, zněly by velmi logicky. Ale ona není pouhou figurou na hrací desce! „Proč jsme ještě nezmizeli ze stolku, když jsme poraženi? Tak se to přece hraje, ne? Poražené figury jsou odstraňovány z hrací desky.“

„Ne, vždycky ne. Existují tři případy, kdy jsou figury zneškodněny, ale nemizí ze hry. Prostě se jenom položí. Pak všechno záleží na tom, kdo je právě na tahu. Takový případ znamená ve falrachu pauzu. Oba strany vrhají kostkou. Komu padne víc, zahajuje další tah, a je úplně jedno, kdo by měl být správně na řadě. Budoucnost v tu chvíli závisí na hodu kostkou.“

Lutinka se vzdorovitě zasmála. „V tom případě pro tebe mám dobrou zprávu. Umím v kostkách zatraceně dobře podvádět.“

Ollowain se usmál. „Kdo by si pomyslel, že se můj život jednou ocitne v rukou falešné hráčky.“

Proč jsem nikdy nepotkala kobolda, který by se na mě tak usmál? pomyslela si Ganda smutně. Trochu šelmovsky, a přitom upřímně a vřele. S naprostou důvěrou. Existovaly doby, kdy propadla Elijovu úsměvu. Z žádného jiného lutina nevyzařovala taková jistota a sebedůvěra jako z něj.

Elija měl vizi. Chtěl změnit svět. A byl neochvějně přesvědčen o tom, že se mu to podaří. Když jste mu byli nablízku, bylo tak snadné jeho sen sdílet. Jeho síla a nadšení byly nakažlivé. Život s ním představoval jedno velké dobrodružství.

Gandě trvalo dlouho, než pochopila, že Elija miluje jen svůj sen. Všichni druhové byli postradatelní. Počítal se pouze cíl. Když si to konečně uvědomila, ztratil pro ni Elijův úsměv své kouzlo.

S Ollowainem by to bylo stejné, kdybych ho znala dost dlouho, pomyslela si vztekle. Zatočila se jí hlava.

„Je ti dobře?“ zeptal se elf.

„Vypadá to tak snad?“ vyrazila ze sebe ještě, pak se jí podlomily nohy.

Nějak se mu ji podařilo zachytit dřív, než se sesula k zemi. Nesl ji v náruči jako dítě. Položila mu hlavu na rameno. Už dlouho se necítila tak v bezpečí. Nebyla opravdu při vědomí, ale taky nespala. Čas, po který ji nesl, připomínal snění s otevřenýma očima.

Chtěl ji odnést do jejího pokoje a uložit do postele. Mlhavě si vzpomínala, že se tomu bránila. A musel ji vyslyšet, protože ji dál svíral v náručí. Ganda si nedokázala tu olověnou únavu pořádně vysvětlit. Opravdu ji způsobil jed? Vždyť už spala tak dlouho!

Cítila, že ji Ollowain stále nese. Ale jeho kroky neslyšela. Jako by se oba vznášeli. Její víčka byla příliš těžká, než aby je dokázala často zvednout. Jen tu a tam ospale zamžourala. Pak spatřila, jak se kolem nich míhají spoře osvětlené police s knihami.

Elf něco vykládal. Šeptal. Jeho hlas se jí vkrádal do ucha. Cítila na lalůčku i jeho teplý dech. Ovšem někde mezi uchem a myslí se smysl jeho slov částečně ztrácel. Šlo o nějakého kobolda jménem Labax. Bojoval ve Phylanganu a ve spánku přežil setkání se záhadnou nestvůrou, která procházela skálou, zatímco všichni jeho kamarádi byli zavražděni.

Ganda chtěla Ollowainovi říct, že ví, jaká bytost to obcházela elfí pevnost. Ale jazyk jí ležel na patře jako velryba vyplavená na pláž. Nekonečně těžký. Mrtvý.

Musela si na chvíli zdřímnout. Ještě omámená se rozhlédla kolem sebe. Nacházela se v sále s mnoha čtecími pultíky. Cítila pulzující sílu albských stezek. Albská hvězda, kterou sem přišli, ležela jen pár kroků od nich.

Ollowain si před ní klekl. „Jsi dost silná, abys nás odtud dostala?“

Lutinka se posadila a promasírovala si rukama spánky. „Kouzlit a nakopat rohatému ještěrovi zadek zvládnu vždycky, ať vypadám jakkoliv.“ Bylo jí zle. Cítila se, jako by proflámovala celou noc. Velký pohár mléka se dvěma vmíchanými vajíčky by teď přišel vhod.

V rozlehlé, kruhové hale hořely jen dvě olejové lampy. Obě stály hodný kus opodál. Ve slabém světle vypadaly pulty jako velké, obdélníkové štíty. Obklopovala je legie stínových válečníků. Ganda se usmála. To byla hloupá představa!

Pak se ozvalo tlumené plesknutí. Ollowain se prudce otočil. Zvuk přicházel z široké chodby, vedoucí odtud hlouběji do nitra knihovny. Znělo to, jako by z regálu spadla kniha.

Ganda si nemohla nevzpomenout na Qualbama III. a jeho bláznivé historky o knihách. Bylo nespravedlivé, že je kobold mrtvý. Zemřel, protože ji znal. Zemřel, protože mu důvěřovala.

Ollowain dorazil k chodbě. Pozorně se rozhlédl.

Lutinka sevřela hranu nejbližšího pultu a vytáhla se na nohy. Ještě stále se jí podlamovaly. Kdy to konečně přestane? A kdy se zbaví těch příšerných bolestí hlavy? Koutkem oka zahlédla pohyb. Něco o ni zavadilo. Ztratila rovnováhu. Odpotácela se pár kroků stranou a upadla. Nad ní se vztyčil obrovský stín. Kleos! Byl ozbrojen dlouhou holí, na jejíchž koncích byly připevněny narovnané čepele kos. „Vylekals mě… Ty…“ Chtěla se vzepřít na lokti a vstát, ale levou paží jí projela palčivá bolest.

Minotaurus se sklonil a něco zvedl. V jeho obrovitých prackách to vypadalo maličké. „Zvedni pravou ruku a daruji ti život.“

Byla tak zmatená, že už chtěla poslechnout, když poznala, co to bývalý strážce vědění vlastně zvedl. Byla to ruka.

Gandě se udělalo zle. Zahleděla se na levou paži. Šero v místnosti jí bránilo, aby příliš zřetelně viděla, co se stalo. Paže končila pahýlem. Kleos zvedl její ruku.

I když Ganda pahýl jasně viděla, bránila se uvěřit očividnému. Její ruka… Jak to…

„Ruku!“ vyjel Kleos ostře. „Ty…“ Minotaurus se prudce otočil. Gandu udeřilo do uší zaskřípění kovu. Ocel narazila na ocel, vylétly jiskry.

Hůl s čepelemi vířila děsivě rychle. Ollowain se přikrčil a uhnul. Rána, určená jemu, roztříštila těžkou desku čtecího pultu. Minotaurus a elf kolem sebe kroužili ve vražedném tanci.

Tento Kleos už nepotřeboval berlu. Ganda pochybovala, že by kdy starý Kleos bojoval tak obratně. I když to nemohla ve tmě vidět, byla si jistá, že má tento minotaurus modré oči. Stalo se přesně to, co Ollowain předpověděl. Nepřítel jim diktoval tahy. Byli ze hry. Vrah věděl, že sem přijdou.

Ganda si teprve teď všimla, že sedí v tmavé kaluži. Pahýl ji bolel jen trochu. Bylo to zvláštní. Mohla se na něj dívat bez pocitu hnusu. Zdálo se jí, jako by to ve skutečnosti ani nebyla její paže. Její paže končila rukou! Tato zmrzačená věc s ní nemá nic společného!

Neobratně si z okraje šatů odtrhla pruh látky. Musí zastavit krvácení.

K zemi se s rachotem zřítil těžký, vysoký pult. Minotaurus do něj kopl a pult začal klouzat po hladké podlaze pryč. Místo aby se mu vyhnul, Ollowain na něj vyskočil, pomocí rozpřažených paží získal rovnováhu a jediným skokem se ocitl na jiném.

Kleos máchl holí do prázdna a pak jí širokým obloukem stáhl zpátky právě včas, aby odrazil zpětný úder, mířící mu na šíji. Bušení oceli na ocel připomínalo svou rychlostí bubny.

Ganda byla omámená. Ztratila příliš mnoho času tím, že přihlížela, jak ti dva bojují. Musí si ošetřit paži, i když nepovažuje její pahýl za součást svého těla. Mívala hezké ruce…

Lutince se s jistou námahou podařilo omotat pruh látky kolem pahýlu. Jeden konec musela sevřít zuby, aby mohla obvaz pevně utáhnout.

Látka okamžitě nasákla krví. Teď se přihlásila bolest. I sebemenší kontakt s ránou byl jako bodnutí rozžhaveným nožem. Lutinka se začala třást. Zuby jí cvakaly. Náhle se výrazně ochladilo.

Koutkem oka Ganda sledovala, jak se minotaurus snaží divokým útokem zahnat elfa do úzkých. Úder následoval za úderem, rychleji, než dokázalo oko sledovat. Náhle minotaurus schýlil hlavu. Ollowain se vyhnul jeho vražedně špičatým rohům, ale Kleos ho zasáhl čelem do ramene. Šermíř zavrávoral. Rána vedená na nohy ho přiměla k rychlému skoku, který ho ale jen ještě víc připravil o rovnováhu.

Minotaurus vyrazil vítězoslavný výkřik a vrhl se vpřed. Ale zatímco každý jiný by upadl, Ollowain opět získal stabilitu. Jeho meč opsal stříbrný oblouk. Ozvalo se tupé křupnutí. Pak dopadl jeden z minotaurových rohů na podlahu. Ollowain mu ho uťal těsně u lebky.

Kleos kousek couvl. Slovo moci a všechny olejové lampy v čítárně náhle prudce zaplály. Teprve teď si Ganda všimla tenkého řezu na hrudi býčího muže. Nebyla to nijak hluboká rána, ale když ji Ganda spatřila, nabyla přesvědčení, že Ollowain zvítězí. Současně spatřila všude kolem sebe krev.

„Myslíš, že vyhraješ?“ zeptal se minotaurus a odrazil ránu, která mu mířila na boky. „Hluk boje bude slyšet široko daleko. Teď už je určitě na cestě sem oddíl koboldů s kušemi. Co myslíš, na koho začnou střílet? Na Kleose, kterého znají léta, nebo na tebe a tu lutinku?“

Na býčího muže se sneslo celé krupobití ran. „Pokračuj, Ollowaine,“ zvolal. „Zatímco my bojujeme, tvoje společnice pomalu vykrvácí.“

Šermíř se zahleděl Gandiným směrem. Minotaurus okamžitě zaútočil. Namířil zákeřnou ránu Ollowainovi na nohy. Elf uhnul, vzápětí ale vrhl další pohled k lutince.

„Nic mi není,“ chtěla Ganda zakřičet, ale jejímu hlasu chyběla síla. Strašně se jí třásl.

„Otevři bránu!“ zvolal Ollowain a přikrčil se.

Ganda se vrávoravě vydala k albské hvězdě. Snažila se nedat na sobě nic znát a jít vzpřímeně, místo toho se ale potácela slabostí. Z obvazu jí stékaly velké kapky krve a zanechávaly na bílé mramorové podlaze čítárny temnou stopu. Jasné světlo bodalo Gandu do očí. Viděla, že se k ní Ollowain znovu dívá. Proč se ten zatracený elf nechával tak rozptylovat? Ještě ho to bude stát hlavu.

Ganda zachytila magii albských stezek. Ocel opět udeřila o ocel. Pro lutinku bylo těžké soustředit se na kouzlo. Elf se bránil. Kleos ho krok za krokem tlačil směrem k albské hvězdě.

„Za Gandinu pravou ruku vás nechám oba odejít.“

Lutince vyklouzly siločáry stezek ze sevření. Bezděčně sáhla po pestrém peru na krku. Ještě stále tam bylo. I když jí spočívalo přímo na holé kůži, Ganda necítila kouzlo, které knihu obklopovalo. To bylo neobvyklé. A zachrání je to. Ani Kleos určitě nedokázal prohlédnout maskování. Vrah musel vidět, že se Melianderova kniha pod jejím dotekem otevřela. Zjevně se domníval, že dokáže svazek oklamat tím, že s sebou přinese Gandiny ruce. Při tom pomyšlení se lutince udělalo zle. Se slzami v očích se zahleděla na svou uťatou ruku.

Vzchop se, holka, nabádala se. Teď je to na tobě.

Znovu uchopila siločáry albských stezek. Svíjely se jako hadi. Ganda měla pocit, že jí někdo pomáhá. I když se třásla a hlava jí bušila bolestí, otevřela světelný oblouk snáze než kdykoliv předtím. Ale něco bylo jinak než obvykle.

„Sklopte zbraně!“ zavelel vysoký hlas. Uličkou mezi pulty k nim spěchal pořádně tělnatý kobold. Na hlavě měl rudý baret, z něhož visela dvě pocuchaná pera. Za jeho zády se asi půltucet malých, hubených postav snažil vyšplhat na čtecí pulty. Koboldi byli ozbrojeni kušemi, které měli širokými řemeny připoutány na zádech. Se svými vyzáblými těly a prsty potřísněnými inkoustem vůbec nevypadali jako válečníci. Bylo na nich vidět, že jsou to písaři, osvětlovači a kuchyňští pomocníci. Ale v jejich tvářích se zračila zasmušilá rozhodnost. První z nich si odepnul kuš, zapřel nohu do železného třmenu zbraně a začal ji s pomocí dvou postranních kliček napínat.

„Dost!“ zvolal vůdce koboldů přeskakujícím hlasem. „Jménem strážců vědění vám nařizuji, abyste přestali!“

Ollowain už byl skoro u Gandy. Od světelné brány ho dělilo jen pár kroků. Ganda by mohla siločáry pustit, ale něco jí připadalo zvláštní. Pod vrstvou důvěrně známých, mocných kouzel cítila něco cizího.

Iskendrie lidí byla jen pár kroků od nich. Ale uprchnout tam by bylo hloupé. Strážci knihovny by je mohli snadno pronásledovat. Ganda věděla, že by se museli s Ollowainem odvážit hlouběji do zlaté sítě, aby našli jinou cestu. Ve změti křížících se stezek existovaly tisíce možností, jak se dostat tam, kam chcete. Emerelle byla proti tomu, aby se vydali přímo do knihovny, protože se snažila utajit jejich misi před Yingizy, číhajícími venku v temnotě nicoty. Teď už ale k takovým trikům nebyl důvod. Mohli by se vrátit do Albenu, aniž by putovali oklikou přes svět lidí.

„Zastřelte nejdřív tu lutinku!“ nařídil Kleos.

Velitel koboldů nervózně zamžikal. „Poslechněte mé rozkazy,“ řekl. „Kleos je…“

„Strážce vědění!“ přerušil ho minotaurus hněvivě. „Jak vidíte, už jsem se zotavil ze zranění, která mi přivodilo knihobití. Lutinka ukradla ze Síně světla cenný svitek. Znáte zákony knihovny. Knihy a spisy, které jednou do Iskendrie dorazí, ji už nikdy neopustí. To je neúprosný zákon. Kdo se proti němu prohřeší, je synem smrti.“

Ollowain se dal do běhu.

„Všichni budou poslouchat mě!“ zvolal Kleos.

„Je to lhář a vrah!“

Koboldi založili šípy do kuší, aniž by věnovali Gandě pozornost. Jejich velitel se už nesnažil zpochybňovat Kleosovy rozkazy.

„Pryč odtud!“ Ollowain zvedl Gandu. Přitom se snažil, aby na ni střelcům z kuše co nejvíc zaclonil výhled. Lutinka mu mohla sotva nakukovat přes rameno. Měla neurčitý pocit, že něco nedělají správně.

Něco nesouhlasilo.

„Založte kuše!“ rozkázal Kleos a koboldi zvedli kuše k ramenům.

„Zamířit!“

Ganda měla pocit, jako by Kleos vůbec nechtěl, aby byli zastřeleni. Přál si něco jiného. Vždyť už mohl dát přece dávno rozkaz ke střelbě. Proč to neudělal? Viděla, jak se začal jeden z koboldů pod tíhou zbraně třást. Kuší se tak dlouho nemířilo. Na to byly tyto zbraně příliš těžké!

Ollowain prošel branou.

Ganda ucítila vír. Byl sotva postižitelný. Cizí síla. Stezka z knihovny byla zmanipulovaná. Do magie Albů bylo vpleteno dobře skryté kouzlo.

Zdálo se, že si toho mistr šermíř nevšiml.

Brána za nimi se začala zavírat. Mnohem rychleji než obvykle! Ganda teď zřetelně viděla Kleosovy modré oči. Věděla to! Minotaurus se usmíval.

Teď, když se na něj zaměřila všemi smysly, zřetelně vnímala cizí kouzlo. Dokud neopustí stezku, budou v jeho moci. A přesně to jejich nepřítel chtěl!

Ganda teď měla ústa vyprahlá na troud. Stále víc se třásla. Byla jí strašlivá zima! Nemohla si nevzpomenout na falrachovou desku. Mistr šermíř měl pravdu. Byli ze hry. Jejich soupeř vyhrál hod o právo příštího tahu.

Kniha druhá

Rebelové

BRATR JULES

Bratr Guido doplnil na miniatuře ještě poslední tah štětcem a prohloubil stín v řásnění roucha. Spokojeně si prohlédl obraz svatého Guillauma. Zachycoval mučedníka krátce před smrtí, přivázaného elfy ke stromu.

„Tvoji elfové opravdu vypadají hrůzostrašně.“ Na rameno mu někdo lehce položil ruku. „Když se člověk dívá na tvé obrazy, má pocit, že jsi byl očitým svědkem toho strašného dne. Vypadají jako odraz skutečnosti. To je velký dar.“

Guido si zamyšleně pohrával se zakroucenými kníry. „Nevím, bratře opate. Ty špičaté uši, které jim vykukují z dlouhých vlasů jako rohy, bledé tváře, připomínající mrtvoly, a velké tmavé oči… to je všechno dobře a správně. Ale všichni je tak malují. Chtěl bych ještě přidat něco démonického. Přemýšlel jsem, že bych je udělal trochu hubenější a namaloval jim delší údy, než máme my, lidé. Měli by působit ještě cizeji. Možná bych mohl dodat jejich bledosti na hloubce, kdybych na sebe nanesl několik slabých vrstev barvy.“

„Ach, Guido, jsi nejlepším malířem miniatur v naší písárně, ale proviňuješ se hříchem marnivosti, nemluvě o dalších prohřešcích, o kterých ani nemůžeš vědět. Kromě toho potřebuješ třikrát víc času než všichni ostatní, abys miniaturu dokončil.“

„Ale moje obrazy jsou také krásnější než práce ostatních,“ bouřil se Guido.

„Právě to jsem měl na mysli,“ řekl opat. „Tvou neřestí je ješitnost. Řádovému bratrovi, který zaslíbil sebe i svůj život Tjuredovi, by více slušela skromnost. Každý tady ví, že jsi zdaleka nejlepší malíř v písárně. Jen tobě přináleží pocta ilustrovat spisy určené pro královský rod. Copak ti nestačí tichá radost z této skutečnosti?“

Řádový bratr si povzdechl. „Samozřejmě máš pravdu. Ale každý rád slyší, že odvedl dobrou práci. Jak často stojím hluboko do noci při světle svíčky u svého psacího pultu! Jak často ještě pracuji na svých miniaturách, když už se všichni ostatní bratři a sestry dávno uchýlili do svých cel! A co je mou odměnou? Moje postel není měkčí, moje kutna není z jemnější vlny. Jím stejné jídlo jako všichni moji bratři a sestry, i když se mi nevyrovnají pílí. Nezasloužím si tedy aspoň pochvalu? Žádám příliš, bratře opate?“

Zatímco mluvil, vymýval Guido z tenkého štětce, kterým maloval nejraději, tmavě modrou barvu. Pak si olízl palec a ukazováček a pečlivě vytvaroval kuní štětiny do jemné špičky.

„Pojď ke mně, Guido,“ řekl opat a přešel k jižnímu oknu. Lucien byl starý, holohlavý muž, o kterém si bratři a sestry refugia vyprávěli nejdobrodružnější historky. Navzdory svému věku se držel rovně jako svíčka a záda měl široká a silná jako kovář. Lucien vedl jejich malé refugium s velkou přísností. Žádný prohřešek nezůstal nepotrestán a opat přesně věděl, na koho bude nejvíce platit jaký trest. Současně ale bylo jeho srdce plné dobroty. Kdokoliv se mu svěřil, mohl si být jist, že jsou u něj jeho starosti a obavy v bezpečí.

Než přišel na Mons Gabino, sloužil v jiném, větším refugiu. Jen nerad na to vzpomínal. Soužití tamějších bratrů a sester otrávily marnivé intriky, zavládla tam zloba a závist. Tady to bylo jiné. Byli jako jedna velká rodina. Všechno mělo svůj řád a malíř miniatur věděl, že za to vděčí opatovi.

Každý, kdo se setkal s Lucienem poprvé, se musel přinutit, aby s odporem neodvrátil pohled. Opatovi se táhla přes tvář ošklivá jizva, sahající od brady až k levému obočí. Z levého oka zbyla jen prázdná jamka, která stále znovu hnisala. Nejhorší pohled ale skýtaly jeho rty. Opuchlé a silné jako dvě klobásy určitě nikdy nebyly pastvou pro oči. Ale meč, který kdysi opata zasáhl, mu rozpoltil i rty a ty se zhojily tak nerovnoměrně, že to vypadalo, jako by se mu polovina úst posunula o šířku prstu nahoru. Kvůli tomuto znetvoření také nemohl pořádně zavřít pusu, takže vypadal jako šelma, která výhružně cení zuby.

Guido opatrně zastrčil štětec z kuních štětin do otlučeného hliněného pohárku k ostatním štětcům. Nejspíš je marnivé i to, když udržuji svůj pracovní prostor v pořádku, pomyslel si rozhněvaně. Tušil, jaké kázání ho čeká, a proto k opatovi nespěchal. Srovnal plochou misku, ve které si rozmíchával modř, pak vyzkoušel, zda je malá křišťálová lahvička, v níž uschovával rozdrcený akvamarín, dobře uzavřená. K tajemstvím jeho miniatur patřilo i to, že používal jen nejlepší materiál a každou barvu si míchal sám.

„Guido!“

Řádový bratr si povzdechl, přistoupil k oknu a v duchu prosil boha o trpělivost, aby přestál stále stejnou litanii.

Písárna ležela v nejvyšším patře věže, která se přimykala k hlavní budově refugia. Jen nezdobená věž chrámu byla vyšší. Na každé straně místnosti se nacházela tři velká okna. Díky tomu tu bylo v každou denní dobu dost světla − pokud se nebe smilovalo a neukrylo slunce za závoje šedých mraků. Bylo to dobré místo k práci, možná nejkrásnější v celém refugiu. Guido věděl, jak mnoho bratrů mu závidí, že může vykonávat své každodenní povinnosti právě tady.

Malíř miniatur se opřel o římsu okna. Medově zbarvený kámen byl zahřátý paprsky večerního slunce. Nastala chvíle, kdy se začínalo stmívat. V dálce se už v hlouběji položených údolích rozlévaly noční stíny, zatímco na západě se nebe dosud chlubilo něžným, bleděmodrým světlem. Jejich refugium leželo na skalním výběžku, vyčnívajícím daleko z příkrého jižního svahu Mons Gabina. Nebylo příliš velké. Obživu zde nalezlo přesně jedenatřicet řádových bratří. Během mnoha let usilovné práce vytesali do skály terasy, a zeminu, ve které zakořenila jejich daleko za hranicemi království Angnos proslulá vinná réva, vynesli sem nahoru koš za košem mezci. Pohané uctivě nazývali víno, pocházející ze zlatých svahů Mons Gabina, boží krví. A Guido věděl, že pokud jde o víno, prohřešuje se rozhodně i jeho opat hříchem marnivosti.

Lucien ukázal rozmáchlým gestem dolů na úbočí. Na schodech, vytesaných do skály, bylo vidět modře oděné mnichy se širokými slamáky, jak pospíchají k refugiu.

„Podívej se na naše spolupoutníky na cestě k Tjuredovi.“ Lucien přešel do patetického tónu, který tak rád používal při svých kázáních. Guido býval často uchvácen, když naslouchal opatovi při ranních setkáních v kruhovém chrámu. Ale poslouchat podobné kázání o samotě a být tím, kolem kterého se točí, bylo něco docela jiného.

„Podívej se na naše bratry, jak k nám pospíchají, shrbení po dni plném dřiny v prachu a horku. Prohlédl sis někdy jejich ruce, Guido? Jsou rozedřené těžkou prací na vinici. A když jim krvácejí, přiloží si na ně prostě vlhký hadr a pracují dál. A jaké pochvaly se dostane jim? A jaké odměny? Talíř prostého jídla a pohár zředěného vína, to je jejich ocenění po takovém dni. A stěžují si kvůli tomu? Ne! Jsou spokojeni se životem, kterým je obdařil Tjured.“

Guido vzpomínal, jak často se s nimi už vydal na vinici, když bylo zapotřebí každé ruky. Když bylo třeba vykonat práci, vyžadující velkou sílu, volali vždycky jeho nebo bratra Martina. Vzpomínal také na mnoho následných hodin, které strávil u svého pultu, zatímco ostatní seděli v jídelně a nechávali si Lucienem předčítat ze života svatých.

„Vidím, jak se uzavíráš před mými slovy, bratře.“ Opat se usmál a kolem zeleného oka se mu vytvořila síť hlubokých vrásek. „Jen proto, že nosíš modrou kutnu Tjuredových kněží, ještě nejsi lepší člověk. A taky ne proto, že umíš namalovat miniatury, které jsou tak překrásné, že se člověku až srdce zastavuje, když se na ně dívá, nebo mu běhá mráz po zádech, když se jedná o zobrazení krutých elfů. To, co ti chybí, je příležitost vést rozmluvy s bohem. Ty tě naučí opět úctě k prostým věcem života a…“ Lucien se odmlčel a zahleděl se z okna. Po cestě z piniového lesa přicházela vysoká postava, obklopená několika řádovými mnichy. Další cizinci vesele mávali na pozdrav slaměnými klobouky.

Lucien nevrle zabručel, přimhouřil oči a usilovně se zahleděl k hroznu lidí, který se kolem poutníka vytvořil, pak zabručel znovu. „Moje oko je zakalené jako chovný rybník, když ho na podzim políbí mráz. Co se to tam děje? Je to on?“

Cizinec byl ještě příliš daleko, než aby bylo možné rozeznat jeho tvář. Měl na sobě modrou kutnu řádových bratří. Kapuci si odhrnul, takže byly zřetelně vidět jeho havraní vlasy. „Ano, myslím, že je to bratr Jules.“

Opat zvedl oči k nebi. „Děkuji ti za tuto zkoušku, Tjurede.“ Povzdechl si. „Pořádně zavři okenice a přijď dolů. Dnes budeme večeřet dřív.“

Lucien je zvláštní muž, pomyslel si Guido. Každý v refugiu měl radost, když Jules přišel na návštěvu. Bratři a sestry mu okouzleně viseli na rtech, zatímco vyprávěl o svém dlouhém putování a roztodivných božích zázracích. Jen Luciena se toto nadšení nikdy nezmocnilo. Možná na Julese žárlil. Možná se také bál, že by mohl poutník vyprávět něco o jeho minulosti. O Lucienovi kolovala řada pověstí. Tvrdilo se, že byl v mládí válečníkem.

Guido naslouchal, dokud těžké opatovy kroky neodezněly na schodech. Pak si začal tiše pískat. A nebyla to žádná zbožná píseň, nýbrž pijácká písnička o děvčeti, které s sebou stále nosilo všechno, co potřebovalo ke svému podnikání.

Malíř miniatur v dobré náladě zkontroloval, zda jsou kalamáře uzavřeny, a z okenní římsy prsty odcvrknul kousek holubího trusu. Zamyšleně hleděl na hory a při pomyšlení na boží velikost se mu sevřela hruď. Horoucně se pomodlil k Tjuredovi. Protože svět byl tak úžasné místo. Protože ho zbavil Luciena, jehož jedinou chybou nejspíš bylo, že se příliš rád poslouchal. A protože jim bůh poslal bratra Julese. Žádný jiný řádový bratr nebyl tak slavný jako Jules Poutník. Nebylo možné nemít ho rád. Tam, kde byl hostem, vždy zavládla radost. Byl živoucím svatým, a ne jedním z těch kyselých kazatelů, kteří nikomu nedopřáli ani sebemenší radost ze života. Ne, byl úplně jiný. Vykládal obhroublé vtipy, rád hodoval, přitom byl současně nevysychajícím pramenem moudrosti a záhadou. Když je navštívil před dvěma lety, zavřel se na tři týdny do vnitřní svatyně refugia. Po celou tu dobu nepřijímal potravu, dokonce ani nepil. A když se vrátil ze svých rozmluv s bohem, působil svěže a odpočatě, jako by mu ty dlouhé týdny vůbec nic nechybělo. Bratr Tomasin, který se pokusil napodobit Julesovu zbožnost, se po čtyřech dnech bez vody zhroutil. Onemocněl, a možná by dokonce zemřel na zlou horečku, která ho postihla, kdyby ho bratr Jules po svém návratu z ústraní svatostánku nevyléčil.

Guido přelétl pohledem po písárně. Všechny stoly byly uklizené. Člověk se tu cítil v bezpečí, ve světě, kterému vládne řád. Zadíval se ke vzdáleným vrcholkům hor. Dokonce ani tak pozdě na jaře z nich ještě nezmizely bílé čepice. Někdy, v bouřlivých dnech, bylo vidět, jak kolem vršků víří závoje sněhu.

Blíže položené skály a příkré svahy zářily ve večerním světle teplými, rudozlatými tóny. Terasovité vinice se lepily ke svahům jako hnízda. Mons Gabino leželo daleko od intrik královského dvora. Kdo se sem chtěl dostat, musel čtyři dny putovat pustou horskou krajinou. Jejich refugium bylo vzdáleno světu. Bylo to takřka dokonalé místo, kde bylo možné žít v harmonii se sebou samým, se svými myšlenkami a uměním malby miniatur. Jediným kazem jejich báječného společenství byla skutečnost, že se jim dosud nenarodily děti. I když k pospolitosti patřilo i deset řádových sester, zůstalo jim mateřství odepřeno.

Guido zapálil olejovou lampu a zavřel těžké dřevěné okenice. Pak pomalu sestoupil po příkrých schodech. V místnosti pod písárnou panovala naprostá tma. Skladovaly se tu rukopisy refugia. Byla to úžasná sbírka. Víc než tři sta knih! Největší knihovna království, možná dokonce světa, pomyslel si řádový bratr hrdě. Poklad cennější než komora plná zlata. Jaký boží dar představovalo písmo! Dokonce i po staletích umožňovalo těžit z moudrosti předků. A oddělovat lež od pravdy. Kolik různých historek existovalo už teď o smrti svatého Guillauma!

Bratr Jules, jediný spolehlivý svědek kruté vraždy, jim vyprávěl o zločinu elfů i statečném hrdinství Guillaumově. Ale jaké nesmysly kolovaly mezi lidem! Tvrdilo se, že Tjured seslal tři anděly na ohnivých válečných ořích, aby přinesli světcovo tělo. Další říkali, že královi válečníci svedli v ulicích města skutečnou bitvu s elfy, do které se zapojila dokonce i skupina pohanských barbarů z Fjordlandu. Taková hloupost! Přitom od Guillaumova zavraždění ještě neuplynul ani jeden lidský život. A protože se vše odehrálo uprostřed vzkvétajícího města Aniscansu, existovaly stovky svědků. Přesto vděčili jen šťastné náhodě za to, že krvavý zločin spatřil na vlastní oči i bratr Jules, tehdy ještě dítě. Existoval tak opravdu někdo, jehož vylíčení událostí bylo možno věřit.

Guido jemně pohladil tlustou, do červené vepřovice vázanou knihu, která stála v polici těsně vedle schodů. Byl to životopis svatého Guillauma. Guido jej sepsal, aby zachoval pravdu i pro vzdálenou budoucnost. Téměř celý rok mu trvalo, než doprovodil text nádhernými miniaturami.

Řádový bratr si povzdechl. Na žádné jiné dílo nebyl ve svém životě tak pyšný. Byl synem stavitele a vyučil se otcovu řemeslu. K jeho nejranějším vzpomínkám patřilo, jak stojí s otcem vysoko na lešení chrámové věže a hledí přes moře domů do dáli. Pomáhal postavit tucet domů Tjuredových z černého čediče, na kterém plynoucí staletí nezanechají stopy. Sám jako stavitel navrhl tři chrámové věže. Ale dokonce i v dobách, kdy už se tyto mohutné stavby dávno rozpadnou v prach, bude znát každé dítě boží skutečný příběh svatého Guillauma. Tato kniha byla vytvořena, aby jej zachovala až do konce všech časů, pomyslel si Guido hrdě. A i kdyby se jeho samého hned v tuto chvíli zmocnila smrt, bude moci odejít spokojeně, neboť jeho dílo ve službách božích bylo vykonáno.

Guido se zhluboka nadechl a vychutnával si vůni prachu a kůže. Pach knihovny. Pak sestoupil dolů a prošel zděnou sušárnou šunky a uzenin, až dorazil ke dveřím, které vedly k velké jídelně refugia.

Vstoupil do ní ve stejném okamžiku, kdy dovnitř vešel vysokými vraty na opačném konci i bratr Jules, obklopený zástupem řádových bratří a sester. Mezi tlustými zdmi se rozléhaly veselé hlasy a smích. Bratr Jules proměnil tento pozdní jarní den ve svátek.

Dokonce i bratr Jacques, který si v zimě při nešťastném pádu zlomil obě nohy a od té doby musel chodit o berlích, se s námahou zvedl ze židle a belhal se Julesovi vstříc. Dlouhé měsíce sezení učinily z Jacquese tlustého, mrzutého muže, jehož žlučovitých poznámek se všichni v refugiu naučili bát. Ale teď po nich nebylo ani stopy. Dokonce mu na tváři pohrával úsměv.

Jules sevřel bratra Jacquese v náručí. A pak ho zvedl jako dítě. Jules byl statný muž, ale všichni v síni zadrželi dech, protože zdvihnout Jacquese vyžadovalo býčí sílu. Pak poutník opatrně posadil mrzáka zpátky na jeho místo, poklekl před ním a přejel mu rukama po zkroucených, ztýraných nohou, které Jacquesovi odepřely službu.

Jules zasténal. Po tvářích mu stékaly slzy. Z obličeje mu zmizela všechna barva a vypadalo to, jako by právě prožíval utrpení svatého Guillauma.

Guido spěchal síní, aby lépe viděl, co se děje. Vládlo hrobové ticho. Malíř miniatur znal všechny historky, které se o Poutníkovi vyprávěly, ale až dosud je považoval za plané řeči příliš horlivých bratří a sester, kteří by Julese už nejraději za života prohlásili za svatého.

Ozvalo se suché zapraskání, zvuk, při kterém člověka zamrazilo. Jacques zasténal. Pevně sevřel rukama dřevěné sedadlo. Guido s úžasem pozoroval, jak mu Poutník napravuje levou nohu. Pak Julesovy velké, slunce osmahlé ruce sevřely mnichovo pravé chodidlo. Znovu zaznělo to strašlivé lupnutí. Jacques vyrazil krátký, pronikavý výkřik. Také Poutník se zachvěl. Tvář měl splavenou potem. „Prosím, vstaň, bratře,“ pronesl slabým hlasem.

Jacques plakal. Nejistě se zdvihl na berlích. Když našlápl na pravou nohu, objevil se mu ve tváři nechápavý údiv.

„Dej mi ty berle,“ řekl Jules vřelým hlasem. „Vím, že je už nebudeš v životě potřebovat.“ Prohlásil to s jistotou skutečného světce, který je obeznámen s božími úmysly. S jistotou Vyvoleného mezi živými.

Němý údiv vystřídal nepopsatelný jásot. Guido se snažil protlačit vpřed. Také on se chtěl Julese dotknout, projevit žijícímu světci svůj obdiv.

„Modleme se a poděkujme Tjuredovi za tento zázrak!“ zatónoval opat. Lucien měl zvednuté ruce a snažil se usměrnit vřavu. Ale musel bratry a sestry ještě třikrát vyzvat ke klidu, než se hluk konečně trochu utišil.

„Už nejsem žádný mladík, Julesi,“ pronesl opat slavnostně. „Viděl jsem už v životě mnohé. Někteří z přítomných znají mé skutky z mládí. Skutky, na které se dnes ohlížím jen s hanbou, neboť jsem byl jedním ze skupiny býčích hlav krále Cabezana. Pošpinil jsem si ruce krví nevinných…“ Ramena se mu chvěla. Lucien zápasil se slzami. „Byl jsem svědkem zázraku a zhřešil jsem. A děkuji bohu, že se smím ještě jednou stát svědkem jeho působení.“

Jules a opat na sebe chvíli hleděli způsobem, který si Guido nedokázal vysvětlit. Vypadalo to, jako by Poutník opata mlčky varoval, aby už dál nemluvil.

„Děkuji vám za vaši chválu a vaši radost, která mě hřeje u srdce,“ prohlásil pak Jules. „Ale nezapomeňte, že jsem jen nádobou, do které bůh vlévá svou sílu. Chvalte jej a mne nevynášejte. Dnes jste vyvolenými mezi božími dětmi. Byli jste vybráni, abyste se stali svědky jeho moci. Ale teď společně nalámejme chléb a dopřejme si darů božích. Jak snadné je v časech hojnosti zapomenout, že pokrmy a nápoje jsou dary, které nám Tjured dopřává každý den. Oslavme boha jídlem na jeho počest.“

Opat sám doprovodil Julese ke stolu a trval na tom, aby zaujal jeho místo. Lucien poté zasedl po Poutníkově pravici a podal mu čerstvý, ještě kouřící chléb, který rychle přinesli z kuchyně. U slavnostní tabule zavládla radostná nálada.

Jindy tak mrzutý Jacques vstal a z plných plic zazpíval píseň na počest boha. Měl hezký, hluboký hlas a Guida dojímalo k slzám, že vidí řádového bratra tak šťastného. Jediné, co ho při jídle rmoutilo, byl pohled na Mariotte. Propadl jí hned ve chvíli, kdy před dvěma lety přišla do refugia. Nikdy neviděl tak spanilou ženu. Vlasy měla zlaté jako sluneční paprsky, prodírající se v krásný slunečný den listovím hustého lesa, a plné a smyslné rty rudé jako lesní jahody. Pohled na ni ho během společného stolování sváděl k nejbláznivějšímu snění. Často záviděl poháru, kterému bylo dopřáno dotýkat se jejích rtů. Někdy, když umývali nádobí, stával těsně vedle Mariotte a vdechoval její vůni. Voněla jako piniové lesy, kterými procházela, když hledala byliny a houby pro spižírnu refugia.

Loni v zimě opat zjistil, že se Guido opovážil dát na jedné ze svých miniatur matce svatého Guillauma Mariottinu tvář. Za tento hřích musel Guido chodit tři dny v mrazivé zimě bosky. Ale obraz Mariotty nemusel přemalovat…

Podávaly se taštičky s bílým sýrem, pečená paprika, cibule a jehněčí. Ale Guido neměl na tyto delikatesy ani pomyšlení. Hleděl na Mariotte a přál si, aby se na něj aspoň jedinkrát podívala tak, jako se dívala na bratra Julese.

Zdálo se, že si Jules jejího obdivu vůbec nevšiml. Zatímco se na něj upínaly zraky všech, vtipkoval se sousedy u stolu.

Pak vstal. V jídelně rázem zavládlo ticho.

„Drahé sestry, drazí bratři. Z celého srdce vám děkuji za přátelské přivítání. Mé srdce přetéká radostí a musím vám říct toto: Obdivuji práci, kterou jste v refugiu odvedli. Rozkvetlo v oázu uprostřed horské pustiny. Ale přes všechno naše snažení je to nakonec Tjured, kdo rozhoduje o našem osudu. Podle toho, jak bohatě jste byli obdarováni, se zdá, že vás miluje, a chtěl bych vás poprosit, abyste společně se mnou uspořádali o půlnoci vzadu ve svatostánku mši. Vykřičme naši radost vzhůru k nebesům, sestry a bratři. Ukažme bohu, že i my jej milujeme. Slavme na jeho počest!“

Jeho návrh vyvolal nemalé vzrušení, a dokonce i Lucien odvrhl svou zdrženlivost, když se projednávalo, jak poděkovat bohu.

PŮLNOČNÍ MŠE

Guido rozmrzele vzhlížel otevřenými dveřmi k nočnímu nebi. Měsíc právě vykoukl zpoza mraků a zaléval refugium stříbrným světlem. Silueta chrámové věže se zřetelně odrážela na pozadí jasné oblohy. Další skupinka řádových bratří zmizela za vysokým portálem, pohlcena tmavou věží.

Guido musel zatínat zuby, tak silná byla jeho touha nadávat. Do půlnoci už nechybělo mnoho. Mrzutě pozoroval tenký pramínek písku, proudící v přesýpacích hodinách. Brzy začne slavnostní mše. Všichni teď už nejspíš byli dole ve svatyni. Jen on tady seděl a čekal, protože se opat rozhodl, že ho nechá pykat za jeho marnivost. Není spravedlivé být trestán za to, že jsem oddaně vykonával svou práci! Tak prostě budu v budoucnu stejný packal jako ostatní miniaturisté, pomyslel si hněvivě, současně ale věděl, že by ho pak opat znovu potrestal, protože by nesloužil svému refugiu podle svých nejlepších schopností.

Každou jinou noc by si službu u brány prostě odseděl. Ano, nejspíš by se dokonce těšil ze svitu hvězd a vychutnával si ticho. Existovaly horší tresty než probdělá noc. Ale dnes to bylo jiné. V refugiu vládlo vzrušení jako v úle před letem mladé královny. Všichni se ze všech sil snažili učinit z děkovné mše nezapomenutelnou událost. Do nitra svatyně byly naneseny celé svazky svíček, které měly ozářit jeskyni jako ve dne. Ještě před chvílí zpívaly sestry v bylinářské zahradě a nacvičovaly mešní písně. Mariotte byla předzpěvačkou malého ženského sboru. Její hlas byl tak krásný, že člověka až bolelo u srdce, když mu naslouchal. Ale pěvkyně odešly a Guido by se nemohl cítit osaměleji, ani kdyby zůstal v této nevlídné horské krajině úplně sám.

Někde za vysokou zdí z lámaného kamene, která ohraničovala pozemky refugia, volal sýček. Ve střešních okapech ševelil vítr.

V úzké komůrce vrátného se udrželo teplo jarního dne. I když v noci ještě bývalo citelně chladno, tady bylo příjemně. Tu a tam vykoukl Guido úzkým, zamřížovaným oknem, které hledělo na příkrou stezku, vedoucí nahoru k vratům refugia. Samozřejmě nebylo po nikom ani vidu, ani slechu. Do této části hor zavítalo jen málo poutníků. Že by se v tak pozdní hodinu objevil u vrat host a žádal o povolení vstoupit, bylo víc než nepravděpodobné. Guido žil tady, na Mons Gabino, už pět let a nevzpomínal si, že by se za celou tu dlouhou dobu objevil o půlnoci jediný návštěvník.

Od hlavní budovy se odloupl stín a spěchal dlouhými kroky k vrátnici. Měsíční světlo ozářilo opatovu pleš a milosrdně zalichotilo jeho zohyzděné tváři.

Guido si zlostně odfrkl. Dalo se předpokládat, že se ta ošklivá vrána ještě jednou objeví a zkontroluje, zda koná svou povinnost!

„Hlídám u vrat, jak jsi mi nařídil,“ zavolal na opata a z legrace se zatvářil jako voják, pověřený noční hlídkou.

Lucien mu mávnutím ruky naznačil, aby mlčel. „Teď není čas na vtipy, Guido. Julesova návštěva mi otevřela oči k mým vlastním hříchům. Zapomeň na všechny své práce, neboť zítra se znovu pustíš do Života svatého Guillauma. Mlčím po všechny ty roky, kdy vyznávám Tjureda. Ale nebylo by správné zakládat pravdu jen na vzpomínkách dítěte. I když si velmi vážím bratra Julese, který jistě vykonává pro církev velké věci, nemohu už déle strpět, aby bylo jeho vyprávění o smrti svatého Guillauma považováno za jediné pravdivé.“

Opat si přejel prsty po hrozné jizvě. „Znám většinu historek, které si o mně vykládáte. Pravda je mnohem strašnější než všechno, co byste si mohli vymyslet. Toto zranění mi způsobil Fjordlanďan s vousy rudými jako plamen a je zázrak, že jsem tu ránu sekyrou vůbec přežil. Ještě dnes vidím toho chlapa ve snech. A i když se velmi stydím, musím přiznat, že to byl právě tento pohan, kdo onoho dne bojoval za Tjureda, a nikoliv já.“

Náhlé opatovo přiznání Guida překvapilo. A co bylo nesprávného na příběhu bratra Julese? „Co se stalo toho dne, kdy zemřel Guillaume?“

Lucien se spěšně rozhlédl, jako by se bál, že ho bude někdo tajně poslouchat. „Patřil jsem ke Cabezanovým býčím hlavám, které vpadly do Aniscansu, Guido. Měli jsme přivést Guillauma, protože bůh potrestal našeho krále strašlivou chorobou. Zapomeň na všechno, co si myslíš, že o onom dni víš. Byl jsem očitým svědkem těch událostí. Nebyli to elfové, kdo světce zabil.“ Opat se na okamžik zajíkl. „Patřil jsem k vrahům. Každou noc za tento krvavý zločin pykám ve svých snech. Zítra ti všechno povyprávím. Musíme očistit církev od lži. Guillaume je náš nejvýznamnější světec. Je třeba zbavit legendy o jeho smrti nepravd, protože jinak se stanou hrozné věci, Guido. Nic, co je založeno na lžích, nemůže vést k něčemu dobrému. Pokaždé, když se modlím, bojím se, že mě zasáhne blesk z čistého nebe, protože toleruji lež. Přišel jsem k Tjuredovi jako hříšník a za všechny ty roky jsem se neodvážil odporovat svým bratřím, pokud jde o svatého Guillauma. Co jsem taky měl říct? Mýlíte se, bratři! Musím to vědět, protože jsem patřil k těm, kteří světce zavraždili! Chápu, že si Jules jako dítě vytvořil jinou historku. Pravda je příliš strašná! A pokaždé, když se s Julesem setkám, bojím se, že by mě mohl poznat. Dnes po mši se mu svěřím. A zítra za mě sepíšeš, co se v Aniscansu opravdu odehrálo.“

„Proč sis vybral právě mě, abys mi tohle všechno řekl?“ zeptal se Guido zajíkavě. Pomyšlení na obrovitost lži, kterou se církev řídila, ho skoro připravila o řeč.

„Protože máš bystrou mysl. Protože se se mnou hádáš, když si myslíš, že nejsem v právu. A protože vytváříš tak nádherné rukopisy. Pravda musí být zapsána na nejjemnější pergamen, a sice písmem bez kudrlinek a bez chyb. Chci, abychom stvořili knihu tak úžasnou a dokonalou, jako by ji napsali sami andělé. Pak nebude o mých slovech nikdo pochybovat. Neboť − a to mi můžeš věřit − lež už získala takovou moc, že bude těžké ji zničit. Modli se, Guido. Očisti svou duši, stejně jako to udělám já teď při mši.“ Oběma rukama uchopil Guidovu pravici, pevně ji stiskl a obdařil ho strašidelným úsměvem, který ztratil jakýkoliv tvar už před tak dávnými lety. „Zítra se staneme rebely pravdy, Guido. Naše duše projdou očistným ohněm a zbaví se veškerého tuku, kterým se obalily v zahálčivosti falešné víry. Věřící se musí dozvědět, že elfové jsou bytostmi světla, nikoliv temnoty. Žádní démoni jako na obrázcích, které jsi vytvořil.“

Malíř miniatur stisk opětoval. „Moje pero bude tvým mečem, bratře opate.“ Guido se cítil poněkud zmámeně. Skutečnost se změnila příliš rychle, než aby se s tím mohla jeho mysl vypořádat. Ještě před okamžikem byli elfové ztělesněním zla, a teď je Lucien nazýval bytostmi světla.

Opat ho obdařil svým pokřiveným úsměvem. „Spoléhám na tebe, bratře Guido.“ Po těch slovech spěšně odešel.

Guido se zhluboka nadechl a pokusil se uspořádat si myšlenky. Panovalo hrobové ticho. Noc jako by zadržela dech. Nastane nová epocha. Miniaturista si snažil představit, jak moc se svět změní, až vnesou novou pravdu mezi zástupy věřících. Už se v duchu viděl jako ohnivý kazatel na rozlehlých náměstích, když tu ho rázem připravila o veškeré iluze jediná nepříjemná myšlenka. Jak vlastně mohl vědět, že Lucien říká pravdu? Dobrá, opat se někdy choval trochu podivně a jeho příběh to vysvětloval. Ale byla to skutečně pravda? Proč by měl Jules lhát? Jenom proto, že byl tenkrát, kdy se Guillaume stal mučedníkem, ještě dítětem a nesprávně pochopil události, jichž byl svědkem?

Guido zvedl oči k nekonečnému nebi a cítil se ztracený. Měl dojem, jako by mohl být každým okamžikem vytažen nahoru do temnoty, v jejíž nezměrnosti by se navždy ztratil. Jeho duše připomínala loď, která zabloudila na rozbouřeném moři.

Cítil, jak mu divoce buší srdce. Pochybnosti mu ho ještě roztříští na kousky. Kde najde maják, který ho opět navede na správnou cestu?

V zoufalství se zahleděl na vysokou chrámovou věž, která se odrážela od nekonečného nebe jako pevnost víry. Tam, ve skryté jeskyni hluboko ve skále, jsou teď shromážděni všichni jeho bratři a sestry. Kéž by jen mohl být s nimi!

Guido přistoupil k zamřížovanému oknu a zadíval se na příkrou stezku, vedoucí k refugiu. V sinalém měsíčním světle měla barvu staré kosti. Byla opuštěná. Dnešní noci už určitě nepřijde žádný poutník… Mohl by se odvážit opustit své místo u brány? U schodiště, vedoucího dolů do svatyně, byl ve skále průlom. Bylo jím možné nahlížet do prostorné jeskyně, aniž by byl pozorovatel zdola vidět. Tak by mohl být nablízku svým sestrám a bratřím a současně zůstat opodál. A až mše skončí, mohl by se rychle vrátit zpátky na své místo. Kdo by taky dnes v noci mohl dorazit k bráně? Nikdo!

Guido odtáhl závoru. Dveře se s tichým vrzáním otevřely. Vyšel ven na cestu a zadíval se do noci. Nikde ani živáček. Nikdo nechápal, proč bylo pro opata tak důležité obehnat refugium vysokou zdí. Na této osamělé hoře se nemělo jejich společenství čeho bát. Někdy se Guido sám sebe ptal, jestli je ta zeď neměla uvěznit. Ale to byl samozřejmě nesmysl. Za denního světla mohl každý přicházet a odcházet podle libosti.

Mariotte mu kdysi říkala, že zeď byla postavena jen proto, aby děti zůstaly v refugiu a nehrály si na nebezpečných skalních hřebenech. Jenže děti tu nebyly. Všechno pro ně bylo připraveno. Šest řádových sester si zvolilo partnery. Ale jejich lůno zůstalo neplodné. Bylo to jako prokletí.

Guido si představoval, jaké by to asi bylo spát s Mariotte. Zamrazilo ho. Pohledem sklouzl po rozlehlé horské krajině a pak se znovu zadíval k nekonečnému nebi. Byl jen zrnkem prachu. Naprosto bezvýznamným.

Potřeboval společenství! Jen ono ho mohlo zachránit. Pochybnosti a rozlehlost této noci by ho jinak ještě zabily. Když si poslechne Mariottin zpěv, bude to balzám pro jeho duši. Byla jeho majákem!

Bránu jen přivřel. Kdyby sem přece jen zabloudil poutník, nemusel by alespoň zůstat venku. Guido se naposledy podíval zamřížovaným oknem. Všechno dobře dopadne!

Opatrně se kradl k chrámové věži. Její velké křídlové dveře nebyly zamčené. Když vstoupil, obklopil ho chlad jako plášť. Ke stropu se zvedaly štíhlé mramorové sloupy. Celý chrám sestával z jediné rozlehlé místnosti. Na podlaze se rýsovala obrovská hvězda se čtrnácti cípy, táhnoucími se až ke stěnám. Stěny byly obíleny a bez výzdoby. Jedinou výjimku představovaly dvě řady oken, které byly proraženy do tlustých zdí vysoko nahoře u galerií. Barevné vitráže znázorňovaly nejznámější mučedníky Tjuredovy církve. Svatého Romualda, jehož rozdrcené údy vpletli pohané do kola, či svatou Claudinu, kterou v Aniscansu připoutali hlavou dolů k mostnímu pilíři a utopili. Tolik lidí už zaplatilo za svou víru životem.

Guido přešel přes srdce velké hvězdy a pospíchal ke schodům, ukrytým za jedním ze sloupů. Kdysi tady byla jen zející trhlina ve skále, vedoucí dolů do jeskyně. Guido si s úsměvem vzpomněl na své první dny v klášteře. Nepřišel sem jako písař ani malíř miniatur. Poslali ho, protože byl dobrým stavitelem. Pomohl vybudovat schody dolů do vnitřní svatyně a dal jeskyni, v níž pohané po celá staletí uctívali své modly, novou tvář. Oplzlé obrazy nahých žen s obrovskými ňadry ukryl pod sněhobílou omítkou. Na obětním kameni teď stála malá skříňka ze zlata a olovnatého skla, ve které byly uschovány tři prsty svatého Guillauma. Spousta kadidla stojícího celé jmění vypudila zlé pohanské duchy a proměnila staré kultovní místo v království víry. Guido byl hrdý na své dílo, i když se teď plížil dolů po schodech jako zloděj.

Dorazil k průlomu ve skále a nakoukl do jeskyně. Byl překvapen, jak málo svíček v ní bylo rozmístěno. Sotva stačily zahnat temnotu. Guido si s hněvem všiml, že na podlahu namalovali velký červený kruh. Na drahocenné dlaždice z medově zbarveného pískovce!

Vedle skříňky s Guillaumovými prsty stály černé svíce. Ke stropu z nich stoupaly pramínky tmavého kouře. Guido byl otřesen. Jestli budou svíčky hořet dlouho, bude třeba znovu vymalovat strop. Teď objevil ještě druhý kruh, namalovaný bílou křídou. V něm stáli všichni řádoví bratři a sestry. Jen Tomasin chyběl. Zaujal místo po Julesově boku.

Guido hledal mezi přítomnými Lucienovu tvář. Neměl tušení, o co jde, ale melodie ho naladila melancholicky a zmocnilo se ho neblahé tušení, že nebyla složena pro lidi.

Plameny svící se zachvěly jako pod náhlým náporem větru. Ve středu podlahy vyrostl oblouk zlatého světla. Guido nikdy předtím neviděl něco tak krásného. Ale světlo lemovalo tmavou plochu. Vypadalo to, jako by bratr Jules otevřel bránu k temné hlubině za hvězdami.

Poutníkův hlas se změnil. Zněl teď hluboce a hrdelně. A už netvořil slova. Připomínal vrčení psa, který se s vyceněnými tesáky a chvějícím se ocasem chystá skočit někomu po krku.

Bratři a sestry se teď tlačili kolem Luciena. Všichni upřeně hleděli na Julese a Tomasina. Tomasin, který se kdysi pokusil napodobit Poutníkův zbožný půst, stál lehce předkloněn. Jules mu konejšivě položil pravici na záda. Mnichova tvář byla stažena bolestí. Otevřel ústa a dávil se tak dlouho, až mu začal ze rtů stékat pramínek lepkavého, tuhého světla.

Tlustý Jacques se pokusil utéct. Ale stejně jako ostatní i jeho věznila neviditelná zeď. Bušil pěstmi do překážky, až mu zpod nehtů tekla krev. Vší silou svého masitého těla se opíral do kouzelného valu, ale únik byl nemožný.

Lucien rozpřáhl paže, jako by k sobě chtěl přitisknout všechny své bratry a sestry. Teď začali do zdi neviditelného vězení tlouct i další. Většina ale prostě jen bez hnutí stála a zírala. Pramínek světla, který Tomasin vyzvrátil, se kroutil jako červ a plazil se vstříc temnotě pod zlatým obloukem.

„Pusť mé děti!“ zvolal Lucien v zoufalství. „Ať už musíš udělat cokoliv, vezmi si mne!“

Zdálo se, že Poutník opata neslyší. Nebo ho nechce slyšet. Ještě stále vrčel a s Tomasinem se začala odehrávat děsivá změna. Jeho kůže se svrašťovala, jako by s každou uplynulou vteřinou zestárl o celý rok.

Mezi uvězněnými se ozval křišťálově čistý hlas, Mariotte! Zpívala o Tjuredovi, světlu, které zapudí všechny stíny. A zoufalí bratři a sestry zvedli hlavy. K písni se přidal Lucienův libozvučný bas. Vzápětí se připojil třetí hlas.

Guido cítil moc písně, vzdorující temné Poutníkově magii. Nejraději by se rozběhl dolů, ale nohy mu odepřely poslušnost. Stály tak nehybně, jako by byly ke kamennému schodu přibité. Dokonce ani jazyk mu už nesloužil. Chtěl zpívat se svými druhy. Chtěl alespoň připojit svůj hlas k jejich, když už nemohl být s nimi. Ale i tato útěcha mu zůstala odepřena.

Červ světla dorazil k temnotě. Tomasin měl oči obrácené v sloup, takže bylo vidět jen jejich bělmo. Zářily ve tváři, z níž zmizel všechen tuk, jako dvě děsivá světla. Pokožka se mu napínala na lebce. Jeho hlava připomínala Guidovi hlavy dávno mrtvých kněží, které viděl v kamenných kryptách a chrámových věžích velkých měst. Ale Tomasin ještě žil. Se zoufalým úsilím se pokoušel zvednout paže. Prsty tápal po světle, které mu unikalo z těla. Marně se ho snažil zadržet.

Ze tmy za světelnou branou se ozval dýchavičný zvuk. Stín ožil a dal vzniknout bytosti, která se, shrbená a číhavá, vysunula ze tmy. Byla černá jako bezměsíčná zimní noc. A plížila se za světlem, které Poutník uloupil Tomasinovi. Tvor temnoty lačně hltal zářivého červa.

Tomasin už vzdal boj o život. Kutna mu napůl sklouzla z kostnatých ramen. Statný muž, který ještě u večeře seděl naproti Guida, byl k nepoznání.

Ze tmy vyklouzla druhá bytost. V krátkých intervalech následovala třetí a čtvrtá. Zápasily o světelného červa a během několika vteřin ho pohltily. Nakonec Tomasin ronil krvavé slzy. Jules uvolnil své kouzlo a nechal umírajícího kněze klesnout k zemi.

Když stínové bytosti ukončily strašlivou hostinu, začaly se plížit kolem velkého kruhu, ve kterém byli uvězněni ostatní kněží. V místech, kde se ho pokusili narušit, vystřelilo k jejich stínovým tělům bílé světlo a tvorové vystrašeně uskočili. Julesovi se vyhýbali. Guido nedokázal rozeznat, zda se Poutník obklopil kouzlem, nebo v něm bylo něco, čeho se bytosti temnoty bály.

Bratři a sestry vzdorně zpívali o všemocném Tjuredovi. Guido viděl, že se Mariotte, stejně jako mnoha ostatním, třpytí v očích slzy. Zoufale se pokoušel pohnout z místa. I když pořád stál jako přikovaný, začal ho poslouchat alespoň jazyk. Prosil a klel současně! Nabízel Tjuredovi svou duši výměnou za Mariottin život. Žádal boha, aby spálil falešného mnicha v nebeském ohni.

Vypadalo to, že Jules s bytostmi hovoří. Jaký pakt uzavíral zrádce s temnotou? Zpěv přehlušoval jeho slova. Jen pohyby rtů prozrazovaly, že mluví. Jules ukázal na Luciena a pak na Mariotte a další dva bratry.

Pak se Guido s prudkým trhnutím, při kterém skoro klopýtl, osvobodil. Po dvou schodech najednou se rozběhl dolů. Nic už neviděl. Do zpěvu se mísily výkřiky. Co se to tam dole dělo?

Guido minul schod a tvrdě narazil ramenem do skály. Upadl. Mlátil se o kamenné stupně. Chránil si hlavu rukama, když vtom mu poslední tvrdý náraz vyrazil dech.

Omámeně se rozhlédl. Byl v jeskyni. Ke kouzelnému kruhu to byly jen dva kroky. Stínům se už do něj podařilo proniknout. Většina bratrů a sester ještě stále zpívala, hlavy vzdorně vztyčené. Zpravidla měli zavřené oči, aby neviděli, co se děje, jak stíny pronikají těly jejich druhů a olupují je o světlo života.

Guido se k nim chtěl dostat, ale před ním se na podlaze rýsovala tenká, rudá čára, jakoby namalovaná krví, kterou nebylo možné překročit. Nevěřícně klouzal rukama po neviditelné zdi, hladké a studené jako sklo.

Mariotte si ho všimla. V jejích vřelých, hnědých očích zazářila naděje, jako by v Guidovi spatřila svou záchranu. Natáhla k němu ruku. Kouzlo, které ji poutalo, se zdálo zlomeno. Možná proto, že se dovnitř dostaly stíny.

Naživu zůstalo už jen několik bratří. Většina ležela zkroucená na podlaze, znetvořená jako Tomasin, s kostmi zbavenými masa, aniž by se na kůži objevila jediná ranka.

Mariotte se pohybovala jako v transu. Paže měla natažené dopředu. Kolem bosých nohou jí vířil stín.

Dál zpívala. Sbor byl mnohem tišší. Naživu už byli jen Mariotte, Lucien a oba bratři, na které ukázal Jules.

Mariotte přitiskla pravou ruku na neviditelnou bariéru, za kterou stál Guido. Byla tak blízko, a přesto nedosažitelná. Pokusil se dotknout její ruky. Cítil skrz kouzelnou překážku její teplo, i když si na ni nedokázal sáhnout.

Stín se plížil vzhůru po Mariotte jako cár mlhy. Ale nevšímala si ho. Přestala zpívat. Upřeně hleděla na Guida a pak se uprostřed vší té hrůzy usmála. „Vím o tvé lásce.“

Její slova mu sežehla duši. Zoufale začal bušit pěstmi do bariéry. Kopal do ní a tloukl do ní hlavou, až mu z nosu crčela krev.

„Zachráním tě,“ vykřikl. „Dostanu tě odtamtud. Já tě…“

„Já tě taky miluji,“ řekla tiše. Rty se dotkla stěny. Černé cáry už byly u její hlavy. Vdechovala je!

„Ne, miláčku! Nesmíš…“

Teplý svit v Mariottiných očích pohasl. Ještě stále je upírala na Guida. Teď si ho z nich ale prohlížel někdo jiný. Chladný, kalkulující, lačný.

„Proklínám tě, bože!“ vykřikl Guido. „Kde jsi v hodině, kdy tě tvé děti potřebují, Tjurede? Co jsme ti udělali, že nás tak trestáš?“

Mariotte našpulila rty, jako by ho chtěla políbit. Ale pod měkkým masem se teď rýsovaly tesáky připomínající vlka. Oplzlé gesto doprovázelo těžké funění a praskání, ze kterého tuhla krev v žilách. Guido viděl, jak se tesáky vysunují z čelisti. Pod kůží se Mariotte něco svíjelo, jako by se jí v mase uhnízdili na prst tlustí červi. Její tělo se sesulo vpřed. Proměňovalo se stále rychleji. Paže a nohy byly tenčí a delší. Záda se vyklenula. Modrá kutna praskla.

Lucien a oba bratři prodělávali podobnou proměnu. Konečně získali všichni podobu obrovských psů. Byli velcí jako koně, ale hubenější. Jejich vyzáblá těla pokrýval krátký bílý kožich. Obklopovalo je modrobílé světlo. Dalo se přes ně vidět, alespoň tu a tam. Protože občas se také zdálo, že sestávají z masa a krve.

Z dlouhých tlam, v nichž se blýskaly vražedné špičáky, kapaly sliny. Na lačně svítících očích bylo vidět, že hlad bytostí po světle života nebyl ještě zdaleka ukojen.

„Proč?“ zašeptal Guido, který stále nemohl pochopit, co se to stalo.

Poutník se na něj přátelsky podíval. „Protože teď budou mými užitečnými služebníky. Je načase začít rozsévat ve světě elfů strach a hrůzu. Jste Tjuredovými biči. Kdybych vás poslal jako modře oděné kněze, elfové by se vám vysmáli. Ale tak poznají strach. Jejich meče a šípy vám už neublíží.“

„To, co se tady stalo, nemůže být Tjuredova vůle!“ Guido už nedokázal Poutníkovi pohlédnout do tváře. Jaká bytost temnoty se to vplížila do řad kněží? Jak se to mohlo stát? A jak mohl bůh strpět takové rouhání?

„Ty tedy znáš boží vůli, Guido?“ zeptal se Jules vyzývavě.

„Přinejmenším vím, co nemůže být jeho vůlí.“

„Víš, že Lucien podal falešné svědectví o Guillaumově smrti? Tvrdil, že byl u toho, když svatý Guillaume zemřel. A svou lží překroutil pravdu v pravý opak.“

Guidovi se zatočila hlava. Měl být oklamán!

„Pokaždé, když jsem navštívil toho refugium, jsem hovořil s opatem o jeho bludu. Ale Lucien byl vzdorovitý. Trval na tom, že bude šířit lži o smrti našeho nejvýznamnějšího světce. Ano, dokonce tvrdil, že měl podíl na jeho smrti. A že elfové přišli, aby Guillauma zachránili.“ Jules se zasmál. „Šílené! Překroutil v opak všechno, co se stalo!“

Guido nedokázal odvrátit pohled od mrtvých. Někteří se v okamžiku smrti drželi za ruce nebo se tiskli k sobě. „To nemůže být boží vůle,“ pronesl znovu. „Tjured je milosrdný!“

„To je pravda,“ přitakal Jules. Překročil Tomasinovu mrtvolu a uchopil Guida za paže. „Proto mě třikrát poslal, abych si s Lucienem promluvil a rozmluvil mu jeho bludy. Dokonce i dnes jsem se o to ještě jednou pokusil.“ Chytil Guida za bradu a přiměl ho podívat se mu do očí. Tak krásných modrých očí. „Co když jsem meč boží, bratře Guido? Co když mě Tjured poslal, abych potrestal posledního žijícího vraha svatého Guillauma, protože se dotyčný rozhodl, že se bude chlubit svým zločinem?“

„V tom případě jsi zabil devětadvacet nevinných!“ Guido se vymanil z jeho sevření a o krok ucouvl. „Proč musela zemřít Mariotte, když jsi chtěl potrestat Luciena? A proč Jacques, Tomasin a všichni ostatní?“

„Protože se bůh ve své nepostižitelné moudrosti rozhodl, že na ně jed Lucienových lží působil už příliš dlouho, takže je musel připravit o tělo, aby mohl zachránit jejich duše. Jsem popravčím mečem, Guido. Ale rozsudek smrti vyslovil Lucien už ve chvíli, kdy vás začal zaslepovat.“ Modré oči neúprosně hleděly na Guida. „Jsi také zaslepený, Guido?“

Bratr už nevěděl, čemu by měl věřit. Třásl se po celém těle. I pokud Jules mluvil pravdu, byl trest příliš krutý. Nebyl to rozsudek boha, ve kterého by chtěl věřit.

„Takže?“

Jeden z přízračných psů chraptivě zaštěkal. Zadní běhy se mu podlomily. Pracky sebou bezmocně škubaly, zatímco předníma nohama se ještě pokoušel vléct vpřed.

Jules od něj odvrátil svůj ledový pohled.

Teď se zhroutil další pes. Jeho hruď se vzedmula jako kovářský měch. Bledým masem projela žebra a z psího těla vyteklo cosi černého.

Poutník přistoupil k oběma zbývajícím psům. Jeden z nich měl Mariottiny oči. Guido by byl přísahal, že je to zase Mariotte, kdo na něj hledí, tak smutné byly ty oči. Přízračný pes trhavě vyvrhl stín, který se začal svíjet a plazit zpátky do tmy za světelnou branou.

Všichni čtyři psi pošli. Ve svatyni zavládlo ticho.

Jules neúnavně přecházel od mrtvoly k mrtvole. Při tom mu bylo jedno, že šlape po mrtvolách řádových bratří. „Jejich duše byly příliš slabé,“ řekl a pohlédl na Guida, jako by mnich musel chápat, o čem mluví. „Nedokázali Yingizy udržet. Bylo to marné.“

„Co bylo marné?“

„Smrt tvých bratří a sester,“ odvětil Jules chladně. „Jejich skon nesplnil svůj boží účel.“

Guida se zmocnil slepý hněv. Co to mělo znamenat? Že se bůh mohl mýlit? Že byl celý ten masakr omylem? Vrhl se se vzteklým výkřikem na Julese. Pěstmi ho zasáhl do tváře. Julesovi pod jeho ranami praskl ret i nosní chrupavka. Po rtech a bradě mu crčela krev.

Pak zaznělo slovo a Guido zkameněl. Jakási neznámá síla ho uchopila a zvedla do výšky, takže se dotýkal země jen špičkami prstů.

Jules si přejel rukou po obličeji. Rty se mu okamžitě zacelily a nos opět napravil. Jen krev zůstala. „Chtěl bys být s nimi, viď?“ Ukázal pohrdavým gestem na mrtvé.

„Toto přání ti nesplním.“ Poutník si vyplivl na dlaň krev a hleny. Zašeptal slovo a plameny svíček se zachvěly. Směs v jeho dlani se proměnila v bledé červy. Pak si na ruku foukl a havěť zmizela.

Guido ucítil hluboko za čelní kostí lehkou bolest.

„Daruji ti život, malíři, a jeden úkol. Myslíš, že jsem pro svou církev nebezpečím? Najdi způsob, jak mě zastavit! Ale když začneš hovořit o tom, co se dnes stalo, začnou ti červi v hlavě okamžitě rozežírat mozek a přepadnou tě tak strašné bolesti, že padneš k zemi s pěnou u úst. A když zvedneš ruku, abys to napsal, postihne tě stejný osud.“

„Co znamená ta tvoje církev?“

„Ještě pořád to nechápeš?“ Jeho hlas teď zněl vřele a soucitně. Opět se stal Julesem, kterého milovali všichni bratři a sestry v refugiu. „Víš, Guillaume byl můj syn. A elfové se rozhodli, že ho zabijí. Příběh, který ti vyprávěl Lucien, je pravdivý. Nebyli to elfové, kdo Guillauma v Aniscansu usmrtil. Ale jejich královna nařídila jeho zavraždění. A kdyby je nepředběhli zaslepení vojáci krále Cabezanse, taky by její rozkaz vykonali. Neznáš elfy. V jejich srdcích panuje chlad, ze kterého mrazí dokonce i mě. Jsou mnohem strašnější, než jak jsi je namaloval na svých obrazech. Zničit je a s nimi celé plémě Albů se stalo smyslem mého života. A má církev se při tom stane mou nejostřejší zbraní. Víš, že jsem ve všech refugiích a chrámových věžích vítaným hostem. A určitě tušíš, že nejsem člověk. Můj život se měří na staletí a během nich zformuji Tjuredovu církev. Před padesáti lety neměli elfové pro tvé řádové bratry žádný význam. Dnes je nenávidíte, protože zavraždili svatého Guillauma. V současnosti nosí sedm mých dětí blankyt tvého řádu a stanou se z nich důležitá církevní knížata. Budete takoví, jaké vás potřebuji mít. A kromě tebe to nikdo netuší. Najdi útěchu ve smrti a nikdo mě nezastaví. Nebo žij a najdi způsob, který ti v hlavě neprobudí červy.“

Odstrčil Lucienovu mrtvolu. „Nakonec jsem jim vlastně prokázal laskavost. Všichni přece sníte o tom, že se stanete mučedníky a světci. Myslím, že je povznesu na světlo chrámových oken. Třicet mučedníků z Mons Gabino. To přece nezní špatně. Moje církev si zapamatuje jejich jména až do konce dní.“ Rozhlédl se a pohladil si bradu. „Je zjevné, že se stali oběťmi černé magie. To musí být jednoznačně čin ničemných elfů.“

„To nedopustím!“ rozlítil se Guido. „Všem řeknu…“ Palčivá bolest ho přiměla zasténat.

„Řekl jsem ti, že ti červi v hlavě opravdu pokaždé sežerou kousek mozku, když je probudíš? Když je budeš rušit příliš často, udělají z tebe nakonec slintajícího idiota, příliš hloupého, aby udržel moč.“

„Proč mě prostě nezabiješ?“

„Dobrá otázka. Vlastně je dost lehkomyslné nechat tě odejít. Možná žiješ proto, že jedenatřicet mučedníků nezní tak dobře jako třicet mučedníků. Nebo proto, že jsem hráč a příliš snadné vítězství pro mě nemá půvab.“ Jules uvolnil své kouzlo, takže se Guido bezmocně svezl k zemi. Ještě stále ho trýznila tepající bolest. Přitiskl si ruce na spánky a modlil se.

Když muka konečně povolila a on vzhlédl, byl s mrtvými sám.

„NENÍ MRTVÝ“

Hrot meče se zlehka dotkl jejího krku. Obilee o krok ustoupila a nechala vlastní zbraň klesnout. „Nikdy se to nenaučím.“ Nejraději by praštila dřevěným cvičným mečem o zeď, ale snažila se zamaskovat své pocity. Rychle se zahleděla ke stropu šermířského sálu, aby jí královna nemohla číst v očích. Byly v obrovské místnosti samy.

Okny pronikalo dovnitř měkké ranní světlo a laskalo zbraně na protější zdi. Visely tak těsně vedle sebe, že mramor takřka mizel pod ocelí. Byl to skutečný arzenál, dost velký, aby se jím dalo vyzbrojit malé vojsko. Trofeje ze staletí válek.

Úplně na konci této galerie krvavých vzpomínek se v proutěném koši vznášel kobold. Obilee s ním už párkrát mluvila, nemohla si ale vzpomenout na jeho jméno. Možná jí ho ani neřekl. Koboldi byli, pokud jde o jména, někdy dost zvláštní. Znal příběh každé z těchto čepelí, ať už to byly žíhané meče elfů z Langollionu, velké dvojité sekyry minotaurů nebo kordy z Arkádie ukryté ve vycházkových holích. Při tom bojoval svou vlastní bitvu proti rzi a prachu. Jeho životním úkolem bylo udržovat zbraně čisté. Žil v maličké komůrce hned za zdí. Skrytá vrátka k jeho domovu ležela za bojem poznamenaným dračím štítem. Patřil k šermířskému sálu právě tak jako zbraně a byl nadšený, když našel někoho, komu mohl vyprávět o svých vítězstvích nad nečistotami, měděnkou a zákeřnou rzí.

„Neber si tenhle zásah tak k srdci, Obilee. V boji s ostrými zbraněmi by to byla velmi nešikovná trefa.“ Královna se na ni vyzývavě podívala. „Víš proč?“

„Protože říznutí do hrdla na tomto místě přetne velkou tepnu, která vede krev ze srdce do mozku. Krev by ze zející rány stříkala a hrozilo by nebezpečí, že se dostane útočníkovi do očí. V bitvě by mohlo vítězství, za které zaplatím krátkým oslepením, znamenat mou smrt.“

Emerelle blahosklonně přikývla. „Výborně. Když vedeš útok na protivníkovo hrdlo, mělo by to proto být bodnutí, a nikoliv řez. Takové rány méně krvácejí. Ideální je bodnutí přímo pod bradu, které vede ústní dutinou nahoru do mozku. Zabíjí okamžitě, je ovšem použitelné hlavně proti větším soupeřům, jakými jsou například trolové.“

Obilee zamrazilo. Chladný způsob, jímž Emerelle hovořila o ukončení něčího života, jí dával zabrat. Někdy měla obavy, že se královna tajně rozhodla učinit z ní svou hlavní šermířku. Ollowain už byl tolik let pryč. Emerelle již nemohla čekat dlouho. Loupežné výpravy trolů byly čím dál troufalejší. Bylo jen otázkou času, než podniknou skutečnou válečnou výpravu do Větrné země, a pak bude Emerelle potřebovat vojevůdce.

„Vypadáš velmi sklesle,“ poznamenala Emerelle. „Bereš si tak k srdci naše malé klání, nebo ti dělá starosti něco jiného?“

„Nejsem si jista, zda se hodím na válečnici. Pohybuji se tak neobratně… A nevím, jestli dokážu někoho zabít.“

„Možná jsou to právě tyto pochybnosti, kterých si na tobě tak vážím. Čestná elfí válečnice nikdy nebere život lehkomyslně. Až bude tvůj výcvik završen, nebude v Albenu nikdo, koho bys nedokázala zabít. Ale tvým skutečným úkolem je život chránit. Budeš bojovat za ty, kteří se nemohou bránit sami. Po dlouhá léta budeš potulnou rytířkou. Mečem a štítem bezbranných, jejichž jedinou nadějí je elf, který se jich zastane. Budeš pronásledovat obří sumce z Manchukettu, loupící telátka, a dokonce i se zavřenýma očima dokážeš odrážet jedovaté šípy gorgon z Našrapuru. Rozmnožíš slávu elfů, kteří vždy bývali světlem utlačovaných.“

Zatímco Emerelle takto hovořila, dokázala Obilee myslet jen na jediné. Pokud bude potulnou rytířkou, nebude tady, až se vrátí ten, kterému zaslíbila své srdce. Ten, jehož rebelantské pátrání po vyhoštěné kouzelnici Noroelle se stalo mezi elfy legendou. Ten, který zasvětil svůj život lásce k jiné ženě a který si patrně nikdy nevšimne, jak mnoho pro Obilee znamená.

„Touláš se dnes myšlenkami někde daleko. Bude lepší, když ukončíme trénink. V poledne tě očekává Elodrin z Alvemeru. Ještě stále se nevzdal snahy uvést tě do náročnějších tajů falrachu.“ Emerelle se jemně usmála.

„Odpusť. Dovoluji si tento posměch, protože ani já bych nedokázala proti Elodrinovi obstát.“ Královna si rozepnula prošívanou vestu, kterou nosila při každé lekci šermu. Neměla ochranný oděv zapotřebí. Za všechny ty roky, kdy už s Obilee křížily dřevěné meče, nebyla vládkyně Albenu ani jedinkrát zasažena. Většina dětí Albů znala Emerelle jen jako svou nepřístupnou královnu, ale kdysi bývala i ona potulnou rytířkou a v dračích válkách nakonec velela spojeným vojskům elfích knížat. Ještě stále každý den cvičila v šermířském sále. Byla mistryní v umění stínového šermu. Obilee ji často pozorovala, jak s čepelí v ruce víří rozlehlým sálem jako tanečnice, řídící se melodií, kterou slyšela jen ona. Existovala pouze hrstka elfů, kterým se dostalo výsady vstoupit do šermířského sálu, když tam královna pozdě v noci nebo v brzkých ranních hodinách cvičila.

Někdy si Obilee kladla v duchu otázku, zda se královna nesnaží zaujmout místo Noroelle. Elfí kouzelnice bývala pro Obilee přítelkyní a rádkyní.

Emerelle nalila do křišťálového poháru vodu a podala jí ho. Místností se přehnal stín, podobně jako někdy za jasných letních dní prolétne po zemi stín mraků. Obilee sebou trhla. Po všech těch letech si na to stále ještě nezvykla.

„Až se Ollowain vrátí, zase je uvězníme v nicotě.“

Mladá válečnice se zahleděla na královnu. Nikdo se o tom neodvážil s Emerelle přímo hovořit, ale Ollowain byl už víc než sedm let nezvěstný, a ani válečníci, které vyslali, aby po něm pátrali, se nikdy nevrátili. Z iskendrijské knihovny už také nepřicházely žádné zprávy. Zato kolovala fáma, že pramen vědění pohltila nicota. Kdo mohl tušit, co se děje v Rozbitém světě, když se Yingizům podařilo proniknout dokonce až do královnina paláce?

„Copak může ty stíny zabít jen mistr šermíř?“ Obilee si dávala pozor, aby nevyslovila jméno Yingizů, protože se bála, že by tak na sebe přitáhla pozornost stínových bytostí.

„Nikdo je nemůže zabít,“ odvětila královna s neobvyklou otevřeností. „Dokonce ani Albové to nedokázali. Proto je uvěznili v nicotě. Tam nemohou napáchat moc škody.“

Obilee vyděšeně vykulila na královnu oči. „Takže budeme muset stíny snášet už navždycky?“

Emerelle jemně zavrtěla hlavou. „Doufám, že ne. Dokážu Yingizy polapit silou své magie. Znám je. Nepravosti jich v okolí paláce páchá sedm a už víc než dva roky se neobjevil žádný další. Ani odtud se nikdy nevzdálí víc než na pár mil. Světlo je přitahuje… Nebo je přitahuji já. Pohlcují světlo svých obětí, když získají dostatečnou moc. Někdy mám pocit, že mají spadeno na mé světlo. Že jsem jejich trofej. Proto už nevycházím z hradu.“

Zato z něj odcházejí všichni, kteří si najdou nějaký důvod zmizet, pomyslela si Obilee. Minulý týden poslal svou dceru do Alvemeru i mistr Alvias. Čekala dítě a hofmistr, který jinak patřil k nejvěrnějším z věrných, nedokázal snést představu, že by na rozkvetlé lůno jeho dcery padl stín Yingizů. Svěřil se Obilee, že se za tuto domnělou zradu stydí. Ale ani to ho nakonec nezastavilo a své dceři tuto cestu nařídil.

„Proč nesvrhneš ty stíny zpátky do temnoty, když je dokážeš svými kouzly polapit, paní?“

Emerelle přejížděla prstem po okraji číše, kterou mladá válečnice mezitím zase odložila. Ponořena v myšlenkách naslouchala naříkavému zvuku skla. „Dokud není obnovena ztracená část v síti albských stezek, bylo by chybou je uvěznit v nicotě. Až dosud nacházeli Yingizové cestu do našeho světa jen náhodou. Ale co by se stalo, kdybych poslala zpátky ty, kteří tady byli? Znají cestu do Albenu. Nepřivedou sem celé zástupy? Nikdo neví, kolik Yingizů vlastně existuje. Je jich dost, aby ponořili do stínu celý svět? A roste jejich moc, když dorazí ve větším počtu? Až se Ollowain vrátí, poskytne mi odpovědi na tyto otázky.“

„A když se nevrátí? Je pryč už tolik let.“ Nikdo se to dosud neodvažoval v přítomnosti královny nahlas vyslovit. Emerellina rozhodnutí nebylo možno zpochybňovat, pokud jste nebyli připraveni riskovat, že vás pošle do vyhnanství. Ale neměli ti, kteří dosud navzdory stínům setrvali v paláci, právo dozvědět se, co se bude dít dál? Někteří si už šuškali, že se Emerelle ještě stále plně nezotavila z těžkých zranění, která utrpěla ve Vahan Calydu. Byla v bezvědomí skoro celou jednu zimu a někteří se domnívali, že je i teď jako ztuhlá.

„Vrátí se,“ pronesla Emerelle tiše a zamyšleně.

„Ale jak si můžeš být tak jistá?“

Královna vzhlédla a její pohled připomínal sfingu, tak byl neproniknutelný a záhadný. Z jejích očí se nedalo vyčíst, co si myslí. „Troufáš si hodně.“

Obilee stiskla rty. Někdo musel tu otázku položit. Nebude se omlouvat, že to udělala.

„Je pryč už sedm let, dva měsíce a třináct dní.“ Královna se ostýchavě usmála. „A sedmnáct hodin. Nikdo v Albenu nečeká na jeho návrat tak netrpělivě jako já.“

Mladá elfka byla překvapena, ba vyděšena. Nebylo Emerelliným zvykem hovořit tak otevřeně. Obilee ještě nikdy nezažila, aby její vládkyně tak prozradila své city.

Královna si položila pravici na hruď, tam, kde jí bilo srdce. „Cítím ho.“ Její pohled teď změkl. „Vím, že žije, i když nedokážu vyjádřit slovy, jak je to možné. Vnímám ho. Jeho myšlenky. Jeho podstatu.“

„Připoutala sis k sobě jeho duši?“ zeptala se Obilee vyděšeně.

Teď se Emerelle rozesmála. „Ne. Možná si s sebou odnesl kousek mé duše on. Už před staletími.“

„Vy jste kdysi byli milenci?“ zeptala se Obilee, která zapomněla na všechnu etiketu.

„Už je to velmi dávno. Položil za mě život. Od té doby na něj čekám.“

„A on se narodil znovu až tak pozdě? Nebo tě…“

Emerelle sklopila zrak. „Ještě stále v to doufám.“

Mladá elfka pochopila. Emerelle až dosud své city k Ollowainovi u dvora velmi dobře skrývala. Ale teď se mnohé jevilo v novém světle. Ollowain patrně nevděčil za svůj rychlý vzestup jen svým mimořádným schopnostem. A jeho věrnost k Emerelle, která už byla legendární, získala tragickou příchuť. Tušila jeho duše něco, co se nevyjevilo jeho citům? Existovala něco jako paměť duše, která neměla nic společného se vzpomínkami, ale přesto určovala život? Se znovu narozeným se nehovořilo o jeho starých poutech. Patřilo to k nepsaným zákonům elfů. Pozůstalí čekali na ty, kteří se znovu stanou tělem, protože nenalezli cestu do měsíčního světla, ale nezatěžovali jejich život minulostí. A mezi milenci to bylo často tak, že chtěli být poznáni. Doufali, že je láska něco nesmrtelného. Většinou si ovšem znovu narození na svůj dřívější život nevzpomínali. Velmi zřídka se bylo možné doslechnout o lásce, která přetrvala smrt, i když pár dělila propast staletí. Tvrdilo se, že dvě duše k sobě mohou znovu nalézt cestu jen tehdy, když si byly tak blízké, že se staly duší jedinou.

Obilee si kladla otázku, jak často se už šermíř asi vrátil a Emerelle nepoznal. Zranitelná ostýchavost, s jakou jindy tak nepřístupná královna reagovala, dávala Obilee tušit, že Ollowain patrně nebude prvním tělem, ve kterém se duše Emerellina milence vrátila.

„Když žije, připadá mi tíže staletí méně trýznivá. S ním se vrací i kus mého mládí. Když jsem bývala potulnou rytířkou, byl mým druhem. Tehdy bylo tak snadné zajistit průchod práva a spravedlnosti. Bojovalo se za jednotlivce nebo malou pospolitost. Všechno bylo přehledné. Uvidíš, že existuje jen málo věcí, které tě naplní takovým uspokojením jako připravit bezpráví o vítězství. Dnes je všechno mnohem těžší. Jsem mečem a štítem celého jednoho světa. Viděla jsem ve své stříbrné míse tisíce budoucností Albenu. Stala jsem se svědkem hrůz, které si vůbec nedokážeš představit. A hranice mezi právem a bezprávím je úzká jako ostří nože, takže se zraňuji s každým krokem, který udělám. Někdy si myslím, že kdybych ještě stále byla potulnou rytířkou, bojovala bych proti té Emerelle, která sedí na trůně Albenu. Mnohým připadám jako tyranka. Možná je to prokletí stříbrné mísy, které mě jednoho dne zlomí. Nebojuji jen za živé, ne, musím myslet i na nesčetné zástupy těch, kteří chtějí být zrozeni. Jak mám těm, kteří si stěžují, že jsem se k nim zachovala nespravedlivě, vysvětlit, že jsem vykonala spravedlnost pro jejich pravnuky? To nechce nikdo slyšet! Neznám žádnou jinou hodnotu, která by byla tak proměnlivá jako spravedlnost. Žádný z prvků, o kterých nám vyprávějí alchymisté, není tak prchavý a nestálý. Jak zajistit spravedlnost ovci, které roztrhali jehňata? Tím, že zabijeme vlka? Není nespravedlivé ho potrestat, když dělal jen to, k čemu byl stvořen? Snažím se vládnout tak, aby se co nejvíce bytostem Albenu vedlo co nejlépe. Střežím mír tím, že se vší tvrdostí bráním zákony, které nám kdysi dali Albové. Nikdo není těmto zákonům nadřazen. Dokonce ani já. Proto jsem neměla jinou možnost než Noroelle potrestat za to, že odvedla své dítě − démona do světa lidí. Víš, že byla dlouho mou důvěrnou přítelkyní a že mi byla blízká jako snad nikdo jiný.“

Dokonce i po těch letech musela Obilee zápasit se slzami, když si vzpomněla, jak byla Noroelle vyhoštěna. Být polapena v úlomku Rozbitého světa byl trest krutější než smrt. Když elfové zemřeli, odešli do měsíčního světla, nebo mohli doufat, že se jednoho dne znovu narodí. Ale nikdo nevěděl, co se stane s těmi, kteří přijdou o život v Rozbitém světě. Říkalo se, že tam jejich duše zůstanou polapeny, nebo dokonce zaniknou v nicotě. Smrt nedávala naději na osvobození. Duše pohasínaly jako svíčka pod náhlým závanem větru.

„Také já truchlím za Noroelle,“ pronesla královna zasmušile. „Zanechala po sobě díru, kterou nikdo nedokáže zaplnit. Dlouhý život v sobě skrývá břímě mnoha podobných ran v srdci. Někdy je touha od toho všeho utéct skoro nesnesitelná. Zachraňovat svět pro ty, kteří se ještě ani nenarodili, přináší jen malou útěchu. Jsou jako pouhé číslo, neurčitá představa. Nepojí se k nim žádný hluboký cit, snad s výjimkou pocitu zodpovědnosti. Jsou chvíle, kdy svou zásadu zajišťovat spravedlnost pro co nejvíc bytostí v duchu tajně převracím. Představuji si, že tvořím budoucnost pro…“ Náhle se odmlčela.

Obilee se na ni pátravě zadívala. Udělala snad něco, co královnu urazilo? Emerelle měla zavřené oči a pravou ruku stále ještě položenou na srdci. Z obličeje jí zmizelo veškeré napětí. „Skoro jsem vyslovila jeho skutečné jméno,“ řekla tiše. Pak se na Obilee pronikavě zahleděla. „Už velmi dlouho jsem nikomu neodkryla své nitro, Obilee. Víš teď o mně dokonce víc než Noroelle. Nechť jsou tvé rty pečetí mého tajemství.“

Obilee se cítila oklamaná. I když jí toho Emerelle prozradila hodně, poslední tajemství si nechala pro sebe. Mladá elfka zápasila sama se sebou. Může se odvážit žádat víc? Raději by zůstala v nevědomosti, než aby odkryla jen cípek pravdy. „Jestli mě chceš o něčem poučit, paní, měla bys mi říct všechno. Co si představuješ, když převracíš svou zásadu spravedlnosti?“

Emerellin úsměv se změnil. Sice jí nezmizel ze rtů, nedosáhl už ale k očím. Působily chladně. Pátravě. „Bude z tebe dobrá potulná rytířka, protože se nebojíš klást nepohodlné otázky. Přitom je pravda skoro stejně nestálá jako spravedlnost. Když bojuji za budoucnost Albenu, myslím na toho, koho znáš jako Ollowaina. Ve skutečnosti je to jen on, kdo mi dává sílu. Když to člověk myslí upřímně, chce změnit svět jen pro jednotlivce. Ne pro celé národy. Alespoň v mém případě to platí. Představuji si, že by měl být Alben stále stejným místem, za který jsme kdysi, když jsem ještě byla potulná rytířka a on mě doprovázel, společně bojovali. Má to být můj dárek pro něj, až si jednoho dne uvědomí naši lásku. Ať to bude kdykoliv.“

Obilee ta odpověď příliš neuspokojila. Mohla se stát nenaplněná láska měřítkem pro celý jeden svět? Podle čeho se měřila spravedlnost? Nebylo by lepší chtít raději zajistit pro co nejvíce tvorů pokud možno spravedlivý život? Válečnice byla ráda, že není na místě Emerelle. Současně byla přesvědčena, že by se rozhodla jinak.

„Pochybuješ o mně?“ zeptala se královna posměšně. „Radím ti, abys mé činy nesoudila, Obilee. Je to stejné, jako bys našla na prašné cestě, ztrácející se v dáli, jediný kámen z mozaiky a uvěřila, že si dokážeš představit obraz, ke kterému patřil. I když jsi teď možná přesvědčena o opaku, neznáš mě, Obilee. Budu i dál bojovat za Ollowaina, protože i když je už sedm let nezvěstný, stále ho cítím. Není mrtvý!“

Obilee měla dojem, že v Emerelliných posledních slovech zaslechla podivný podtón. Připustila by si někdy královna, že je její milenec mrtvý? Nebude navždy trvat na tom, že se možná vrátí? A je možné, že muž, s nímž kdysi sdílela lásku, už dávno zemřel, i když se jeho duše stále znovu a znovu vracela do Albenu? Hleděla náhle na Emerelle jinýma očima. Neměli ti, kteří ji nazývali tyrankou, snad dokonce pravdu? Současně ale se svou paní také hluboce soucítila. Pak přemýšlela o tom, co jí Emerelle řekla o kameni z mozaiky.

Královna se zvedla a ukázala na Obilee cvičným mečem. „Vstaň, Obilee. Chci ti ještě dát lekci, než se vrátím do trůnního sálu.“

NEKLIDNÝ

„Proměňuji jed melancholie v inkoust a uvězňuji jej na kusu jemně vydělané hovězí kůže, když ti píši, ztracený příteli. Srdce se mi stahuje v hrudi, když na tebe pomyslím, Ollowaine. Už patnáct let uplynulo od chvíle, kdy jsem tě naposledy viděl, v onu krvavou zimu, kterou dnes skaldové poeticky nazývají zimou elfů. Často na tebe vzpomínám, příteli. Někteří říkají, že jsi mrtvý. Ale nedovedu si představit žádného soupeře, který by tě dokázal porazit, mistře šermíři. Pro mě jsi zůstal stejně nepřemožitelným, jakým jsi býval coby můj učitel šermu, v oněch dávných dnech, kdy jsem byl dítětem a žil sám na dvoře v Albenu. Jediný člověk v cizím světě. A ty jsi byl tenkrát mým jediným přítelem. Také často vzpomínám na roky, kdy jsme společně s mým otcem pátrali po Noroellině synovi. Dnes bych ho asi dokázal chápat lépe, toho Mandreda Torgridsona, který daroval mě, svého syna, královně elfů. Fjordland znovu povstal z popela války. Stal se silným královstvím. Tak silným, že se nám sousedé posmívají a říkají: Všechna království mají vojsko, které jim slouží, jak se sluší a patří, jen Fjordland ne. Je armádou s královstvím, které jí slouží. Kéž by tomu bylo jinak! Ale trolové nás nenechávají na pokoji. Přicházejí z ledového severu každé jaro. Loupí dobytek, vypalují samoty a zabíjejí rolníky. Tobě nemusím vysvětlovat, co s nimi dělají. Oba jsme to viděli na vlastní oči.

Můj život je bez tebe osamělý, příteli. Možná to zní divně, vždyť jsem jako král takřka neustále obklopen lidmi. Ale přítele jako ty jsem už nenašel. Zanechal jsi v mém srdci díru. Stejně jako Kadlin a Asla, které jsem nedokázal zachránit před troly. Někdy stojím nahoře na útesu mezi kouzelnými kameny. Zvláště za nocí, kdy nebe zalévá zelené vílí světlo a zemi zahaluje rubáš zimy. Pak šeptám tvé jméno. A doufám, že se magická brána otevře a já se budu moci vrátit do Albenu. Nikdy jsem nespatřil svého syna Melvyna. Udělal jsem mu totéž, co můj otec provedl mně. Nechal jsem ho vyrůstat samotného v cizí zemi. Silwyna o něm mluví jen málo. Zůstala se mnou. To by sis nepomyslel, viď? Často tomu sám nemohu uvěřit. Samozřejmě mi zůstala věrná jako pravá Maurawani. Tedy jako kočka, která si zvolí člověka, u něhož zůstane. Někdy mizí na celé týdny na toulky a já se jednoho rána probouzím, protože se její horké tělo tiskne k mému. Vždycky se vrací. Vím, že i ty se vrátíš, příteli. Tak strašně si to přeji. Najdeš starého muže. A možná už jen jeho hrob. Ale z hrobu k tobě budou promlouvat moje dopisy. Až je budeš číst, posaď se nahoru na útes mezi kameny. A naslouchej větru. Tam ti budu nablízku, i když se mé tělo už dávno promění v prach. Čas je zrádný přítel, mistře šermíři. V mládí mě skoro každý den něčím obdaroval. Teď se z něj ale stal zloděj. Každý den si ze mě kousek odnese. Nebude to trvat dlouho a zmizím úplně. Moji lidé mě nazývají synem elfů nebo také elfím dítětem. Ale jako elf nejsem. Nikdy jsem nepřišel na kloub tajemství, jak si z času udělat věčného spojence. Nenašel jsem kouzelné slovo, které by mě uchránilo před tím, aby se stal zlodějem mých let.

Než dohoří svíčka a na nebi zůstane jen chladné vílí světlo, musím ti povyprávět ještě jeden příběh. Vím, že se při něm usměješ. Z mého syna Ulrika se stal válečník. Muž, který naplňuje otce hrdostí. Jeho barvou je bílá, stejně jako tvojí, a je krásný jako elf. Moji lidé se ho bojí, ale o tom teď mluvit nechci. Existuje jeden osobitý lidský rys, o kterém bych ti chtěl povykládat. Nechává splynout Silwynu a Ulrika v jednu osobu. Jen pár dní jízdy od Firnstaynu se vypráví, že jsi ještě stále po mém boku, příteli. Nazývají tě Ollwynem a říkají, že v každém boji stojíš při mně. Přitom vedle mě jede Ulric. Dělám si o něj starosti. Někdy jako by ani neexistoval. Jestli tady nebudu, až se vrátíš, buď mu přítelem, jakým jsi byl mně. Bude tě potřebovat.

Teď si nechám osedlat koně a vyrazím k útesu. Vezmu s sebou Krváka. Vzpomínáš si na něj ještě? Na toho velkého, ošklivého psa, který zachránil Ulrika a Halgardu a taky Yilvinu? Někdy mám pocit, že se zloděj čas bojí jeho dlouhých tesáků. Ještě pořád má sílu, i když mu už dávno zešedivěl čenich. Často mě doprovází. A někdy, když se otevřou brány přízračného světa, vidím, jak na něm jede moje malá Kadlin, a slyším, jak se směje. Útes je dobré místo, když chce být člověk nablízku duchům. Když jsem tam sám a naslouchám větru, slyším někdy flétnu. Možná to hraje Xern na svou pastýřskou flétnu ve stínu starého dubu Atty Aikhjarta. Vím, že jsou oba jen krok od mne, a přesto stejně nedosažitelní jako ty, příteli. Pokaždé, když jedu nahoru k útesu, doufám, že se brána otevře a ty mi vyjdeš v ústrety. Pokud to tak Luth naplánoval, setkáme se tedy už za pár hodin. Země se oděla do tvé barvy, Ollowaine. A pokud se s tebou opět neshledám, snad mi ledový zimní vítr vyžene z duše mou touhu.“

XXIII. dopis krále Alfadase

elfovi Ollowainovi,

důvěrný dokument, truhlice 9,

dubová síň knihovny ve Firnstaynu

LOVKYNĚ

Kadlin nechápavě hleděla na město u fjordu. Když před pěti dny dorazili do Sunnenbergu, žasla; nikdy by nevěřila, že může žít tolik lidí na jednom místě. Ale pohled na Firnstayn byl ještě mnohem podmanivější. Snažila se odhadnout, kolik domů, chat a přístřešků pro čluny tam dole na břehu stojí. Muselo jich být víc než pět set! Kolik lidí tu asi žije? Pět tisíc? Nebo ještě víc? Jako velké stádo sobů. Ale sobi museli putovat od pastviště k pastvišti. Jak dokáže žít tolik lidí tak dlouho na jednom místě a nezemřít hlady?

Město obklopoval vysoký zemní val s dřevěnou palisádou. A nad celým sídlištěm se jako koruna tyčila velká slavnostní síň. Královské sídlo. Tam musel žít legendární Alfadas. Syn elfů, jak mu také říkali. Vyhnal troly, kteří předtím zpustošili skoro celou zem. A vzkřísil království z popela a dovedl ho k nové velikosti.

Už od dětství Kadlin nesčetněkrát naslouchala, když lovci seděli večer u ohně a vyprávěli si o svém králi. Alfadas! Jeho jméno ji vždy hluboce zasáhlo. Probouzelo v ní sladkou bolest, touhu být mu nablízku a sloužit mu.

Ještě stále si přesně vzpomínala na mlhavý podzimní den, kdy mraky sestoupily dolů do údolí a ji navštívila elfka Silwyna. Při pohledu na její luk se Kadlin rozhodla, že se stane lovkyní. Král stále potřeboval lovce, kteří by zásobovali jeho početné válečníky čerstvým masem. Také Silwyna byla lovkyní. Jednou nebo dvakrát za rok, většinou na jaře a na podzim, přicházela navštívit Kadlininy rodiče, s nimiž se přátelila. Byla také královou milenkou. Při její první návštěvě ještě nebyla Kadlin dost silná ani na to, aby napjala luk. Mladá žena se usmála. Od té doby už uplynulo tolik času.

„Takže?“ Kalf, její otec, ji pozorně sledoval. Působil napjatě, i když se to snažil ze všech sil skrývat. Byl proti této cestě a ještě včera večer se jí ji snažil u ohně rozmluvit. Neměl rád velké osady a vyhýbal se jim jako vlk sněžným lvům. Zdálo se, že v nich vidí hrozbu. Proč, to ovšem nikdy Kadlin neprozradil. „Jak se ti líbí to, co vidíš? Ten zápach tolika lidí je cítit až sem nahoru. Je proti božím zákonům, aby žilo tolik lidí na jednom místě. Udusí se ve vlastních výkalech! Už teď mi chybí čistý horský vzduch!“

Kadlin se zhluboka nadechla. Otec mluvil nesmysly! Vzduch byl dobrý. Lovkyně se zahleděla na příkrý skalní útes na opačné straně fjordu. Jeho vrchol obklopoval kruh stojících kamenů. Bylo to kouzelné místo, kterým se elfové dostávali do svého světa. Kdysi jím Alfadas prošel na rozkaz starého krále i s celou armádou.

Strmý vrchol jí připadal podivně povědomý. Přece tady nikdy předtím nebyla! Že by ho spatřila ve snu? Někdy ji stále pronásledovaly trýznivé noční můry o zimě elfů. Její rodiče s ní tehdy uprchli do hor. Na většinu z toho si Kadlin nevzpomínala. Znala to z vyprávění, v její paměti nebyly žádné obrazy. Ale věděla, že se kdysi setkala s troly. Byli obrovští. Páchli kouřem a zimou. A byla mezi nimi žena, která skrývala svou tvář za maskou z kůže. Přišla a vzala malou Kadlin do náruče. Když se jí o tom zdálo, probouzela se dokonce ještě i teď s křikem ze spánku. Dotek hadry ovinutých trolích rukou připomínal dotek smrti. Kadlin nevěděla, proč ona i rodiče ještě žijí, ačkoliv při svém útěku narazili na lidožrouty. Matka Asla se jí vždycky snažila tento příběh rozmluvit. Tvrdila, že se nikdy neodehrál, ale říkala to s takovou rozhodností, že jí Kadlin nevěřila. Proč matka lhala a proč je trolové nezabili, zůstávalo záhadou. A ani Kalf o tom nechtěl mluvit, i když teď už byla Asla tři roky po smrti.

Zamyšleně hleděla na město u fjordu. Byla si naprosto jistá, že tam nikdy nebyla. Na takové místo by přece určitě nezapomněla. Jižně od něj se rozprostíral velký stanový tábor. Shromažďovalo se tam královo vojsko. Vojáci a dělníci přicházeli z celého království. A viděla také dráhy, které vytyčili pro lučištníky. Patřit k Alfadasovým lukostřelcům byla velká čest. Vojsko smělo doprovázet jen sto nejlepších lovců a stopařů. Jejich úkolem bylo plnit hladové žaludky vojáků a fungovat jako oči výpravy, až se přesune na území trolů.

Kadlin si hodila luk na rameno a dlouhými kroky se vydala dolů po cestě, která lemovala fjord. Její otec se tvářil podivně stísněně. Po Aslině smrti rychle zestárl. Jeho vlasy ztratily barvu lesního medu; prořídly a prokvetly bílými prameny. Nechal si narůst vousy. I když byl stále silný a dokázal půl dne nést na širokých ramenou složeného kozorožce, nebyl už tím mužem jako kdysi. Bylo dobře, že ho sestra Silwyna už takového neviděla. Byla velmi citlivá. Kalf učinil správně, když ji po matčině smrti tak rychle provdal. Silwynu pojmenovali podle elfky, která je zachránila ve válečné zimě. Žila v Bronstedu, rybářské vesnici za horami. Loni v létě ji s otcem navštívili. Silwyna už tehdy zjevně nosila pod srdcem dítě. Musí už být dávno na světě. Dítě zimy… Snad Luth pro to malé utkal nit. Nebylo dobré přivádět děti na svět v zimě.

Kadlin cítila, jak na ni muži na polích a rybáři v plochých člunech zírají. Mladá žena v kalhotách, loveckých holínkách a s lukem přes rameno představovala zvláštní podívanou. Elfka Silwyna jí často vyprávěla o svém světě. Všem jeho národům vládla žena a potkávat válečnice nebylo nic zvláštního. Tady ve Fjordlandu to bylo jiné. Ženy rodily děti a mohly se celý život dřít, aniž by se za to dočkaly slova díků. Ovšem válečník, který zemřel na bojišti v kaluži vlastní krve, si mohl být jist, že pokud bojoval statečně, zůstane dlouho ve vzpomínkách ostatních. Zato žena, která vykrvácela v šestinedělí, protože jí už žádná porodní bába ani léčitelka nedokázaly pomoci, upadla rychle v zapomnění. Nevznikly o ní žádné písně, které by se zpívaly v domech za dlouhých zimních večerů. Kadlin si uvědomovala, že to byla právě Silwyna, kdo v ní probudil touhu se vzepřít. A také její matka Asla, která bojovala v kroužkové košili na valech Sunnenbergu. Stane se silnou ženou, která se nebude jen tak podrobovat vůli jiných! Také věděla, že je zodpovědná za nejeden bílý vlas na otcově hlavě. Kalf se jí až do poslední chvíle snažil vymluvit, aby sem chodila. Kdyby uspěla, byla by patrně jedinou lovkyní, která by doprovázela válečnou výpravu.

Kadlin věděla, že Kalf nechápe, proč je pro ni cesta do Firnstaynu tak důležitá. Potřebovala muže. Uvědomila si to loni, když spatřila svou sestru. Také chtěla děti. V osamělém údolí, ve kterém vyrostla, nebyl nikdo, kdo by přicházel v úvahu. A těch pár dalších lovců, které až dosud potkala při svých toulkách po horách, byli nabručení, staří muži. Dal se s nimi strávit večer u ohně, ale život? Ne! Bavilo ji poslouchat jejich oplzlé vtipy a učit se od nich klít způsobem, který i Kalfovi vháněl červeň do tváří. Někdy si Kadlin i trochu zaflirtovala… Ale vážné úmysly s nimi neměla. Vzpomněla si na mladičkého rybáře, kterého svedla při své návštěvě u sestry. Ten už byl víc podle jejího gusta… Ty pokoutně strávené hodiny jí učarovaly. Když vedle sebe po milování leželi, dokázal donekonečna vyprávět o moři. Ale Kadlin si také uvědomovala, že kdyby se pro něj rozhodla, strávila by život čekáním na něj. Každý den by se modlila k Luthovi, aby ji moře nepřipravilo o milovaného muže. Byl by to život v rybinou páchnoucí chatě… To nebylo to, po čem toužila. Hledala lovce, po jehož boku by se mohla toulat lesy. Někoho, kdo by jí rozuměl a dopřál jí svobodu. Na závod lukostřelců dorazí nejlepší lovci z celého Fjordlandu. Tam najde svého muže!

Kalf neklidně těkal pohledem. Kadlin si všimla, jak upřeně zírá na muže, kteří se na ni opovážili usmát. Nebylo jich mnoho. Budou si o tom muset promluvit. Stejně jako jí otec nedokázal vymluvit, aby sem chodili, nedokázala ona přesvědčit jeho, aby ji nedoprovázel. Ale když se od ní Kalf nehne, může rychle zapomenout na to, že by si tady našla nějakého milého mladíka!

Za zády se jim ozval dusot kopyt. Po blátivé cestě se k městu hnala skupina jezdců. Jejich vůdce byl oblečený celý v bílém a jel na nádherném bělouši. To musel být králův syn, o kterém se hovořilo jen pokradmu. Ulric! Byl to statný muž.

Kadlin a Kalf ustoupili na samý okraj cesty. Lovkyně si uvědomovala, že na králova syna neslušně zírá. Byl to opravdu pohledný muž. I když byl duch. Dlouhé plavé vlasy nosil volně rozpuštěné. Kolem ramen mu povlával krátký jezdecký plášť. A obdařil Kadlin přátelským úsměvem!

„Jste tak chudí, že musíš nosit tátovy staré kalhoty, děvče?“ zavolal na ni jeden z jezdců. Byl to tmavovlasý chlapík, kterému teprve začínaly rašit vousy.

„A ty jsi asi křivonohý kobold, který si musí vylézt na koně, aby se mohl dívat na děvče svrchu.“ Kadlin viděla, jak Kalf zadržel dech.

Mladý jezdec přitáhl koni otěže. „Spletla ses, zrzko. Jsem Björn Lambison, vévodův syn. A kdybych neměl tak široké srdce, slezl bych z koně a vyprášil ti kalhoty, jak se to neposlušným holkám dělá.“

Kadlin naznačila úklonu. „A já jsem Kadlin a jsem už dost velká, abych se nemusela schovávat za významným otcem.“

Björn zrudl, zatímco jeho společníci se rozesmáli.

„Kdybys nebyla holka…“ vykoktal nemotorně.

„Teď skrýváš svou zbabělost za výmluvou, že jsem děvče. Něco ti navrhnu. Protože mám na sobě kalhoty, prostě předstírej, že sis toho nevšiml. Pojď sem a bij se se mnou! Jinak navštívím tvého otce a věnuju mu pro tebe sukni, protože se mi zdá, že ta by pro tebe byla vhodnější. Mohla bych taky…“

„Kadlin!“ přerušil ji Kalf ostře. „To by stačilo!“ Pokorně se Björnovi uklonil. „Prosím, odpusťte mé dceři. Vyrostla v divočině.“

Björn seskočil ze sedla. „Udělím jí teď výprask, který jsi jí měl raději zavčasu uštědřit sám.“ Rozepnul si opasek s mečem a přehodil ho přes hrušku sedla.

Kadlin hodila otci luk a odložila toulec. Přece jen trochu znejistěla. Ne, že by se bála, že si s tímhle holobrádkem neporadí. Jen bylo prostě hloupé pouštět se do křížku s vévodovým synem. Ale na ústup už bylo pozdě.

„Na boji proti ženě není nic čestného,“ prohlásil Ulric přísně. „Nech to děvče na pokoji.“

Björn přece jen nebyl tak malý, jak vypadal na svém mohutném ryzákovi. Byl dokonce o půl pídě vyšší než ona. A měl široká ramena vojáka, i když byl ještě mládenec. „Jenom té malé trochu vypráším šaty. Bojem bych to nenazýval. Dopřej mi tu legraci. Neublížím jí.“

„Chceš bojovat, nebo donekonečna žvanit jako drbna?“ Kadlin nechtěla jednoduše vycouvat. Samozřejmě že by to bylo moudřejší. Ale nedokázala odolat představě, že dá tomu namyšlenému vévodovu synáčkovi za vyučenou. Kalf si často stěžoval, že jí v žilách koluje až příliš mnoho dědečkovy krve. Musel to být asi pořádný mizera, protože jí o něm matka ani Kalf nechtěli moc vyprávět. Kadlin neznala dokonce ani jeho jméno.

Björn vyrazil vpřed a pokusil se ji chytit za vlasy. Zatracený holomek. Kadlin uhnula a praštila ho loktem za ucho. Mladík zasípal bolestí.

„Podívejme se! Ta divoká včela píchá, jak se zdá,“ posmíval se starší válečník s cejchem na tváři. Znamení zlodějů.

Björn teď zvedl pěsti, aby se dokázal lépe bránit dalším útokům.

Kadlin se pokusila prorazit jeho kryt pravým hákem, ale mladík šikovně ustoupil. Zaútočila znovu. Zasypala ho opravdovým krupobitím ran, zasáhla ho ovšem jen do ledvin, a to úderem, kterému chyběla síla.

Teď už se nikdo nesmál. Jezdci fascinovaně sledovali souboj. Otec se na Kadlin prosebně díval. Chtěl snad, aby se nechala porazit?

Björn využil okamžik její nepozornosti. Přešel do útoku a hned první ranou překonal její obranu. Vlastně mířil na bradu, ale v poslední chvíli změnil směr úderu, takže ji tvrdě zasáhl do hrudi.

Kadlin odvrávorala několik kroků zpátky. Místo aby Björn pokračoval, zůstal stát a čekal, až se vzchopí. „Stačí, ženská?“

Kdyby zvolil jiný tón, možná by se vzdala. Místo toho na něj zamávala levačkou. „Znám kojence, kteří štípnou matku do prsu víc, než ty dokážeš udeřit.“ Tentokrát Björn nezrudl. Úspěch mu dodal na sebejistotě. „Tak to jsi asi vyrostla mezi troly. To by spoustu věcí vysvětlovalo,“ odvětil s úsměvem.

Kadlin spolkla hněv. Srovnávat ji s trolem! Za to ten chlap zaplatí. Lovkyně věděla, že k rituálům souboje patří urážet soupeře a rozzlobit ho tak, že se nechá svést k neuváženým útokům. Tak snadné to ale chlapec mít nebude.

Vyrazila vpřed. Snadno se jí horní částí těla vyhnul, takže Kadlin máchla do prázdna. Předstírala, že uklouzla v blátě, aby Björna přiměla k lehkomyslnému výpadu. Ale ten holomek ustoupil a čekal, až vstane. Tak se přece nebojuje!

„Jsi unavená, holka?“ Už to neříkal ani posměšně, o to víc ji to rozhněvalo.

„Ujde to,“ vyrazila ze sebe rozzlobeně. „Můžeme pokračovat?“

Björn opět zaujal obranné postavení a čekal na její útok.

Kadlin byla trochu bezradná. Podobný boj ještě nezažila. Vlastně jich obecně nesvedla zrovna moc. Sestra Silwyna byla mladší a slabší. Prát se s ní nemělo smysl. Elfka Kadlin naučila, jak si počínat v boji. Také jí dala lekce lukostřelby, i když Kalf dceři už skoro všechno potřebné ukázal. Kadlin si musela přiznat, že byla v pokušení podrobit své umění zkoušce. A teď se jí to trochu vymklo z rukou. V zásadě mohla mluvit o štěstí, že jí ten mladík prostě nenatloukl. Kdyby se jí ho aspoň podařilo ještě jednou zasáhnout…

Tančila kolem něj lehkými kroky, předstírala výpady, aby objevila skulinu v jeho obraně, a pokaždé se znovu stahovala. I když nad ní měl Björn převahu, jeho přátelé povzbuzovali Kadlin.

Kadlin se snažila rozpomenout si na těch pár ošklivých triků, které ji naučila Silwyna. Kdyby dokázala Björna přimět, aby příliš pozdě změnil zatíženou nohu… Vyrazila vpřed. Rychlým sledem úskoků válečníka donutila, aby se otočil kolem své osy. Pak nastala ta pravá chvíle − jeho pravá noha stála příliš vpředu. Ze všech sil mu dupla podpatkem na prsty. Björn zasténal bolestí. Ve stejném okamžiku prolomila Kadlin levačkou jeho obranu. Její pěst mu dopadla na bradu jako úder blesku. Kadlin slyšela, jak jí zapraskaly kosti rukou. Bolest jí vehnala slzy do očí.

Björn se skácel dozadu. Zachytil pád pažemi, dosedl na zadek a omámeně potřásal hlavou, zatímco jeho kamarádi oněměli.

„To nebylo příliš čestné!“ pronesl králův syn suše. Přátelský úsměv mu zmizel z tváře. Náhle Kadlin zatoužila, aby se toho ostudného vítězství raději vzdala. Natáhla k Björnovi ruku, aby mu pomohla vstát.

Mladý válečník si třel bradu. „Znám koně, kteří kopnou míň.“ Usmíval se. Z prasklého dolního rtu mu kapala krev.

Jeho přátelské chování všechno jenom zhoršilo. Kadlin se mu už nedokázala podívat do očí. „Mrzí mě to,“ zamumlala.

„Vážně?“

„Jinak bych to asi neříkala. Nebo si myslíš, že jsem pokrytec?“

„Vlastně jsem myslel, že bych se měl omluvit já. Choval jsem se k tobě velmi neomaleně. Každý, kdo utrpěl újmu, smí podle zákonů Fjordlandu žádat odškodnění.“

Kadlin zalapala po dechu. Tato nová urážka ji zastihla zcela nepřipravenou. Vždyť to byl on, kdo skončil v blátě. Jak se může tvářit, že souboj vyhrál!

„Upřímně mě mrzí, že moje pěst dala tvé hrudi tak zabrat. Rád bych tě v poledne pozval do Uličky soukeníků a jako odškodné ti daroval ženské šaty, aby se už další válečníci nedali lehkomyslně strhnout a neposmívali se ti. Náš král koneckonců potřebuje vojsko, aby mohl táhnout proti trolům, a nemůže si dovolit, aby mu zlostná mladá lovkyně mlátila mužské.“

Kadlin tomu chlapíkovi nerozuměla. Jeho hlas zněl upřímně. Zdálo se, že se jí nechce posmívat. Ani další vojáci se neušklíbali. Jaký zvláštní houf představovali jezdci králova syna!

Björn se vyhoupl do sedla. „Bylo mi ctí se s tebou seznámit, Kadlin, která se neschováváš za svým významným otcem.“

STÍN V ŠAFRÁNU

Od chvíle, kdy Leylin spatřil na slavnosti, ji nedokázal pustit z hlavy. Je to snadná kořist, namlouval si. Všiml si, jak ho kradmo pozorovala. Ale na rozdíl od ostatních kněžen se vyhýbala jeho pohledu. Melvyn se těšil jisté pověsti a rád si s ní pohrával. Všechny ty jemné elfí dámy na slavnosti o něm už nejspíš slyšely desítky historek. O polovičním elfovi, vychovaném mezi vlky v tmavých lesích na úpatí Slangských hor.

Melvyn si svou pověst vytrvale pěstoval. Na slavnostech se vždy objevoval ve stejných šatech, jaké nosil i do boje. A když měly na lemu pár stříkanců zaschlé krve, tím líp. Nedal na nějaké parádění. Tělo mu sice nepáchlo, ale z šatů byli cítit jeho druhové. Vlci, koně a orli i trochu bláznivý lamassu Artaxas. A taky kentauří pot, koboldí tabák a krev. Byl noční můrou šosáckých elfích knížat s jejich nudnými oslavami. A snem jejich žen, které uprostřed života plného upjatých zdvořilostí toužily po dobrodružství. Většina oplývala sebejistotou. Nezdráhaly se ho naprosto okatě balit. S Leylin to bylo jiné. Že by byla tak rafinovaná? To ale bylo nepravděpodobné. Pozoroval ji a vyptal se na ni. Každý dobrý lovec zná svou lesní zvěř!

Leylin byla krásná jako světlo v lese za jarního jitra. A stejně jako dokázalo toto světlo jako mávnutím kouzelné ruky zahnat cáry mlhy vznášející se mezi tmavými kmeny stromů, podařilo se i Leylininu pohledu rozptýlit Melvynovu mizernou náladu, když ji před třemi dny poprvé spatřil. Pocházela z nevýznamné rodiny, která se domohla trochy vážnosti jen díky tomu, že její dceru pojal za choť kníže z Arkádie. Melvyn si nedokázal představit, že by při tomto sňatku hrály Leylininy city nějakou roli. Shandral, arkadijský kníže, byl dobře vypadající elf se zlatavými vlasy, sahajícími až k bokům, a velkýma tmavýma očima. Šuškalo se o něm, že patřil dlouhá léta k žákům kněžny Alathaie a prozkoumával s ní nejtemnější druhy magie. Jeho krása připomínala půvab noci za zimního úplňku v dálavách Sněžné marky. Pro toho, kdo nebyl připraven, byla smrtelná. Ale v tom právě spočíval její půvab. Na slavnosti bylo přinejmenším šest nebo sedm elfů, kteří se dali snadno svést. Když žijete celá staletí, naučíte se vycházet s druhem, se kterým sdílíte život. Věrnost v posteli je podružná. Mnohem závažnější je, když už si nemáte vzájemně co říct. Většina přítomných byla přesvědčena, že takový případ je tragičtější. Ale Shandral byl v tomto směru jiný, to Melvyn cítil. Nikdy by své ženě netoleroval žádné dobrodružství.

I když si to možná Leylin nepřipouštěla, netoužila po ničem víc než uniknout tyranii svého manžela, i kdyby to bylo jen na pár okamžiků.

Melvyn se zahleděl na moře střech. Jeho přítel Mrakonor zvolil místo dobře. Nikdy neztrácel přehled, dokonce ani v labyrintu domů. Patrně to bylo zorným úhlem. Obě nebeská stupátka stála na širokém kamenném zábradlí balkónu. Připomínala kladiva, postavená na hlavu. Z jejich na tři kroky dlouhých rukojetí trčely velké zaoblené háky.

Melvyn byl pěvcem větru, a tak stačila myšlenka a mohl si zavolat své velké orly. Stupátka měla orlům umožnit, aby ho i s Leylin odnesli pryč.

Byla jedna z mála parných nocí tady na severu, tak blízko Sněžné marky. Pro jeho plány s Leylin byla jako stvořená. Ale teď, když bylo všechno připraveno, se ho zmocnily pochybnosti. Loupežná výprava dnešní noci byla i na Melvynovy poměry hodně troufalá. Riskoval mnoho. Stál takový vrtoch vůbec za to? Zamyšleně se zahleděl na dveře Shandralovy ložnice. Byly doširoka otevřené, aby zachytily i sebeslabší závan vzduchu. Hedvábné závěsy barvy šafránu jemně povlávaly ve větru. Zářily ve tmě jako polapené letní světlo.

Otevřenými dveřmi k němu nedoléhal jediný zvuk. Nikdo si ho nevšiml. Ještě můžu couvnout, pomyslel si Melvyn. Opřel se o zábradlí a klouzal pohledem po potemnělém městě. Strmé střechy tyčící se k nebi připomínaly útesy. Feylanviek byl podobně jako mnohá další města severu postaven převážně koboldy. I když si tady urození elfové ze Sněžné marky a Carandamonu udržovali letní rezidence, tvořily většinu staveb prosté hrázděné domy. Jejich štíty trčely v ostrém úhlu k nebi, aby po nich mohl za dlouhých zim sníh lépe klouzat a nezatěžoval střechy. Domovní zdi byly natřeny zářivými letními barvami a geometricky rozčleněny černými nebo tmavě hnědými trámy. Skutečnost, že sem řemeslnické dílny koboldů přicházely navštívit bytosti ze všech koutů světa, dala vzniknout svérázné architektuře. Každý dům měl přinejmenším jednu síň, která byla dost vysoká, aby se do ní vešli dokonce i minotauři a trolové, aniž by si rozbili hlavu o střešní trámy. Elfové, kteří zpravidla bývali nejdůležitějšími zákazníky dílen, měli většinou k dispozici hned několik místností, ve kterých bylo možné hovořit o obchodech nebo pořádat malé bankety. Domy nejvýznamnějších koboldích rodin byly dokonce vybaveny křídlem pro hosty, v nichž byli cestující ubytováni celé týdny.

Feylanviek ležel na území bývalých mokřadů. Bažiny byly dávno vysušeny a město a okolí protkávaly stovky kanálů. Sváděly vodu do líně tekoucí Miky, velké řeky, která spojovala město s mořem, i když leželo skoro čtyři sta mil od nejbližšího pobřeží. Feylanviek byl díky své poloze křižovatkou nejvýznamnějších obchodních cest severu. Město bylo obrovské, a protože trolové byli na celá staletí vyhnáni z Albenu, nemuselo se obávat horších nepřátel než několika hlučných honáků dobytka z kentauřích kmenů Větrné země. Nenacházela se tu žádná obranná zařízení, která by stála řeč, jen několik opevněných celních věží. Od chvíle, kdy trolové začali jižně od Mordštejnu shromažďovat oddíly, bylo jasné, že se Feylanviek stane prvním terčem jejich útoku.

Potřebovali maso, které tady bylo k mání, aby udrželi své válečníky v dobré náladě a pronikli hlouběji do Větrné země.

Melvyn pochyboval, zda budou spojenci schopni troly zastavit. Viděl vojsko trolů na jihu Sněžné marky. Jejich válečníci byli stejně početní jako buvoli ve stepích Větrné země. Oddíly, které pod svým velením shromáždil Elodrin z Alvemeru, působily ve srovnání s trolí armádou jako žalostná hrstka. Kromě toho byl Elodrin vlastně velitelem flotily. Nejspíš se pokusí trolům zabránit v překročení Miky. Ale i kdyby se mu to podařilo, získá pro Feylanviek čas jen do zimy, než široká řeka zamrzne. Pak už nebude nic, co by mohlo nepřátele zastavit. Dokonce i když byl král trolů jen nezkušený chlapec, nebylo možné s takovou přesilou prohrát.

Melvyn se natáhl a zahleděl se na město předurčené k zániku. Všichni tu znali osud Vahan Calydu a Reilimee, dvou měst, kde trolové naplno popustili uzdu svému hněvu. Dnes z nich zbývaly jen trosky. Přitom bylo Reilimee dokonce silně opevněno.

Melvyn se usmál. Bylo nerozumné stát tady, na balkóně, jen proto, aby riskoval vše pro vášeň zrozenou z rozmaru. Stejně jako bylo nerozumné setrvávat ve městě, odsouzeném k záhubě. Boj o Feylanviek byl beznadějný. Ale on měl vždycky sklon k nerozumnému počínání. Už roky bojoval se svým houfem proti trolům, kteří pronikali do lesů na úpatí Slangských hor, aby tam těžili dřevo pro svou černou flotilu. Od doby, kdy začali vpadat do lesů po celých hordách, jim už mohl zasazovat jen bodnutí. Ale to nebyl důvod, aby to vzdal! Proto byl tady. A fakt, že ho Elondrin i s jeho muži s takovou radostí přijal za spojence, naznačoval, jak zoufalá je situace. Melvyn velmi dobře věděl, že je elfí knížata s pohrdáním nazývají bandou lupičů. Ale aťsi! Žádná z jejich ocelí se třpytících gard nesvedla s troly tolik zápasů jako jeho loupežnická družina. A jen to bylo důležité, pokud jste chtěli na bojišti přežít.

Melvynovu pozornost upoutaly šafránově žluté hedvábné závěsy ve dveřích ložnice. Povlávaly ve slabé bríze, vanoucí z rozlehlých prostor Větrné země. Kynuly mu. Když byla smrt tak blízko, měla by každá volná hodina patřit lásce.

Nehlučně přistoupil ke dveřím. Vlastně si mohl ušetřit námahu, protože zpěv vodních kol v nádrži přehlušoval každý zvuk. Padající voda a duté dřevěné roury, rozkývané pohyby kol, vyhazovaly uklidňující melodii, která dokonce i tisícinásobně opakovaná stále lahodila uchu. Pohlcovala i hluk vydávaný kováři, kteří byli ve velké hrázi umístěni. Melvyn to místo kdysi navštívil. Působilo nepříjemně. Kouř a stříkající voda překážely v rozhledu. Panovaly tu stísněné poměry, protože kovárna byla možná dost prostorná pro koboldy, elfové se po ní ale museli pohybovat sehnutí. Po úzkých trámových cestičkách, jištěných jen lanem místo zábradlí, se přecházelo nad velkými buchary, uváděnými do pohybu silou vody. Koboldí kováři tu zhotovovali feylanviekskou ocel, kterou pak elfí kováři proměňovali ve stříbřitou ocel.

To, že knížata Arkádie měla palác tak blízko koboldí kovárny, bylo velmi neobvyklé. Urození elfové se zpravidla podobnému hluku na hony vyhýbali. Ale knížecí rodina Arkádie byla vždycky považována za zvláštní a Shandral dovedl toto nelogické chování do krajnosti. Protože se nikdy nevyjasnilo, co se stalo s jeho strýcem Shahondinem, který beze stopy zmizel během bojů o Vahan Calyd, Shandral přestal důvěřovat všem urozeným šlechticům Arkádie. V jeho tělesné stráži nebyl jediný elf. Skládala se bez výjimky z koboldů. Své vojáky rekrutoval mezi pavoučími muži. Ten, kdo jim věřil, musel být naprosto šílený. Nejspíš ho temné čáry, které ho naučila Alathaia, připravily o rozum. Nezasloužil si tak krásnou ženu. Leylin se sem hodila stejně jako růže mezi bodláčí.

Melvyn odsunul šafránové závěsy a zarazil se. Z jemné hedvábné látky se linula omamující vůně myrhy a růžového oleje. Tři lampy zalévaly velkou ložnici akvamarínovým světlem. V měděné misce doutnaly poslední dřevěné uhlíky.

Poloviční elf se nehýbal − stín, obklopený šafránem. Lože Shandrala a Leylin stálo jen dva kroky od něj. Manželé leželi pod krvavě rudou hedvábnou látkou, potištěnou vzorem ze zlatých hadů. Oba byli nazí. Shandral měl světlou pokožku barvy staré slonové kosti. Jeho tělo bylo šlachovité, ale nijak zvlášť svalnaté. Nedalo se přehlédnout, že není válečník. Prostěradlo měl omotané kolem boků. Ležel na boku, tváří odvrácen od Leylin.

Elfka ležela na zádech. Její pokožka měla jemně alabastrový nádech. Dlouhé vlasy ji zahalovaly jako pokrývka, utkaná z temnoty. Řasenku měla rozmazanou, jako by plakala.

Ze záplavy vlasů se jí jemně zvedala malá ňadra, korunována jemnými pupeny. O čem se jí asi zdálo? Melvyn si všiml zabarvení kůže. Levý prs rámovala spleť tmavých podlitin. Na vnitřní straně stehen viděl další. Zaťal pěsti. Ať Shandrala vezme čert!

Ve stejné chvíli, kdy si to pomyslel, otevřela Leylin oči. I když pohlédla přímo na něj, netrhla sebou. Zamžikala. Dlouho si ho mlčky prohlížela. Shandral se neklidně natáhl.

„Jdi!“ naznačila mu znakovou řečí. „Jestli se probudí, zabije tě.“

Melvyn zvedl ruce, aby na ně Leylin dobře viděla. „Odejdu jen s tebou.“

„Stačí, aby jen hlesl, a dorazí stráže. Prosím, jdi! Nechal by tě odvléct do kovárny…“

Jaké hrůzy by ho v kovárně čekaly, Melvyn nepochopil. „Nebojím se smrti. Už jsem tě neviděl dva dny. Jak strašná může být smrt, když mi život spaluje srdce?“

Smutně se usmála. „Znám tvou pověst.“

„Ale znáš proto i mě?“

„Co tady chceš?“

Teď se usmál on. „Odvést tě,“ odpověděly jeho ruce.

„Dům je plný stráží. Zbláznil ses! Nedostali bychom se ani ke schodům.“

„Mým přítelem je Mrakonor. A ano, zbláznil jsem se. Láskou k tobě.“

Oči se jí zaleskly. „Znám tě. Jdi!“

„A jestli jsou to lži, co se o mně říká? Nazývají mě i lupičem, a přitom jsem tady, abych bojoval za svobodu Feylanvieku. Co by z toho lupič měl?“

Jemně zavrtěla hlavou. Současně měl pocit, že jí čte ve tváři, jak moc si přeje, aby byla slova, která jeho prsty rýsovaly do tmy, pravdivá.

Shandral se ve spánku neklidně zavrtěl. Vydal jakýsi vrkavý zvuk. Slovo z nějakého cizího jazyka? Bylo na něm něco odpudivého. Melvyn si přejel po zesílených okrajích širokých chráničů paží. Mohl by Shandrala ve vteřině zabít. Ale jako vrah elfího knížete by byl navěky vyobcován. Bylo by jen otázkou času, než by ho vyslídili Emerellini pochopové. Shandralova zranění by prozradila, kdo ho zabil. Samozřejmě by mohl knížete i uškrtit hedvábným prostěradlem. Ale potom by padlo podezření na Leylin. A možná by ani jen tak nepřihlížela, jak vraždí jejího manžela, a zavolala by stráže. Melvyn znal pověst pavoučích mužů. Kdyby ho tu objevili, nedostal by se z domu živý.

„Zavolám tvého muže jménem a řeknu mu, že tě miluji a ať tě nechá odejít.“

Oči se jí rozšířily hrůzou a ruce roztřásly. Odpověděla: „Pak jsme oba mrtví. Není to legrace, náčelníku lupičů.“

„Bez tebe můj život stejně nemá smysl.“

„To jsou jen prázdná slova.“

„Řeknu je tvému muži do tváře, i když to bude znamenat mou smrt. Udělám vše, abych rozptýlil tvé pochybnosti o sobě.“ Prošel šafránovými závěsy do pokoje. „Zašeptám mu do ucha své vyznání lásky k tobě.“

Leylin se prudce posadila. „Ne!“ řekla hlasitě a vyděsila se, protože tentokrát nehovořily její prsty.

Shandral se převrátil na druhý bok a zamžoural. „Co se děje?“

„Zlý sen,“ vykoktala.

Melvyn stál jako zkamenělý. Kníže hleděl na Leylin. Zatím si ho nevšiml. Ale i sebemenší pohyb by mohl upoutat jeho pozornost.

Dlouhé, štíhlé prsty knížete si pohrávaly s manželčinými vlasy. Pak si k sobě škubnutím přitáhl její hlavu a ukradl jí polibek. „Bojíš se mě,“ zašeptal, když se jejich rty opět oddělily.

„Ano, pane.“

„Tvůj strach mě vzrušuje.“ Protáhl se. „Vyčerpal jsem se v tobě. Schovej si trochu toho strachu na svítání. Vzpomeň si na kovárnu!“ Přitáhl si prostěradlo výš, zavřel oči a zabořil jí tvář do vlasů. „Tvůj strach je cítit.“

„Ten vzduch mě dusí, pane. Vyjdu si na chvíli na balkón.“

Vydal zvuk podobný smíchu. „Opravdu si myslíš, že se dusíš z toho tíživého horka?“

Leylin vyprostila své dlouhé vlasy z jeho sevření. Kníže se usmál. Pak znovu usnul.

Melvyn se na něj nenávistně díval. Viděl už v životě dost… Ale toto! Ten navoněný chlap by se měl udusit vlastní krví! Z brnění na pažích mu nehlučně vyjely dlouhé ocelové drápy. Až s ním skončí, bude Shandral vypadat, jako by si s ním pohrál sněžný lev.

„Nech toho!“ nařídily mu Leylininy ruce. Prošla tak těsně kolem něj, že se ho dotkla dlouhými vlasy.

Melvyn se ještě jednou podíval na Shandrala. Kníže se ani nehnul. Mladík se tiše vydal za Leylin.

Přitiskla si prst k úzkým rtům. „Ani slovo!“ rozkázala rukama. „Naše hlasy by ho probudily.“ Otočila se a ukázala na obě podivné konstrukce na zábradlí. „Co je to?“

Melvyn se usmál. „Brzy ti to ukážu. Je to dárek, i když vypadá poněkud nevzhledně. Nejsem dobrý tesař. Stupátka jsou velmi pevná, ale vím, že nejsou nejkrásnější.“ Melvyn se na ně zamyšleně zahleděl. K oběma útlým, svislým tyčím byly připevněny široké kožené pásy.

Leylin si obě konstrukce zvědavě prohlížela a přejížděla rukou po hladkém dřevě. Byla nahá. Dlouhé černé vlasy ji obklopovaly jako závoj.

Pohled na kněžnu Melvyna vzrušoval a zahanboval současně. Stud byl pocit, který ho přepadal jen velmi zřídka. Ale dotírat na ni, aby s ním odtud odešla, by nebylo správné. Byla by mu vydána na milost a nemilost stejně jako svému muži. Melvyn vlastně jen toužil po dobrodružství. Neměl by se nechávat ovládat pocity jako hanba a stud. Všechno probíhalo přesně tak, jak si přál. Jenže Leylin byla tak bezbranná…

„Mám ti donést ty šaty, které visí přes židli?“ zeptal se rukama, když se kněžna odvrátila od obou konstrukcí a upřela na něj pohled.

„Je ještě něco, co jsi neviděl, když jsem spala, a co bych měla schovávat?“

„Tvoje duše,“ odvětily jeho hbité prsty lehkovážně.

„Nedělej to!“ Leylin stály v očích slzy. „Vím, že po mně toužíš. Ale není to láska. Už dávno jsem ve svém srdci pohřbila touhu být milována. Neprobouzej ji, když ji nemůžeš naplnit. Štěstí jsem nenašla. Nech mi aspoň vnitřní mír.“

Melvyn ztěžka polkl. Cítil se špinavý. Před ním stála nádherná elfka, po které bažil tak, že riskoval život, aby s ní mohl strávit noc. A teď, když bylo splnění jeho přání na dosah, se cítil už jen mizerně. Co je to za bezcharakterního lumpa! Leylin je oběť. A podle toho, jak se mu podrobovala, se dalo soudit, že se už dávno vzdala své hrdosti a smířila se s tím, že bude pokořována. Oheň jeho touhy pohasl. Nechtěl si ji vzít. Už nemohl. Místo toho si přál něco jí darovat. Okamžik štěstí… Možná jen smích, vycházející od srdce.

„Vypráví se o mně spousta příběhů.“ Jeho ruce se teď pohybovaly jen nejistě. Koktal ve znakové řeči jako čerstvě zamilovaný mládenec. „Vyrostl jsem mezi vlky. Moje matka byla často pryč. Hlavně od té doby, co jsem byl dost starý, abych mohl sám lovit. Otce jsem nikdy nespatřil. Je králem ve světě lidí. Jediné, co nás spojuje, je nenávist k trolům.“

„Určitě jsi byl často osamělý.“

„Ne, vlci se o svá mláďata dobře starají. Zhoršilo se to až ve chvíli, kdy jsem byl dost starý, abych si musel vybojovat místo ve smečce. Moje zuby se nemůžou měřit s vlčími. Když jsme dostali lesní zvěř, býval jsem ve smečce dlouho tím posledním, kdo se směl najíst. Změnilo se to teprve v okamžiku, kdy jsme šťastnou náhodou ulovili obřího lenochoda. Vyrval jsem mu drápy a vyrobil si z nich vlastní. A moje drápy vítězily nad tesáky smečky. Od té chvíle jsem jedl jako první.“

Tento příběh ještě Melvyn nevyprávěl žádné ženě, po které toužil. Dvorní dámy měly bláznivé, romantické představy o tom, jaké to asi bylo vyrůstat mezi vlky. Nedokázaly si představit, co to znamenalo ležet v zimě nahý mezi vlky na studené skále na dně jeskyně a skoro umrznout k smrti, i když se ho smečka snažila zahřívat. A netušily, jak báječně chutnalo krvavé, teplé maso sobího mláděte, když tři dny nejedl. Dámám u dvora vyprávěl romantické nesmysly, které chtěly slyšet. Ale Leylin nechtěl lhát. Stála před ním nahá. Vydaná mu napospas. A Melvyn měl pocit, že i on by se jí měl vydat na milost a nemilost, i kdyby jen tím, že jí řekne to, co dosud o sobě nikomu neprozradil.

„Když jsem byl malý chlapec, často jsem si v létě našel sluncem vyhřátou skálu, natáhl se na ni jako ještěrka a zíral do nebe. Pozoroval jsem mraky a orly, kteří osaměle kroužili vysoko nade mnou. A přál jsem si být tam nahoře, blízko hřejivému slunci. Svobodně se vznášet nad světem. Nezanechávat za sebou žádnou stopu, když utíkám. Strávil jsem tak celé dny.“

Leylin na něj upřeně hleděla. „Znám tu touhu,“ řekly její ruce.

„Máš odvahu se té touze podvolit?“

Lehce svraštila čelo.

„Nechápej mě špatně. Nepřiblížím se k tobě příliš.“ Ukázal na zábradlí balkónu. „Odvážila by ses na ně vylézt?“

Leylin se na něj pátravě podívala. Pak vylezla na zídku. I když byla skoro loket široká, roztáhla paže, aby udržela rovnováhu.

Melvyn učinil totéž. Kývl směrem ke dvoru. Byl dlážděn světlými kameny a ležel víc než sedm kroků pod nimi. „Máš strach, když se díváš dolů?“

Jedinou odpovědí mu byl vzdorovitý úsměv.

Melvyn ji pozorně sledoval. Potřeboval vědět, zda má strach z výšek. Záviselo na tom, zda jí daruje sen, nebo noční můru. Leylin se zahleděla dolů na dvůr. Paže už neměla roztažené. Velmi pomalu se předklonila, jako by si tam dole chtěla něco lépe prohlédnout.

Melvyn ji stáhl zpátky. Když se jí dotknul, zaplavil ho podivný, neznámý pocit. Hluboko v žaludku se mu něco stáhlo a současně ho zalilo hřejivé teplo.

„Ten dvůr… Přitahoval mě,“ signalizovala třesoucíma se rukama.

Melvyn ji objal paží kolem útlých boků. „Pojď,“ zašeptal a ona ho bez otázek následovala.

Zavedl ji k přednímu z obou nebeských stupátek. Pak ji postavil zády ke kolmé tyči. Kolem pasu jí připnul široký kožený pás. Stál tak blízko, že cítil na tváři její dech. Těžká vůně jejích vlasů ho omamovala. V klamném stříbřitém světle měsíce teď dokonce dokázal rozeznat barvu jejích očí. Byly tmavě, hřejivě hnědé. Nezračil se v nich sebemenší strach. Vyhasly. Neviděl v nich jediný náznak emocí. Leylin mu prostě ponechávala volnou ruku. Nezajímalo ji, co se s ní stane.

Když si to Melvyn uvědomil, zmocnil se ho nezkrotný hněv na muže, který nechal pohasnout svit jejích očí. Přísahal si, že Shandrala zabije. Pomalu, jako kočka zabíjí myš, se kterou si pohrává.

„Jsi přece jen krok od nebe,“ promlouvaly jeho ruce. Melvyn spatřil vysoko nad nimi stín. Klesal skoro kolmo a teprve v poslední chvíli roztáhl křídla, aby přibrzdil pád. Konečky letek se otřely o zábradlí balkónu a mohutné drápy se natáhly po oblých hácích. Jedno z nebeských stupátek se s trhnutím odpoutalo od hrany zídky. Mrakonor bez námahy opět získal výšku. Byl dost silný, aby unesl mladého buvola, kdyby chtěl. Černohřbetí orli z Albí hory byli obrovití ptáci. Jejich křídla dosahovala rozpětí většího než deset kroků. Ale dokonce i mezi těmito obry Mrakonor vynikal. Byl knížetem mezi orly. Velikostí ho převyšoval snad jen Zlatohruďák.

Melvyn vystoupal na druhou konstrukci. Necítil potřebu se opásat. Plachtit vzduchem se mu už stalo stejně přirozeným jako stát na vlastních nohou. Jen vteřinu poté, co vylezl na konstrukci, ho vyzvedla Ledopírko, Mrakonorova družka.

Poloviční elf si užíval pomalé stoupání do chladnějších výšek. Střechy domů se smrskly na hranaté ozdobné kameny, zasazené do stříbrných obrub kanálů, mířících k Mice. Velká řeka tu byla skoro míli široká. Až do příchodu zimy představovala ochranný val Feylanvieku, protože trolové se hlubší vody báli.

Kousek před sebou viděl Melvyn letět Mrakonora. Leylininy vlasy vlály ve větru jako černý prapor. Pevně svírala tyč stupátka. Snad nemá strach!

Ledopírko se teď rychle přibližovala ke svému druhovi. Brzy letěli peruť vedle perutě.

Melvyn nechal svou mysl letět s orly. Bez námahy si vyměňoval s velkými ptáky myšlenky. Byly to němé rozhovory, během kterých si ani nemuseli hledět do očí. Oba orli ho kárali za jeho loupežnou výpravu. Zlobilo ho to, ale neměl náladu se s nimi hádat.

Odvrátil tvář. Když orli letěli vysoko a rychle, bral mu vítr dech, takže musel otočit hlavu. V duchu poprosil Ledopírko o smluvený manévr. Vlastně s ním měl úplně jiné plány, ale možná vyburcuje Leylin z její strnulosti.

Orlice trochu zatočila a mohutným máváním křídel nabrala výšku. Dalším pohybem se dostala šikmo před Mrakonora. Letěla teď asi deset kroků nad svým druhem.

Melvyn se posadil na příčku stupátka, pak se převrátil dozadu, takže visel na tyči zaháknut jen koleny. Miloval, když mu nebe leželo u nohou a země se míhala pod hlavou. Srdce mu radostně bušilo v hrudi. Leylin ještě stále pevně svírala tyč. Padal na ni Mrakonorův stín, takže jí neviděl do tváře. To se hned změní! Natáhl nohy, sklouzl z tyče a padal po zádech do hlubiny.

Vítr odnášel Leylinin křik a cloumal Melvynovi šaty. Mladík se s rozpaženýma rukama řítil jako střela ke kněžně. Popadl příčnou tyč jejího stupátka. Trhlo to s ním, jako by mu nějaký obr chtěl utrhnout paže. Použil část setrvačné síly k tomu, aby se vyhoupl nahoru a posadil se. Teď dřepěl Leylin u nohou.

Něco říkala, ale vítr a mávání křídel pohlcovaly její slova. Pak promluvily její prsty, přerývaně a nezřetelně, protože se neodvažovala takřka ani na okamžik pustit držadla. „Proč jsi to udělal? Skoro jsem umřela strachy, když jsem tě viděla padat dolů.“

„Abys věděla, že ještě žiješ,“ odpověděl rukama. „Možná taky proto, abych na tebe udělal dojem. Muži to někdy dělávají, když se chtějí zalíbit ženě.“

Nechápavě se na něj podívala. Pak ho náhle popadla za vlasy a přitiskla mu hlavu ke svým stehnům. Její klín voněl mošusem a pupeny noční vrby, potaženými jemným kožíškem. Zaregistroval i Shandralův pach. Cítil, jak se mu hrne červeň do tváří. Odvážil se ji políbit. Na kratičký okamžik se mu nabídla; cítil slanou rosu její touhy.

Náhle mu Leylin hlavu zase odtáhla. Smutně na něj shlížela. Napřímil se. „Toužím po tobě. Nesmíš se tam vrátit.“ Hovořil příliš potichu. Řvoucí vítr pohltil jeho slova. Ale nebylo třeba, aby ho Leylin slyšela. Mohla mu vyčíst city z očí.

„Chtěl bych pro tebe postavit svět na hlavu, kněžno,“ pronesly jeho ruce.

Dlouho na něj hleděla, než odpověděla. „To musím zvládnout vlastními silami, jestli chci žít.“ Rozepnula si pás, který ji poutal k tyči. Na rty se jí vkradl šelmovský úsměv. Objala ho pažemi kolem šíje, jako by ho chtěla políbit. Pak mu omotala nohy kolem pasu. Skrz tenkou košili ze srnčí kůže vnímal její horký klín. Chtěl ji políbit, ale zaklonila se jako hadí tanečnice. Vlasy jí divoce vířily ve větru. Klesala stále níž, až mu nakonec dosáhla rukama na kotníky.

Naháněla mu strach. To nebyla hra! Jeho ruce nenacházely na jejím hladkém těle žádnou oporu. Jediná chyba a zřítí se do hlubin.

Konečně se opět napřímila. Znovu mu ovinula paže kolem krku a společně se ponořili do závoje jejích vlasů. Jemně ho políbila na čelo. Pak se předklonila a zašeptala mu do ucha: „Viděl jsi to? I já dokážu postavit svět na hlavu. Odnes mě zpátky do Shandralova paláce.“

Chtěl se s ní přít. Chtěl jí zabránit v návratu, ale Leylin ho znovu políbila. „Když mu uteču, pomstí se mé rodině. Vynesl jsi mě do nebe a věnoval mi dárek, který mi už nikdo nevezme. Tak mi teď dej ještě jeden a odnes mě zpátky. Ať se se mnou stane cokoliv, mé srdce našlo své místo. Bude s tebou, ať tě tví orli zanesou kamkoliv.“

Melvyn ji pevně objal. Pak Mrakonorovi pokynul, aby se vrátil. Až příliš rychle se jim pod nohama zase zatřpytily kanály Feylanvieku. Tentokrát se orel snášel k paláci v širokých kruzích. Posadil stupátko zpátky na zábradlí. Leylin zlehka seskočila na balkón. „Jsi jiný než v příbězích, které se o tobě vyprávějí,“ řekly její ruce. Položila si pravou ruku na prsa a uklonila se. „Dávej na sebe pozor, náčelníku lupičů. Ale už se nepokoušej vrátit. Přineslo by nám to oběma neštěstí. Vlastníš ze mě víc, než co kdy bude patřit Shandralovi, ale mé tělo se teď vrací k němu. Vím, pro co sis přišel. Dostal jsi něco jiného. Chraň to dobře, protože to žije jen u tebe.“

Otočila se a v příštím okamžiku zmizela mezi šafránově zbarvenými závěsy. Aniž by mu Melvyn řekl, orel se odrazil a popadl stupátko. Odnášel svého pána vstříc měsíci, ale Melvyn měl oči jen pro šafránové závěsy. Zmenšovaly se a brzy se změnily v jedinou světlou skvrnu, připomínající světlo vzdálené lucerny. Pak zmizely docela a ve stejném okamžiku se dostavil strach. Co když se Shandral probudil a nenašel Leylin na balkóně?

Neměl ji tam nechávat. Přála si to, ale on se vrátí. Leylin byla víc než jen dobrodružství. Zamiloval se.

MODRÉ ŠATY

Kadlin překročila kaluž, hrající všemi barvami duhy. Kalf měl pravdu. Město strašně páchlo. Středem uličky, kterou právě procházela, se táhl otevřený močůvkový kanál. Tak to tady bylo všude. Celé město sypalo špínu do odpadních stok, které měly příliš malý sklon, než aby mohly nečistoty řádně odtékat. Podél domů se rozkládaly cestičky z dřevěných trámů. Tu a tam vedlo přes kanály s močůvkou silné prkno. A všude se stavělo. Od chvíle, kdy trolové Firnstayn vypálili, už uplynulo patnáct let, ale stavební práce stále nebraly konce. Na severu se město rozrostlo za ochranný val. Uvnitř palisády neviděla Kadlin, snad s výjimkou náměstí, jediný nezastavěný kousek půdy. Město přitahovalo stále víc lidí, přitom nebezpečná hranice s troly neležela ani sto mil odtud.

A všude byli vojáci. Každý druhý muž, kterého potkala na ulici, měl u sebe zbraň. Nad pokřikováním kupců, kteří z plna hrdla vychvalovali své zboží, se neúnavně neslo rytmické bušení kovářů.

Ve městě se nedalo najít ubytování. Dorazily do něj stovky lidí, aby se zúčastnily bojových her, které se měly konat, než vojsko vytáhne na sever k hranici s troly. Už pozdě odpoledne proběhl první předběžný výběr k závodu lukostřelců Kadlin se podívala na svou ovázanou levačku a zaklela. Bylo hloupé udeřit tak silně. Kalf jí přiložil na rány na kotnících prstů mech a pevně jí ruku obvázal. Když se pokoušela prsty ohnout, trýznila ji prudká bolest. Bude sotva schopná udržet luk, natož slušně střílet. Nejspíš vypadne hned v předkole! A všechno jenom proto, že se jí připletl pod nohy ten namyšlený holomek. Když si na něj vzpomněla, popadla ji chuť zasadit mu ještě i pravý hák.

Prohlédla si už několik obchodů s látkami, ale při pohledu na ten výběr poněkud zmalomyslněla. Bylo toho tady ke koupi prostě příliš mnoho. Matka by určitě procházela obchody s neskrývanou radostí. Kdyby jen nebylo té horečky! Začalo to tehdy kašlem a Asla se tomu dlouho jen smála. A když se pak při kašli objevila první krev, skrývala ji před nimi. Přiznala se dceři až během dlouhých hodin, které Kadlin strávila u jejího lůžka.

Dívka si na to vzpomínala, jako by to bylo teprve včera. Kalf byl dnem i nocí venku. V domě bylo stále čerstvé maso a obě sestry z něj vařily silný vývar, ale už to nebylo nic platné. Horečka se matce zakousla hluboko do kostí a krvavý kašel jí otřásal až do poslední chvíle. Asla byla silná. Bojovala s nemocí celou zimu. Stále říkala, že je třeba jen vydržet, než se rozměklým sněhem proderou první květiny. Nakonec už nemluvila téměř o ničem jiném. Stále znovu posílala Kadlin ven, aby pátrala po sněžičkách. Drobným kvítkům s hvězdicovitými květy se dařilo i na sněhu. Ale onoho roku přišlo jaro velmi pozdě. Jako naschvál vykvetly první sněžičky ani ne pět kroků od matčina hrobu, a to tři dny poté, co Aslu pochovali. V létě toho nešťastného roku se Silwyna provdala za svého rybáře. Od té doby se cítili v údolí s velkým jezerem s Kalfem osaměle…

Kadlin zlostně pohlédla na svou ovázanou ruku. Musí se jí podařit dostat ke královským lovcům, aby se tam mohla v klidu poohlédnout po nějakém muži. I kdyby si musela ten zatracený luk k ruce přivázat, aby mohla střílet!

Ponořena do chmurných myšlenek došla až na konec uličky. Stál tam obchod, nabízející v otevřených truhlách celé hromady šatů. Nejspíš výsledek drancování, pomyslela si Kadlin. Několik kousků si prohlédla. Na žloutkově žluté košilce našla pár zaschlých krvavých skvrn. Komu asi kdysi patřila? Kupovat si šaty nebylo obvyklé. Žádná žena, která o sebe dbala, nic takového nedělala. Jak velká byla šance, že najde něco, co jí padne? Lepší bylo koupit si látku a sama si něco ušít. Ale na to nebyla Kadlin dost zručná. S úsměvem si vzpomněla, jak si její malá sestra kdysi dva měsíce vyšívala ozdobný lem. Na takové nesmysly neměla Kadlin trpělivost.

Zamyšleně si prohlížela červené šaty. Ta barva by se nejspíš bila s jejími zrzavými vlasy.

„Můžu ti pomoct?“ Z temných hlubin obchodu se vynořil drobný plavovlasý muž.

„Hledám šaty, které by se hodily na slavnost.“

Kupec si pohladil bradu a změřil si ji jako krávu na dobytčím trhu. „Kolik můžou stát?“ zeptal se nakonec opatrně.

Kadlin se v penězích moc nevyznala. Prozatím vyměňovala všechno, co potřebovala, za kožešiny. Teď by ocenila, kdyby s ní byl Kalf. Takovým věcem rozuměl. Na druhé straně by bylo trapné vléct otce do nějakých obchodů s oděvy. Kromě toho nebylo špatné, když ho pořád neměla za zády. Mohla se trochu porozhlédnout po mužích.

Existovala ovšem jiná možnost, jak se toho obtížného problému zbavit. „Björn Lambison, vévodův syn, mi něco dluží. Ty šaty mi daruje. Náklady jsou jeho věc.“

Kupci se po tváři rozlil zářivý úsměv. „Neměla bys hledat tady, krasavice. Tu je jenom levné zboží pro pradleny. Nic, co by bylo přiměřené tvé kráse. V obchodě mám pro tebe něco vhodnějšího. Měla bys nosit zelenou. Nebo modrou. Ano, modrá ti bude slušet.“

Přinesl šaty a vtiskl jí je do rukou. Byly lehké jako peříčko, i když jí sahaly skoro až ke kotníkům. A taky nádherně měkké, hebčí než srst koťátek. S úctou pohladila látku. Byla obarvena hezkou, tmavou modří. Na krku a rukávech se skvěly ozdobné lemy. Žloutkově žlutou nití na nich byli vyšiti sokoli, řítící se se založenými křídly z nebe. Lovkyně si k šatům přičichla. Dosud na nich slabounce lpěla těžká, smyslná vůně.

„Tyhle šaty jsou pro tebe jako stvořené. Měla by sis je vyzkoušet. Budeš v nich vypadat jako královna.“

Kadlin svraštila čelo. Opravdu si ten chlap myslel, že se teď před ním vysvlékne?

Jako by jí četl myšlenky, ukázal do tmavého kouta, před nímž visel špinavě šedý závěs. „Tam se můžeš nerušeně převléct.“

Lovkyně se zmocnila nejistota. „Kolik stojí takové šaty?“

„Syn našeho vévody kvůli nim určitě nezchudne,“ odvětil kupec vyhýbavě. „Látka se prý vyrábí daleko na jihu. Říká se, že ji tkají děti z pavoucích vláken. Považuju to za nesmysl, ale nic lepšího se nedozvíš, když se ptáš, odkud takové šaty pocházejí. Tamější ženy budou nejspíš malé a drobné. Řekl bych, že ti ty šaty budou dokonale sedět. Máš postavu elfky. Někdy sem přichází králova milenka. Vím, o čem mluvím.“

Na představě, že se vysvlékne v cizincově domě, bylo něco vzrušujícího. Nic podobného ještě nikdy neudělala. Zadívala se do temného kouta s šedivým závěsem. Proč ne?

Plenta páchla starým potem. V šikmém úhlu oddělovala nejvzdálenější kout obchodu. Panovala tady ještě větší tma. Pouze dírou po suku na zadní stěně pronikal dovnitř paprsek světla. Kadlin přitiskla tvář k dřevěné stěně. Skulinou bylo vidět na zadní dvorek. Usmála se. Nabízel snad kupec ke koupi kromě šatů i pohledy na své zákaznice? Vytáhla si z opasku těžkou loveckou dýku a pomalu zarazila širokou čepel do díry po suku. Nebyla na prodej!

Rychle se svlékla. Pak uchopila modré šaty. Náhle se jí zmocnil strach, že by je mohla jediným nešikovným pohybem roztrhnout. Šaty, utkané z pavoučích vláken… Něco takového by měly nosit Luthovy kněžky. Pavouci byli služebníky boha osudu. Hodilo by se, aby se jeho kněžky oblékaly do takových oděvů.

Lovkyně si opatrně přetáhla šaty přes hlavu. Laskaly jí kůži jemně jako okvětní lístky. Když po ní látka klouzala dolů, zalévalo ji příjemné mrazení. Probudila se v ní touha po tápajících rukou, horkém dechu a rtech, které by zasypávaly její ňadra polibky. Co asi dělal její rybář? Myslel na ni ještě někdy? Často vzpomínala na jejich společně strávené hodiny.

Kadlin se napřímila a uhladila si šaty. Byly tak lehké, že měla pocit, jako by byla ještě pořád nahá. Kupec měl dobré oko. Pokud to mohla posoudit, šaty jí dokonale seděly. Možná byly trošku krátké. Špatně odhadla jejich délku, když si je předtím přeměřovala. Nesahaly jí až ke kotníkům, nýbrž jen těsně pod kolena. Po stranách byly rozparky. Bude se v nich dobře chodit.

Z obchodu k ní dolehly tlumené hlasy. Ráda by věděla, jak bude v těch šatech působit na muže. Uhladila si vlasy, pak odhrnula závěs. Ve vchodě stál Björn a hovořil s kupcem. Když se objevila, rázem se odmlčel a zíral na ni. Pusu měl otevřenou. Poulil oči jako mladé tele. I kupec se na ni díval. Nehleděl jí do obličeje, nýbrž kousek níž.

Kadlin se na sebe podívala. Tenkou látkou se zřetelně rýsovaly hroty jejích ňader. Do hlavy se jí vevalila krev, tváře zalila červeň, ústa rázem vyschla na troud. Správně by měla Björna uvítat nějakým posměškem, ale slova jí uvízla v hrdle dřív, než se mohla prodrat na rty.

„Nádhera!“ prolomil kupec ticho. „Dokonalé! Žádná jiná žena by se už neměla těch šatů ani dotknout. Podobný zázrak mě bohové nechají spatřit snad jednou za sedm let. Jako by je pro tebe zhotovili sami nebešťané. Jen pro tebe! Co myslíš, Björne? Když jsem spatřil tvoji ženu poprvé, připomínala mi divokou kočku. Ale teď! Jen se na ni podívej! Myslím, že ani královna elfů není tak krásná.“

Vévodův syn si pohladil strupatou bradu. „Ano, divokou kočku. Máš pravdu…“

Kadlin si trochu upjatě zkřížila ruce na hrudi, takže už nebylo vidět její vzrušení. Svářily se v ní protichůdné pocity. V šatech se jí zmocnil dráždivý, smyslný pocit. Připomínal ten, který ji ovládal loňského léta, když se plížila se svým rybářem do skal nebo temného přístavku na čluny, aby tam spojili svá těla. Vzrušující, radostné očekávání, skoro stejně krásné jako tanec těl. Současně se ale cítila v těch šatech nahá. Na rozdíl od jejího koženého oděvu ji zrazovaly, protože odhalovaly každému, kdo se na ni díval, její vzrušení. Nezakrývaly její pocity, ne, dávaly je všanc, hlasitě jako vyvolávač na tržišti, když chválí chovnou krávu.

„U bohů,“ zamumlal Björn chraplavým hlasem. „To je…“ Bezmocně zvedl paže. „Jako by se vylíhl motýl.“

„Přines mi pruh jemného plátna,“ řekla Kadlin a napůl se otočila, když vtom si uvědomila, že při tom pohybu odhalila díky postranním rozparkům stehna.

„Jistě, krásko. Hned to bude.“ Kupec se probral ze své číhavé strnulosti a začal se hrabat v bedně.

Kadlin se uchýlila zpátky do bezpečí koutu za šedým závěsem. Chtěla ty šaty, ale musela je zkrotit!

„Bude to vyhovovat?“ Kupec přehodil přes plentu dlouhý šál. Byl z nažloutlého, jemně tkaného plátna. Možná to půjde.

Lovkyně si stáhla šaty a vklouzla do svých těsných jelenicových kalhot. Pak si natáhla obnošené holínky. Byly pohodlné, ale ve srovnání s nádhernými šaty jí teď stejně jako ostatní kusy oděvu připadaly ošuntělé.

Kupec a Björn tiše smlouvali. Nejdřív měla Kadlin pocit, že špatně rozuměla, ale pak obchodník stále znovu a znovu trval na naprosto přemrštěné ceně. Ani za tři zimy by nesehnala dost kožešin, aby mohla kupcův požadavek uspokojit. Takový dar nemůže přijmout!

Do mysli se jí vkradla pulzující bolest v levé ruce. Byla to ruka, ve které držela luk. Prodá se v soutěži lučištníků hluboko pod cenou. A všechno jenom proto, že ji Björn vyprovokoval. Možná ji ani nepřijmou mezi královy lovce?

Kadlin tiše zaklela. Potřebuje ty šaty! Pevně si předsevzala, že si do zimy najde vhodného muže. Stárla! Život v divočině jí brzy vyryje do tváře stopy.

Pohladila jemnou modrou látku šatů. Budou přitahovat muže jako hrnec medu mouchy. Když je bude mít, nebude se už muset nutně dostat do řad králových lovců.

Vzala plátěný šál a pevně si jej ovázala kolem hrudi. Teď už zrádné hroty ňader nikdo neuvidí. Znovu opatrně přejela rukou po šatech. Zamilována do toho doteku uhladila modrou látku. Vzala svůj hnědý pásek a připjala si ho kolem pasu. Pak vytáhla z díry po suku lovecký nůž a zasunula ho zpátky do pouzdra. Nakonec si přehodila přes rameno toulec, popadla luk a svou starou koženou košili a vyšla zpoza závěsu.

Kupec se na ni podíval a zasténal, jako by dostal pěstí do žaludku. „Tak to nepůjde. Nemůžeš nosit šaty přes kalhoty. Vypadá to jako…“ Rozhodil rukama. „Vypadá to jako… jako růže na kravinci!“

Björn se bouřlivě rozesmál. „Ne! Vypadá jako divoká kočka, která zabloudila do truhly na šaty. Takhle se to k ní hodí.“

Kadlin sevřela nezraněnou ruku v pěst. Na okamžik byla v pokušení zasadit tomu nevycválanému mladíkovi další hák. Ale když ještě jednou udeří stejně silně jako ráno, bude se už moci zúčastnit klání lučištníků jen jako divák.

„Půjdeme?“ zeptala se chladně.

„Jak si přeješ, krásko. S potěšením s tebou půjdu až na konec světa.“

„Máš štěstí, zatím chci jen na střelnici na opačném konci města.“

„Vážně? V tomhle oblečení?“ Zavrtěl hlavou. „To nepůjde!“

„Proč?“ Zastavila se a vzdorně si dala ruce v bok. „Myslíš si teď přece jen totéž jako ten kramář?“

„Úplně ostatním lučištníkům popleteš hlavu. Budou na tebe zírat. Rozbouříš v nich krev. Oni…“

„Myslela jsem, že vypadám jako divoká kočka, která řádila v truhle na šaty.“

Björn se bezradně usmál. „Nechtěl jsem tě urazit. Každý lovec obdivuje divoké kočky, jejich krásu a půvab pohybů.“

Kadlin k němu zlostně natáhla ovázanou ruku. „Z půvabu mého lukostřeleckého umění toho kvůli tvé bradě moc nezbylo. Když ostatní vyvedu z rovnováhy, tím líp. To je Luthova spravedlivá náhrada za to, že budu střílet se stejným půvabem, s jakým se opilý kůň potácí jablečným sadem.“

SPOJENÉ DUŠE

Jules se posadil na velký balvan uprostřed mýtiny. Řádoví bratři a sestry v dokonalé harmonii poklekli. Ve stejném okamžiku ohnuli kolena a sklopili hlavy. Teď dřepěli v trávě, hrdí a pokorní současně.

„Byli by z nich dobří vojáci,“ zašeptal Michel. „Nikdy předtím jsem neviděl takovou disciplínu.“ Zrzavý válečník se před třemi dny bez vyzvání připojil k Julesovi. Byl jedním z těch únavných lidí, kteří měli na všechno názor a neustále udělovali nevyžádané rady. Držel se Julese jako klíště.

Michel se považoval za významného válečníka. Přitom byl hubený jako tyčka. Život v polních leženích ho vyčerpal. Neustále se škrábal a na levé tváři se mu rozmáhala nějaká kožní nemoc, plazila se mu dolů po krku a mizela pod tenkým šálem, kterým si chránil ztýranou šíji před kroužkovou košilí, rozdírající mu pokožku. Julesovi se stačilo na něj podívat a rázem ho všechno začalo svědit.

Michel Sarti pravděpodobně netušil, že ho hned první večer poznal. Před několika lety by vojáka okamžitě zabil, ale mezitím se stal bývalý velitel žoldáků obětí míru. Řezník z Avronu, krvavý kníže z Ruonnes, byl už jen groteskní karikaturou sebe sama. Ale ještě pořád v něm hořel oheň. Stejně jako předtím zůstával pevně přesvědčen, že je předurčen k velkým věcem, i když mu žoldáci dávno utekli, jakmile ho opustilo štěstí.

Jules ho obdařil úsměvem, který si Michel špatně vyložil jako přívětivý. Osud někdy prováděl podivné kousky. Muž prodchnutý fanatickou vášní, v němž navzdory všem porážkám dosud jasně plálo světlo života, teď přicházel Julesovi velmi vhod. Hned první večer, kdy se setkali, do něj začal Michel hučet, že se řád musí ozbrojit. Potřebuje meč a štít, aby se mohl chránit před nevyzpytatelnostmi šlechtické politiky. Tjuredova víra přerůstala hranice království. Potřebovala bojovníky, kteří by nepodléhali nějakému vládci, nýbrž církvi samotné. Julese ta myšlenka okouzlila. Ale založení podobného řádu by určitě nesvěřil do rukou Michelovi.

Poutníkovi se fanatici hnusili. Byl na ně ale odkázaný, protože byli při šíření Tjuredovy víry velmi užiteční. Před patnácti lety církev skoro zničil. Jeho pokusům vytvořit Shi-Handan padla za oběť tři refugia. O život tehdy přišlo víc než sto padesát řádových bratří a sester. A kromě pochybností tím nic nezískal. Mladou církev uvrhlo toto pouštění žilou do hluboké krize. Nikdo nepochyboval o tom, že jsou tyto zločiny krutou mstou elfů; koneckonců zabily nejzákeřnější děti Albů i svatého Guillauma. Ale mnozí kněží, přemoženi strachem, opustili chrámy. Měli pocit, že nejsou nikde v bezpečí a že jedinou možností je vzdát se Tjureda.

Bojovat s tímto strachem bylo velmi namáhavé. Aby to nestačilo, vypukla ještě válka mezi Angnosem a Fargonem, jejichž žoldácké hordy s radostí drancovaly refugia Tjuredových kněží. Jules se zahleděl na vojáka vedle sebe. Byl nejkrutějším ze všech. Předstírat teď lítost a doufat, že bude moci velet válečnému řádu církve, od něj bylo přímo šíleně odvážné. Kdyby byl Sarti nadanějším vojákem nebo alespoň upřímně prodchnut vírou v Tjureda, možná by ho Jules tímto velkým úkolem opravdu pověřil. Ale při současném stavu věcí bylo lepší využít ho ve službách církve jinak.

Jules zaťal prsty do tlustého polštáře mechu na šedivém balvanu. Pohladil točité spirálovité vzory, vyryté hluboko do kamene. Mýtina ležela nedaleko refugia svatého Luciena, nově založeného společenství, které neexistovalo ještě ani deset let. Bylo jedním ze tří, ve kterých Jules využil svůj vliv k tomu, aby přivedl řádové bratry na novou cestu. Leželo hluboko v lese, daleko od jiných sídlišť. V posledních letech sem pravidelně přicházel, aby sledoval pokroky bratří a sester.

„Vstaň, bratře Sebastiene. Nerad vidím přítele klečet.“

Když opat povstal, zvedli se současně i ostatní bratři a sestry. Sebastien byl vysoký muž se širokými rameny. Také on býval vojákem. Julesovi připadalo velmi praktické dělat z bývalých velitelů opaty. Ten, kdo dokázal udržet pod kontrolou houf vojáků, byl rovněž schopen vést refugium. Vždy ale dbal, aby byli tito bývalí válečníci opravdu prodchnuti vírou v Tjureda a ochotni být nyní jeho vojáky.

„Ví každý z vás, co od vás očekávám?“ Hovořil tónem ustaraného otce, jehož nejmilejší syn se chystá vyrazit na nebezpečnou cestu. Pečlivě si ho nacvičil. Stejných chyb jako před patnácti lety se už nedopustí. Události v Albenu se mu pomalu vymykaly z rukou. Tentokrát se to musí podařit! Trolové příliš zesílili. Když nezasáhne, bude Emerelle poražena a válka za pár měsíců skončí. Musí se postarat, aby se ostatní děti Albů bily na straně královny s mnohem větším úsilím. Chtěl válku, díky které Alben vykrvácí a bude zničen. A na to potřeboval Shi-Handan.

Bratři a sestry z refugia svatého Luciena byli podrobně zasvěceni do jeho plánu. Nevěděli jen, že když chystá dětem Albů záhubu, nebojuje ve skutečnosti za Tjureda. Pokud se mu kouzlo tentokrát podaří, získá dokonalou zbraň!

„Jsou vaše duše čisté a uzavřeli jste se všem pozemským touhám?“ zeptal se Jules slavnostně.

„Jsme připraveni přinést Tjuredovi nejvyšší oběť,“ odpověděli bratři a sestry jako jeden muž.

„Staňte se tedy nyní svědky zázraku. Pohleďte do světla našeho boha. Oddejte se mu! Putujte temným údolím a buďte jeho služebníky, i když setřesete pouta svých těl. A slyšte: Až budou jeho nepřátelé poraženi, budete prvními, kdo se odeberou do nové říše světla. Budete se bok po boku se svatými a mučedníky těšit blaženosti.“

„Máme šedesát nohou, ale kráčíme po stejné cestě. Máme šedesát rukou, ale vykonáváme stejnou práci. Máme šedesát hlav, ale spojuje nás stejná myšlenka, život ve jménu Tjuredově,“ odpověděli jako jedněmi ústy.

Poutník zapálil silou myšlenky černé svíce v trávě a jeho mysl uchopila albské stezky, křížící se před mechem porostlým balvanem. Bylo jich jen šest. Nebyla to velká hvězda. Ale bude muset stačit. Dlouho o sobě pochyboval, neboť se mu nedařilo to, co bez problémů dokázala špinavá trolí šamanka − spojit Yingize s živou bytostí a vytvořit Shi-Handan. Strávil roky hloubáním, než si uvědomil, že chyba možná nebude v něm, ale v řádových bratřích. Neznal podrobnosti, ale domníval se, že Skanga použila pro své kouzlo elfy − bytosti, jejichž světlo života mohlo hořet celá tisíciletí. Žádný člověk se s nimi nemohl měřit. A tak se pokusil vytvořit řádové pospolitosti, jejichž členové spolu žili v dokonalé harmonii. Měli splynout podobně jako hlasy ve sboru. Vysvětlil jim, co se s nimi stane, aby byli obrněni proti hrůzám posledních okamžiků svého tělesného života. Byli to fanatici. Už rok toužili jen po tomto dni, kdy přenesou válku do Albenu a pomstí smrt mučedníků z Mons Gabino a dalších refugií. Zcela se oddali svému svatému zápalu.

Jules slyšel, jak Michel vedle něj vylekaně zalapal po dechu, když se objevila brána ze zlatého světla. Poutník položil veliteli žoldáků ruku kolem ramen. „Máš tu čest být svědkem zázraku. Ne všechno, o čem řádoví bratři hovoří, jsou jen zbožné žvásty,“ dodal tiše. „Jsi připraven spolupodílet se na tomto zázraku a stát se vojákem božím?“

„Ano!“ vyrazil Michel chraptivě. Modrošedé oči měl vytřeštěné a třásl se. Uvědomil si, že se dopustil chyby, když provokoval Tjureda a masakroval jeho služebníky? Měl teď dojem, že cítí boží moc?

Jules uchopil vojákovo světlo života. Michel zasténal. Ze rtů mu začal jako sliny vytékat pramínek lepkavého světla. Poutník cítil, jak se vojákovo maso v jeho pevném sevření taví. Řádoví bratři a sestry netečně přihlíželi, jak se Michel vzdává života, aby přivolal Yingizy. Všichni věděli, kým býval. A připadalo jim správné, že umírá, aby tímto způsobem odčinil smrt tolika Tjuredových věrných.

Světelný červ se plazil vstříc temnotě za zlatou branou. Brzy zjistím, zda jsem vytvořil meč z oceli, nebo z křehkého křišťálu, pomyslel si Jules stísněně. Byli bratři a sestry dost silní, aby odolali Yingizům? Bude moci konečně tahat za nitky, které rozprostřel, nebo se válka v Albenu zcela vymkne jeho kontrole?

DÍVKA V MODRÝCH ŠATECH

Zbývalo už jen pět lukostřelců. Závody trvaly dva dny. Víc než tři stovky účastníků dorazily, aby se utkaly o čestný titul králova lovce. Titul, o který bylo třeba bojovat každý rok znovu, protože u lovců směl zůstat jen ten, kdo se znovu a znovu osvědčoval. Už vypadlo sedmadvacet veteránů posledních let. Panovalo pro lukostřelbu zrádné počasí. Na louku se od fjordu hnaly stále další a další poryvy studeného větru. Srážely šípy a připravovaly tak nejednoho střelce o úspěch. Ale dobrý lovec musel s něčím takovým počítat! Na lovu také nemohl doufat, že dostane šanci k druhému výstřelu, když prvním šípem nezasáhne cíl.

Alfadas se přistihl, že přeje vítězství tomu děvčeti. Když ji poprvé spatřil, píchlo ho bolestivě u srdce. Ty modré šaty a zářivě zrzavé vlasy… Vypadala jako jeho Kadlin. Jeho malá zrzavá hlavička, jejíž vybledlé kosti ležely v některém z údolí na sobí stezce. Nepohřbena jako tolik jiných, kteří padli za oběť trolům. Jeho maličká by teď byla stejně stará jako ta lučištnice tam dole. Než lovkyni předevčírem poprvé uviděl, byla Kadlin v jeho myšlenkách stále malinkým děvčátkem, které ztratil. Děvčátkem v modrých šatech, které přimělo obrovitého černého psa poslušně ulehnout u svých nohou, které vrávoravě utíkalo po štěrkovém břehu fjordu a ještě neumělo vyslovit své jméno. Modré dětské šatičky byly jedinou věcí, která mu po něm zůstala. Našel je ve zničeném Firnstaynu onoho dne, kdy navždy ztratil klid v duši. Jeho albenská výprava vpadla v bouři ohně a krve zpátky do Fjordlandu. Skaldové z něj udělali hrdinu a zachránce, protože zahnal troly zpět na sever. Ale on to věděl líp. Ve skutečnosti byl řezníkem svého lidu. Kéž by zmizel jako jeho otec Mandred v síti albských stezek! Pro jeho lid by to bylo lepší!

Šípy vylétávaly z tětiv. Velké terče ze spletené slámy stály ve vzdálenosti sta kroků. Střed rudé barvy obklopovalo pět kruhů. Ten, kdo trefil střed, který byl menší než ruka, získal deset kruhů. Už kruh, který obklopoval střed, se počítal jen za pět.

„Jestli to podělá, roztrhnu mu prdel až ke krku,“ zamumlal Lambi. Vévoda si nervózně pohrával se stříbrným pohárem. Jeho syn Björn se dostal mezi pět nejlepších. Pět ze tří set! Vlastně měl už teď Lambi důvod být na mladíka hrdý. Ale pro vévodu byl jeho jediný syn velkým zklamáním. Jako bojovník s mečem a sekyrou se nikdy neosvědčil. V boji proti trolovi by nepřežil ani deset vteřin. Björn nebyl tak neotesaný jako jeho otec. Rád si povídal se skaldem Vehleifem a stavitelem a kronikářem Gundaherem. Lambiho tím žhavil do běla. Že syn patří k nejlepším lučištníkům království, pro něj nemělo valný význam. Pro Lambiho byl válečníkem jen ten, kdo se postavil nepříteli tváří v tvář a potřísnil se jeho krví. Lukostřelce považoval za zbabělce.

Tupé údery, s nimiž se šípy zavrtávaly do slaměných terčů, bylo slyšet až ke královu čestnému místu. Jeden z terčů se pod silou zásahu překotil. Byla to Eirikova střela. Byl královým mistrem lovčím. Navzdory mládí se osvědčil. Byl ctižádostivý a prchlivý. Ulric ho neměl rád. Byli nepřátelé už od dětství. Ale na takové jemnůstky nemohl brát Alfadas jako vládce a vojevůdce zřetel. Eirik byl dobrým velitelem, kterého muži respektovali.

Dva střelci s klením opustili louku. Jeden z nich byl skutečný obr, chlap s hustým plnovousem a řídkými, velmi světlými vlasy. Teď už zbývali jen dívka, Björn a Eirik.

„Hladí tu tětivu jako Vehleif struny své loutny,“ zabručel Lambi rozladěně. „Nikdy neuvidíme, jak se jeho terč kácí. Jehla v rukou panny je nebezpečnější než jeho šípy.“

Alfadas položil svému druhovi paži kolem ramen. „Nebuď na něj tak přísný! Patří ke třem nejlepším střelcům Fjordlandu, i když mu sotva raší vousy. Každý jiný otec by na něj byl pyšný.“

Lambi se na něj zahořkle podíval. „Tomu ty nerozumíš. Tvůj syn je nejlepší šermíř království. Nikdy jsi nezažil, jaké to je, když je tvůj chlapec ve všem druhořadé zboží. A podívej, jak čučí na tu zrzku. Za chvíli si přišlápne jazyk, ten říjný bastard. Budu rád, když ho nenapadne si to s ní rozdat hned na místě. Chápeš to? Je vévodův syn! Mohl by mít královské dcery, kdyby chtěl. A co udělá? Honí se za nějakou ušmudlanou courou z hor. Vidíš ty zatracené modré šaty? Ty jí daroval on, i když mu skoro zlomila čelist.“

Alfadas se usmál. „Praštila ho lukem?“

„Kdyby lukem! Pěstí! Mlátí jako kopající osel. A co udělá můj pitomý syn? Ze samé vděčnosti za výprask jí daruje šaty, které jsou tak drahé, že by se za ně dal koupit celý selský statek. Vymlátila z něj poslední špetku rozumu. Copak ti Ulric nic neřekl? Byl u toho.“

Král zavrtěl hlavou. „Ne. Vždyť ho znáš. Je příliš vážný, než aby vyprávěl takové historky.“ Alfadas sledoval, jak lučištníci opět zaujímají postavení. Odtud tedy ten obvaz na dívčině levé ruce. Povzdechl si. Nebylo dobré se jí tak zabývat. Uvrhla ho do změti pocitů. Bavilo ho ji pozorovat. Zdálo se, že je pořádně paličatá. Nosit kalhoty a šaty současně! Bít se s muži a mít navrch! Přihlásit se jako jediná žena k lovcům a stát teď mezi třemi nejlepšími. A to navzdory zraněné ruce. Co kdyby zvítězila? Měla by mezi lovci těžkou pozici.

Ale stejnou měrou, jakou přinášela jeho srdci radost, způsobovala mu i bolest. Během posledních nocí se mu vrátily staré děsivé sny. Vzpomínal na všechny ty mrtvé děti, které viděl podél trasy proudu uprchlíků na zamrzlém fjordu. Na mrazem ztuhlé ručičky, trčící ze zasněžených ranečků šatů. A pak zase slyšel ten tenký dětský hlásek, volající jeho jméno. Nesl se od hromádky šatů, ze které trčela zrzavá čupřina. Napůl pohřbena ve sněhu se k němu natahovala ručička. Kadlin.

Stiskl rty a pokoušel se vypudit děsivé obrazy z mysli. Toto léto budou trolové pořádně krvácet! Nikdy neuzavře mír s lidojedy, kteří ho připravili o rodinu. A nepozve tu cizí dívku ke svému stolu. Ani v případě, že závod vyhraje. Musí se před ní chránit! Silwyna ho před ní varovala. Hned v první den závodu si všimla, jak moc ho pohled na zrzavou lovkyni vyvedl z rovnováhy. Že se s ní vrátili duchové mrtvých. Opakovaně mu radila, aby se děvčeti vyhnul. Znala ho dobře. Tak dobře… Zadíval se na ni. Seděla po jeho levici u hrubého stolu, který vynesli na louku. Zůstala s ním celé ty roky.

Elfka ucítila jeho pohled. Podívala se na něj a usmála se. Krátce ho pohladila po ruce. Pak se opět obrátila ke zbývajícím lučištníkům. „Ta dívka je dobrá,“ pronesla hrdě.

Alfadas si Maurawani stále ještě prohlížel. Na okamžik zapomněl na turnaj i na bolestné vzpomínky. Silwyna si sčesala vlasy z čela a upletla si cop. Její ostrý obličej díky tomu vypadal ještě přísněji. Na sobě měla kožený lovecký oděv. Černý cop jí spočíval kolem krku jako ozdoba. Znali se už tolik let. Stále vypadala přesně tak jako v onen dávný den, kdy se poprvé setkali u dvora elfí královny. A bude tak vypadat i ve chvíli, kdy usedne u jeho úmrtního lože. Alfadas stárl a uvadal. A ona ještě neměla jediný šedivý vlas. Čas neměl nad elfy moc. Král si často kladl otázku, co Silwynu u něj drží. Nebyl jednoduchým mužem. Ne, to opravdu nebyl. Asla, jeho žena, vždycky trpěla tím, jak vzhlížel k útesu a toužil po návratu do Albenu. Tehdy často myslel na Silwynu. A teď mu nešla z hlavy Asla. Asla, které nepomohl, když ho nejvíc potřebovala.

Musel se asi zbláznit! Vždycky prahl po tom, co neměl. Jeho duše nenacházela klid. Měl se už dávno vydat do Albenu a navštívit syna Melvyna. Ale nemohl opustit Fjordland. Nesměl! Trolové zůstávali neporaženi. Nikdo netušil, kdy je zase napadne vytáhnout k jihu. Nesmí se ke svému království obrátit zády! Trolové přišli, protože Fjordlanďané bojovali po boku elfů. Kam až paměť sahala, žili nahoře v nehostinných horách a nikdy nezaútočili na království. Ale teď ochutnali krev. Mohli se kdykoliv vrátit. Sotva uplynul měsíc, aby nedorazila hlášení z pohraničí. O ukradeném dobytku. Osamělých dvorcích, které trolové vypálili. Mír zavládne až ve chvíli, kdy se mu podaří dobýt skálu, ve které se nacházely jeskyně trolů. Nepřátelé musí pocítit, jaké to je stát u hrobů vlastních dětí.

Alfadasovi se stáhlo hrdlo. Kéž by jen Asla a Kadlin měly hrob! Místo, které by mohl navštěvovat, aby tam truchlil. Ale byly prostě vytrženy z jeho života. A tuto mezeru nic nevyplnilo, dokonce ani ten hrob.

Král znal bláznivé historky, které se vyprávěly o jeho synovi Ulricovi a snaše Halgardě. Lidé je považovali za duchy, žijící mrtvé! Neměli tušení. Žijícím mrtvým byl on, a ne jeho syn!

Existovala jen jedna věc, na kterou byl hrdý. Učinil Fjordland silným. Vládl tvrdou rukou, ale nikdo ho nepovažoval za nespravedlivého krále. Vytvořil z popela říši. A každý rok zatlačovali jeho vojáci troly kousek dál na sever. Letos postaví u Kladivového průsmyku kamenný hrad. Nedobytnou pevnost. Celou zimu pracoval s Gundaherem na plánech. Z bitvy o Phylangan věděl, jak je třeba hrad uzpůsobit, aby trolové na jeho hradbách krváceli.

Výskot ze stovek hrdel vytrhl Alfadase ze zamyšlení. Eirik vystřelil a Vehleif přistoupil zezadu k terči a zvedl do vzduchu sevřenou pěst. Mistr lovčí zasáhl střed.

Lambi tiše zaklel. Alfadase i po všech těch letech, kdy vévodu znal, znovu zaskočily jeho nové nadávky, točící se kolem částí těla, na které jen zřídkakdy dopadaly sluneční paprsky.

Teď byla na řadě dívka. Co Luthovi udělal, že se jeho vlákno života překřížilo s jejím? Proč se musela jmenovat Kadlin a k tomu nosit modré šaty? Jedna část jeho duše jí přála vítězství, ta druhá se ho obávala.

Kadlin natáhla tětivu až k líci. Na vteřinu strnula, pak vypustila šíp. A ve stejné chvíli náhle zadul nad loukou vítr. Mezi diváky se rozhostilo napjaté ticho. Alfadas nedokázal rozeznat, zda šíp zasáhl cíl. Terče teď stály ve vzdálenosti sto dvaceti kroků. Bylo třeba jestřábího zraku, abyste vnitřní kruh vůbec viděli, natož trefili.

Vehleif přistoupil k terči. Pak zvedl ruku a ukázal všechny prsty. „Pět kruhů!“ rozezvučel se nad rozlehlým prostorem jeho hlas. „Střela minula střed o půl prstu.“

„Díky, Luthe!“ zasyčel Lambi. „Dnes večer za tebe proliju roh nejlepší medoviny.“

Alfadas žádnou radost necítil. Byl zázrak, že se děvče dostalo s ovázanou rukou tak daleko. Možná by ji měl přece jen pozvat ke svému stolu. K závodu lučištníků ještě nikdy nenastoupila žena. A kromě toho byl král. Kdo mu směl předepisovat, s kým bude jíst? Zasloužila si to. Vzpomněl si na Silwyninu radu. Ne! Bude lepší, když se dívce v modrých šatech vyhne. Tahle nepravá Kadlin by mu jen způsobila zármutek. Bude lepší nechat mrtvé odpočívat.

CIZÍ DOMOV

Ollowain vstoupil do zářivého světla. Oslepen se rozhlédl. Ve vzduchu se vznášela vůně léta. Obklopovaly ho nevysoké pahorky. Hodný kus opodál se tyčil osamělý jasan. Brána vedoucí z knihovny se za jejich zády rychle zavřela. Ganda se je pokoušela provést labyrintem křížících se albských stezek z knihovny přímo do Srdce říše. Nakonec zmateně hovořila o barvách magie a zákeřné pasti. Ztratila vědomí dřív, než sem dorazili.

Ollowain jemně položil lutinku do vysoké trávy. Ztratila hodně krve. Jeho bílé roucho jí bylo nasáklé. Odepnul si z opasku dýku a uvolnil provizorní obvaz kolem pahýlu Gandiny paže. Z masa trčely dvě tenké kosti. Ze strašné rány ještě stále tekla krev. Elf vyrobil z látky smyčku a omotal ji lutince kolem paže. Pak prostrčil okem dýku a otáčel jí tak dlouho, až se látka zařízla Gandě hluboko do masa. Teprve když krvácení ustalo, upevnil dýku druhým pruhem látky, aby nesklouzla. Byl to jen nouzový tlakový obvaz, ale pro začátek musel stačit.

Šermíř unaveně vstal a udělal pár kroků vysokou trávou. Na louce roztroušeně rostlo pár zlatých pšeničných stébel. Ohýbala se pod těžkými klasy. Léto už zjevně hodně pokročilo. Během jejich útěku se muselo něco přihodit. Ollowain si uvědomoval nástrahy albských stezek. Kdo je dobře neznal, mohl se snadno ztratit. Když jste udělali chybu, mohla uplynout během pár vteřin celá staletí! Emerelle ho ujišťovala, že se Ganda ve stezkách mistrně vyzná. Ale byla těžce zraněná. Bolest a šok ji musely skoro připravit o rozum.

Elf se pochybovačně zahleděl k nebi. Z výšky na něj zářilo jedinečné, průzračné světlo Albenu. Aspoň že je to nezaneslo do světa lidí! Možná uplynulo jen několik týdnů? Nesmí přijít pozdě! Emerelle tak naléhala, aby si pospíšili.

Klouzal pohledem od obzoru k obzoru. Aspoň tady se stíny ještě nechopily vlády. Dorazili včas. Zcela určitě! Musí zjistit, kde jsou. A hlavně musí najít léčitelku, která se postará o Gandino zranění!

Rázně se vydal zpátky k lutince. Ještě stále ležela nehnutě. Na prsou jí spočívala velká kniha. Ollowain nevěřícně poklekl a ohmatal těžký kožený svazek. Nebyl to klam! Kniha byla skutečná! Okamžitě ji poznal. Byl to foliant, který ležel na nízkém stolku v Galawaynově stanu. Co to ta bláznivá koboldka jenom provedla! Věděla přece, jaký trest čeká toho, kdo ukradne z iskendrijské knihovny knihu. A jak dokázala, že si toho nevšiml? Když ji ještě před chvilkou držel v náručí, zcela určitě u sebe žádnou knihu neměla!

Co si počne? Gandu je třeba ošetřit. Ale nemůže ji dopravit do Emerellina hradu. Nejspíš už tam čeká mistr Reilif nebo jiný strážce vědění, aby žádal knihu zpět. Na okamžik byl Ollowain v pokušení nechat svazek prostě ležet ve vysoké trávě. Mohl by tvrdit, že ji nevzali. A když je seznámí s příběhem o vrahovi v knihovně, bude z krádeže podezřelý ten. Všimli si strážci vědění, že minotaurus už nebyl ten, za koho ho považovali? Jestli ne, určitě už dávno upláchl… Nebo se zmocnil jiného těla. Uplynulé týdny vrah určitě nenechal uběhnout bez užitku.

Šermíř se pochybovačně zahleděl k nebi. Uplynulo nakonec přece jen víc než pár týdnů? Musí na to najít odpověď.

Nesl Gandu v náručí tři hodiny, než konečně narazil na květinovou vílu. Ukázala mu cestu do Yaldemee, města na druhé straně pahorkatiny. Leželo zhruba dva denní pochody od Emerellina hradu.

V krví potřísněném oblečení a s bezvědomou lutinkou v náručí se Ollowain postaral o nemalý rozruch. Yaldemee nebylo jako Iskendrie nebo města, obývaná převážně koboldy. Domy se tady nemačkaly těsně na sebe. Rozkládaly se na velké ploše. Nacházela se tu řada hedvábných domů, jak se nazývaly podivuhodné stavby, skrývající se v některých korunách stromů. Stěny byly zhotoveny z tuhého, nepromokavého papíru. Ležely v několika vrstvách za sebou jako slupky cibule a uvnitř se většinou skrývala velká, dusivě teplá místnost, ve které žila celá rodina. Mistr šermíř si všiml malinkých, sotva na palec vysokých dvířek v kořenech starých dubů. Za nimi se skrývaly domovy myšálků, obzvlášť malého druhu koboldů. Navzdory své nenápadnosti proslavili Yaldemee barvami, které míchali a které neměly v celém Albenu svou zářivostí a krásou obdoby. Také ten, kdo chtěl nechal umělecky ilustrovat knihu, hledal mědirytce z Yaldamee.

Ollowain cítil, že je pozorován. Za každým stéblem trávy, v každém houští, všude číhaly oči. Kousek opodál stálo u potoka, líně tekoucího mezi stromy, pár nesouměrných chatrčí. Truhlíky s bujně rostoucími sasankami, hýřícími ohňostrojem barev, odpoutávaly pozornost od ošumělé šedi dřevěných stěn. Kousek dál se na vrcholu pahorku tyčil elfí palác. Na štíhlých mramorových sloupech spočívala střecha z hřejivě červených tašek. Stavba byla zpola zapuštěna do kopce. Mezi sloupy plápolaly bílé hedvábné prapory a kynuly poutníkovi.

„Hledám léčitelku,“ zvolal Ollowain. Co se to tady dělo? Dřív by byl už dávno obklopen brebentícími koboldy. Teď se zdálo, že se mu vyhýbají. Copak vypadal tak děsivě?

„Moje společnice je lutinka. Chcete se nečinně dívat, jak umírá?“

„A jak můžeme vědět, že jsi to nebyl ty, kdo ji tak zřídil?“ ozvalo se z koruny stromu.

„Nesl bych ji potom v náručí a smáčel svůj oděv v její krvi? Proč bych jí měl ublížit?“

„Protože je zlodějka. Zlodějům se usekává ruka,“ zaznělo z jiného stromu. „Jsme počestní lidé. S takovou cháskou nechceme mít nic společného.“

„Jsem Ollowain, mistr šermíř královny, a žádný kat!“ prohlásil hrdě. Můžou mu být klidně ukradení! V elfím paláci na kopci určitě najde pomoc.

„Tam už nikoho nenajdeš,“ zvolal štěkavý hlas. „Všichni odešli na sever, aby bojovali za královnu. Země kvůli válce krvácí. Elfové s sebou odvedli spoustu našich synů. Popletli jim hlavu krásnými slůvky o slávě a hrdinské odvaze.“ A mnohem tišeji se zeptal: „Už jsou tady?“ Před Ollowainem se vztyčil malinký kobold a vyšplhal na sněhobílou houbu. Na zádech měl přivázaný svazek trávy, takže když se sehnul, dokonale splynul s květinami posetou lesní loukou.

Ollowain přešel myšálkovu otázku mlčením. „Představ si, že tvého syna v cizině postihlo to co tuto lutinku. Že ho jeho kamarád nosí, zraněného a naléhavě potřebujícího pomoc, ode dveří ke dveřím…“

„Ušetři si ty prázdné žvásty, elfe. Nemám syna v cizině. A už jsem slyšel tolik vznosných elfích řečiček, že jsou k nim moje uši hluché.“ Seskočil z houby a pokynul mu. „Pojď, zavedu tě k říční čarodějnici. Může té lutince pomoct.“

Za stromem se rýsoval zpola ukrytý osamělý faun, k nim se ale neodvážil.

„Co se to tady děje?“ zeptal se Ollowain naléhavě. „Jsem mistr šermíř. Zajistím, aby se vám dostalo spravedlnosti.“

Myšálek protáhl rty do utrápeného úsměvu. „Jak mohu očekávat spravedlnost od muže, který mi o sobě ani neříká pravdu. Znám mistra šermíře. Viděl jsem ho párkrát u dvora a věř mi, cizinče, ty s ním nemáš nic společného. Kromě toho není zrovna chytré o sobě tvrdit, že jsem hrdina, který je už mnoho let mrtev. Ollowaina dostali trolové. Každý ví, že Alben už dávno ztratil svého nejlepšího vojevůdce.“

Ollowain nevěřil vlastním uším! On zajatcem trolů… Byl na okamžik v pokušení sdělit myšálkovi svůj názor na ten nesmysl. Ale bylo moudřejší mlčet. Koneckonců neměl tušení, co se během jeho dlouhé nepřítomnosti událo. „Jaká tragédie pro Alben,“ řekl proto pouze a snažil se, aby to neznělo ironicky.

Opustili řídký les a zamířili k valu z rákosí, který se zvedal na konci louky. V žáru pozdního odpoledne zpíval svou smutnou píseň bukač. Myšálek ztichl. Vystrašeně se rozhlédl. „Zvedni mě k sobě, mistře lží!“ vyzval ho překvapivě. „Tady na kraji lesa žije fretka, která už nedodržuje starou úmluvu mezi našimi národy. Žere myšálky, jako by to byly nějaké bezvýznamné polní nebo luční myši.“

Ollowain zahořklého kobolda zvedl a posadil si ho na rameno. Myšálek se pevně chytil pramene jeho vlasů. „Takže ty jsi znal Ollowaina…“

„Vždyť jsem to říkal! Byl to skutečný hrdina. Oslňující bojovník. Ne takový rozedranec jako ty. Ty…“ Myšálek se na něj najednou podezíravě podíval. „Řekni mi to konečně! Už jsou v Srdci říše? To oni usekli té lutince ruku? Došlo k bitvě o Světlo elfů? Proto jsi celý od krve?“

„Kdo že tady má být?“

„Trolové, chlape. Trolové! Netvař se tak nechápavě! Chtějí Emerellinu hlavu, a až ji dostanou, půjde všem tady v Srdci říše o krk, protože jsme údajně její věrní. Proč myslíš, že se malý lid schovává?“ Zatahal Ollowaina za vlasy. „Zamiř teď víc doleva. Vidíš ty chrpy? Jdi od nich pořád rovně k rákosí.“

„Zabloudili jsme se společnicí na albských stezkách, příteli. Vyprávěj mi, co se stalo. Před kolika lety Ollowain vlastně zmizel?“

Kobold se zamyšleně štípl do brady. Pak s tichým mumláním něco počítal na prstech. „No, byl pryč, už když se narodil Širokonosík. To bylo před čtrnácti lety.“

Ollowain zůstal stát jako zkamenělý. „Čtrnáct let!“ A válka s troly stále nebrala konce. Měl se vzepřít Emerellinu rozkazu. Jeho místo bylo tady! „Jak to vypadá? Pronikli trolové hluboko do Větrné země? Nebyla jejich vojska oslabena?“

„Opravdu zlé je to teprve poslední rok. Předtím se jen mlátili s kentaury, kradli dobytek a trochu drancovali. Ale pak poslala Emerelle na sever každého, kdo byl schopen nosit zbraň. Od té doby nedorazily žádné zprávy… Ale víme, že to zase vypuklo. Nikdo neví, co se na královnině hradě stalo, když její mistr šermíř zmizel. Ale s ním odešla i sláva elfů. Světlo elfů, které tak dlouho ozařovalo Alben, pohasíná. Hrad se změnil v ponuré místo. Nikdo tam už nechodí. Za všechny ty roky se tam nekonala jediná slavnost. Z luk před ním uprchly všechny luční víly… A vyprávějí se ošklivé historky o stínech, které na hradě číhají a požírají duše těch, kteří tam ještě pobývají. Sama Emerelle teď prý trpí trudnomyslností.“

„A vy tu přesto zůstáváte? Proč neutečete, když se bojíte, že trolové zabijí všechny obyvatele Srdce říše?“

„Mnozí už jsou dávno pryč… Ale podívej se na mě! Co by měl trol z toho, kdyby mě rozdrtil pod svou obrovitou nohou? My, myšálci, žijeme v Srdci říše odpradávna… Kam bychom měli odejít? A co jsme trolům udělali? Ale teď mi řekni, kde se vzala všechna ta krev?“

„Než jsme uprchli do zlaté sítě, bojovali jsme s minotaurem,“ odvětil elf stručně. V hlavě mu ze všech těch novinek hučelo. Čtrnáct let! Ještě stále to nemohl pochopit. Kéž by nikdy neodešel do Iskendrie! Snad za to ta zatracená kniha stála!

Ollowain opatrně rukama rozhrnoval vysoké rákosí. Kolem kotníků mu šplouchala stojatá voda.

„Pořád dál,“ pobízel ho jeho průvodce. Bukač teď zmlkl. Rákosím se míhaly modrozelené, třpytivé vážky. Voda už sahala elfovi až k bokům. Z bahna se vyrojily pijavice a přisály se mu k nohám. Ganda tiše zasténala.

„Je to ještě daleko?“

Myšálek se rozpačitě rozhlédl. Pak ukázal k plochému pahorku v rákosí. „Tam. Tam je chatrč říční čarodějnice.“

Ollowain se vydal udaným směrem. A opravdu − voda byla postupně mělčí a mělčí. Vyšplhal na bahnitý břeh. V rákosí objevil dobře ukrytou chatrč, která mu sahala sotva k bokům. Zvedala se jako bujné ženské ňadro. Byla postavena ze zlatožlutého rákosu, svázaného na vrcholu klenuté střechy šňůrou z trávy.

„Pojďte dál, děťátka,“ ozval se smyslný hlas.

„Zůstanu venku,“ zašeptal myšálek. „A až budeš odcházet, vezmi mě, proboha, s sebou.“ Připojil se k malé želvě, která dřímala na slunci.

Ollowain poklekl. Lutinku a knihu si pevně tiskl k hrudi. Opatrně rozhrnul rákosí chatrče. Do tváře ho udeřil modrošedý kouř. Obklopena tenkými, zlatými světelnými paprsky uvnitř dřepěla na pestré dece nahá koboldka. Obklopovaly ji desítky hrnečků a tyglíků. Z některých stoupaly tenké pramínky kouře. V dalších něco bublalo jako vařící polévka, i když nestály na ohni. Říční čarodějnice měla šedou, bradavicemi posetou kůži. Žebra jí zřetelně vystupovala. Z hlavy jí v mastných pramenech visely černé vlasy. Zapletla si do nich pírka a jedním pramínkem k nim přivázala i malou zelenou ještěrku.

Měřila si mistra šermíře zlatýma očima s úzkými zorničkami. Tvář jí hyzdil nos připomínající řepu. Mezi úzkými rty svírala dlouhou fajfku z mořské pěny.

„Elf z urozeného rodu ke mně ještě nikdy nezabloudil.“ Čarodějnice vstala a odhrnula si vlasy z tváře. Její vřelý, smyslný hlas působil nepatřičně. Ollowaina letmo napadlo, zda snad čarodějnice ten hlas někde neukradla.

„Moje společnice potřebuje pomoc. Musíš ji vyléčit.“

Čarodějnice mlaskla jazykem. „To už je to tak zlé, že vznešený elf nazývá zlodějskou lutinku svou společnicí? Všichni ostatní už vykrváceli? Musíte teď nechat svádět své bitvy kapsáře a zloděje dětí?“ Pánovitě se rozmáchla. „Polož ji tam dopředu na tu hromadu šatů.“

Ollowain ji poslechl a překousl hněv nad jejím nafoukaným chováním.

Koboldka lutinku ohmatala a smutně potřásla hlavou. „Stálo to za to, obětovat své maso a kosti za jejich věc?“ zeptala se Gandy tiše. Ale lutinka ji neslyšela.

„Dokážeš ji uzdravit?“

Čarodějnice si Ollowaina chladně změřila plazíma očima. „Mohu jí vyhnat z těla horečku a krmit ji, než opět nabude sil. Ale ruku jí vrátit nemůžu. Ta je navždy ztracena. Ledaže…“ Zamyšleně žvýkala troubel dýmky.

„Existují čarodějnice, které dokážou nechat z uříznutého prstu vyrůst novou ruku. Ale to je temná magie, provozovaná tehdy, když měsíc skrývá svou tvář a teče čerstvá krev. S něčím takovým si nezahrávám… Ovšem znám jednoho řemeslníka, který by jí mohl udělat ruku z živého stříbra. Byla by skoro stejně dobrá jako ta pravá.“ Usmála se a vydechla Ollowainovi do tváře oblak tabákového kouře. „Člověk si už nespálí prsty, když sundává z ohně horký hrnec. Všechno má své dobré stránky, když je chceme vidět.“

„A takovou ruku jí můžeš dát?“

„O tom musí rozhodnout ona sama. Je zmrzačena způsobem, který si sotva dokážeš představit, elfe. Lutinové jsou lid, který se rád proměňuje. Šněrují jako lišky vysokou trávou, stoupají k nebi jako sokoli nebo jako jezevci ryjí hluboko do tmavého srdce země. Všechno toto jí už zůstane odepřeno. Ať se promění jakkoliv, ruka z živého stříbra svou podobu nezmění. Bude věznit lutinku v jejím těle jako věčný otrocký obojek. Ale když ruku odmítne, nebude to o nic lepší. Byla by pak liškou se třemi tlapami, sokolem, kterému chybí kousek křídla. Zasvětil jsi celý svůj život meči, elfe. To je vidět. Ve způsobu, jakým se pohybuješ a jak tvé oči ani na okamžik nespočinou. Jsi stále připraven k boji. Ale co by z tebe zbylo, kdybych ti uťala ruku, ve které třímáš zbraň? Přesně to se stalo lutince. Její život patřil magii. Proměnám. Teď si musí najít novou cestu. A já jí tuto cestu určovat nebudu. Bude potřebovat čas, než ji objeví. Měj trpělivost. Netlač na ni.“

„Nemohu zůstat tak dlouho, než se rozhodne. Musím do Emerellina hradu.“

Čarodějnice zvedla obočí. „A já si už myslela, že jsi jiný. V tom případě musím trvat na tom, abys mi zaplatil předem.“

Ollowain pokrčil rameny. „Řekni si cenu a já ti nechám poslat všechno, oč žádáš.“

Čarodějnice se zasmála. „Myslíš, že jsem hloupá jako pulec? Víš ty co? Vyměním té malé obvaz a pak ji můžeš vzít s sebou ke královně, když máš tak naspěch.“

„Nemůže ke dvoru.“

„Má snad některý z vás máslo na hlavě? A já se do toho mám nechat zatáhnout a ještě k tomu doufat, že navždycky nezmizíš?“ Zasmála se. „Teď vymysli něco rozumného, elfe.“

„Můžeš mít můj meč. Vyplatím ho. Je to velmi drahocenná zbraň.“

„Podej mi ji!“

Podal jí zbraň rukojetí napřed. Čarodějnice ji vytáhla z pochvy jen s námahou. Špičatými prsty přejela po elfí oceli a ucukla, jako by ji kousla zmije. „Tohle v mé chatrči nezůstane! Tolik duší.“ Otřeseně se na Ollowaina podívala. „Tolik duší,“ opakovala. „Odnes tu prokletou zbraň pryč. Opusť můj domov! Víš vůbec ještě, kolikrát jsi s ní zabil? I když se tady objevuješ jako žebrák, jsi opravdu kníže. Kníže smrti! Zmiz!“

„Můžu…“

„Tady ne!“ Uchopila knihu, kterou předtím dal na zem, aby mohl položit Gandu na lože z hadrů. Její prsty bez odporu proklouzly deskami i stránkami. Zaraženě na ně hleděla. Pak vyskočila, plivla do všech světových stran a zamumlala nějaké nesrozumitelné zaklínání. Bez dechu se znovu obrátila na mistra šermíře. „Musíš být prokletý. Vezmi si tu knihu i meč! A teď jdi! Venku ti řeknu, jaká je má cena.“

Ollowain váhavě natáhl ruku po knize. Pro něj byla skutečná. Mohl ji zvednout; vklouzla mu do prstů, jako by na něj čekala. Opatrně vycouval z chatrče. Hadí oči ho sledovaly.

Nad rákosím se vznášel tíživý žár. Myšálek spal. Ollowain si otřel potem zbrocené čelo. Konečně se stěna chatrče rozhrnula. Ven vyšla štíhlá koboldka s bílou, skoro mramorovou kůží. Dlouhé vlasy jí sahaly až k bokům. Byla nahá jako čarodějnice.

„Co civíš, elfe?“ zeptala se chraptivým hlasem. Do vlasů měla vpletená pera. A ještěrku, která se marně snažila osvobodit z černých pout.

„Ty jsi…“

„Proměny. Metamorfózy. Vím, jakou cenu platí tvá koboldí dívka.“ Nepříjemný hlas bodal do uší. Hadí oči se upíraly na Ollowaina. „Je to k vzteku, viď? Tělo a hlas u mě nechtějí jít dohromady. Ale promluvme si o ceně, kníže smrti. Nebudu se ptát, proč oba nemůžete do Emerellina hradu. Ale na mé ceně se to odrazí. Chci pruh tvé kůže. Široký jako prst a dlouhý jako mé předloktí.“

Šermíř se na ni nechápavě zahleděl. Pátral jí ve tváři po kradmém úsměvu. Po cukání koutků, pomrkávání očí. Nějakém znamení, že se z jejích slov vyklube špatný vtip. Ale nic neviděl.

„Co…“ Hlas mu selhal. Odkašlal si. „Co s ní chceš?“ vyrazil ze sebe přerývaně.

„Kus živé elfí kůže se dá použít na spoustu věcí. Mohla bych z ní nařezat malé náplasti. Ty pomáhají proti bradavicím. Možná taky potřebuju opasek. Nebo tu kůži využiju, abych tě očarovala ovládacím kouzlem. Mistr šermíř Albenu, kontrolovaný koboldí čarodějnicí. To by byl přece vtip. A možná chci jenom vědět, jak moc ti na té malé lutince záleží.“ Vytáhla si z vlasů malou obsidiánovou čepel. „Jsi připraven platit?“

Ollowainovi překotně vířily hlavou myšlenky. Měl vůbec nějakou volbu? Když se s ním Ganda vydá na hrad, Emerelle se určitě nespokojí s tvrzením, že knihu ukradl on. Bude lepší, když půjde sám. Víc než čtrnáct zatracených let! Nejspíš už na něj vyslanec knihovny dávno čeká. Ollowain znal královnu. Pokusí se mu dostat hlavu ze smyčky. Ale nakonec se nepostaví nad zákon. Obětuje lutinku, ale ne svého vojevůdce a mistra šermíře. Proto musí Ganda zůstat tady. Ať se stane cokoliv, nesmí se vrátit do hradu.

„Zaplatím tvou cenu, ale musíš udělat, co žádám. Stáhni mi kůži ze zad. A když se lutinka probudí, řekni jí, že je propuštěna z mých služeb. Ať táhne zpátky ke svým zlodějským příbuzným. Už nikdy ji nechci vidět. Jestli se opováží přijít na královnin hrad, vydám ji katovi. Ona už bude vědět za co. Vyřiď jí, že mě zklamala a že jí pohrdám. A neříkej jí nic o naší dohodě. Pro mě za mě, ať si myslí, že jsem ji nechal ležet tady v rákosí a ty ji ošetřuješ z milosrdenství.“

V hadích očích se neobjevil žádný výraz. „Nikdy mi neuvěří, že jsem milosrdná. Nechám zaplatit i ji.“

„Neublížíš jí!“ Ollowain položil ruku na jílec meče. „Jak se jmenuješ, čarodějnice?“

„Proč bych ti měla říkat své jméno?“

„Myslíš, že se ho v Yaldemee nedozvím?“

Hleděla na něj chladnýma hadíma očima. „Říkají mi Rika.“

„Dobrá. Věz tedy, Riko, že když Gandě ublížíš nebo s ní budeš jen špatně zacházet, dozvím se to. V Albenu neexistuje díra, která by byla dost hluboká, aby ses v ní mohla přede mnou cítit v bezpečí. Najdu tě, Riko, ať se schováš kdekoli. Vezmi si mou kůži! Ale tím je dluh splacen. Však už tě napadne něco, co můžeš lutince navykládat.“

„Protože jsou všichni koboldi rození lháři?“ zeptala se příkře. „Tak jako jsou všichni elfové od narození nafoukaní?“

Ollowain si vyhrnul oděv k ramenům. „Začni.“

„Lehni si přede mnou do bláta.“ Pronesla to pomalu a každé slovo si vychutnávala.

Ollowain poslechl. Ucítil mezi lopatkami chladný hrot kamenné čepele. Velmi pomalu mu přejela dolů po zádech. Nůž byl tak ostrý, že necítil bolest.

Čarodějnice ho plácla dlaní po zadku. „To stačí.“

Napřímil se a ohmatal si záda. Necítil krev. A ani čarodějnice nedržela v rukou pruh kůže.

„Teď zmiz, šermíři! Udělal jsi na mě dojem. Nikdy bych nevěřila, že by si nechal elf kvůli koboldce stáhnout kůži. A ještě k tomu kvůli lutince!“ Usmála se. „Vyléčím ji. A postarám se, aby tě považovala za vyloženého mizeru. Do Emerellina hradu ani nevkročí.“ Čarodějka na něj smutně pohlédla. „Jsi si jistý, že to takhle chceš? Až mě Ganda opustí, budeš v ní mít nepřítelkyni.“

„Kdyby se vydala k Emerelle do hradu, hrozilo by jí smrtelné nebezpečí. Budu raději, když bude mojí nepřítelkyní, než abych jí jako přítel nosil květiny na hrob.“

„Nejsi trochu sentimentální?“

Ollowain zavrtěl hlavou. „Znám Emerelle.“

MOC A BEZMOC

Obilee nevěděla, jak přednést své hlášení. Vyrazila s takovou nadějí, a přesto bylo všechno marné. Rozloučila se se znalkyní stezek, která ji zavedla k Elebornovi do Říše pod vlnami, i s oběma kentaury, kteří ji doprovodili od brány u kořenů Atty Aikhjarty až ke královninu hradu. Další zbytečná cesta!

„Je na severu něco nového?“ zeptala se čestné stráže před trůnním sálem.

Elfí válečnice, kterou oslovila, nedokázala skrýt svou skleslost. „Nic. Trolové sílí. My ne.“

Obilee krátce přikývla. Bylo to tak léta. Ale čas čekání takřka skončil. Nejpozději v zimě zahájí trolové útok, v tom se všechna knížata shodovala. A nedají si pokoj, dokud všechny řeky nezrudnou krví elfů. Armáda, která se shromáždila ve Feylanvieku, nedokáže troly zastavit. Byli to stateční válečníci v zářivé zbroji, elita elfích knížectví. Na začátku léta se zúčastnila vojenské přehlídky. Elodrin kolem sebe shromáždil úžasné vojáky. A i když se o jejich porážce nedalo pochybovat, budou bojovat. Byli jako brána ze zlatého plechu, ohrožovaná beranidlem z kmene tisíciletého dubu. Už první úder bude znamenat jejich záhubu. A byli nenahraditelní. Trvalo deset let, než dorostlo trolí štěně v mladého válečníka, ale nahradit mrtvého elfa mohlo zabrat i víc než století.

Vysoké dveře vedoucí k trůnnímu sálu se otevřely jako pod dotekem neviditelné ruky. Velitelka stráže pokynula Obilee a nádherný bílý chochol na lesklé bronzové přílbici se jí zakomíhal. „Paní tě očekává.“

Obilee pevně sevřela vlastní helmu pod paží. Ruku si položila na jílec meče. Kroužková košile ji tížila na ramenou a zpráva, kterou musela vyřídit, na srdci. Pevným krokem předstoupila před trůn.

Emerelle ji očekávala v pozoru jako válečnice vyčkávající v bitevní linii na útok nepřítele. Voda, stékající v nekonečných kaskádách po zdech trůnního sálu, tiše zurčela. Vzduch byl vlhký a příjemně chladný.

Královna na sobě měla šedobílé šaty s vysokým límcem a dlouhými, rovnými rukávy. Byly střízlivě střižené a zdůrazňovaly její úzké boky. Působila velmi křehce, a kdo ji osobně nezažil v šermířském sálu, nikdy by nevytušil, že se v této drobné ženě skrývá válečnice. Špinavě blond vlasy jí přidržovala tenká, stříbrná čelenka. Ve světle hnědých očích se zračil tvrdý výraz. Královna se už připravila na špatné zprávy. „Ráda tě vidím zase u dvora.“

Potulná rytířka nevěděla, jaký tón by měla zvolit. Byly v trůnním sálu samy. Kdysi si bývaly velmi blízké. Ale toto místo vyžadovalo formálnost. Po staletí se zde rozhodovalo o osudu Albenu. Nebylo to místo, kde by si dvě přítelkyně nezávazně povídaly.

„Trápí mě, že ti nemohu přinést dobré zprávy, paní.“ Obilee sklopila hlavu. Kníže Říše pod vlnami ji nechal čekat jedenáct dní, než ji konečně přijal. „Eleborn naši věc nepodpoří. Trvá na tom, aby byla zachována stará hranice. Vodní národy nechtějí mít nic společného s válkami na břehu, stejně jako my nemáme mít co do činění s jejich válkami. Trolové nenarušují klid v jeho říši a…“ Obilee zaváhala, zda má Elebornovu urážku doslovně opakovat.

Emerellin výraz zůstával jako z kamene. Nevyzvala ji, aby pokračovala, ale ani ji nepropustila. Čekala.

„Vzkazuje ti, že se máš vzdát trůnu a vydat se do rukou trolí šamanky Skangy. Vidí v tobě a tvých skutcích skutečnou příčinu této války. Je paličatý… Nechtěl nic jiného slyšet.“

„Mohl by proti nim bojovat.“ Emerelle hovořila tiše, aniž by se na Obilee podívala. „Každá jejich loď se mu vydává na milost a nemilost. Každý trol, překračující brod, kráčí svýma špinavýma nohama Elebornovou říší.“ Královna se napřímila. „Samozřejmě jsi mu předala písemný rozkaz, aby nám poslal oddíly.“

„Samozřejmě, paní. Eleborn si ho ani nepřečetl.“

„Někdy mám pocit, že mi všechno uniká tím víc, čím tvrději o to bojuji. Ano, nakonec možná zničíme to, čeho se za žádnou cenu nechceme vzdát. Co myslíš, Obilee? Má pravdu? Skončila by válka, kdybych se vydala trolům?“

Potulná rytířka neměla ponětí. Mnozí si to mysleli, a proto bylo čím dál obtížnější najít proti trolům spojence. „Ať se stane cokoliv, paní, neopustím tě.“

Emerelle si povzdechla. „Dokážeš si představit, že by trolí král dbal zákonů Albenu? Že by se někdy považoval za prvního služebníka své země? Jeho vláda by znamenala svévoli. Silní by byli ještě silnější. A slabí by připomínali zvadlé listí v podzimním větru. Odvál by je. Vím, že i já mám slabé stránky. Ale vždycky jsem usilovala o spravedlnost. Dokud vládnu, nebude stát nikdo nad zákonem. Zákony jsou jako zdi, které ohrazují pole. Stanoví hranice. Drží divokou zvěř dál. Dávají jistotu, že to, co platí dneska, bude normou i zítra. Někteří se domnívají, že upřednostňuji svůj lid. Mýlí se. My elfové jsme dost silní, abychom si vybojovali svá práva s mečem v ruce. Teprve ve chvíli, kdy přestaneme být jejich živým štítem, slabí pochopí, jak moc nás potřebovali.“ Královna napřímila ramena. „Vládnout je osamělá záležitost. Ale já se nevzdám. Štěstí přeje statečným. Eleborn a všichni ostatní uvidí, co je potká za to, že se zavčasu nerozhodli bojovat proti trolům. Budou…“ Z Emerellina obličeje náhle vyprchala všechna barva. Sáhla si na srdce a bezmocně se sesula na trůn.

Obilee k ní třemi dlouhými kroky vyběhla nahoru. „Paní!“

Královna se usmála. „Cítím ho! Je zpátky. Věděla jsem, že jsme ho neztratili. Ollowain se vrátil! Teď se náš osud změní. Mistr šermíř je důležitější než Eleborn a všichni jeho vodníci a mořští elfové dohromady. Obrátí kartu štěstěny.“

Královnin nadšený výbuch Obilee velmi zaskočil. Za všechna ta léta u dvora nikdy neviděla Emerelle v podobné náladě. Vládkyně si všimla její nedůvěry. „Nech mě aspoň dnes večer napospas mým iluzím. Teď pojď a pomoz mi vybrat šaty.“

„Nevím, jestli jsem pro to ta pravá,“ odvětila Obilee upjatě.

„Jsi přesně ta pravá!“ Královna se spiklenecky usmála. „Jsi teď potulná rytířka. Za pár dní z hradu zase odjedeš. Nemusím se tedy obávat, že má tajemství začnou kolovat mezi dvořany.“

„Já bych nikdy…“

Emerelle ji přátelsky objala kolem ramen. „Na já bych se nebudu spoléhat. Nemůžeš. A teď už pojď!“ Vedla Obilee z trůnního sálu nahoru do svých komnat ve Věži královen. Přístup do ní měla jen hrstka věrných. Kdysi k nim patřila i Noroelle.

Emerelle zůstávala v rozverné náladě. Brala schody po dvou a tiše si broukala melodii, kterou kdysi dávno složil pro Noroelle bard Nuramon. Každičká nota znamenala pro Obilee ránu do srdce. Nuramon! Už tak dlouho po něm nebylo ani vidu, ani slechu! Podařilo se jim s Farodinem Noroelle najít? Všichni byli psanci. Nikdy se už do Albenu nevrátí. Ale možná se sem donese aspoň jejich příběh. Možná už také byli dávno mrtví. Obilee se už tolikrát snažila na Nuramona zapomenout. Ale uhnízdil se jí v myšlenkách jako holubi ve věžních oknech hradu. Ještě předtím, než všechny ptáky zahnaly stíny.

Mlčky dorazily do krátké chodby, na jejímž konci se nacházely prosté dveře. Emerelle je otevřela.

Její komnata nebyla nijak velká. Stálo v ní jen pár kusů nábytku z hřejivého, medově zbarveného dřeva. Postel nebyla ustlaná. Obilee se musela usmát. Nedivila by se, kdyby Emerellini osobní sluhové dostali rozkaz ji tak nechat. Tady nahoře, kousek od nebe, si královna dovolovala být nedokonalá.

Tabulkami křídlových dveří, vedoucích na malý balkón, pronikalo rudé večerní světlo.

Vládkyně se postavila před velké zrcadlo, které zaujímalo stěnu naproti jejímu loži. Těžký ebenový rám byl zdoben intarziemi z lesklé perleti. Do sebe se tu vplétaly květy růže a listy.

Letmý královnin dotek uvedl do pohybu skryté pero. Zrcadlo se nehlučně odsunulo stranou a odhalilo pohled na místnost, ve které je očekávaly zářivé postavy. Obilee zvědavě natáhla krk. Ještě tady nikdy nebyla.

Emerelle prošla úzkými dveřmi. „Vítej v mé svatyni.“ Otočila se a koketně se usmála. „Kromě němé koboldí služebné o tomto pokojíku nikdo neví. Dokonce ani mistr Alvias. Sem utíkám, když si potřebuji odpočinout od obrazů ze stříbrné mísy a vladařského trápení. Tady hledám mladou Emerelle, která se kdysi dokázala celé hodiny radovat z krásných šatů. Tu zamilovanou dívku, která se proměnila v osamělou královnu. Ale dnes ne. Dnes se možná vrátí štěstí.“

Teď viděla Obilee do místnosti lépe. To, co považovala za zářivé postavy, byly stojany na šaty, zhotovené z vrbového proutí. Šaty na nich byly napnuty jako lampová stínítka. Spousta šatů! Mezi některými hořela světla, z nichž se linula omamná vůně kadidla.

„Prozradíš Ollowainovi, co mezi vámi kdysi bylo?“

Královna vyčítavě mlaskla jazykem. „Samozřejmě že ne.“ Zamyšleně pohladila rukáv zelených šatů z těžkého sametu. „Nechci, aby v tom viděl nějaký závazek z minulosti. Říkej tomu pošetilé blouznění, ale chci, aby se do mě znovu zamiloval. Možná dnes nadešel den, po kterém už tak dlouho toužím. Pojď, pomoz mi odepnout šaty. Mnohé teď závisí na správné volbě.“ Otočila se k Obilee zády.

Potulná rytířka uvolnila drobné háčky a dávala pozor, aby se do nich Emerelle nezachytila vlasy, když si přetahovala šaty přes hlavu. Rozpačitě se odvrátila. Královna už měla na sobě jen jemně vyšívaný plátěný pás, z něhož visely podvazky, držící dlouhé hedvábné punčochy. Její nohy vězely v půvabných, světle šedých botkách.

„Které šaty si jenom mám vzít? Určitě je oblečený v bílém. Měla bych se taky bíle… Ne, to by bylo nudné. Velká pomoc tedy nejsi, Obilee.“

„Paní, nechci se tě dotknout… Ale uvážila jsi, že už nejsi tou, do které se kdysi Ollowainova duše zamilovala?“

„Jistě že ne. Vyrostla jsem jako strom.“ Obrátila se k potulné rytířce. „Tady,“ přitiskla si ruku na nahou hruď. „Tady je ještě všechno to, co mu kdysi připadalo hodné lásky. Všechno…“ Rty se jí začaly třást. „Já… Vím, že jsem se změnila. Musela jsem se změnit… Já… Myslíš, že mě nepoznává, protože jsem královnou? Postavilo toto břemeno mezi nás navždy zeď? Nemohu korunu odložit… Ne v těchto dobách! To by byla zrada Albenu. Věř mi, udělala bych to ráda. Víš, že ti závidím? Tu svobodu potulné rytířky, která se může potloukat po lesích. A také možnost skládat účty jen sama sobě. Já se oproti tomu zmítám mezi svými povinnostmi… Poraď mi. Co mám dělat, Obilee? Musím obětovat své štěstí na oltář Albenu?“

Obilee nevěděla, co na to říct. Až dosud se domnívala, že Emerelle ráda řídí osudy Albenu. Jako zajatkyně koruny jí v žádném případě nepřipadala. „Možná bys měla někdy opustit hrad. Ty skličující stíny tu zabíjejí veškerou radost, každý úsměv, vycházející ze srdce.“

„Ach, dítě! Jak můžu odejít? Dole v Síni padající vody leží brána, kterou stíny přicházejí. Musím zůstat v její blízkosti. Zatím se sem dostávají Yingizové jednotlivě. Ale kdy se hráz prolomí? Kdy zalijí zemi jako povodeň z temnoty? To já jsem přetrhla jedno vlákno v síti albských stezek. Musím tu zůstat. Je to můj osud!“

„Říkala jsi, že v tobě stále ještě žije něco z mladé Emerelle, paní. Ukryto pod letokruhy staletí, tvořících tvůj strom. Možná přece jen existuje způsob, jak se dát Ollowainovi poznat. Beze slov.“

Královna odevzdaně sklopila hlavu. „Na nic z té doby si nevzpomíná. Tak to je, když se znovu narodíš. Vrátíš se jako nepopsaný list. Osvobozena od břemen minulosti.“

„Ale říkala jsi, že jsi vycítila jeho návrat ve svém srdci. Zdá se, že mezi vámi existuje neviditelné pouto. Nemyslíš, že i v něm něco dřímá? Něco, co přesahuje vzpomínky jeho mysli? Možná si může vzpomínat i srdce.“

Emerelle si povzdechla. „Jsi básnířka, Obilee. Vzpomínky srdce… Na co si má srdce vzpomínat?“

Válečnice bezradně pokrčila rameny. „Na tvou vůni? Na tvé oblečení, tón hlasu? Co jste jedli? Existovalo nějaké jídlo, které měl obzvlášť rád?“

„Teď jsme u vzpomínek žaludku?“

„Paní!“ Zase byla tady, ta chladná, posměšná Emerelle. Právě proto v ní určitě Ollowain nemohl poznat svou dřívější lásku.

Emerelle si prohrábla dlouhé vlasy. „Promiň.“ Pronesla to tak tiše, že ji Obilee skoro neslyšela. „Dotkla ses bolavého místa. Dokážu spřádat nejúžasnější kouzla, ale neumím vařit. Falrach to sice jedl, ale dobíral si mě. Popichoval mě. Přesto jsem se i já dokázala smát jeho vtipům. I když jeho slova někdy zněla drsně, úsměv jim bral osten.“ Zavřela oči. „Na spoustu věcí si vzpomínám tak jasně, jako by to bylo teprve včera. Na šibalské jiskření v jeho očích, když prohlašoval, že napůl syrové zaječí kýty na připálené cibulce jsou ze všeho, co vařím, jeho zdaleka nejoblíbenější jídlo.“

„Tak mu je uvař znovu,“ řekla Obilee, ale v duchu byla u kašny před trůnním sálem. Takže Falrach byl tím tajemným Emerelliným milencem. Prozradila královna své tajemství vědomě, nebo byla tak ponořena v myšlenkách, že si ani nevšimla, že jí přes rty nepřešlo Ollowainovo jméno?

Emerelle si stále zamyšleně pohrávala s vlasy. „Zesměšním se u koboldů v kuchyni, když je vyženu od sporáku, abych připravila připálené jídlo.“

„Jak důležitý bude ten posměch, když se ti podaří znovu rozdmýchat jiskru jeho lásky?“

Královna si povzdechla.

„A co tvé šaty? Co jsi tehdy nosila?“

Emerelle opět zavřela oči. „Lovecký oděv z rezavě červené kůže. Byl praktický, protože na něm nebyly tak vidět stopy krve. Často jsem ho látala. Kůže byla úplně opotřebovaná. Vypadala jsem v něm opravdu neohroženě. Na levém rameni jsem měla tlustý pruh kůže. Tam sedával Zlatoočko, můj sokol. Nehnul se odtamtud, ani když jsem cválala, hluboko skloněná nad hřívou své klisny. Miloval to.“

„Tak si znovu obleč i ten lovecký oděv, paní.“

Královna se na ni podívala. „Ach, Obilee. Už se dávno rozpadl v prach, tolik staletí od té doby uplynulo. Na každou noc, kterou jsme strávili spolu, připadá víc než tisíc bez něj.“ Přistoupila k římse, na které stály desítky malých křišťálových flakónů. Hravě po nich přejela rukou. Pak jeden odzátkovala a potřela si parfémem krk a šíji. Obilee udeřila do nosu těžká meruňková vůně. Emerelle vzala druhou lahvičku, nakapala si trochu na prsty a potřela si ohanbí. K meruňkám se přimísila vůně santalového dřeva.

„Paní, každá dáma u dvora se zahaluje smyslnými vůněmi a drahým hedvábím. Odvaž se být jiná než ony. Hledej Emerelle se sokolem na rameni. Ukaž Ollowainovi ženu, kterou kdysi miloval jako Falrach.“

Lahvička vyklouzla Emerelle z prstů a roztříštila se na kamenné podlaze. „Ty… ty znáš jeho jméno!“

„Paní, sama jsi ho vyslovila.“

„Nikdy. Já…“ Zarazila se. Vůně santalového dřeva tíživě doléhala na šatnu. Nikdy předtím neviděla Obilee vládkyni Albenu tak zranitelnou. Lícní svaly jí poškubávaly. Pomrkávala, zápasila se slzami.

Válečnice se dala váhavě do pohybu, překročila střepy a sevřela Emerelle v náručí.

Královna zabořila Obilee tvář do ramene. Záda se jí otřásala. „Nesmíš to nikomu říct, slyšíš. Nikomu! Donesli by mu to, jen aby mě zranili. Možná by ho dokonce zavraždili, aby mě zasáhli.“

„Ale paní, kdo by mohl něco takového udělat?“

Emerelle se vymanila z jejího objetí a neurčitě mávla rukou. „Tam venku je tolik bytostí, které mě chtějí vidět padnout. Tolik! Dokonce i elfové.“ Poklekla a začala sbírat do dlaně střepy rozbitého flakónu. „Podej mi svou levou ruku, Obilee. Ruku, vyrůstající od srdce.“

Mladá elfka jako v transu poslechla. Vůně santalového dřeva ji omamovala a v Emerellině pohledu bylo něco naléhavého. Královna uchopila její levici rukou, ve které dosud třímala střepy. Jejich prsty se pevně propletly. Svaly a šlachy na Emerellině předloktí se napjaly. Obilee ucítila krátkou, bodavou bolest. I když byla okna a dveře zavřené, dotkl se jí závan mrazivého vzduchu. Příliš studeného na letní večer. Nedřepěl tam v rohu stín?

„Přísahej mi při své krvi, že ti jméno, které ses dozvěděla, už nikdy nesplyne ze rtů.“

„Přísahám,“ zašeptala válečnice tiše.

Emerelle opatrně uvolnila stisk. Do jemné pokožky ruky měla zaražené střepy. Také Obilee krvácela. „Víš, jakou moc mi dává přísaha krví?“ V Emerellině hlase nezaznívalo sebemenší pohnutí. Z dlaně si vytahovala úlomky skla.

„Když se pečeť mých rtů prolomí, bude ti patřit moje duše.“ Obilee stále nedokázala pochopit, co jí to vládkyně udělala.

„Když porušíš přísahu a tvá duše připadne mně, přeruší se pro tebe koloběh smrti a znovuzrození. Nebudeš se moci vydat na cestu do měsíčního světla. Tvůj osud se nenaplní.“

„Proč, paní? Proč to děláš?“

„Máš teď nade mnou velkou moc, Obilee. Není jen spravedlivé, když i já budu mít moc nad tebou?“

„Ale můžeš mi přece důvěřovat.“

„A vydat se ti na milost a nemilost? Ne, Obilee. Žiji příliš dlouho, než abych ještě někomu důvěřovala.“

„Možná si právě proto nenašla jeho znovuzrozená duše k tobě cestu,“ pronesla válečnice hořce. Neodvážila se vyslovit žádné jméno, protože v koutě u polic s botami pořád seděly stíny.

„Pak je to nejspíš můj osud,“ odvětila Emerelle cynicky.

Světla mezi šaty zaplápolala. Opět se oteplilo. Obilee se zahleděla k regálům s botami.

„Je to pryč,“ zašeptala Emerelle. Položila elfce zkrvavenou ruku na týl a přitáhla si ji k sobě. „Mrzí mě, že jsem se zapomněla a prozradila ti to jméno. Byla jsi blízká mé duši. Bylo příjemné si s tebou promluvit, i když ještě nevím, zda si vezmu tvé rady k srdci. Vzdala bych se velké části své královské důstojnosti, kdybych se postavila do kuchyně a připravila špatné jídlo. Důstojnost je důležitou součástí mé vlády. Důstojnost vzbuzuje respekt. A jen když mě budou respektovat, budou mě i poslouchat. Ale ať to dopadne jakkoliv, i já mám pro tebe radu. Není o nic méně choulostivá, ale vychází od srdce. Vím, co cítíš k Nuramonovi. Nedívej se na mě tak překvapeně, Obilee. Prozradila ses onu zimu, kdy se k nám Nuramon, Farodin a Mandred vrátili. Měla jsi ve tváři vepsánu lásku, Obilee. Promluv si s Nuramonem o svých citech.“

Obilee stála jako zasažená bleskem. Tak se snažila, aby na sobě nedala nic znát! Tahle láska byla prokletím! Věděla, že si nesmí dělat ohledně Nuramona naděje. Milovat ho bylo zradou. Daroval své srdce Noroelle, která kdysi přijala Obilee do svých služeb. Noroelle pro ni byla jako starší sestra. Nikomu nedůvěřovala tak jako jí. Pak byla Noroelle odsouzena do vyhnanství, protože přivedla na svět dítě démona a odmítala Emerelle prozradit, kam svého syna ukryla. Byl to krutý trest. Pobývala na místě, které znala jen královna. Nikdo nemohl doufat, že by ji kdy našel. Ale Nuramon se nevzdal. Pátral po ní společně se svými druhy Farodinem a Mandredem. Tito tři byli Noroellinou jedinou nadějí. „Nepřísluší mi otevřít Nuramonovi své srdce. Miluje jinou a já ho nesmím odvést od jeho pátrání, neboť i já ji miluji a přeji jí štěstí.“

„Ty se tedy domníváš, že bys byla zrádkyní, kdyby sis s Nuramonem promluvila? Ach, dítě, co by se mohlo stát? Pokud je Nuramonova láska k Noroelle tak neochvějná, jak se zdá, nebudou tvá slova představovat pro nikoho z nich nebezpečí. Pokud tomu tak ale není, zachráníš Nuramona před zblouděním. A ještě něco bys měla uvážit. Také Farodin Noroelle miluje. Pokud ji někdy přece jen najdou, vyvolí si z nich jen jednoho. Představ si, že to bude Farodin. Kdyby k tomu došlo, bude tvé vyznání lásky pro Nuramona útěchou. Existuje ale ještě třetí důvod a ten je nejdůležitější ze všech. Přijde den, kdy bys mohla hořce litovat, že sis s Nuramonem nepromluvila. Protože ať ti odpoví jakkoliv, jeho odpověď tě osvobodí. Když tě odmítne, připraví tě o iluzi. Navzdory veškeré bolesti, kterou ti to v první chvíli způsobí, tím vytvoří ve tvém srdci místo pro jiného. Srdce se potřebuje svěřovat, Obilee, jinak zkamení. Věř mi, vím, o čem mluvím. Pokud se někdy ještě setkáte, podstup to riziko a pohovoř si s ním.“

Z královniných slov se Obilee sevřelo hrdlo. Radila jí dobře? Emerellin pohled byl otevřený a přátelský. Nic na ní už nepřipomínalo mocnou elfku, která ji přinutila složit přísahu krví. Mluvila o sobě? Bylo to její srdce, které zkamenělo? Mnozí si to o královně mysleli. Zdála se chladná a nepřístupná. Obilee teď znala i jinou Emerelle. Kolik ale zůstalo z té mladé elfky, která kdysi milovala vojevůdce Falracha? Dost na to, aby opět dobyla jeho znovuzrozené srdce?

OČEKÁVÁNÍ

Z napůl syrového masa prosakovala krev a připálené kousky cibule připomínaly ostrovy v purpurovém moři. Ollowain vzhlédl. U dvora ho ještě nikdy tak špatně neobsloužili. Od chvíle, kdy sem dorazil, se ve vzduchu vznášelo takřka hmatatelné napětí. Královna ho poslala do koupele. Bylo příjemné se umýt a obléct do čistých šatů. Předtím vypadal jako potulný koboldí dráteník, a nadto páchl jako Fjordlanďan.

Už dvakrát se pokoušel zavést řeč na ukradenou knihu, ale Emerelle ho vždycky zarazila. Zdálo se, že na něco čeká. Něco, co nemělo nic společného s jeho dlouhou cestou. Pokukovala po něm koutkem oka a statečně uždibovala nepoživatelné jídlo.

Stolovali na terase u morušovníků, tam, kde před patnácti lety jeho cesta začala. Kromě dvou koboldů, držících se v uctivé vzdálenosti, nebyl nikdo přítomen.

Moře svíček zalévalo terasu mihotavým, zlatým světlem. Vítr přinášel ze zahrady vůni zralých meruněk. Bylo cítit také suchou trávu a prach. Kolem se vznášel dech pozdního léta. Velice slabě byl přítomen i jiný pach. Vůně, která hluboko v Ollowainově nitru cosi probouzela, aniž by ji dokázal někam zařadit. Byla těžká a smyslná. Vzrušovala ho. A to mistra šermíře zneklidňovalo, protože vzrušení bylo tím posledním, co by chtěl dát před královnou najevo. Jeho mužství jako by se chtělo vymanit ze zajetí kalhot. Ollowain byl rád, že sedí a že jeho nešťastná situace zůstane nepovšimnuta. Zoufale se pokoušel ovládnout, ale krev mu pulzovala mezi stehny jen o to žhavěji.

Zadíval se na knihu, zabalenou do hadrů ze strašáka na ptáky a ležící na kamenném zábradlí. Ukradl chatrnou látku na poli a drahocenný svazek do ní zavinul, aby vzbuzoval menší pozornost. S úspěchem! Emerelle si ho vůbec nevšímala. Místo toho kradmo pozorovala jeho.

Královna měla na sobě tmavě rudé večerní šaty. Na světlé pokožce jí jako čerstvá rána spočíval temně granátový šperk. Vládlo nepříjemné ticho. Nezpívali ptáci, dokonce ani cvrčci nezacvrlikali. Podobně příroda umlkala, když se objevil lovec. Ollowain se rozhlédl. Emerelle ještě nezmínila stíny. Byly stále tady? Oloupily noc o její hlasy?

Ticho na ně doléhalo stále tíživěji. Jediným zvukem bylo cinkání stříbrných příborů na drahocenných talířích. Ollowain odsunul krvavý proužek masa k připáleným cibulkám. To přece nebude jíst! „Měla bys vyhnat kuchaře.“

Emerelle se pokusila o úsměv. „Kuchaře a taky jednu poradkyni.“ Odložila příbor na talíř a otřela si hedvábným ubrouskem rty.

Oba koboldi přispěchali. Beze slova odnesli talíře.

„Byl jsi dlouho pryč,“ řekla královna náhle.

„Když Ganda otevřela bránu k albským stezkám, byla těžce zraněná. Musela se při kouzlení dopustit nějaké chyby.“

„Těžce zraněná…“

Ollowain vyprávěl o jejich pátrání a o tajemné bytosti měnící podobu, která jim tak zkomplikovala život. Jen v jedné věci se nedržel pravdy. Tvrdil, že to byl jeho nápad přivlastnit si knihu, kvůli které jejich nepřítel bez tváře tak chladnokrevně vraždil.

„A Ganda byla proti. Lutinka, která se nechce podílet na krádeži. Neobvyklé.“ Emerellin přísný úsměv prozrazoval víc než slova. Prohlédla ho. „A z mého hrdinného mistra šermíře se stal prachsprostý zloděj. Jsi si jist, že se to odehrálo přesně takto?“

Krev se mu vehnala z klína do hlavy. „Tak a ne jinak.“ Aspoň že jeho hlas zněl pevně. Byl mizerný lhář!

Emerelle vstala a přešla k zábradlí balkónu. Na jejích pohybech bylo něco těžkopádného a současně smyslného. Každý její krok doprovázelo jemné cinkání stříbrných zvonečků, aniž Ollowain dokázal odhalit šperk, který by mohl být původcem tohoto kovově melodického ševelení. Emerelliny šaty byly od pasu vzhůru příliš přiléhavé, než aby se mohly zvonečky, ukryté pod látkou, ještě houpat. Musela je mít na nohou. Co tím zamýšlela?

Královna dorazila k jídlu bosky. Šaty jí sahaly až těsně nad kotníky. Úzká chodidla jí zdobily tmavé vlnovky, namalované šťávou z keře dinko.

Ne, to nebyly vlnovky, nýbrž hadí těla, vinoucí se královně kolem drobných kotníků a mizející pod lemem jejích šatů. Tam, odkud přicházel ten lákavý stříbrný zvuk.

Emerelle rozvinula konečky prstů špinavý balíček.

Ollowain ji zamyšleně pozoroval. Kdyby nebyla královna, mohl by si snadno myslet, že se ho snaží svést. Co se v těch ztracených letech odehrálo? Co Emerelle tak změnilo?

Vládkyně ztuhla. Rty se jí nehlučně pohybovaly. Odstoupila od zábradlí. Bledá. Vyděšená.

„Paní?“

Letmým gestem mu nařídila mlčet a zírala na knihu. Vládlo hrobové ticho. Dokonce i vítr v korunách utichl.

„Ganda ztratila levou ruku, když jsi ukradl tu knihu?“ zeptala se královna po dlouhém mlčení a slyšitelně zápasila o sebekontrolu.

„Ano.“

„Byla levák?“

„To nevím.“ Ollowain se v duchu ptal, co mají tyhle otázky společného s knihou.

Královna opět přistoupila k zábradlí a přejela konečky prstů po okovaném koženém svazku. „Kdysi utínali zlodějům ruku, kterou kradli. Leváci přišli o levou. Takový byl zákon… Já jsem to změnila, jak víš. Krvavé soudnictví se uplatňuje už jen velmi zřídka.“

Ollowain nevěděl, co by na to měl říct. I když byla Emerelle mezi lidem považována za příkladnou vládkyni, její kruté rozsudky ho stále znovu překvapovaly. Byly vzácné a mohly být odůvodněné, ale jaksi se vůbec nehodily k obrazu jemné, soucitné vládkyně, který si o ní většina bytostí vytvořila. Když byla zahnána do kouta, stávala se nebezpečnou. Sklíčeně si vzpomněl na noc, kdy přeťala albskou stezku. Už jen kvůli tomuto skutku měla královna na rukou víc krve než kterýkoliv válečník, s nímž se kdy setkal.

„Znáš Meliandera, knížete z Arkádie?“ zeptala se Emerelle náhle. „To on napsal tuto knihu. Existuje jen tento jediný exemplář. Je velmi cenný, ale… Připravil ho o rozum. Spáchal sebevraždu. V mramorové vaně, plné černého inkoustu, si otevřel žíly a nadiktoval svému osobnímu sluhovi poslední stránky, zatímco z něj pomalu unikala krev. Ten sluha byl lutin. Když jeho pán zemřel, okradl ho. To všechno se už stalo velmi dávno. Tehdy byli vládci Albenu ještě draci a já jsem byla potulnou rytířkou v jejich službách. Pracovala jsem pro ně jako žalobkyně, soudkyně i kat. Poslali mě, abych toho lutina našla a zjednala spravedlnost. Byl levák…“

Ollowainovi vyschla ústa na troud. Musel myslet na hráče falrachu z knihovny. Záhadného vraha, který jako by znal každý tah předem. Zaranžoval to? Přál si, aby Emerelle dostala tuto knihu? Nebo to byla jen náhoda? Rozmar osudu?

„Když jsem ho našla, byla kniha pryč. Nikdy bych si nepomyslela, že ji odnesl do Iskendrie. Vždycky jsem byla přesvědčena, že svůj lup prodal. Nějakému bohatému sběrateli… A domnívala jsem se, že to byla jen zlodějská čest, co ho přimělo mlčet. Ale Iskendrie… Strážci vědění za knihy neplatí. Co z toho měl, že ji tam zanesl?“

Jako v odpověď se ozvalo ostré, kovové cvaknutí. Spony svazku se otevřely.

„Četl sis v té knize?“

Ollowainovi se myšlenky překotně honily hlavou. Měl neurčitý pocit, že Ganda bude v nebezpečí, pokud se Emerelle dozví, že v knize četla. „Jen velmi málo. Meliander psal velmi zasvěceně o Yingizech. Myslel jsem…“

„Četla v ní i lutinka?“

„Ne. Jí se kniha neotevřela. Zdálo se, že ji odmítá.“

Emerelle se na něj zadívala tak pronikavě, jako by mu dokázala číst myšlenky. Zavřela knihu a zapnula bronzové spony. „Pojď sem a otevři ji.“

„Máš mě za lháře?“

„Považuji tě za velmi loajálního, Ollowaine,“ odvětila chladně. „Ale v této chvíli si nejsem jista, komu tvá oddanost vlastně patří. Zda mně, nebo Gandě.“

„Tvé pochybnosti mě hluboce zraňují.“ Řekl to jen proto, aby skryl své skutečné pocity. Nikdy knihu neotevíral. A měl strach o Gandu. Byl opravdu tak průhledný?

„Pojď!“ nařídila mu Emerelle.

Přistoupil k ní. Do nosu ho udeřila vůně meruněk a ten další podivně smyslný pach. Obklopoval ho, zatímco stál vedle ní. To ona vydávala tu vůni. Na vteřinu se ho zmocnil absurdní pocit, že si ho chce přivlastnit. Spolknout ho, celého, jako had polyká myš.

Položil ruku na knihu a zavřel oči. Kůže byla měkká a teplá. Šermíř čekal na to, co se muselo neodvratně stát, až bude jeho lež odhalena. Na přivolání stráží. Lhát královně byla velezrada. A za tu existoval ve válečných dobách jen jeden trest.

Všechno to by dokázal snést. Jen Emerellin pohled by nevydržel. To zklamání v něm. Učinila z něj toho, kým byl. Mistra šermíře Albenu, vojevůdce, muže, kterému důvěřovala víc než komukoliv jinému. A teď stál vedle ní a lhal jí, jen aby ochránil zlodějskou lutinku. Srdce mu říkalo, že si počíná správně. Ale jak to vůbec mohlo tak daleko dojít?

Bronzové pásy se s cvaknutím otevřely. V poslední chvíli se skoro prozradil a ulehčeně si oddechl.

Emerelle se usmála, ale její úsměv nešel od srdce. „Dobrá,“ řekla jen a znovu knihu zavřela. Jak si mohl myslet, že by ji dokázal oklamat? Všechno věděla!

„Udivuje mě, že ještě nedorazil žádný strážce vědění, aby žádal tvou hlavu, Ollowaine. Přijdou. Znám je.“

„A ty mě vydáš.“

Její odpověď byl jako hlasitý políček. „Strašně si to ulehčuješ, Ollowaine. Jsem si jistá, že lutinka byla tím zlodějem a ty se před ni stavíš, protože si myslíš, že se ti nic nestane. Vždyť jsi mistr šermíř! Jsi nedotknutelný… Žijící legenda! Spravedlnost může existovat jen tam, kde nemá místo svévole. Na této jistotě zakládám svou vládu. Nikdo nestojí nad zákonem. Dokonce ani já, a proto tě nemůžu zachránit. Když přijdou a budou žádat tvou hlavu − a oni to udělají, na to se můžeš spolehnout − budu muset jejich žádosti vyhovět, protože jsou v právu. Přece jsi věděl, co se stane. Proč jsi to udělal? Proč jste to udělali?“

„Vrah tu knihu chtěl. Zdála se důležitá…“ Ollowain nevěděl, co by měl ještě říct. Lutinka se rozhodla knihu ukrást, aniž by se mu svěřila. Musela mít závažné důvody. Neprovedla to lehkovážně.

„Říkal jsi, že vrahem byl ten hráč falrachu. A ty jsi s ním dlouho hovořil. Dost dlouho, aby tě mohl prokouknout. Napadlo tě, že možná chtěl, abyste s tou knihou unikli? Možná mě zamýšlel dostat do této situace. Že budeš lutinku ochraňovat, bylo nasnadě. A teď tě musím odsoudit.“

Nikdy předtím neviděl Emerelle tak rozrušenou.

„Máš pravdu, paní. Zjevně jsem vběhl do pasti.“ Cítil se mizerně. Neexistovalo žádné východisko. „Odsoudím se sám, pokud si to přeješ. Ušetřím ti tu trapnou nutnost uspořádat nade mnou soud.“

„Jak se můžeš domnívat, že si přeji něco takového?“ vyjela na něj. „Musíš odtud pryč. Strážci vědění tě budou hledat nejdřív tady. Ještě dnes v noci vyrazíš do Feylanvieku, kde se shromažďuje vojsko, které se má postavit trolům. Budeš mu velet.“ Cynicky se usmála. „Jistým způsobem je i to rozsudek smrti. Tvoje oddíly stojí proti beznadějné přesile. Ale když se objevíš, zvedne jim to morálku. A trolové se tě od Phylanganu bojí, i když tam zvítězili. Ve Feylanvieku, uprostřed armády, bude nemožné nechat tě zatknout. Je to jediné místo, kde budeš v bezpečí. Aspoň dočasně.“

„A ty bys mě nechala popravit, i když jsi přesvědčena, že ti lžu, abych chránil Gandu?“

Emerelle se na něj zahleděla s nekonečným smutkem v očích. „Chápeš konečně, co jsi udělal? Moje vláda spočívá na spravedlnosti a zákonu. Když tě odsoudím, proliju nevinnou krev a připustím, aby zvítězila lež. Když tě ale neodsoudím − a nepochybuji, že bys až do poslední chvíle setrvával na svém tvrzení, že jsi kradl ty − bude se tvrdit, že jsem obětovala lutinku, abych zachránila mistra šermíře. To, že spolu děti Albenu žijí tak dlouho v míru, je v neposlední řadě díky tomu, že neochvějně věří v mou spravedlnost. Když bude tato víra otřesena, ztratí všechny zákony hodnotu. Je třeba věřit, že jsou pevné jako skála, a ne jen inkoust na papíře. Budu tedy nucena tě obětovat Albenu, i když budu v hloubi duše přesvědčena, že posílám pod katův meč nevinného. A to otřese mou vírou. Dobře mě znáš, Ollowaine. I mé temné stránky. Při všem, co jsem kdy udělala, mi šlo jen o to, abych ochránila děti Albů. Vždy jsem si přála, aby mohli slabí žít v míru, chráněni štítem práva a pořádku. Vedla jsem války, abych nás ochránila před zvůlí trolů. Dělám to dokonce i teď, i když se zdá být vše ztraceno.“ Zírala do tmy zahrady. Dlouho oba mlčeli. Ollowain se už domníval, že mu chce královna svým mlčením naznačit, že je načase odejít, když tu se náhle otočila. V očích se jí leskly slzy, hlas ale měla pevný, když řekla: „Víš, co je na vládnutí nejhorší? Že ať udělám cokoliv, spatřím za sebou na konci svého života obrovskou horu mrtvol. Obětí na oltáři spravedlnosti. A když tyto oběti nepřinesu, bude ta hora ještě větší. Jsem vládkyní, ano, ale současně jsem také zajatkyní. Nejvyšší kněžkou boha, který volá po krvi! Stále hlasitěji! A teď budu muset kvůli němu prolít tvou krev. Jdi! Jdi mi z očí, Ollowaine! Netušíš, co jsi mi provedl! Jdi! Vyhledej mistra Alviase a řekni mu, ať ti najde někoho, kdo tě zavede po albských stezkách do Feylanvieku. Ještě dnes v noci.“

„Ale…“

Emerelle ho tvrdým gestem umlčela. „Nemáme už o čem mluvit. Rozhodl ses. Jdi do Feylanvieku a zemři čestnou smrtí. Pro tebe už není cesty zpátky. Až přijdou strážci vědění a budou žádat tvou hlavu, odsoudím tě k smrti. Vložil jsi mi ta slova do úst, Ollowaine, a za to tě zatracuji! Kdybych tento rozsudek nevyslovila, už bych si déle nezasloužila být královnou.“ Líčení kolem jejích očí se rozteklo a královna ronila černé slzy. „Jdi a věz, že s sebou odnášíš mou duši. Tvůj záhadný hráč falrachu nás chtěl dostat oba ze hry a ty jsi mu ze všech sil pomohl tento tah vyhrát.“

POSLEDNÍ SLOVA

„(…) Kdo hledá pravdu, vystavuje se nebezpečí, že zjistí něco, co vůbec nechtěl vědět. V této knize jsem vylíčil jen malou část hrůz, kterých jsem byl svědkem. Slova nejsou schopna vyjádřit, co tyto obrazy napáchaly mému srdci. Býval jsem mužem inkoustu a husích per. Byl jsem tak troufalý a domníval se, že neexistuje nic, o čem bych nemohl psát, a žádné tajemství, kterému bych nedokázal přijít na kloub. Selhal jsem.

Ale jinak, než jsem očekával. Viděl jsem, co jsem neměl vidět. Neopustili nás, sestro. Vím, že budeš jednoho dne číst tyto řádky, a doufám, že tě čas naladí shovívavě. Vždy jsi byla válečnice. Co tě znám, byla jsi ženou meče. A vím, že se v budoucnu staneš ženou slov, a přesto zůstaneš válečnicí. Mistryní pletich ve službách blaha všech dětí Albů. Ale svěřila ses artefaktu, který byl stvořen, aby nás strhl do záhuby. Ještě patří mně a já strávil staletí tím, že jsem studoval možné budoucnosti, až má duše shořela v zrcadlící se vodě. Proto teď ležím ve své inkoustové koupeli. Tvrdí se, že v teplé vodě je snazší setkat se se smrtí, kterou jsem si vyvolil. Prý je to naprosto bezbolestné. V inkoustu nevidím svou krev. Udělal jsem jen malý řez, abych měl dost času uspořádat si poslední myšlenky a varovat tě. Dobře jsem uvážil každý krok a prozkoumal budoucnosti. Vím, že by se k tobě můj dopis nedostal. Proto využívám posledních stránek své knihy, abych napsal, co se k tobě dostane až mnohem později. Vím, že dopadneš mého věrného sluhu Cabaka dřív, než dokáže splnit druhou část mého úkolu. Neobelhal tě. Nebyl zloděj. Nařídil jsem mu, aby odnesl tuto knihu do Iskendrie − což ti neprozradí − a také jsem mu rozkázal, aby si k sobě vzal stříbrnou mísu a našel způsob, jak ji navždy zničit. Přišel o ruku neprávem. Kvůli své věrnosti. Zahořkne a stane se prvním mistrem zlodějů mezi lutiny, protože usoudí, že má teď právo činit to, zač byl neprávem potrestán. Jeho lid ho bude na této cestě následovat. Než ho uloží k poslednímu odpočinku, stane se vlivným koboldem a jeho lidé s sebou ponesou jeho zahořklost staletími. Ale odbočuji… Samozřejmě víš, jak je to s lutiny. Co mě bolí mnohem víc než ranka, kterou ze mě uniká život, je mé vědění. Budeš toto číst a nebudeš tomu chtít věřit. Střez se stříbrné mísy! Stvořili ji Yingizové! Nemůže sice lhát, ale zmate nás pravdou. Ukáže ti muže, který se sklání se zkrvavenýma rukama nad válečníkem, z jehož očí čiší strach. Kvůli tomu budeš považovat léčitele, který bojuje o život zraněného, za vraha. Stříbrná mísa ti vždy vyjeví budoucnost, která tě naplní obavami. A svede tě k chybám, kterých by ses bez domnělé znalosti budoucnosti nikdy nedopustila. Mne zničila.

Je mi zima. V mých žilách koluje už jen málo krve. Ale jednu věc se ještě musíš dozvědět. Zacházej s albskými stezkami opatrně. Jedny obklopují náš svět jako ochranná síť. Udržují v uctivé vzdálenosti Yingizy. Tato síť nesmí být zničena. Ale ty ostatní, které vedou do světa lidí a do Rozbitého světa, ty…“

Citováno podle Cesty Albů,

od Meliandera, knížete Arkádie

NAD STŘECHAMI FEYLANVIEKU

„Melvynovi se nebude pranic líbit, že jsme tady.“ Kobold se přikrčil za hřeben střechy a pochybovačně se zahleděl na svého společníka Nossewa. „Vážně ne. Nemá rád, když ho někdo tajně sleduje.“

Nossew zvedl ukazováček a lehce ho ohnul. Pak přejel po hladce vyleštěném těle své opakovací kuše.

„Ano, ano,“ zabručel Misht. „Pochopil jsem. Svědí tě ukazováček. Jasné znamení potíží. Ale víš co, nemám vůbec chuť riskovat hlavu jenom proto, že Melvyn musí zase zalézt do cizí postele.“ Navzdory svému protestu se kobold nadzvedl a vykoukl přes hřeben střechy. Měsíc zářil na nebi jako obrovská lucerna. Bylo třeba být mimořádně hloupý, abyste si vybrali k potulkám právě tuto noc. Nebo být po uši zamilovaný. Melvyn už tři dny pobíhal po táboře, jako by ho do hlavy kopl buvol. Nedostali z něj jediné rozumné slovo. Nenacházel klid. Ani v noci. Misht znal svého velitele už dlouho. Když prožíval některou ze svých aférek, býval vždycky ve velmi dobré náladě. Ale tentokrát byl jiný. Jako vyměněný. Zjevně se opravdu zamiloval. Ale proč to muselo být, u Albů, právě do vdané ženy? A navíc do ženy elfího knížete! Mrakonor mu prozradil, kde se Melvyn potloukal. I orel si dělal o velitele starosti. To on poprosil Mishta a Nossewa, aby kryli Melvynovi záda. A Nossew, který málokdy ucedil byť jen slovo, samozřejmě souhlasil.

Vypouklé šindele tlačily Mishta do zad. Nohama se opíral o zděný komín a sledoval balkón, vzdálený asi dvacet kroků. V otevřených dveřích povlávaly jako prapory šafránově zbarvené závěsy. V měsíčním světle jasně zářily a jako by mu mávaly.

Vážně super, pomyslel si kysele. Melvyn se tam válí v hedvábných prostěradlech a já si tady odírám žebra.

Misht se posunul trochu stranou a snažil se najít pohodlnější pozici. Ale nebylo dost dobře možné udělat si na těch zatracených vypouklých šindelech pohodlí!

Nossew se přesunul k němu, vyplivl si do dlaně kus pryskyřice, který žvýkal, a přilepil ho na střešní šindel. Pak vytáhl praporek. Používal ho vždycky, když bylo potřeba přesně vystřelit. Byl to uzoučký proužek hedvábí, ani ne prst široký a přilepený na párátku. Nossew na něj vrhl pohled před každým výstřelem, aby odhadl směr větru a jeho rychlost. Mishtovi to připadalo jako naprostý nesmysl! Střely do kuše byly mnohem méně choulostivé vůči větru než šípy do luku. Ale Nossew na tomto rituálu trval. A jedno mu bylo třeba nechat − střílel zatraceně dobře.

Z jakési kapsy vylovil Nossew další kousek pryskyřice a začal ho mlaskavě žvýkat. Sice se nebylo třeba obávat, že by je někdo mohl zaslechnout, koneckonců dole u hráze rachotila kovářská kladiva, ale ten zvuk šel Mishtovi na nervy.

Nervózně zabubnoval prsty na šindel. Kníže Shandral se účastnil porady polních velitelů venku před městem. Určitě se hned tak nevrátí. Ani v případě, kdyby si všiml, že Melvyn chybí a vytušil, co to znamená. Kdyby teď opustil Elodrinův stan, uhádli by i ostatní, oč jde. Melvyn měl bohužel jistou pověst. Dokud Shandral setrvával na místě, měli důvod k obavám všichni velitelé a knížata.

Misht tiše zaklel. Bylo jen otázkou času, než Melvyn skončí s šípem v zádech v jednom z kanálů. Nebo, ne… byli to koneckonců elfové. Ti by to provedli promyšleněji. Přemohli by ho v nějaké temné uličce, nalili do něj džbán kořalky a pak ho utopili v kanálu. A nakonec by se ti zatracení elfí bastardi nejspíš do jednoho dostavili na Melvynův pohřeb. Misht měl vlčího elfa, jak mnohá knížata a urození jeho velitele posměšně nazývali, upřímně rád. Pro ostatní elfí havěť ovšem moc pochopení neměl. Kdyby nebylo Melvyna, dávno by bojoval na straně Rudých čapek. Od myšálků v Srdci říše až po holdy ve vzdálených mangrovách u Lesního moře sotva existoval kobold, který by nevěděl o Rudých čapkách. Misht si nechal přečíst několik spisů Eliji Glopse. A ten chlapík měl pravdu! Elija nebyl vzbouřenec, jak elfové tvrdili, Elija byl hrdina!

Misht trochu přenesl váhu v naději, že snad přece jen najde pohodlnější pozici, ve které se bude dát na té zatracené střeše ležet.

Bušení kovářských kladiv u hráze bylo ohlušující. Že ti kováři nemohli dát pokoj aspoň v noci! Nejspíš by ani nebylo slyšet, kdyby shodili nějakou střešní tašku a ta se roztříštila dole pod nimi na dláždění.

Misht klouzal pohledem po okolních střechách. Všechny okenice byly zavřené. I v tom žáru. Kam až dohlédl, vypadaly uličky jako po vymření. Ve vzduchu se vznášel zápach rozžhaveného kovu. Zahleděl se ke kovárně, stojící na širokých kamenných mostních obloucích. Vodu před ní zadržovali, aby měla lopatková kola pod mostními oblouky i v létě stále dostatek vody. Otáčela se s tichým skřípáním. Z dřevěných lopatek stříkala ve stříbřitě bílých gejzírech říční voda. Její síla určovala rytmus těžkých bucharů. Z vysokého komínu kovárny se linul hustý dým. Byl ozařován ohněm tavicí pece, takže to vypadalo, jako by žhnul sám kouř.

Někde ve tmě hulákalo pár opilců.

Misht poklepal do dřevěného zásobníku, připevněného na kuši. Na prst tlusté střely tiše zarachotily. Úplně vespod ležel kvílící šíp. Jeho hrot byl dutý a byly do něj vyřezány dva malé otvory. Při letu vydával ostrý, kvílivý zvuk. Podobné střely se v bitvě používaly k vylekání koní nepřátelské jízdy. Dvě nebo tři dokázaly nadělat větší neplechu než celá salva ostrých výstřelů, protože bitevní oři se splašili a tím se celý útok rozvrátil. Dnes v noci měl tento šíp posloužit jinému účelu. Ať bude velitel sebebujnější a ta elfí coura pod ním sténat sebehlasitěji, kvílící šíp Melvyn určitě uslyší. Jeho ostrý hvizd je nezaměnitelný. Melvyn bude vědět, že je v nebezpečí.

Ani ostatní střely v zásobníku neměly ostré hroty. Koneckonců nemohli přeměnit ulice Feylanvieku v bitevní pole. Na špicích byly umístěny polštářky ze spletené trávy, potažené kouskem látky. Koho taková střela zasáhne do hlavy, poroučí se k zemi. A když se trefí oko… Na to raději nemyslet. Každopádně ale nenadělá tolik škody jako těžké, hranaté ocelové hroty, které na dříku zpravidla vězely.

Pohyb ve stínu vikýře vytrhl Mishta ze zamyšlení. Holubi neklidně vrkali a bili křídly. Co je vylekalo? Plížila se snad po střeše kočka?

Nossew do něj šťouchl loktem a kývl směrem k vysokému cihlovému komínu u kovárny. Vzhůru po jeho zdivu klouzal s neuvěřitelnou lehkostí stín.

Holubi u vikýře vyplašeně vzlétli. Po vedlejším štítě se pohybovaly další dva stíny.

„Pavoučí muži!“ Misht to slovo vyplivl jako hlen.

Šafránové závěsy se rozhrnuly. Melvyn vyšel na balkón. Byl oblečený. Podělanější chvíli si jejich velitel nemohl vybrat. Proč ještě neležel v náručí té své kurvičky? Jindy přece nebýval s ženskýma tak rychle hotový!

Kobold natáhl napínací pákou svou opakovací kuši. Kvílící šíp s tichým cvaknutím zapadl do promazaného vodícího žlábku. Pak namířil zbraní k nebi a vystřelil. Střela se zakvílením vylétla do tmy.

Melvyn se instinktivně přikrčil. Právě včas. Těsně nad ním třeskly do kamenné zdi dvě střely z kuše.

Na všech okolních střechách teď Misht rozeznával přikrčené postavy. Melvyna vlákali do pasti! Shandral musel tušit, že vlčí elf přijde dnes v noci navštívit jeho ženu. A nijak delikátně si po tom zjištění nepočínal.

Nossew namířil na pavoučího muže, který visel na komíně kovárny. Ten chlap zaujal ze všech střelců nejvyšší pozici. Nejspíš je už objevil. Nossew se zahleděl na svůj praporek. Hedvábný proužek ochable visel na párátku. Navzdory hluku z kovárny bylo slyšet tichý zpěv ocelového lučiště. Nossew znovu natáhl kuši a do vodícího žlábku zapadl další šíp.

Misht spatřil, jak muž na komíně zvedá ruce a řítí se dolů. Jeho výkřik zanikl v ocelovém bušení kladiv dole. Dokud budou vodní kola a buchary v pohybu, boje na střechách si nikdo nevšimne.

Střešní taška vedle kobolda se roztříštila. Objevili je! Misht zvedl opakovací kuš a vystřelil na stín u vikýře. Koutkem oka zahlédl, že se na balkón Shandralova domu vyřítili ozbrojenci. Ale Melvyn zmizel.

JMÉNEM KRÁLOVNY

Ollowain přitáhl na vrcholu kopce hřebci otěže a zahleděl se na velké město pod sebou. Rozkládalo se na říčním břehu naprosto nechráněné. Mistr šermíř nechápal, jak je možné počínat si tak lehkomyslně. Od chvíle, kdy se trolové vrátili, už uplynulo patnáct let, přesto tady nestály městské hradby ani věže. Jakmile Mika zamrzne, nebude možné Feylanviek bránit. Nepřátelé ho prostě převálcují. Žádná moc na světě tomu nezabrání. Ollowainovi vytanuly na mysli hrůzné obrazy hořícího Vahan Calydu. Zažil, jak během jediné noci zaniklo celé město.

Klouzal pohledem po strmých domovních štítech připomínajících útesy. Feylanviek bude dobře hořet. Hrázděné domy zafungují jako obrovská hranice. Jakmile se ocitne první řada domů v plamenech, nedostane už nikdo oheň pod kontrolu.

Ollowain sklouzl ze sedla a odepnul si řemínek přílbice. Unaveně potřásl hlavou, uvolnil ztuhlé šíjové svaly a nadechl se dusného nočního vzduchu. Po nebi třepotavě plachtili netopýři. Z dálky k němu doléhalo bušení kladiv. Město neodpočívalo ani v noci, jako by toužilo využít každou hodinu, která mu ještě zbývá. Mistr šermíř pověsil přílbici na hrušku sedla a polaskal velkého bělouše po krku. „Jeďte do tábora napřed. Chtěl bych se trochu rozhlédnout po městě, než se roznese zpráva, že mě Emerelle poslala.“

Obilee si odkašlala. „Pane?“

Mladá válečnice velela malé eskortě, která Ollowaina doprovázela zlatou sítí. Její plachá zdrženlivost už takřka hraničila s pověrčivou pokorou, se kterou lidé uctívali své modly. Od chvíle, kdy Ollowaina před dvěma hodinami vyzvedla v Síni map na hradě, dokázala sotva otevřít pusu. Ostatním členům doprovodu se nevedlo o nic lépe. Mistr šermíř pro ně byl živoucí legendou. Jeho patnáctiletá nepřítomnost na tom nic nezměnila. Právě naopak, během té doby jako by příběhů o něm jen přibylo. Co ale Ollowaina tísnilo ještě víc než nezasloužená sláva, byla naděje, kterou viděl planout v očích mladých válečníků. Byli přesvědčeni, že dokáže zázraky. Opravdu věřili, že by mohl přesilu trolů porazit. Nikdo z nich si nedokázal představit, že by ho sem Emerelle poslala, aby nalezl čestnou smrt na bitevním poli, místo aby musel položit hlavu na katovský špalek.

„Pane,“ pronesla Obilee ještě váhavěji. „Obávám se, že ve svém oděvu nezůstaneš ve městě dlouho nepoznán.“

Ollowain se na sebe podíval. Měl na sobě lehký bílý plátěný pancíř, jezdecké kalhoty a bílé holínky. Na ramenou mu spočíval krátký bílý plášť. Obilee měla pravdu. Jako bílého rytíře ho znalo každé dítě v Albenu. Věděl, že jeho přítomnost pozvedne morálku ve městě. Ale dnes v noci chtěl ještě zůstat nepoznán.

Usmál se na potulnou rytířku. „Co navrhuješ?“

Mladá elfka si znovu odkašlala, jako by ji při rozhovoru s ním stále trápilo suché hrdlo. „Kdyby sis vzal můj plášť, pane…“ Rozepnula si širokou stříbrnou sponu a podala mu ho. Byl z pevného, a přesto lehkého zeleného sukna. Okraj zdobilo úzké lemování ze stylizovaných dubových listů.

Ollowain si sundal plášť, podal jej elfce, přehodil si přes ramena její a zapnul si ho na hrudi. „Uvidíme se v ležení. Za svítání ať se všichni velitelé shromáždí k poradě. Doba posedávání a čekání skončila. Kdo bude na jednání bez pádného důvodu chybět, přijde o velení.“

Obilee vážně přikývla. Pak dala ostatním jezdcům znamení a rozjela se s eskortou dolů z kopce.

Když Ollowain osaměl, mohl konečně dýchat svobodněji. Dlouhými kroky sestoupil z kopce a překročil první z nesčetných mostů města. Kanál páchl hnilobou, tuhým černým bahnem břehů, tlejícím rákosím a výkaly. Za denního světla tady místo vody určitě tekla odpudivá tmavá břečka. Ale teď ji měsíc proměňoval ve stříbrné zrcadlo.

Na okamžik Ollowain opět ucítil v nose těžkou, smyslnou královninu vůni. Od chvíle, kdy ho Emerelle pověřila jeho posledním velením, ještě neuběhlo ani pět hodin. A přesto jako by už uplynuly celé věky. Tolik se toho za tu krátkou dobu přihodilo. Na hradě se nechal ve zbrojnici znovu vyzbrojit a zbývající čas pak strávil v Síni map. Obilee pro něj nachystala dlouhé pouzdro z pevné kůže. V něm se nacházelo sedm srolovaných map oblasti. Trolové se shromažďovali poblíž Mordštejnu; to nebylo ani tři sta mil odtud. Ale kvůli obrovitému trénu bylo jejich vojsko těžkopádné. Překvapivých manévrů se od nich nebylo třeba obávat.

Vojevůdce se bezcílně loudal městem. Nechal se unášet. I když ho čekal beznadějný boj, cítil úlevu. Tady venku, kousek od hranic Sněžné marky, bylo jasné, kudy vede fronta. Na rozdíl od Iskendrie, kde nedokázal skutečnou tvář nepřítele ani vytušit. Snad bude mít Emerelle z té zatracené knihy aspoň nějaký užitek.

Ollowain se vyhnul houfu hlučných minotaurů, kteří se namol opilí potáceli nebezpečně blízko okraje kanálu. Podvědomě položil ruku na jílec meče. Musel si připomenout, že to ve skutečnosti nebyl Kleos, proti komu bojoval v Iskendrii, nýbrž jen jeho tělo. A v této bitvě že jsou rohatí obři jejich spojenci.

Mistr šermíř zrychlil a zabočil do postranní uličky, které dominovalo průčelí nádherného elfího paláce. Zvuk kladiv tady byl tak ohlušující, že rozechvíval i tělo. Kovové bušení provázející opracovávání ocele se na něj valilo jako neviditelné vlny. A pak se náhle ozval jiný zvuk. Ostré hvízdnutí, které znal Ollowain z bojišť. Kvílivý šíp!

Zničehonic se před ním objevila silueta a pružně přistála na dláždění. Ze sevřených válečníkových pěstí trčely vpřed ocelové drápy. Přikrčený a číhající se otáčel v půlkruhu. Měl rozcuchané plavé vlasy a na sobě ušmudlanou, koženou loveckou košili. Jeho holínky byly notně ošoupané. Místo kalhot nosil červenou bederní zástěrku.

Ollowain zaslechl tiché hvízdnutí. Přitiskl se k domovní zdi a tasil meč. Po dláždění se v dešti jisker přehnal šíp z kuše.

Po stěně paláce se spustily stíny. Válečník s drápy vyrazil vpřed, ale únikovou cestu mu zahradil oddíl kušiníků, který se náhle vynořil na konci uličky. Koboldi zaklekli a výhružně pozvedli zbraně k ramenům.

Ollowain dýchal naprosto klidně a měřil si pavoučí muže. Byli proslulí tím, že své střely napouštějí jedem. Ale ve snaze dopadnout elfa jich slanilo do uličky příliš mnoho. Nemohli vystřelit, pokud nechtěli riskovat, že zasáhnou jeden druhého.

Ze skupiny střelců na konci uličky se oddělila podsaditá postava, kobold v koženém kabátci posázeném cvočky. Na hruď mu splýval hranatě zastřižený plnovous, lebku měl dohola ostříhanou. Doprovázeli ho dva válečníci s kušemi připravenými k výstřelu.

Ollowain přejel pohledem po koboldech. Stáli na okolních střechách, na obou koncích ulice a s výhružně zvednutými zbraněmi se tiskli i k domovním zdem. Bylo jich přinejmenším třicet.

Elf s drápy kousek ucouvl. Rozhlížel se, hledal únikovou cestu. Náhle se usmál a zuby mu zasvítily ve tmě. „Špatné místo na noční procházku, kamaráde. Mrzí mě to.“ Vrhl se k zemi a odkutálel se do domovního vchodu.

Zahvízdaly šípy. Ollowain se vrhl vpřed. Jeho meč zavířil ve stříbrných kruzích. Jedna ze střel se mu se zaskřípáním odrazila od čepele. Síla nárazu mu skoro vyrazila zbraň z ruky. Obilein plášť mu povlával kolem ramen a činil z něj pro koboldy za jeho zády nejistý cíl.

Mistr šermíř se pohyboval jako tanečník, ale jeho rytmus byl nepředvídatelný. Krčil se a napřimoval, dělal překvapivé úkroky stranou, aby v následující vteřině nečekaně změnil vzorec pohybů. Loktem zasáhl jednoho z koboldů do krku, jílcem mečem udeřil dalšího do spánku. Jeho cestu lemovali chroptící, svíjející se koboldi.

Plešatec ustoupil a tasil dýku se zubatou čepelí. Opět zaskřípal kov o kov. Ollowain vykroutil soupeři zbraň z ruky. Kopancem a ranou plochou stranou meče poslal k zemi jeho spolubojovníky. Pak zaťal soupeři prsty do hustého vousu. Poslední otočka a ocitl se zády u zdi. Zvedl velitele koboldů do vzduchu a přidržel si ho před sebou jako štít. „Jménem královny, skloňte zbraně!“

„Děláš chybu,“ zasyčel holohlavý kobold. „Bil ses na špatné straně. Jsme ve službách elfího knížete a jen bráníme jeho domov.“

„Neznám žádného elfího knížete, který by nazýval svým domovem ulici.“

„Kníže Shandral z Arkádie nemá pro takové slovní hříčky moc pochopení, cizinče.“

Ollowain postavil velitele koboldů před sebe na ulici. „V tom případě to možná raději zkusím s přímými rozkazy.“ Ollowain si shodil z ramen zelený plášť. „Před tebou stojí Ollowain, mistr šermíř královny a vrchní velitel její armády.“

Kobold si ho změřil tvrdým pohledem. „A já jsem kapitán Madrog, velitel osobní stráže Shandrala, knížete Arkádie. Předvedu tamtoho muže před svého knížete.“

„Ještě před okamžikem se mi zdálo, že se ho snažíte zabít.“

Kolem koboldových očí se vytvořily hluboké vrásky, jako by se v duchu smál. „Kdyby to byl můj úmysl, už by ležel nehybně v krvi na dláždění.“

„A jakého zločinu se dopustil?“ zeptal se Ollowain podrážděně.

Kapitán na okamžik zaváhal. „Je to zloděj,“ prohlásil konečně.

„Ach tak. Vynakládáš na dopadení zloděje velké úsilí, kapitáne.“

„Jsem holt svědomitý,“ odvětil kobold kousavě.

„Je ti známo, že jako vrchní velitel mám v knížectví, ve kterém platí válečné právo, také nejvyšší soudní moc?“

Madrog zakoulel očima. „Přece se nebudeš zdržovat takovými maličkostmi, mistře šermíři.“

To je ale lišák, pomyslel si Ollowain. Na chvíli byl opravdu v pokušení nechat celou věc být. „Vezmu toho zloděje do vazby a nepotřebuji žádnou eskortu, abych ho dopravil do vojenského ležení.“

„Opravdu by ses do toho neměl míchat, pane. To by byla chyba. Jsi…“

„Vyhrožuješ mi?“ Ollowain zasunul meč zpátky do pochvy. Sebral ze země plášť, pohladil látku a prostrčil prst jednou z děr, kterou v něm zanechaly šípy. „Vražedný útok na královnina vrchního velitele. Dost na to, abychom dali dokonce i elfímu knížeti hedvábnou oprátku na krk.“

Válečník s drápy se zasmál.

Madrog chlácholivě zvedl ruce. „Tak jsem to nemyslel. To přece víš, pane. Neměli jsme přece tušení…“

„Ach tak,“ přerušil ho Ollowain ostrým tónem. „Takže ty zabíjíš lidi na ulici naprosto svévolně. To samozřejmě všechno mění. V tom případě se dá tvému pánovi vyčítat jen to, že si nechal při výběru své soldatesky špatně poradit. Ty si tím samozřejmě vysloužíš konopný límec.“ Ollowain se zamyšleně pohladil po bradě. „Vždycky je dobré zahájit nové velení několika popravami. Všem je rázem jasné, že by nějaké intriky bylo jen mrhání času.“

Madrog o krok ucouvl. Pak svým vojákům pokynul. „Předáme zajatce královninu mistru šermíři.“

Madrogovi muži byli ukáznění. Bez váhání se stáhli. Některé museli odnést, nikdo ale kvůli velitelovu rozkazu nereptal. „Doufám ve tvůj smysl pro spravedlnost,“ pronesl kapitán mnohoznačně. Rychle se uklonil a vydal se ke vchodu do paláce.

Ollowain se zahleděl na válečníka s drápy. Jeho podivné zbraně zmizely. S pobuřující nenuceností se opíral o stěnu a s úsměvem sledoval střetnutí s koboldem. Pak se i on uklonil, ovšem každý jeho pohyb byl parodií na Madrogovo upjaté vystupování. „Je mi ctí nechat se od tebe zachránit, mistře šermíři. Dovol, abych se představil. Melvyn, syn Silwyny a Alfadase. Vzhledem k tomu, že jsem v očích většiny knížat něco jako náčelník lupičů, měl by ses možná připravit na mrzutosti, strýčku.“

„Nás žádné pokrevní svazky nespojují,“ odvětil šermíř příkře. Melvyn! Takže takhle vypadá. Už v zimě před patnácti lety se o Silwynině synovi ledacos doslechl. Byl dítětem, které se vlastně nemělo narodit, neboť elfové a lidé spolu nemohli zplodit děti. Aspoň se to vždycky tvrdilo.

„Přesto tě považuji za strýce, protože jsi nejlepším přítelem mého otce. Mé příbuzenstvo bez kožichu je tak nepočetné, že nemohu brát na podobné jemnůstky ohled. Já… Ach, zatraceně!“

„Prosím?“

„Zapomeň na to! Otec se za celý můj život ještě neukázal. Pro něj neexistuju. Zapomeň na ty nesmysly se strýcem. Jestli jsi přítel, nauč mě ten trik se šípy. Vypadalo to fakt působivě. A já se nenechám ohromit snadno.“

Ollowain jemně potřásl hlavou. Ten mladík se mu líbil. Něčím mu připomínal Mandreda. Fjordlanďanova krev jako by v něm kolovala mnohem silněji než v Alfadasovi. Ale možná to bylo jen tím, že Alfadas vyrostl u Emerellina dvora a Mandred v nějakém zakouřeném dlouhém domě. Takový dům byl mnohem podobnější vlčímu doupěti než královninu dvoru. „Obávám se, že tě musím zklamat, Melvyne. Ten trik, jak tomu říkáš, byl tancem šípů. Potřeboval jsem skoro sto let, abych se ho naučil. Při tom jsem se sedmadvacetkrát zranil. Třikrát tak těžce, že jsem přežil jen proto, že mi pomohla léčitelka vyzbrojená mocí albského kamene.“ Ollowain se zdráhal přímo vyslovit Emerellino jméno. Královna toho pro něj tolik udělala. Už tolikrát ho zachránila! A teď si přála jeho smrt. Poslechne ji, ale nerozuměl jí.

„A jak se dá ten tanec naučit? Existuje pár jemných dam, které mě považují za opravdu nadaného tanečníka. Ve svislé i vodorovné pozici.“

Ollowain potlačil přidušený smích a odkašlal si. „Nejdřív musíš objevit všechny nepřátelské střelce a odhadnout všechny případné dráhy střel. Tyto dráhy si musíš představit jako zářivou síť. Pak se pohybuješ největšími oky této sítě a mečem kolem sebe vytváříš ochranný deštník. Ale nesmíš si dělat iluze. Ani největší mistři šípového tance nedokážou tímto deštníkem odrazit víc než osm z deseti šípů. Bylo by osudným omylem domnívat se, že jsi nezranitelný.“

Melvyn se široce usmál. „Vsadím se, že to Madrogova banda vrahů vidí jinak. Ještě dnes v noci všude rozhlásí, že jsi nezranitelný.“

Ollowain pokrčil rameny. „Nebudu jim v tom bránit. Jak to říkal Madrog? Že se přece nemůžu zdržovat takovými maličkostmi?“

Mladý elf se zasmál. „Jsi jiný, než se říká, mistře šermíři.“

Ollowain si vzpomněl na Lyndwynu. To ona ho změnila. Připravila ho o část brnění, za kterým až příliš dlouho skrýval své city. Ale měl by se mít na pozoru. Jako vrchní velitel si nemohl příliš emocí dovolit. Jeho úkol vyžadoval, aby posílal muže na smrt, aniž by ho při tom trápily výčitky svědomí. Tak se vyhrávaly bitvy. A on byl pevně odhodlán zvítězit! „Už jsem se zmínil, že jsi zatčen, Melvyne?“

Mladý elf se ještě stále usmíval. Zjevně považoval jeho slova za vtip. „Teď mě doprovodíš do ležení, kde tě nechám zakout do želez, než dostanu chuť se zase zabývat maličkostmi.“

„Samozřejmě.“ Melvyn se dal opět do hromového smíchu. „Ty teda máš vážně smysl pro humor.“

SELKIE

Sebastien miloval moře. Bratr Jules to musel vědět. Proč by dal jinak právě jemu za úkol nechat pykat dětí Albů žijící v moři. Bývalý opat v sobě ucítil temnou myšlenku. Bestie v něm se znovu snažila zmocnit vlády. Nikdy neodpočívala. Ale ostatní bratři a sestry ho obklopovali jako ochranný štít. Tři z nich za to už zaplatili životem. Všechno dopadlo jinak, než bratr Jules sliboval. Sebastien se cítil mizerně. Neměl odvahu Julesovi přiznat, že ve skutečnosti nesplynuli. Pochopil to okamžitě po jejich domnělém spojení duší. Jich třicet se mělo poté, co se vzdali svého světla, stát jedinou myšlenkou. Silou dost mocnou, aby mohla vzdorovat bytosti, se kterou je spojil zázrak jejich řádového bratra. Ale zůstali třicítkou. Udrželi si kázeň. Všichni se podřizovali jeho rozkazům. Jsou to věrná srdce, neochvějně oddaná své věci, pomyslel si Sebastian smutně. A zaniknou, jeden po druhém. Stínová bytost byla příliš silná. Snažila se jim vnutit svou vůli. Chtěla zabíjet, zabíjet a zase zabíjet. Nebyla schopna sledovat jiný cíl. Přitom se vyznačovala zlovolnou inteligencí. Když nebyla kořist, snažila se manipulovat jejich myšlenkami. Její hlas je neopouštěl. Neexistoval způsob, jak se před ním uzavřít. Naslouchat mu museli všichni, i když si uchovávali kontrolu nad tělem, které zázrak stvořil. Prozatím…

„Příliš přemýšlíš, Sebastiene, to nás oslabuje. Byli jsme stvořeni, abychom se živili světlem života dětí Albů. Neváhej. Tím se prohřešuješ na svém bohu.“

Opat se snažil před těmito myšlenkami uzavřít. Ta bytost byla ztělesněním zla! Vše, co činila, činila ze zištnosti.

Sloužíme pánu. To, co děláme, je dobré a správné. Dokud se nepoddáme našeptávání temnoty, zůstaneme nezlomní.

„Nezlomní vrazi?“ vysmíval se hlas.

Sloužíme Tjuredovi, to je svatá povinnost.

„A já sloužím svému vlastnímu hladu. To není o nic méně svaté, protože žrádlo posiluje naše tělo, ze kterého přece vy činíte nástroj boží!“

Neposlouchejte ho, bratři a sestry! Pokouší nás. Chce v nás probudit zlo, chce, abychom podlehli záhubě. I když hovoří sametovým jazykem a jeho slova se nás do hloubi duše dotýkají, sleduje jen jediný cíl − naši zkázu!

„Jsi příliš omezený. Mám z vás i vašich duševních muk nemalé potěšení. Nechci o vás přijít. Ať už si dobrovolně nasadíte jakákoliv pouta, každý z vás ví o temnotě, která dřímá v hloubi jeho duše. Každá myslící bytost se rodí se stejným nedostatkem. Necítíte snad hluboké zadostiučinění, když zabíjíte děti Albů? Je to správné? Vy jen nevraždíte − tím, že pohlcujete světlo života svých obětí, je také připravujete o nesmrtelnou duši. Uvědomujete si, jaký je to zločin? Bytosti, které jsme zabili, se mohou narodit znovu, pokud jejich duše stále žije a nedošla svého naplnění. My ji ale ničíme. Je to snad Tjuredova vůle?“

Žijící světec z nás vytvořil tohoto tvora, nabádal Sebastien bratry a sestry. Je ztělesněním Tjuredovy vůle.

„A jestli je ten světec podvodník, který jen zneužívá vaši naivní víru?“

Bůh by něco takového nedopustil! Jak by mohl být jeden z jeho služebníků něčím jiným než jeho nástrojem? Umlčte toho našeptávače!

Bratři a sestry zanotovali v duchu chorál. Všichni byli v myšlenkách spojeni. Bratr Jules udělal dobře, že je tak dlouho připravoval na jejich veliké dílo. I když se nestali jedinou myslí, znali všichni kázeň i svůj úkol. Jen to je chránilo před šílenstvím! Viděli si navzájem do duše. Kdyby se jim všechny myšlenky smíchaly, dávno by se zbláznili. Stali by se otroky onoho stínu, se kterým sdíleli své nové tělo.

Možná je jako ty temné myšlenky, které mě napadaly dříve, když jsem byl ještě člověkem, přemítal Sebastien. Jen silnější. Samostatnější. Pokušitel měl pravdu. V každé duši existovalo temné místo. Porazit tuto temnotu bylo prvním úkolem, který Tjured svým dětem ukládal. I když se ve chvíli, kdy se stali jedním tělem, velmi změnili, boj proti temnotě v nich zůstal. Dokonce se ještě ztížil. Možná to patřilo k Tjuredovu plánu? Možná je tím zkoušel? Bůh je dokonalý! Musel si být vědom nebezpečí. Měl tedy v úmyslu, aby proti této bytosti bojovali. Kéž by jen nebyla tak silná!

Tři z nich už zahynuli. Splynuli s temnotou. Byli mezi nimi nejslabší. Ostatní našli větší duševní sílu k odporu. Nedají se porazit tak rychle, jak snad ta bytost temnoty doufala. A pokud jejich víra zůstane silná, budou to nakonec oni, kdo zvítězí.

Chorál, který jeho bratři a sestry v duchu zapěli, Sebastiena uklidňoval. Získával díky němu ztracenou sebejistotu. A konečně mohl otevřít své srdce kráse pobřežní krajiny. Jemně se vlnící moře naráželo na labyrint černých útesů. Nevelké pláže se sněhobílým pískem zastiňovaly duby, rostoucí těsně u dun. Vzduchem se nesl zpěv ptáků, který se v nádherné harmonii spojoval s větrem a vlnobitím.

Chorál duší utišil hlas temného pokušitele. Sebastien si nebyl jist, zda jej umlčela posvátná moc slov nebo mír, který z nich vyzařoval a který představoval hojivý balzám i na tu nejrozbouřenější duši.

Sebastien obešel skalní výčnělek, který se táhl od pláže k moři. Nevnímal občerstvující moc vody. Ať už spěchal po pláži nebo vodou, nic necítil. Písek pod prackami ani zpěněnou vodní tříšť, která měla nořit studené prsty do jeho kožichu. Nové tělo by Sebastienovi umožnilo projít skálou. Ale to by s sebou na okamžik přineslo tmu. Na vteřinu by zmizelo slunce a zářivé světlo a Sebastiena děsilo, že by měl stínu tak lehkomyslně nahrávat do karet.

Bývalý opat se zastavil před tůní tmavé brakické vody, která se rozprostírala, chráněna před větrem, mezi skalami. Pozoroval nové tělo, které jim daroval Tjuredův zázrak. Byli velcí jako býk, i když hubení jako vyhladovělý vlk. Pod krátkým kožichem se jim zřetelně rýsovaly svaly a šlachy. Byli silní! Silnější než jakýkoliv tvor z masa a krve. Poté co opustili světelné stezky a vkročili do překrásného světa nenáviděného Albenu, si Sebastien jejich nové tělo vyzkoušel. Pádil cestou necestou celý den a celou noc. Mohl běhat po oblacích a procházet zdmi. Nic ho nezastavilo! A ať běželi sebedéle, nepoznali únavu. Toto tělo bylo dokonalou zbraní proti dětem Albů. Narazili na lovce. Jeho šípy jimi jen proklouzly. Jules sice říkal, že by jim mohlo ublížit železo z lidských kováren, ale tady nebyli žádní lidé. Děti Albů jim byly vydány na milost a nemilost. Stejně jako byli svatí mučedníci znesvěcených refugií vydáni na milost a nemilost zbraním dětí Albů. Jules stále znovu kázal, že toto je válečná výprava spravedlivého hněvu. Byli vyvoleni bohem. Zbraní, která se ponoří hluboko do masa hříšníků!

Sebastienovu pozornost upoutalo nezaměnitelné štěkání tuleňů. Tady bude moci úspěšně lovit. Jules mu po řadu večerů vyprávěl o divech Albenu a o tvorech, kteří jej obývali. Měl najít selkie. Nejmilejší děti Eleborna, knížete Říše pod vlnami. Bylo možné je poznat podle zářivých očí.

Sebastien hleděl na zrcadlový obraz jejich těla. Viděl modrobílé světlo, které je utvářelo. Tělo s vražedně dlouhou, úzkou tlamou plnou zubů. Až pohltí dost světel života, získají skutečné. Pevné tělo, jaké by měl mít každý boží tvor. Když budou obzvlášť úspěšní, osvobodí dokonce své duše od temné bytosti a jejich těla vstanou z mrtvých. Pak se všichni stanou živoucími svatými. A zaberou svět dětí Albů pro děti Tjuredovy.

Sebastien snil o tom, že by zřídil tady, na černých útesech vysoko nad mořem, klášter. Bylo to krásné místo a duše do sebe při pohledu na ně nasávala mír.

Na stojaté vodě se vytvořila tenká vrstva ledu. V novém těle necítili žár ani chlad, ale Jules jim řekl, že je ledová zima obklopí jako neviditelný plášť. Jejich oběti si toho chladu všimnou dřív, než je spatří na vlastní oči. A až se mezi dětmi Albenu rozšíří zpráva, že Tjuredovi mstitelé vytáhli, aby je potrestali, přinese s sebou každý závan chladného vzduchu nesmírné zděšení.

Opat zaklonil silnou hlavu. Nejraději by vykřičel svou radost k nebi. Ale neměli hlas. Byli němými lovci.

Sebastien se odvrátil od svého zrcadlového obrazu a ztěžka kráčel k vodě. Ponořil se do nefritové zeleni vln, plaval s hejny ryb, které se vyděšeně rozprchávaly, když se objevil v jejich středu. Moře bylo plné světel života. Cítil je, a dokonce i viděl, když byl jeho hlad zvlášť velký.

Klouzal kolem černých skalisek a spěchal lesy z rozevlátých chaluh. V místech, kde bylo moře mělké, kreslilo slunce na písek na jeho dně kouzelné obrazce. Mušle se po tisících lepily na skály. Ve své bujnosti po nich chňapl. Cítil, jak slizké vnitřnosti pod jeho dotekem vysychají. Droboučká světla života jeho hlad jen povzbudila. Zanechal za sebou široký pruh rozevřených, mrtvých schránek.

Za hejnem ryb se hnal štíhlý stín. Další následovaly. Tuleni. Byla radost je sledovat. Jejich pohyby byly dokonale elegantní.

Vzedmul se v něm temný hlad. Ale žádného tuleně nezabije. Měl je rád! A byl vládcem stínu, který v něm číhal. Duševní chorál bratří a sester stále držel jeho obtížný hlas na uzdě.

Selkie byly považovány za zvědavé. Nebude těžké je polapit. Sebastien proplaval hejnem lovících tuleňů. Štíhlí dravci se začali vyděšeně vytrácet. Prchali před ním a současně po něm zvědavě pokukovali.

Sebastien se potápěl podél černých skal a dával pozor, aby ho neztratili z očí. Prozkoumával hluboké trhliny, které do skal vyhloubil příliv a odliv. A konečně našel, co hledal. Jeskyni, ukrytou hluboko ve skále nad hladinou moře. Širokými trhlinami ve skalisku do ní pronikaly zlatavé sluneční paprsky. Bylo to místo jako z dětských pohádek. A Sebastien si byl naprosto jist, že selkie tuto jeskyni znají. Našel si tmavý kout a ponořil své přízračné tělo do skály, až z něj trčela jen hlava.

Připravil se na dlouhé čekání. Lovci musí být trpěliví! Pozoroval, jak se paprsky pomalu sunou jeskyní, stále slabší, až konečně zmizely. Opat cítil, jak je bytost hluboko v něm napjatá. Také stín lačnil po kořisti, kterou Sebastien vybral. Nepokoušel se kacířskými myšlenkami prověřovat pevnost a hloubku Sebastienovy víry.

Stříbrný měsíc zahalil sluj do kouzelného světla. Od skalnatého břehu se odrážely vlny. Musely už uplynout celé hodiny, když se z vody konečně vynořila úzká hlava. Tuleň. A jeho oči… Sebastien byl pohnut až do hloubi duše, když je spatřil. Bratr Jules mu o krásných očích selkií vyprávěl, ale na toto nebyl Sebastien připraven. V těchto očích se zračilo měsíční světlo. Připomínaly zraky koček, když je v noci překvapíte s lucernou. Zářivé plošky živoucího světla. A to světlo mělo barvu moře za letního odpoledne. Podobně vypadala vodní hladina, když se do ní ponořil. Zářivá, světlem prostoupená zeleň.

Tuleň se vyšplhal na hladký skalní břeh jeskyně. Zvědavě se rozhlédl. Pak se náhle zkroutil. Pod jeho kožichem se něco hýbalo. Rozestoupil se, odpadl a objevila se jemná ženská postava. Na skále zůstala jen tulení kůže. Žena se protáhla. Vlasy měla černé jako okolní skála, pokožku mramorově bílou. Byla mladistvě štíhlá, její ňadra připomínala mírné pahorky. Zvědavě se rozhlížela.

Sebastien se zvedl ze svého úkrytu.

Selkie si zimomřivě protřela paže dřív, než si ho všimla.

Nehlučně klouzal mezi kameny.

Jako by vycítila jeho pohled, selkie se náhle otočila. Změřila si ho, nedala ale najevo sebemenší strach. Oslovila ho. Její hlas byl na ženu podivuhodně hluboký. Sebastien jejím slovům nerozuměl.

Selkie k němu zvědavě natáhla ruku. Prsty jí projely jeho tělem.

„Teď!“ pobízel Sebastiena stín. „Kéž bychom měli skutečné tesáky a mohli té prostoduché ženě rozervat hrdlo.“

Sebastien nechtěl nic podobného slyšet. Chtěl tam prostě jen stát a nořit se do těch úžasných očí. Něco tak krásné přece nemohlo být zlé!

Selkie se usmívala. Třela si ruce. Bylo vidět, že je jí zima. Bradavky jí ztuhly. Nádherně voněla mořem. S šibalským mrknutím opět něco pronesla. Opat toužil, aby jí rozuměl.

„Vzpomínáš si ještě na Julesova slova? Děti Albů tě budou pokoušet. Jejich krása otřese tvou vírou. Ale za touto maskou se skrývají zkažená srdce. Jsou vrahy svatého Guillauma a všech ostatních mučedníků. Nenech se zaslepit!“

Ten zatracený stín mu četl myšlenky!

„Chceš zradit Tjureda, Sebastiene? Nezapomeň, že nejsi sám. Ty, já, všichni tvoji bratři a sestry. Jsme spojeni. Jsi náš vůdce. Rozhoduješ, co udělá toto tělo, které by mělo být mečem ve službách Tjuredových. Sejdi z cesty a učiníš zrádce i z nás!“

Sebastien to nechtěl poslouchat! Byla to pravda. Věděl to. Ale ty oči… Selkie se ho zjevně nebála. Stěžovala si jen na zimu. Byla nevinná. Když ji zabije, bude to, jako by zavraždil dítě.

„Viděl jsi ty její jemné, ostré zuby? Jen se podívej! Trhá jimi ryby podobně, jako ty trháš prsty květiny. Není tím, co v ní vidíš. Je šelmou v mořské zahradě. Její oči a svůdné tělo jsou zbraněmi, Sebastiene. Nebuď pošetilý! Než jsi vyslyšel Tjuredovo volání, byl jsi voják. Vzpomeň si! Ne každý nepřítel nosí meč a brnění. Neplýtvej lehkomyslně svou důvěrou!“

Lehkomyslné by bylo důvěřovat hlasu stínu, pomyslel si opat hořce. Ale nemohl se před pravdivostí jeho slov úplně uzavřít. Měl vůči svým bratrům a sestrám závazek. Svěřili se do jeho rukou.

Dlouhá tlama se ponořila selkii do hrudi. Očí se jí rozšířily. Nejprve údivem, pak hrůzou. Pod chladným dotekem jí zmodraly rty. Z hrdla se jí vydral táhlý vzdech. Zatímco jí rval z hrudi světlo života, její oči jako by zářily ještě jasněji, ještě živěji.

Její kůže povadla. Maso zmizelo z kostí. Smyslné rty se scvrkly, takže byly vidět perleťově bílé, pravidelné zuby. Stín lhal!

Nakonec pohasly její oči. Ztratily dokonce i svou nádhernou zelenou barvu. Spočívaly jako dva chladné, tvrdé oblázky v důlcích, které se náhle zdály příliš velké.

Sebastien vnímal, jak jeho tělem z chladného světla pulzuje znepokojivá síla. Cítil se tak povzneseně, jako by mohl z nebes strhávat blesky. On… Ne! To nebyly jeho pocity! Patřily stínu! Z něj samotného, muže se železnými zásadami, muže, který si navzdory vojenskému řemeslu zachoval svědomí, zůstal jen mizerný pocit, že se dopustil strašlivé chyby. Mohl ho bůh oklamat? Kde pochybil, že mu uvalil na ramena takové břímě?

Bestie v něm zvedla hlavu. Voda v jeskyni se rozestoupila. Ke skalnatému břehu pospíchala malá, černá hlava. Hlava se zářivýma očima! Další selkie! Z vody nemohla svraštělou mrtvolu své družky vidět. Zjevně byla stejně důvěřivá jako ta mrtvá. Pohled na psa z mdlého světla ji nevyděsil. Neznala ho, nikdy neslyšela o nepříteli v takové podobě. A byla jedním z dětí Elebornových. V mořích světa jí nic neublíží. Strach jí byl neznámý.

Vysoukala se z vody na skálu. Její kůže se rozevřela.

Stín měl nad tělem Shi-Handan naprostou kontrolu. Když selkie vystupovala z tulení kůže, vydal se k ní. Měla oči stejné barvy mořské zeleně jako její sestra. Její vlasy ovšem připomínaly zralé obilí.

Mladá dívka se na ně s úsměvem dívala a sundávala si zvířecí kůži z drobných chodidel. Na něco se ptala. V tu chvíli vystřelily čelisti bestie vpřed. Sebastiena samotného překvapilo, když ucítil, jak se tesáky noří do měkkého masa. Nabyly pevnou podobu, alespoň částečně! Hrdlem stékala teplá krev. Selkie vykřikla.

Shi-Handan jí nenuceným škubnutím vyrval z krku velký kus masa. Zhroutila se na černou skálu. Ze smrtelné rány jí v rytmu pomalu umírajícího srdce tryskala krev.

Sebastien by nejraději zavřel oči. Ale dokonce ani nad nimi neměl vládu. Stín ovládal jejich společné tělo. A Sebastien se musel účastnit děsivé hostiny, ať chtěl nebo nechtěl.

Shi-Handan rval cáry masa ze stehen umírající. Nakonec ji oloupil o pohasínající světlo života. Pak se stáhl. Přenechal opatovi opět kontrolu nad společným tělem a starosti s pobouřenými bratry a sestrami, kteří byli společně s ním uvězněni v této bezbožné bestii.

Jeskyně páchla čerstvě prolitou krví.

Jejich společné tělo opět ztratilo svou pevnou podobu. Sebastien se vrhl do černé vody. Toužil uprchnout do nejtemnějších mořských hlubin, kde by mohl navěky skrýt jejich hanbu před božím zrakem.

Příběh pokračuje v knize 2., Světlo elfů

Dramatis personae

Aileen − elfka, Farodinova bývalá milenka. Byla zabita trolím vévodou Dolgrimem a později se znovu narodila jako Noroelle.

Ajax − minotaurus, kníže lidu obývajícího Měsíční hory. Spojenec Emerelle ve válce s troly.

Al-beles − jedno ze jmen elfky Sem-ly, která střeží albskou hvězdu, vedoucí z Iskendrie do knihovny dětí Albů.

Alfadas − král Fjordlandu, otec Ulrika, Kadlin a polovičního elfa Melvyna

Alvias − elf, obvykle znám jako mistr Alvias, hofmistr na dvoře královny Emerelle

Arban ben Chalaš − falešné jméno, které si vymyslela Ganda pro Ollowaina, zatímco se plavili na galéře do Iskendrie.

Arsinoe − vymyšlená manželka právě tak vymyšleného Arbana ben Chalaše

Artaxas − lamassu v Melvynově družině. Provází ho pověst, že se stal po neštěstí při letu trochu podivínem.

Asdis − sirotek z Firnstaynu, Ottarova sestra

Asla − Fjordlanďanka, dříve Alfadasova žena. Na konci trolích válek se rozhodla pro soužití s rybářem Kalfem. Matka Ulrika, Kadlin a Silwyny.

Asmandea − jméno nevěstky, napsané na zdech Iskendrie

Atta Aikhjarto − oduševnělý dub, stojí u velké albské hvězdy na okraji srdce říše.

Balbar − bůh města Iskendrie, který si žádá krvavé lidské oběti.

Bessa − bohyně moří, uctívaná obyvateli Iskendrie

Birga − trolí šamanka a svěřenkyně Skangy

Björn Lambisson − mladý válečník z družiny králova syna Ulrika

Branbart − trol, král, odvážný, ale také lstivý a podezíravý

Brodgrimm − trol, vůdce smečky, který přiměl v bitvě u Mordštejnu útokem na křídlo k ústupu armádu kentaurů a elfů.

Brud − trol, zkušený lovec, který vstoupil po zimě elfů do služeb vévody Orgrima a zůstal s ním ve světě lidí.

Cabak − lutin, bývalý Melianderův sluha, královnou Emerelle nespravedlivě potrestaný za krádež. Teprve poté se stává jedním z nejvýznamnějších zlodějů a vůdců svého lidu.

Cabezan − člověk, král Fargonu, obávaný tyran. Právě jeho válečníci zavraždili v Aniscansu svatého Guillauma.

Caileen − elfka, hraběnka z Dorienu, velitelka svobodných knížat z Arkádie

Claudine − světice Tjuredovy církve, jejíž utrpení je oblíbeným motivem na vitrážích chrámových věží.

Čerňák − kobold, tiskař, který žije v Talsinu, tiskne a prodává zakázané spisy Eliji Glopse. Přesvědčený přívrženec Rudých čapek.

Dolgrim − trolí vévoda, dřívější Orgrimova inkarnace. Zabil Aileen, Farodinovu milou, a zahájil tím svár duší, který trvá dodnes.

Dvoutrkáč − rohatý ještěr, vůdčí býk stáda, k němuž cítí přináležitost Ganda a které vede Elija Glops.

Eirik − chlapec z Firnstaynu, Ulricův sok, pozdější velitel lovců v králových službách

Eleborn − elf, kníže Říše pod vlnami, vládce těch dětí Albů, které obývají oceány Albenu.

Elena − kentaurka, dcera Katandera z Uttiky.

Elija Glops − lutin, obratný agitátor a zakladatel Ligy na ochranu vnitřní velikosti Albenu a povstaleckého hnutí Rudých čapek

Elodrin − elf, kníže moří z Alvemeru, velitel Emerelliny flotily a přechodně vrchní velitel armády, shromažďující se ve Větrné zemi

Emerelle − elfka, královna všech dětí Albů a jedna z nejstarších bytostí Albenu

Etain − elf, učenec, který sbírá pohádky a pověsti národů Albenu.

Falrach − slavný vojevůdce elfů, kdysi zachránil Emerelle tím, že se sám obětoval. Vynálezce falrachu. Dřívější inkarnace Ollowaina.

Farodin − legendární hrdina elfů, který překonává všechny překážky, aby společně se svými druhy Nuramonem a Mandredem hledal Noroelle, svou znovuzrozenou velkou lásku.

Fenryl − elf, bývalý hrabě Sněžné marky, stále doprovázen svým sokolem, je nadaný lovec a čestný válečník.

Fingayn − elf z kmene Maurawanů. Legendární lovec, který se umí lépe než kdokoli jiný maskovat a číhat na svou kořist.

Firn − bůh zimy v pantheonu Fjordlanďanů

Galawayn − elf ze skupiny vyhnanců z Valemasu, jako strážce vědění jeden z nejvýznamnějších předáků knihovny v Iskendrii. Má velkou zálibu pro falrach.

Ganda − lutinka, mocná kouzelnice a zkušená průvodkyně po albských stezkách.

Gengalos − elf, strážce vědění v knihovně v Iskendrii. Chová zvláštní náklonnost k lyrice květinových víl.

Gilmarak − král trolů, znovuzrozený Branbart

Gornbor − trol, vůdce smečky, který v Orgrimově nepřítomnosti velí Noční baště.

Grobhäm Plog − lutin, který kdysi žil v Talsinu. Mistr magie, který promarnil svůj talent na zlých kouzlech jako stvoření posedlých knih.

Gromjan − nazýván také mistr Gromjan, učitel kouzel z koboldího národa lutinů

Guido − řádový bratr a stavitel, na útěku před svou nemesis se nastěhuje do Fjordlandu a stává se jedním z rádců krále Alfadase.

Guillaume − světec Tjuredovy církve. Považován za mučedníka. Údajně byl v Aniscansu krutě zavražděn elfy. Syn Noroelle a Devanthara (viz Elfové).

Gundaher − stavitel a kronikář na dvoře krále Alfadase. Uprchlík z království Fargon, kde jako bratr Guido patřil k Tjuredovým kněžím.

Gundar − zesnulý Luthův kněz z Firnstaynu, zachránil Ulricovi život a porazil Shi-Handana, který vpadl do vesnice.

Guthorm − chlapec z Firnstaynu, kterého ani v zoufalé situaci neopouští chuť k jídlu.

Halgarda − Ulricova manželka, jako dítě byla slepá, než ji vyléčila Emerelle. Postupem doby se sama stává zkušenou léčitelkou.

Hallandan − elf, vládce Reilimee a kníže Alvemeru, Elodrinův bratr

Helog − trol, válečník, který je po masakru u Noční bašty vyslán jako posel k Orgrimovi.

Chiron − kentaur, albín. Žije v knihovně v Iskendrii.

Jacques − řádový bratr v refugiu na Mons Gabino. Jeden ze třiceti mučedníků.

Jules − také bratr Jules nebo Jules Poutník. Tjuredův kněz, který má velký vliv na vývoj své církve a je považován za jednoho z nejradikálnějších soupeřů elfů.

Kadlin − dcera Alfadase a Asly. Během zimní války s troly uprchla společně s matkou po sobí stezce nahoru do hor a byla všeobecně považována za mrtvou.

Kalf − Fjordlanďan a několik let jarl Firnstaynu. Původně rybář, stává se vůdcem svého lidu v zoufalém obranném boji proti trolům. Dávný ctitel Asly, kterého o jeho velkou lásku připravil Alfadas. Během války s troly se ale opět sblíží. Zachrání ji a stává se pěstounem Kadlin a Silwyny, které netuší, že není jejich vlastním otcem.

Karim − kníže Synů Zeynelových, postava, existující pouze v Gandině fantazii

Katander − kentaur, kníže z Uttiky, polní velitel ve válce s troly

Kirta − kentaurka z klanu Dětí mrazu, družka Nestheova

Klaves − jméno, které dostává Ollowain v ležení lutinů poté, co ztratil paměť.

Krvák − velký černý pes, který kdysi zachránil Ulricovi a Halgardě život a stal se stálým společníkem krále Alfadase.

Labax − kobold, veterán obléhání Phylanganu. Jeho jméno přivede Ollowaina na stopu vraha v iskendrijské knihovně.

Lambi − vévoda Fjordlandu, vojevůdce krále Alfadase. Muž, jehož zevnějšek a kletby stačí na to, aby vyhrával bitvy. Veterán zimy elfů a věrný druh krále Alfadase.

Landal − elf, navigátor knížete moří Elodrina. Přežil výpravu k Noční baště.

Ledopírko − jeden z černohřbetých orlů, kteří provázeli Melvyna do války s troly. Družka Mrakonora.

Leylin − elfka, kněžna Arkádie, manželka Shandralova a milenka Melvynova

Liza − koboldka z lidu lutinů, velká láska Nikodema Glopse

Lucien − opat refugia na Mons Gabino, jeden ze třiceti mučedníků

Luth − bůh osudu v pantheonu Fjordlanďanů, nazýván také tkalcem osudu

Lyndwyna − kouzelnice, vnučka elfího knížete Arkádie, zemřela po bitvě u Phylanganu. Ollowainova milá.

Madrog − kobold z pavoučího lidu, velitel tělesné stráže elfího knížete Shandrala

Mag − bývalý převozník u Honnigsvaldu, doprovázel Alfadase do Albenu a povýšil na jarla. Znamení na tváři ve tvaru půlměsíce vypovídá o tom, že se jedná o odsouzeného zloděje.

Mandred Torgridson − bývalý jarl Firnstaynu. Otec Alfadase. Druh Farodina a Nuramona, s nimiž pátral po vypovězené Noroelle (viz Elfové).

Mariotte − řádová sestra v refugiu na Mons Gabino, jedna ze třiceti mučednic

Martin − jeden ze třiceti mučedníků refugia na Mons Gabino

Matha Naht − oduševnělý strom. Učitelka Skangy. Těší se špatné pověsti.

Meliander − elf, zakladatel knížecího rodu Arkádie, Emerellin bratr

Melvyn − syn Alfadase a elfky Silwyny. Vyrostl bez otce ve vlčí smečce.

Měsíční kvítek − luční víla, patřící k prvním obětem Yingizů.

Michel Sarti − velitel žoldáků z Angnosu, zodpovědný za několik nejhorších zločinů během třetí války mezi Angnosem a Fargonem

Misht − kobold z Melvynovy družiny. Spolu s přítelem Nossewem vynalezl velmi novátorskou opakovací kuš.

Mrakonor − kníže mezi černohřbetými orly, kteří stráží Albí horu.

Nardinel − elfka výjimečné krásy. Nadaná léčitelka, patřící k družině knížete moří Elodrina.

Nestheus − kentaur, syn Orimedův a sjednotitel kmenů kentaurů

Nikodemus Glops − lutin, beznadějně zamilovaný do koboldí dívky Lizy, mladší bratr vůdce Rudých čapek Eliji Glopse

Norgrim − bůh války v pantheonu Fjordlanďanů

Noroelle − kouzelnice na Emerellině dvoře, byla vyhnána, když porodila Devantharovo dítě, a místo aby je obětovala, schovala je ve světě lidí. Velká láska Farodina a Nuramona.

Nossew − mlčenlivý kobold z družiny vlčího elfa Melvyna. Spolu s přítelem Mishtem vynalezl velmi novátorskou opakovací kuš.

Nuramon − legendární hrdina elfů, který překoná všechny překážky, aby se svými druhy Farodinem a Mandredem pátral po své velké lásce Noroelle.

Obilee − elfka, důvěrnice královny Emerelle

Ollowain − elf, mistr šermíř královny, pochází z elfího kmene Normirgů.

Ollwyn − Ollowainovo jméno v ságách Fjordlanďanů

Orgrim − trol, vévoda Noční bašty, považován za nejschopnějšího vojevůdce trolů

Orimedes − kentaur, kníže ve Větrné zemi a po dlouhých jednáních vůdce sjednocených kentauřích kmenů tamtéž, otec Nestheův

Orinox − kobold, osvětlovač v knihovně v Iskendrii

Osaberg − legendární král Fjordlandu, jehož hrob nalezl během zimy elfů Ulric Alfadasson.

Ottar − sirotek z Firnstaynu, bratr Asdisin

Parmeion − kentaur z Uttiky, spolubojovník knížete Katandera

Ptolemos − vysoce postavený člen kněžstva boha Balbara v Iskendrii

Qualbam III. − kobold, osvětlovač v knihovně v Iskendrii

Reilif − elf, známý také jako mistr Reilif, strážce vědění v iskendrijské knihovně, léčitel, ale také žalobce knihovny

Romuald − světec Tjuredovy církve, jehož utrpení je oblíbeným motivem na vitrážích chrámových věží.

Sebastien − opat refugia svatého Luciena. Je spolu s bratry a sestrami svého řádu přeměněn v Shi-Handana, přízračného požírače duší.

Sem-la − elfka, vypovězená Emerelle a střežící velkou albskou hvězdu v Iskendrii. Sem-la je lidské jméno, které přijala, aby mohla hrát roli úspěšné obchodnice. Její elfské jméno zní Valynwyn.

Senthor − kentauří válečník, patřící k veteránům bitvy o Phylangan

Shahondin − elfí kníže Arkádie, byl Skangou připraven o tělo a zabit svou vnučkou Lyndwynou. Proslulý pletichář (viz Zima elfů).

Shalawyn − elfka, patřící k bojovníkům, které si kníže Elodrin vybral pro svůj útok na Noční baštu.

Shandral − elf, kníže Arkádie, manžel Leylin, podle různých zvěstí horlivý žák kněžny z Langollionu, obeznámený s temnými stránkami magie

Silwyna − 1. elfka z kmene Maurawanů. Matka Melvyna, družka krále Alfadase. 2. druhá dcera Asly, pojmenovaná podle elfky Silwyny, která během zimy elfů zachránila Asle, Kalfovi a Kadlin život.

Skanga − trolí šamanka, strážkyně albského kamene svého lidu, elfy nazývána také tkadlenou stínů

Slarag − trol, zvěd z Brudovy smečky

Snížek − bílý sokol hraběte Fenryla

Srpkolímec − rohatý ještěr, patřící ke stádu, s nímž putovala lutinka Ganda. Na zádech tohoto ještěra má Ganda svůj domov.

Svenja − Aslina teta, chůva Halgardy a Ulrika

Širokonosík − kobold z národa myšálků, žije v Yaldemee.

Tjured − spasitelské božstvo monoteistického náboženství, které má kořeny ve Fargonu a po mučednické smrti svatého Guillauma se rychle rozšířilo ve světě lidí.

Tlustokožec − starý rohatý ještěr, který na zádech nosí sušák trusu.

Tomasin − člověk, řádový bratr v refugiu na Mons Gabino, jeden ze třiceti mučedníků

Ulric − syn Alfadase a Asly, král Fjordlandu

Valynwyn − elfka, která byla Emerelle vypovězena do světa lidí a tam pod jménem Sem-la a později Al-beles střeží albskou hvězdu, zajišťující bezpečný přístup do knihovny v Iskendrii.

Veleif Stříbrná ruka − skald na dvoře krále Horsy, později skald a důvěrník Alfadase

Vlkokousač − rohatý ještěr, na jehož zádech žije lutin Elija Glops.

Vrávoral − rohatý ještěr ze stáda, s nímž putuje Gandin rod.

Xern − lesní duch s velkou mocí

Yilvina − elfka, úzce spojená s královským dvorem ve Firnstaynu, kdysi bývala Ollowainovou žákyní. Nyní velí tělesné stráži knížete moří Elodrina.

Zlatohruďák − král černohřbetých orlů z Albí hory

Zlatoočko − Emerellin lovecký sokol v dobách, kdy ještě bývala potulnou rytířkou.

Dějiště událostí

Alben − označení světa dětí Albů

Albí hora − tajemstvími opředená hora daleko na severu Albenu

Alvemer − elfí knížectví, hraničící se Sněžnou markou a Větrnou zemí

Angnos − království lidí, ležící daleko na jihu Fjordlandu

Aniscans − významná metropole v lidském království Fargonu. Místo, kde byl zavražděn svatý Guillaume.

Arkádie − knížectví elfů, proslulé svou krásou a chladnou arogancí svých vládců

Avron − město ve Fargonu; vypleněno během válek mezi Angnosem a Fargonem

Bronsted − rybářská osada, ve které žije Silwyna, dcera lidí.

Carandamon − náhorní plošina pokrytá věčným ledem, původní vlast Normirgů

Dorien − hrabství elfů v Arkádii

Fargon − království lidí; svůj původ tady má víra v Tjureda.

Feylanviek − velké obchodní město na severu Větrné země. Je osídleno převážně koboldy; leží na břehu Miky.

Firnstayn − malá vesnice ve Fjordlandu, ze které pochází Ulric; za vlády krále Alfadase je po svém zničení troly znovu vystavěn a stává se hlavním městem Fjordlandu.

Fjordland − království daleko na severu světa lidí

Honnigsvald − opuštěné město, ležící zhruba půl dne jízdy jižně od Firnstaynu; byl vypálen během války s troly za zimy elfů a od té doby nebyl nikdy znovu vystavěn.

Ischemon − knížectví elfů, kdysi vlast slunečních draků

Iskendrie − 1. slavné přístavní město ve světě lidí, považované za hlavní město kultury a umění; vyznává krutého boha Balbara a holduje jeho krvavému kultu. Místo plné protikladů. 2. knihovna na úlomku Rozbitého světa; podle pověsti je zde schraňováno veškeré vědění Albenu, ovšem je umění v knihovním labyrintu najít to, co hledáte.

Jerash − trosky města v severní části Větrné země; údajně osada, založená ještě za časů dračích vládců

Jezero mraků − ledovcové jezero v průsmyku na severní hranici Fjordlandu; průsmyk je překročitelný jen v zimě, když je jezero zamrzlé.

Kralštejn − trolí označení pro horskou pevnost, nazývanou elfy Phylangan; byla sídlem trolích i elfích panovníků, kteří vládli Sněžné marce.

Langollion − knížectví elfky Alathaie, ostrov na jihovýchodě Velrybí zátoky

Lavianar − obchodní metropole v Arkádii, ležící jižně od Měsíčních hor

Luba − velká řeka v Albenu; tvoří hranici mezi Větrnou zemí a Měsíčními horami.

Manchukett − odlehlé království v Albenu

Měsíční hory − pohoří na jižní hranici Větrné země; domov minotaurů a koboldího národa pavoucích lidí

Mika − velká řeka na severu Větrné země, splavná od moře až po Feylanviek; rozvětvuje se na Bílou Miku, již charakterizují peřeje, a Modrou Miku, na které je možná lodní plavba.

Mons Gabino − hora v království Angnos ve světě lidí; je proslulá svým refugiem třiceti mučedníků, kde se údajně elfové dopustili zhruba dvacet let po smrti svatého Guillauma masakru na zdejších řádových bratřích Tjuredovy církve.

Mordštejn − pevnost trolů na jihu Sněžné marky

Myra − řeka tekoucí ze Sněžné marky jihovýchodním směrem a nakonec ústící do Miky

Noční bašta − skalní hrad trolů severně od Firnstaynu, ležící na konci krátkého fjordu; sídlo vévody Orgrima

Phylangan − pevnost trolů, která střežila průsmyk mezi Carandamonem a Sněžnou markou a byla zničena při výbuchu sopky.

Reilimee − významné přístavní město elfů, zničené během válek s troly

Rejky − středohoří na jižní hranici Sněžné marky

Rozbitý svět − svět, zničený během války mezi Alby a Devanthary; jeho roztroušené trosky se vznášejí nicotou.

Ruonnes − město ve Fargonu; bylo vypáleno během války mezi Angnosem a Fargonem.

Shalyn Falah − Bílý most, jedna z přístupových cest do Srdce říše

Slangské hory − řetěz hor severně od Sněžné marky; vlast elfího kmene Maurawanů

Sněžná marka − místo, odkud vzešli trolové; po jejich vyhnání bylo osídleno elfím kmenem Normirgů.

Sobí stezka − stezka, kterou při svém putování Fjordlandem používají na jaře a na podzim sobi.

Srdce říše − knížectví elfů, kde sídlí dvůr královny Emerelle.

Sunnenberg − malá vesnička u sobí stezky, která se během zimní války s troly i po ní stala útočištěm mnoha uprchlíků; Alfadas zde byl prohlášen králem Fjordlandu.

Světlo elfů − jméno, které dali koboldové Emerellinu hradu v Srdci říše; sami elfové se nedokázali na pojmenování tohoto místa shodnout.

Swatja − malá řeka ve Větrné zemi; podle pověsti byla na jejím břehu těžce zraněna kentaurka Kirta.

Talsin − velké město v Albenu, ležící na řece Lubě na hranici mezi Větrnou zemí a severními výběžky Měsíčních hor; významné centrum obchodu

Tanthalie − malé ostrovní království, ležící jihozápadně od Arkádie; proslulé svými slepými vypravěči pohádek

Temné koryto − říční údolí v Rejkách; tok Myry vytvořil v horách tak hluboké údolí, že zde existují úseky natolik zastíněné skalními převisy, že leží ve věčné tmě.

Uttika − 1. jméno knížectví kentaurů na západě Větrné země; 2. jméno hlavního města knížectví Uttika

Vahan Calyd − přístavní město u Lesního moře, založené Normirgy ve vyhnanství a na počátku třetí války s troly do základů zničené; vlast holdů, jednoho z koboldích národů Albenu, a místo, kde je každých dvacet osm let volen král Albenu.

Vahlemer − město v Albenu, které leží u ústí Modré Miky a náleží ke knížectví Alvemer.

Valemas − dlouho opuštěné město elfů v Albenu; svobodní z Valemasu byli vyhnáni Emerelle do exilu a zřídili si skromné město v oáze Rozbitého světa.

Větrná země − rozlehlá stepní oblast jižně od Carandamonu a Sněžné marky; domov většiny kentauřích kmenů

Yaldemee − osada v Srdci říše, leží asi den jízdy od Emerellina hradu; místo je proslulé barvami, které tu vyrábějí myšálkové.

Glosář

albská hvězda − bod, kde se kříží dvě až sedm albských stezek; pomocí albských kamenů je možné na tyto stezky vstoupit.

albské stezky − albské stezky − síť magických cest, kterou kdysi vytvořili Albové.

albský kámen − magický artefakt. Každý z Alby stvořených národů obdržel takovýto kámen, než Albové opustili jejich svět. Albský kámen zesiluje magickou sílu svého uživatele. V případě, že se dá dohromady více těchto kamenů, může vzniknout magie takové síly, že dokáže přeměnit světy.

apsarasy − vodní nymfy z odlehlé části Albenu

dailičtina − řeč kentaurů

děti Albů − souhrnný název pro všechny národy, které byly stvořeny Alby (elfové, trolové…)

elfové − poslední z národů, které Albové stvořili. Velcí asi jako člověk, jsou štíhlí a mají dlouhé, do špičky vybíhající uši. Mnozí z nich jsou nadáni magickou mocí.

falrach − desková hra, vymyšlená Falrachem, jedním z nejvýznamnějších vojevůdců elfů. Údajně je možné pomocí této hry ztvárnit každou myslitelnou bitvu.

falrachový stolek − zvláštní hrací stolek, na kterém se hraje falrach.

faunové − národ s kozlíma nohama, žijící v Albenu

galeassa − loď s vysokými boky, kterou je možno pohánět vesly i plachtami. Podstatně vhodnější na otevřené moře než galéry.

Gallabaal − magií oživená kamenná socha. Slouží jako strážci v knihovně v Iskendrii.

gorgony − ženy, které mají místo nohou hadí tělo a místo vlasů nosí na hlavě svíjející se klubko hadů. Jsou považovány za smrtelně nebezpečné lučištnice. Je možné je spatřit v Albenu v oblasti Našrapuru.

kentauři − kříženci elfů a koní. Z koňského těla vyrůstá horní část elfího trupu. Většina kentaurů žije nomádským životem a sídlí ve Větrné zemi. Elfí část trupu kentaura je svalnatá jako u jejich „elfích bratranců“. Také mívají většinou ochlupení a vousy a jejich uši jsou o něco kratší než u elfů.

keř dinko − keř, z něhož děti Albů získávají tmavou šťávu, jíž si malují na kůži obrázky. Dinková šťáva, která je do těla přijímána kůží, působí také jako afrodisiakum.

koboldi − souhrnný název pro celou skupinu různých národů nebo kmenů jako třeba lutinové či holdové. Koboldi jsou vysocí asi po kolena či boky člověka. Mnoho z nich je nadáno magickou mocí. Většinou platí za vynikající řemeslníky. Ostatní děti Albů využívají rády koboldů jako sluhů nebo otroků.

květinové víly − Alby vytvořený národ, bytosti velikosti prstu, vzhledem podobné elfům, mající motýlí křídla nebo křídla vážky.

lamassu − národ v Albenu; bytosti s tělem býka, velkými orlími křídly a vousatou tváří; jsou považováni za velmi moudré a také za významné kouzelníky.

Liga na ochranu vnitřní velikosti Albenu − spolek mrzoutů a reformátorů; založena Elijou Glopsem, který využívá tuto zdánlivě neškodnou ligu k šíření svých polemických spisů a k agitaci proti nadvládě elfů.

liuvar − elfské slovo pro mír. Pomáhá uklidnit Gallabaaly a jiné strážce knihovny v Iskendrii.

luční víly − jiné označení pro květinové víly

lutinové − druh koboldů s liščí hlavou, proslulý drsným smyslem pro humor a magickými schopnostmi. Jsou také považováni za dobré obchodníky a překupníky. V Albenu neexistuje nic, co by lutin nedokázal obstarat.

Maurawanové − elfí kmen, žijící daleko na severu Albenu v lesích na úpatí Slangských hor; slavní lukostřelci.

minotauři − obrovití tvorové s býčí hlavou. Jejich tělo se podobá tělu trolů, přičemž ovšem na rozdíl od nich nepovažují kontakt s kovem za nepříjemný.

myšálkové − koboldi malého vzrůstu, sotva velcí jako palec. Jsou proslulí nádhernými barvami, které míchají a používají pro velmi detailní mědirytiny.

Normirgové − kmen elfů, který připravil troly o Sněžnou marku a po bitvě o Phylangan byl odtamtud zase vyhnán. Pocházejí z něj Ollowain a Emerelle.

obří sumci − říční sumci, tak velcí, že dokážou spolknout i jehňata a telata, když se v noci vyhrabou na břeh.

pavoučí muži − koboldové z Měsíčních hor, proslulí šplhacími schopnostmi. Údajně dokážou běhat jako pavouci po zdech a strmých stěnách.

refugium − kněží Tjuredovi tak označují zařízení, které se podobá klášterům.

Rudé čapky − tajný spolek koboldů, rozhodnutých bojovat se zbraní v ruce proti tyranii elfích knížat

sanhall − jméno jižního větru, který v létě vane z úbočí Rejek na pláně Sněžné marky.

selkie − tuleni nebo také vydry, které dokážou svléknout svou zvířecí kůži a pak mají podobu mladých elfů. Podle pověsti jsou to děti Eleborna, vládce Říše pod vlnami.

Shi-Handan − přízračné bytosti, většinou vypadající jako psi a velcí jsou jako poníci. Shi-Handan vznikají magickým splynutím Yingize s elfem nebo člověkem.

skaldové − fjordlandské označení pro bardy

Synové Zeynelovi − kočovný lid z pouští jižně od Iskendrie

trolové − nejbojovnější národ Albenu. Více než tři metry vysocí, mají šedou kůži, která se barvou podobá kameni. Trolové se štítí doteku s kovem.

vlčí mléko − proslulý alkoholický nápoj, vyráběný kentaury ze zkvašeného kobylího mléka. Všechny děti Albů se shodují na tom, že musíte mít koňský žaludek, abyste vlčí mléko snesli.

Yingizové − záhadný národ, proti kterému kdysi válčili Albové. Stíny Yingizů byly uvězněny v nicotě a čekají na to, až uniknou ze svého zajetí a opět získají těla.

Železné vousy − dřevěné sochy, do nichž se zatloukají kusy železa jako obětní dary. Fjordlanďané vystavují Železné vousy na počest svého boha osudu Luthe. Jsou také nazývány železnými muži.

Bernhard Hennen

Světlo elfů, kniha 1.

1. vydání

Německý originál Elfenlight

vydaný Wilhelm Heyne Verlag

Překlad Svatava Kretková

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 200. publikaci

Ostrava 2010

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

Doporučená cena vč. DPH 249 Kč

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poznámky

[←1]

* Poznámka překladatele: Originální dokument 32a je napsán sazemi na osm pruhů březové kůry. Některá místa jsou bohužel rozmazaná a nečitelná, proto se v překladu objevují mezery. Autor textu píše velmi neobratným způsobem, jako by se umění psát naučil teprve přednedávnem. Jeho nezralá gramatika byla v překladu lehce upravena, nesouvislý styl vyprávění je ovšem zachován. Ačkoliv není dopis podepsán, existují indicie, které naznačuji, že by mohl být sepsán Nikodemem Glopsem.