KNIHA II.

SVĚTLO ELFŮ

BERNHARD HENNEN

FANTOM Print

2011

Copyright © 2006 Bernhard Hennen

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-112-9

Pro Menekse a Melike,

moje albské hvězdy

Všechna pouta mysli jsou pro mne rozbita;

znám jen pouta nutnosti.

Jean-Jacques Rousseau (1712-1778)

Kniha druhá

Rebelové

ČERSTVÝ VÍTR

Ollowain rozprostřel mapy a zatížil jejich okraje několika figurami z falrachového stolku, který stál těsně vedle polního lůžka. Usadil se ve stanu Elodrina, který měl před ním velení. Bělovlasý kníže Alvemeru stál s rukama založenýma za zády u stolu s mapami. Byl to tvrdý muž. Jeho tvář neprozrazovala žádné pocity. Za velitelku osobní stráže si zvolil elfku Yilvinu. Yilvinu, která kdysi doprovázela Ollowaina při útěku z hořícího Vahan Calydu, a byla dokonce i ve Fjordlandu ochránkyní těžce zraněné královny. Plavé vlasy měla nakrátko ostříhané. Na kroužkové košili ze stříbřité oceli se jí křížily popruhy obou mečů, jež nosila na zádech. Kdysi dávno bývala Ollowainovou žákyní. V boji se dvěma meči se jí nemohl nikdo rovnat. Byla mistryní smrti.

Po Elodrinově levici stála Nardinel. Její krásu opěvovali nejnadanější básníci. Knížata se ucházela o její ruku, přesto svůj osud nikdy s nikým nespojila. Nardinel, nedotčená. Nardinel, léčitelka. Nardinel, útěcha umírajících. Jména, která jí dávali, byla nesčetná. Vyznačovala se něžným, zářivým půvabem a ve stanu plném válečníků působila nepatřičně. Ulpívaly na ní žádostivé pohledy. Tvrdilo se, že spatřit ji znamená probudit v sobě touhu. Její vlasy byly nocí, jemná tvář měsíčním světlem. Ollowain nechápal, co obě ženy s Elodrinem spojuje. Sloužily po jeho boku na čísi rozkaz? A pro koho by se rozhodly, kdyby dělal Elodrin potíže? Mistr šermíř věděl, že to nebude mít s knížetem moří snadné. Elodrin nedá tady, uprostřed armádních velitelů, určitě najevo žádnou slabost. Ale v srdci Ollowainovi bezpochyby neodpustil, že převzal velení.

Šermíř sklouzl pohledem po shromážděných. Sešel se tu skoro tucet elfích knížat; dorazilo také pět kentaurů a Ajax, kníže minotaurů z Měsíčních hor. Po boku většiny přítomných velitelů už Ollowain bojoval. Orimedes, první mezi kentauřími knížaty Větrné země, na něj přátelsky kývl. Jako všichni kentauři převyšoval elfa víc než o polovinu. Měl široký nos, na kterém bylo vidět, že už utržil nejednu ránu. Levým obočím se mu táhla jemná bílá jizva. Hranatý obličej mu lemoval rozcuchaný světlý plnovous. Pod očima se skvěly černé kruhy. Ollowain by vsadil meč na to, že kníže strávil většinu noci divokým popíjením. Hruď měl kentaur opásanou širokým, zlatem pobitým pásem s mečem a k levému předloktí si připevnil dýku. Teď se na Ollowaina široce usmíval. Šermíř měl dojem, že se kentaur musí velmi ovládat, aby k němu neposkočil, nesevřel ho do silných paží a nepřitiskl si ho k hrudi. Bojovali oba ve Phylanganu, stejně jako hrabě Fenryl, kterého připravila porážka ve Sněžné marce o vlast. Elfí hrabě držel na levačce svého sokola. Sněhobílý dravec s hřejivě jantarovýma očima ho doprovázel jako stín. Ollowain věděl, že spolu Fenryl a Snížek uzavřeli zvláštní spojenectví. Někdy stoupala duše hraběte na bílých křídlech sokola k nebi. Letěli společně, aby pozorovali nebo pronásledovali nepřítele.

Se svýma teplýma, světle hnědýma očima, plnými rty a volně rozpuštěnými, kudrnatými vlasy vypadal hrabě méně nedůvěřivě než ostatní elfí knížata, která si Ollowaina chladně měřila. Většina z nich ho přivítala s nedůvěrou. S výjimkou Shandrala byli všichni zkušenými válečníky. A šermíř si byl jist, že převážná část z nich byla v duchu přesvědčena, že by mohli být stejně dobrými vrchními veliteli jako královnin oblíbenec.

Ollowain pokynul Obilee a velitelka jeho doprovodu nechala do stanu přivést Melvyna. Oči polovičního elfa sršely hněvem. Jeho zápěstí svíraly železné okovy.

Šermíř se obrátil ke shromážděným knížatům. Neušel mu Shandralův samolibý úsměv. Kníže Arkádie nejspíš považoval Melvynovo zatčení za vítězství, ale v této záležitosti ještě nepadlo poslední slovo.

„Knížata Albenu, nebudu zdržovat dlouhými úvody. Myslím, že mě všichni znáte. S mnohými z vás jsem už bojoval bok po boku a jsem hrdý na to, že mohu dnes ráno převzít velení nad nejlepšími válečníky Albenu. Kníže Elodrin bude mým zástupcem. Jako vrchní velitel královniny flotily začne ode dneška organizovat obranu Miky, aby se trolům nepodařilo překročit tuto hranici už před prvním mrazem.“

Ollowain se snažil vyčíst z tváří knížat, kdo stojí na Elodrinově straně, ale elfové byli příliš ukáznění, než aby dali najevo své pocity. Zato kentaurové se ani v nejmenším nesnažili skrývat svou radost. Elodrin byl považován za přísného velitele, muže železné disciplíny. Ollowain si byl jist, že mezi ním a kentaury muselo docházet k neustálým třenicím. Kentauři byli proslulí svým popíjením a rebelským duchem. Muž jako Elodrin v nich patrně neviděl víc než bandu zlodějů dobytka, kteří se v nejlepším případě hodili za zvědy, v žádném případě ale nebyli cennými válečníky ve velké bitvě, či dokonce při obléhání.

„Myslím, že si všichni přítomní uvědomují, že nás navzdory veškerému hrdinství čeká nevyhnutelná porážka, pokud se trolům podaří v zimě překročit Miku. Ve Phylanganu a Reilimee ukázali, že dokážou zdolat i opevnění. Mají přesilu a Feylanviek postrádá obranná zařízení. Když se budeme velmi dobře bít, udržíme se možná tři dny. A až nás porazí, přijde Alben s námi i o svůj štít. Knížectví už před hněvem zuřivých hord nic neochrání. Trolové možná opět narazí na odpor u Shalyn-Falahu, ale ani tam se je s největší pravděpodobností nepodaří zastavit.“

„Co mají znamenat ty zbabělé řeči?“ zahřměl kníže minotaurů. Jeho býčí hlavu pokrývaly štětinaté bílé vlasy. Na širokou růžovou tlamu měl vytetovány modré tesáky. V pravém uchu mu řinčel tucet zlatých náušnic. Z levého zbývala sotva polovina, protkaná zduřelými jizvami. Ajax, kníže Měsíčních hor, měl krvavě rudé oči albína. Byl považován za vznětlivého a násilnického. Ollowain počítal s tím, že Ajax propadne právě v této pasáži jeho proslovu jednomu ze svých cholerických výbuchů. „Co chceš dělat, elfíku? Chceš se vydat k trolům, plazit se před nimi v prachu a žadonit o milost? Jsi příliš zbabělý, než abys zemřel? Pochčím ti hned teď ty tvoje hezké holínky a osobně tě poženu zpátky ke tvé královně. Takového hovnivála jako ty jsme tady opravdu potřebovali. Nejdřív si vysedíme zadky do placky a pak…“

Ollowain využil okamžiku, kdy se Ajax sípavě nadechoval, aby pokračoval ve svém spílání, a zeptal se: „Takže kdybych za pět dní zaútočil na ležení trolů, šel bys se mnou?“

„Ty myší bastarde. Ty…“ Ajaxově býčí hlavě zjevně chvíli trvalo, než si uvědomil tento překvapivý obrat.

„To je sebevražda!“ rozhořčil se Elodrin.

„Do prdele, není!“ vyjel Ajax na bývalého vrchního velitele. „Je to způsob, jak válčí skutečný muž, ty měkoto! Půjdu s tebou, mistře šermíři!“

„Se mnou a mými houfy můžeš taky počítat,“ prohlásil Orimedes pevně.

„Můžeš se spolehnout i na dvojité meče mých mužů,“ ozval se hluboký bas. Ve vchodu do stanu stál obrovitý kentaur. Na sobě měl nádherné, zaprášené bronzové brnění. Širokou hruď mu obepínal tvarovaný kyrys, sahající až k předním běhům. Ty chránily holenice s vydutými kloubovými částmi. Také paže a ruce byly chráněny pancířem. Pod levou paží svíral kentaur přilbici s dlouhými lícnicemi, kterou zdobil purpurový chochol z koňských žíní. V pravici držel dvojitý meč, tyčovou zbraň, na jejíchž obou koncích byly připevněny dlouhé, zakřivené čepele. Jeho obličej rámoval udržovaný, krátký plnovous. Měl plavé vlasy a tmavou, sluncem ožehlou kůži. Až k bradě mu visely dva copy, zatímco třetí sahal hluboko na záda.

„Vítám tě mezi námi, Katandere z Uttiky.“ Ollowain byl překvapen, že knížete oděného do bronzu vidí. Kentauři ze západního pobřeží byli větší a měli mohutnější koňská těla než jejich stepní bratranci. Mezi bronzovými válečníky a koňskými muži z Větrné země plál staletý spor. Nikdo si už nevzpomínal, kdy naposledy bojovali bok po boku. Zato spolu svedli nesčetné množství šarvátek.

Když se Orimedovy a Katanderovy zraky setkaly, rozhostilo se nad mapovým stolem jiskřivé napětí. Ollowain nesměl připustit, aby jejich starý spor ohrozil jeho polní tažení.

„Které bojové svazy jsou schopny urazit za tři dny tři sta mil?“ zeptal se šermíř příkře.

„Za tu dobu zvládnou moji muži lehce pět set mil!“ prohlásil Orimedes vyzývavě.

Ale pak jsou příliš vyčerpaní, než aby ještě dokázali bojovat, pomyslel si Ollowain, avšak mlčel a rozhlížel se dokola.

Elfka v zelené zbroji zdobené zlatými ornamenty se na šermíře sebejistě usmála. Vlasy jí splývaly v těžkém, zrzavém copu přes rameno. Caileen, hraběnka z Dorienu. Velela šlechticům Arkádie. Protože už Shandral své šlechtě nevěřil a strpěl ve své blízkosti jen koboldí válečníky, vytvořili aristokraté Arkádie vlastní svaz.

„Kolika válečným vozům velíš?“

„Třem stům osmadvaceti. Každý je osazen vozatajem, lučištníkem a kopiníkem. Když nebude terén příliš obtížný, dokážeme s našimi spojenci kentaury lehce udržet krok.“

„Přivedu ti osm set bojovníků,“ pronesl Katander prostě. Vyjadřovat se k otázce, zda jeho muži zvládnou rychlý pochod, bylo zjevně pod jeho důstojnost.

„Při vší úctě, Ollowaine,“ přihlásil se Elodrin o slovo, „to je šílenství. Pošleš je na smrt bez nejmenší naděje na úspěch. Tvůj útok se od trolů odrazí jako hrách, když ho hodíš na skalní stěnu.“

„Myslíš si tedy, že bychom měli raději čekat ve Feylanvieku, až trolové rozhodnou o okamžiku naší záhuby?“

Kníže Alvemeru, který zjevně nebyl zvyklý na odpor, na něj zíral v mlčenlivém hněvu.

„Ostatně, od dnešního rána už nebude nikdo hovořit o hrozící porážce,“ pokračoval Ollowain chladně dál. „Je to jed na morálku našich vojáků. Kdo tento rozkaz poruší, bude okamžitě vyloučen z armády a poslán domů. Potřebujeme vítězství a já jsem rozhodnut je vybojovat.“

„Jako ve Phylanganu?“ zeptal se Elodrin.

Všichni ve stanu zadrželi dech.

Ollowain se usmál, jako by mu velitel flotily složil kompliment. Poslední, co teď potřebovali, byla řevnivost a intriky ve vrchním velení. Považoval Elodrina za lepšího velitele. Očividně se ho hluboce dotklo, že mu musel postoupit velení. „Vzal jsem si z Phylanganu ponaučení, kníže. Stejně jako se každý dobrý polní velitel učí z bitev, ať už vítězných nebo prohraných. Kromě toho se mi dostalo té cti, že mi velmi talentovaný stratég ukázal v bojové simulaci na falrachovém stolku slabiny mé obrany. Phylangan byl považován za nedobytný. Padl, protože se ukázalo, že jsou naši nepřátelé myšlenkově pružnější než my. Ten, kdo se spolehne jen na obranu, už prohrál první bitvu, protože přenechal iniciativu soupeři. Feylanviek se nedá udržet. Bude nám sloužit co nejdéle jako zásobovací bod, ale neobětuji jeho obraně jediného vojáka. Jsme pohyblivější než obrovská výprava trolů. Stepi Větrné země představují nekonečný prostor, ve kterém mohou naše pohyblivé oddíly operovat. Na to nejsou trolové stavěni. Vylákáme je do stepí. Odeženeme buvolí stáda a odřízneme nepřátele od zásobování. A až začnou hladovět, urychlí jejich nesmírný počet jen jejich záhubu. Dojde k šarvátkám, přepadům a kořistnickým výpravám. Ale bitvu v běžném slova smyslu nepřipustíme. Každý tady ve stanu si musí uvědomit, že pokud utrpíme jen jedinou porážku s většími ztrátami, je po nás veta. Rozhodující bitvě, o kterou trolové usilují, se vyhneme. Budeme bojovat pouze za vlastních podmínek. A tak zvítězíme.“

„Moje řeč!“ přitakal kníže minotaurů nadšeně. „Zvedneme zadky a vzhůru na nepřítele. To je správný přístup!“

Melvyn je poslouchal s kyselým úsměvem na tváři. Teď se napřímil a dal si pozor, aby všichni dobře viděli okovy na jeho zápěstích. „To je všechno hezké. Jenom bychom neměli doufat, že nepřítele zaskočíme.“ Zahleděl se na Caileen. „Jen tvých tři sta dvacet osm bojových vozů rozvíří na stepi takový oblak prachu, že ho bude vidět na den cesty daleko.“

„Proto budeme pochodovat v noci.“ Ollowain ukázal na mapu. „V této protáhlé úžlabině se rozkládá pruh řídkého lesa. Podrost není tak hustý, aby jím bojové vozy a lehké povozy neprojely. A koruny stromů nás skryjí před zvědavými pohledy.“ Šermíř posunul prst po mapě kousek nahoru. Nervózně zaťukal na jeden bod. „Jerash, trosky v travnaté krajině. Místo hlasů šeptajících ve větru. Je tam jen prach a staré kamení. Už jsem tam kdysi byl. Ale tamější široká podloubí odolala staletím. Malé vojsko jako naše tam najde potřebný úkryt. Ale nic si nepředstírejme, není to zdaleka tak dobré útočiště jako les, kterým budeme procházet den předtím. Musíme doufat, že naši nepřátelé nic nevytuší a že po nás nebudou pátrat.“

Orimedes a ostatní kentauři neklidně zahrabali kopyty. Také Ajax, kníže minotaurů, se zatvářil ustaraně.

„Jerash je prokletý,“ zamumlal Orimedes polohlasem. „Není to dobré místo na táboření.“

Ollowain rozzlobeně mávl rukou. „Ischemon je prokletý. Místo, kde Emerelle zabila knížete slunečních draků. Jerash je neškodný. Jakmile se setmí, zase odtamtud odejdeme.“

Nikdo mu neodporoval, ale šermíř viděl kentaurům na tvářích, že jejich pochybnosti nerozptýlil. Nevěnoval tomu pozornost. Poslechnou ho, to bylo jediné, co teď bylo důležité. „Naším dalším cílem bude Temné koryto v Rejkách. Tak pozdě v létě už by měla být řeka skoro vyschlá. Budeme jejím řečištěm a po březích rychle postupovat vpřed. A co je nejdůležitější, i tam najdeme ochranu před nepřátelskými zvědy. Některé úseky řeky leží v tak hlubokých údolích, že do nich nepronikne jediný sluneční paprsek. Tam se můžeme schovat. Následující noci vyrazíme. Do svítání dorazíme k ležení trolů. A s prvním závanem sanhallu, jižního větru, který za úsvitu fouká z úbočí Rejek, zaútočíme. Sanhall přinese do srdce nepřátelské armády smrt a zkázu.“

Šermíř se obrátil na hraběte Fenryla. „Náš úspěch závisí na tom, že si nepřítel nevšimne našeho pochodu. Nejspíš se nás pokouší špehovat. Kolik sokolníků máme ve městě?“

Šlechtic se na něj udiveně podíval. „To netuším,“ přiznal konečně.

„Všechny je najdi. Chci, aby vaši sokoli létali nad městem a zabili každého ptáka, který se pokusí odletět z Feylanvieku do stepí. Trolové se nesmí za žádnou cenu dozvědět, co se tady děje.“

„Udělám, co je v mých silách,“ slíbil Fenryl.

„Kdo zodpovídá za zásobování?“ obrátil se vojevůdce na Elodrina.

„Já,“ odvětila Nardinel.

„Potřebuji každý lehký povoz ve městě, každý vůz, o kterém si myslíš, že zvládne cestu až do tábora trolů. Zrekvíruj nejlepší tažná zvířata.“ Teď se otočil přímo k Elodrinovi. „A potřebuji nejlepší lučištníky a kušiníky, které máme. Dobří jezdci ať dostanou koně. Koboldi ale pojedou na povozech. Obsaďte jen dvě třetiny vozů. Když se zlomí kolo nebo oj, nebudeme se zdržovat opravami. Necháme vozy na místě. Ale žádné vojáky! Kromě toho potřebuji sto kroků hedvábí a nejlepší švadleny ve městě. A drát a tolik vzácných lahví z modrého talsinského skla, kolik jen najdeme. Naložte je do beden vystlaných slámou.“

Elodrin svraštil čelo. „Jeden by si myslel, že chceš někoho obdarovat.“

Ollowain se zasmál. „Ano. To jsou dary pro sanhall. Doufejme, že si jižní vítr nakloníme.“

Šermíř udeřil dlaní do mapy. „Než se Feylanvieku vzdáme, budeme mít jen jedinou příležitost troly zaskočit. Pokud je zasáhneme dostatečně tvrdě, možná skončí jejich tažení dřív, než opravdu začalo. Jakmile pronikneme do jejich ležení, soustřeďte se na jejich vůdce smečky a šamanky. Vojsko je jako velké tělo. A i když jsou silné paže trolí armády tak mohutné a drtivé, budou bezmocné, když setneme hlavu. Jejich válečníci možná dorůstají rychle. Dobří velitelé a zkušené šamanky ale ne. A ještě něco. Ani slovo vašim mužům! Čím méně nás bude do tohoto plánu zasvěceno, tím lépe. Chci, abychom byli připraveni vyrazit za dva dny večer. Postarejte se, aby byli ti, kteří nás budou doprovázet, dobře odpočatí. Nechte je vyspat. Navykládejte jim něco o nočních manévrech, které chce ten bláznivý nový velitel uspořádat ve stepi, nebo cokoliv jiného, co vám bude připadat věrohodné. A teď běžte. Všichni až na Shandrala a Melvyna.“

Zatímco elfové mlčky odcházeli, obešel Orimedes stůl s mapami a sevřel Ollowaina v náručí. „Chyběl jsi mi! Kde jsi vězel celé ty roky, ty zatracený mizero?“

Jeho objetí skoro zlámalo Ollowainovi žebra. „Později,“ vyrazil sípavě. „Ještě musím…“

Kentaur svraštil husté obočí. „Ne, už je hodně hodin. Dnes v noci půjdeš do našeho tábora. Vypijeme spolu pár amfor nejlepšího červeného z Alvemeru. Takže si přines pořádnou žízeň. Když jsi byl pryč, uteklo ti pár dobrých ročníků. A žádné odmlouvání! Musím ti představit svého syna. Opravdový kabrňák!“ Orimedes Ollowaina pustil. Zahleděl se ke vchodu do stanu, kde ještě pořád čekal Katander. „Ty jsi taky zván, zlatohrudníčku. A kdybys ho viděl, vyřiď tomu przniteli krav Ajaxovi, že bude taky vítaným hostem. Dobrá pijatyka je skoro jako dobrá bitva. Moji válečníci se nemůžou dočkat, až těm tvým bahňákům ukážou, kdo jsou opravdoví hřebci.“

„Myslíš, že mě můžeš opít jako některého z těch svých smradlavých honáckých knížat a pak ze mě vymámit přísahu věrnosti? Přijdu, protože kentauři z Uttiky ještě nikdy necouvli před žádnou bitvou, i kdyby se odehrávala jenom v šenku. Ale nemysli si, že se tebou nechám obalamutit.“

Orimedes se hlasitě rozesmál. „Uvidíme. A nezapomeňte si sundat ty svoje zlaté bryndáčky, než přijdete. Ledaže by byla poctivá rána pěstí na zhýčkaného Uttičana moc.“

„Nic si nepřineseme, Orimede. Žádné dary, protože ty se dávají jen přátelům, žádné zbraně, protože ty jsou potřeba, když se bojíš silnějšího nepřítele. Nevezmeme si dokonce ani stuhu do vlasů nebo náramek, protože víme, že naši bratranci ze stepi ukradou i podkovy z kopyt, když se jim naskytne příležitost.“

Orimedes se drze ušklíbl. „To je pravda! Dobře si je přibijte. Máme zrovna podkov velký nedostatek. Čekám tě, Katandere.“

Kníže uttických kentaurů vypadal překvapeně. Zjevně počítal s výbuchem hněvu. Orimedova odpověď ho vyvedla z míry. „Přijdu.“ Po těch slovech se otočil a pádil pryč.

„Je to věkem, příteli?“ zeptal se Ollowain. „To bylo skoro diplomatické.“

„Věkem?“ Kníže si pohrdavě odfrkl. „Paže, ve které držím meč, je pořád silná a čůrám proudem silným jako u mladého hřebce. Ještě dokážu stáří utéct. Ale trolům ne. V posledních letech jsem vynaložil hodně času a námahy, abych sjednotil stepní kmeny. Přinejmenším ve válečných dobách mě všichni uznávají za nejvyššího knížete kentaurů. Jen Uttičany ještě musím dostat pod své velení. A když kvůli tomu musím být trochu přátelský… seru na to, tak holt budu! Můj lid musí být silný, jinak nám trolové vezmou stáda i step. A silní jsme jen tehdy, když utichnou sváry a všichni válečníci budou poslouchat jednoho velitele. Za ta léta, kdy jsi byl pryč, se mnohé změnilo, bratře ve zbrani.“ Kentaur sevřel Ollowainovi zápěstí ve válečnickém pozdravu. „Uvidíme se na slavnosti!“

Šermíř hleděl za kentaurem a cítil se ve svém světě jako cizinec. Tolik se toho za těch pár let přihodilo… Zhluboka se nadechl a otočil se k oběma elfům, kteří zůstali ve stanu.

„Kníže Shandrale, kapitán tvé stráže, kobold Madrog, označil spojeneckého velitele Melvyna za zloděje. Byl jsem u toho, když se Madrog a jeho muži ze všech sil pokoušeli Melvyna zabít. Mohl bys mi, prosím, vysvětlit, co bylo ukradeno? Když jsem nechával tady velitele zakout do želez, nenašli jsme u něj nic kradeného.“

Shandral stál se založenýma rukama na druhé straně stolu s mapami. Vyzývavě si Ollowaina měřil. „Žádám hlavu této zrůdy, toho lidského bastarda.“

„Rád ti budu k dispozici v souboji.“ Melvyn zvedl spoutané paže. „Dokonce i v okovech tě rozřežu na kousky.“

„To nepřipustím!“ přerušil je oba šermíř. „Královniny zákony zakazují v době války souboje.“

„Přestává ve válečných časech fungovat i veškeré soudnictví?“ zeptal se Shandral jízlivě. „Žaluji Melvyna! Okradl mě a napáchal nenapravitelnou škodu. Musí za to zaplatit krví.“

Ollowain zatoužil, aby se tehdy vydal městem jinou cestou. „A jak zní tvoje obžaloba?“

„Připravil moji ženu o rozum i o srdce. Za starých časů uřezávali zlodějům ruce, aby už nemohli krást. Melvynovi by měli vyrvat jazyk a vykastrovat ho.“

Šermíř se na okamžik domníval, že kníže vtipkuje. To přece nemohl myslet vážně! Třásl se Shandral hněvem? Nebo se otřásal tichým smíchem?

„Pokud tvá žena věnuje přízeň jinému muži, je to pro tebe zajisté velké neštěstí, ale neproviňuje se tím proti žádnému zákonu, který by mi byl znám,“ pronesl Ollowain klidně.

„Ona mu prostě jen tak nevěnovala svou přízeň!“ rozohnil se Shandral, kterého náhle opustila všechna povýšenost. „Vkradl se k ní, přímo do mé ložnice! A musel ji očarovat. Úplně se zbláznila! V noci šeptala jeho jméno. Draze jsem za Leylin zaplatil. Když si mě vzala, přenechal jsem její rodině nádherný dům u moře s velkými zahradami a sto koboldích sluhů. Leylin mi něco dluží! Dluží mi být věrnou a poslušnou ženou. To všechno mi Melvyn ukradl. A pokud teď jako odškodnění požaduji jenom jeho jazyk a ocas, je to výraz mé mírnosti! Správně by mu měli setnout hlavu.“

Melvyn se zasmál Shandralovi do obličeje. „To je přece směšné. To jeho by měli dát pod zámek. Takový cvok přece nemůže velet pěti stům kušiníkům. Chápeš už, co je to za člověka? Trápí Leylin! Nezaslouží si ji. A Leylin je elfka. Smí jít, kam se jí zachce!“

Pět set kuší. Ollowainovy myšlenky se točily jen kolem těchto slov. Nemohl si dovolit ztratit tak významnou část své armády. Na druhou stranu byli Melvynovi muži považováni za nejlepší zvědy. Ani o ně nesměl přijít. Měli být očima jeho armády a skrytou dýkou, která půjde nepřátelským špehům po krku, když to budou nejméně čekat.

„Moje žena je kvůli němu zmrzačena,“ řekl Shandral, zjevně se snažící zachovat klid. „Jed falešné lásky, který jí tenhle sukničkář nakapal do srdce, jí navždy zničil život! Poptej se v ležení, jestli pochybuješ o mých slovech. Je to skutečný vlk! Páří se se ženami, motá jim hlavy krásnými slůvky a pak je odkopne. Měli by mu zlámat všechny údy a bezbranného ho předhodit divokým psům! Nepatří ke dvorským kruhům. Pošpiní všechno, co je dobré a ušlechtilé!“

Melvyna se jeho slova zjevně vůbec nedotýkala. „Jedno je snad jasné. Kupovat jsem si žádnou ženu ještě nemusel. A co to znamená, že je kvůli mně tvoje žena zmrzačená?“

Shandral položil ruku na jílec dýky. „Vážně to nevíš? Nevěřím ti, že jsi o tom ještě neslyšel!“

„O čem?“

„O nehodě, kterou jsi zavinil!“ Shandral tasil dýku.

Ollowain se postavil mezi Melvyna a Shandrala. Byl si jist, že by Melvyn dokázal podvedeného manžela přemoci i s okovy na rukou.

„Chtěla za tebou, ta děvka!“ Shandral skryl obličej do dlaní a rozvzlykal se. „Stalo se to včera, hned po setmění. Odkradla se pryč. Chtěla projít přes kovárnu. Běžela po starých prknech vysoko nad kovadlinami. Musela být úplně poblouzněná. Tam nahoře je to sám kouř. A takové horko, že se skoro nedá dýchat. Dokonce i koboldové se těm cestám vyhýbají. Ona…“ Kníže nechal dýku klesnout a zakryl si obličej. „Spadla. Pod kladiva… pod ty velké buchary…“

Melvyn vypadal, jako by ho zasáhl blesk. Omámeně potřásl hlavou. „To… to není možné.“

„Je to tvoje dílo,“ zasyčel Shandral chladně. „Tvoje dílo! A jestli tě neodsoudí, najdu už nějaký způsob, jak tě pohnat k zodpovědnosti. Nejsem mužem meče, ale nejsem bezmocný. Však uvidíš.“ Zápasil se slzami. „Moji sluhové okamžitě přivedli nejlepší ranhojiče z města, aby Leylin zachránili. Ale… ale… kéž by se mě odvážili při rozhovoru s vrchním velitelem… s bývalým vrchním velitelem… vyrušit. Měl jsem být s ní! Její nohy… obě kolena se jí dostala pod těžká kladiva. Bylo to… její… její kolenní klouby jsou úplně rozdrcené. Léčitelům se nepodařilo kosti napravit. Museli… museli jí vzít obě nohy. Těsně nad koleny.“ Nenávistně se zahleděl na Melvyna. „Už nikdy nebude moct… chodit.“

„Ty zrůdo!“ Vlčí elf vyskočil a natáhl ruce, jako by chtěl Shandrala zardousit.

Když chtěl odstrčit Ollowaina stranou, zasáhl ho velitel loktem do spánku. Mladý elf se bez jediného vzdechu zhroutil.

„Je jako vřed, který je třeba vyříznout z těla,“ pronesl Shandral nenávistně. „Nikdy neměl opouštět to svoje vlčí doupě.“

„Smíš teď odejít, Shandrale.“

Kníže šťouchl špičkou nohy do Melvyna. „A co bude s tím odporným mizerou?“

„Zítra navštívím tvou ženu a promluvím si s ní. Teprve pak rozhodnu.“

„Je ještě velmi slabá, mistře šermíři. Nepomůže ti.“

„Nebudu ji dlouho vyčerpávat. Dnes večer tě čekám na slavnosti kentaurů. Nezklam mě. A teď jdi!“

Shandral opustil stan s tichým spíláním na rtech.

Ollowain byl hluboce otřesen. Kníže se skoro prozradil. Šermíř si byl naprosto jist, že ve skutečnosti chtěl Shandral říct: Už nikdy nebude moct utéct. To v kovárně nebyla nehoda! Shandral nechal Leylin potrestat za její nevěru. Ale to mu bude moci jen těžko dokázat.

SLAVNOST KENTAURŮ

Ollowain neznal nic, co by se tak podobalo bitvě jako slavnost kentaurů. Z dunění bubnů mu skoro krvácely uši. Temné rytmy mu pronikaly až do nitra a vyprávěly mu o stovkách bojů. Probouzely v něm chuť bojovat, prolévat krev.

Divoké hlasy hulákaly melancholické písně. Trochu připomínaly ságy Fjordlanďanů. Hrdinové umírali tragickou smrtí. Ollowain se smutně usmál. Vzpomněl si na rozkaz, který mu dala Emerelle. Samozřejmě ji poslechne. Vždycky ji poslechl.

Mistr šermíř vedl skupinku elfů přímo do srdce chaosu. Kentaurské ležení bylo obrovské. Stany tu nebyly. Jen tu a tam byla napnuta plachta proti slunci. Většinou proto, aby se tu mohly v chladu skladovat amfory s vínem.

„Je něco, na co bych si měla dávat obzvláštní pozor?“ Obilee musela křičet, i když jela těsně vedle Ollowaina.

„Nedotýkej se vlčího mléka. Kdo se ho napije a nemá koňský žaludek, nutně onemocní.“

„Co je vlčí mléko?“

„Zkvašené kobylí mléko, s anýzem a dalším kořením. Nepij nic, co je bílé!“

Ollowain kradmo pozoroval ostatní jezdce své družiny. Zdálo se, že si Melvyn svou přítomnost tady užívá. Ovšem v okamžicích, kdy se domníval, že ho nikdo nevidí, vrhal na Shandrala pohledy, které nepřipouštěly pochybnosti o jeho temných záměrech. Ollowain nechal Melvyna odzbrojit, ale vlčí elf by nejspíš bez problémů zabil Shandrala holýma rukama.

Kníže Arkádie sebou pokaždé trhl, když nějaká skupina opilců nečekaně vypukla v jásot.

Zato Elodrin se nenechal ničím vyvést z míry. Působil navenek naprosto uvolněně. Ovšem Ollowain věděl, že se mu v hloubi duše protiví trávit čas na takové barbarské hostině. I když byli kentauři jejich nejvěrnějšími spojenci, viděl v nich kníže moří sotva víc než zvířata.

Yilvina byla napjatá jako ocelové pero. Vzala si bílou čelenku, aby jí v horku nestékal pot do očí. Nad rameny jí jako němá výhrůžka trčely jílce obou mečů. Podezíravě sledovala každého, kdo se jen přibližně pohyboval Elodrinovým směrem.

Nardinel obklopovala její krása jako ochranný pancíř. Současně elfka působila trochu nepřítomně, jako by byla ponořena do hluboké meditace nebo jako by prostě odmítala vzít na vědomí, kde se to ocitla. Jako jediná jela v dámském sedle.

Na rozdíl od léčitelky působila Obilee osvěžujícím způsobem zvědavě. Rozhlížela se kolem sebe a zasypávala Ollowaina otázkami. Teď ukázala k ohništi. „To je vůl, co tam pečou? Není to trochu neohleduplné, když mají na návštěvě minotaury?“

„Kentauři to vidí jinak. Pro ně je to dobré maso, a když přijdou hosté, patří na rožně jen to nejlepší.“

Zástupem pijáků a zvědavců, kteří koukali na elfy, se prohnala skupina křičících a na sebe dotírajících jezdců. Neustále měnili směr a doráželi na sebe. Někdy bylo možné zahlédnout v jejich středu kožený míč, z něhož viselo lano délky paže.

Pak se míče zmocnil jakýsi bělouš a vyrazil z houfu jezdců. Ostatní se mu okamžitě přilepili na kopyta. Zatímco se mu někteří kentauři snažili chránit boky před útoky, ostatní dělali všechno možné, aby mu míč vzali.

Linii obránců prorazil obzvlášť mohutný kentaur, zjevně Uttičan, a s divokým křikem se vzepjal. Jeho kopyta zasáhla bělouše do boku. Bílý kentaur odmrštil míč od sebe a ten dopadl přímo do náruče Shandralovi. Kníže Arkádie bahnem a krví zbrocený míč okamžitě s odporem upustil, ale už bylo pozdě. Kentauři se s povykem rozehnali přímo k jejich jezdecké skupině.

Obilee se splašil kůň. Elodrin vykřikl slovo moci a vydechl zářivou mlhu. Yilvina tasila meče, připravena ohánět se jejich plochými stranami jako kyji, kdyby se snad někdo odvážil k jejímu knížeti příliš blízko. Shandral se přitiskl svému vraníkovi k hřívě. A Melvyn se natáhl ze sedla a popadl míč.

Obrovský Uttičan vpadl do jejich skupiny. Ollowain prudce strhl svého hřebce, přesto skoro vyletěl ze sedla. Pak kentaur zasáhl Shandralova vraníka do hlavy ranou pěstí, která spíš připomínala výstřel z katapultu. Štíhlé zvíře se poroučelo k zemi. Shandralovi uvízly nohy ve třmenech a nepodařilo se mu včas seskočit. Těžké vraníkovo tělo dopadlo i s ním do bahnité půdy. Bezbranný kníže uvízl uprostřed bušících kopyt. Kůň se přes něj převalil. Ozval se pronikavý výkřik.

Současně vyrazil Melvyn divoké vlčí zavytí. S koncem lana v rukou máchal míčem nad hlavou a pak zabodl své klisně paty do slabin.

Ollowainův kůň se vzepjal, vyděšený vlčím zavytím. Obilee seskočila ze sedla a pokoušela se chránit Shandrala před kentauřími kopyty, zatímco Melvyn ujížděl v plném trysku pryč. Stejně rychle, jako se na ně kentauři vrhli, zase zmizeli.

Kolem nich se rozkládala studená mlha. Byla prostoupena strašidelným, bledým světlem. Někde poblíž Ollowain slyšel, jak šaman minotaurů mumlá prastaré zaříkání proti zlu.

Šermíř sklouzl ze sedla a poklekl vedle Shandrala. Vraník knížete se opět vyškrábal na nohy. Shandral byl od hlavy k patě umazaný od černého bahna. Vlasy se mu ve špinavých pramenech lepily k obličeji. Z nosu mu prýštila krev.

Elodrin vystoupil z mlhy. Doprovázely ho Nardinel a Yilvina. Černovlasá léčitelka poklekla vedle Ollowaina, zatímco Yilvina zasunula oba meče zpátky do pouzder.

„Dobře jsem si tváře těch sedmnácti rváčů zapamatoval,“ poznamenal Elodrin chladně. „Budu po Orimedovi žádat jejich exemplární potrestání. Mohli Shandrala zabít! A nejen jeho. Kdokoliv z nás mohl umřít. To není způsob, jak přijmout poselstvo svých spojenců.“

Ollowain si odkašlal, ale nic neřekl. Nebylo by dobré dráždit teď knížete z Alvemeru ještě tím, že by mu vysvětloval, že kentauři uvidí v celém incidentu nanejvýš malou strkanici mezi přáteli. A existoval ještě mnohem pádnější důvod si nestěžovat.

„Ty na to vůbec nic neřekneš?“

„Shandral zjevně není právě dobrý jezdec. Je lepší, že jsme si toho všimli tady, a ne v ležení trolů. I když jsme se podle tvého názoru ocitli mezi barbary, Elodrine, aspoň tady není nikdo, koho by mohlo napadnout zakroutit Shandralovi krkem a narazit ho na rožeň.“

Na Yilvinině tváři se objevil letmý úsměv, zatímco kníže moří rozhorleně vrtěl hlavou. „Tohle není správné místo ani chvíle na vtipy, Ollowaine. Jak je mu, Nardinel?“

„Má tři zlámaná žebra, ale nevšimla jsem si žádného vnitřního krvácení. Levou nohu má vykloubenou, ale celkem vzato měl velké štěstí. Jeho vraník ho přitiskl k zemi. Bláto zachránilo Shandralovi život. Na pevnějším terénu by ho váha koně rozmačkala.“ Zatímco mu ohmatávala hruď, kníže sténal. Nardinel vypadala ještě bledší než obvykle. Zdálo se, jako by také měla bolesti. I když se Ollowain v cestách magie příliš nevyznal, věděl, že léčení pomocí kouzel znamená sdílet bolesti zraněného.

Shandral teď už dýchal zase pravidelněji. Usnul.

„Víc pro něj neudělám,“ pronesla léčitelka, vstala a setřela si ze sukně nejhorší špínu.

„Měla bys pro něj udělat víc. Je to kníže. Bohatě se ti za to odmění.“

„Je mi odporné se ho jen dotýkat. Má temnou duši. Ata je mi blízko, když ho léčím. Ostatně, když byla Leylin tak těžce zraněna, nedal pro mě poslat. Jsem si jistá, že bych jí mohla pomoci. Nepustili mě k jejímu loži celý den. Vypadalo to, jako by vůbec nechtěl, aby se jí dostalo co nejlepší péče.“

Mlha tak zhoustla, že nebylo vidět skoro na krok. Okolní vřava k nim doléhala podivně tlumeně. Ollowain měl dojem, že se výrazně uklidnila. „Mohl bys ukončit, prosím, své kouzlo, Elodrine? Myslím, že už nám nic nehrozí. Ale stepní národy jsou velmi pověrčivé… Obávám se, že jim mlha nahání strach. A nedá se předpovědět, jak se zachovají, když jsou vystrašení.“

Elodrin rozvážně přikývl. „Připouštím, že jsem byl poněkud zaskočen a nepřemýšlel jsem, co dělám. Povolat mlhu je běžné opatření, pokud tě při námořní bitvě ohrožuje nepřátelská přesila. Co navrhuješ?“

„Nech ji zmizet. A u Albů, ovládej se a nenazývej kentaury našimi nepřáteli!“

Elodrin opsal levicí kruh a zašeptal slovo, připomínající skučení větru. Takřka ve stejném okamžiku protrhal mlhu poryv vichru.

Obklopoval je hustý zástup kentaurů. Stovky se jich shromáždily v širokém kruhu a zíraly na ně. Někteří neklidně hrabali kopyty nebo mrskali oháňkami. Ve vzduchu se vznášelo takřka hmatatelné napětí.

Náhle se řada kentaurů rozestoupila. Do kruhu vstoupili Orimedes a Katander.

Kníže stepních jezdců se provinile usmál. „Slyšel jsem, že došlo k malé strkanici… Mrzí mě, že s vámi trochu smýkali. Doufám, že se nestalo nic vážného.“

„Trochu smýkali,“ zasyčel Elodrin tak tiše, že ho mohli slyšet jen elfové kolem něj. „To je trochu slabý výraz.“

Ollowain položil konejšivě knížeti ruku na paži. „Ovládej se. Jsou velmi útlocitní, když je kárána jejich pohostinnost.“

„A já jsem útlocitný host, když jednomu z mých společníků zlámou kosti,“ odvětil kníže, jen aby vzápětí nasadil diplomaticky chladný úsměv. „Ale nejsem hlupák. Umím zacházet přátelsky i se spojenci, kterými pohrdám, pokud se mi to zdá výhodné.“

„Uvítejte naše hosty,“ zvolal Orimedes hlasitě. „Mezi vámi stojí mistr šermíř Ollowain. Postrach trolů a hrdina z Phylanganu. Přišel se svou družinou, aby s námi slavil.“

Ollowainovi neušla špička namířená proti Elodrinovi, kterého Orimedes bez okolků ponížil na „družinu“, i když byl ještě včera vrchním velitelem armády.

Jásot nebyl tak mohutný, jak šermíř očekával. Z tváří mnoha kentaurů vyčetl nedůvěru, ba dokonce nelibost. Elodrinovi se kvůli jeho odporu ke stepnímu lidu nepodařilo udělat si ze spojenců přátele. Kentauři bojovali, protože šlo o jejich vlast. Věci elfů nesloužili.

Co Ollowaina také zneklidňovalo, byla skutečnost, že po Melvynovi dál nebylo ani stopy. Obrátil se na Obilee. „Odveď Shandrala zpátky do jeho paláce! Postarám se, abys dostala doprovod z kentauřích válečníků, kteří jsou ještě střízliví. A zůstaň po boku knížete až do doby, než ode mě dostaneš písemný rozkaz, že smíš palác zase opustit.“

„Snad si nemyslíš…“

„Pokud Melvyn udělá, čeho se obávám, čeká nás válka ve vlastních řadách a vojsko zítra nevyrazí. Dávej na Shandrala pozor! Chraň ho za cenu vlastního života, i když ho nemůžeš vystát.“ Ollowain se oddělil od skupiny a rozjel se vstříc Orimedovi. Aniž by sesedl, sevřel knížete kentaurů v náručí.

Do jásavých výkřiků kentaurů se vloudil nový tón.

Z jejich řad vyrazil velký zjizvený válečník a rozběhl se k Ollowainovi. „Pamatuješ si na mě, šermíři?“

Jak by na něj mohl zapomenout! Co se pro všechny ostatní tady odehrálo před patnácti lety, událo se pro něj teprve před několika měsíci. Šermíř sevřel válečníkovo zápěstí. „Nikdy nezapomínám na hrdiny!“ zvolal hlasitě. „Senthor, tenhle paličák, nechtěl dokonce ani tehdy, když už jsme stáli zády k branám Nebeského přístavu, uznat, že je Phylangan ztracen. Byl jedním z posledních, kdo pevnost opustili. Rád tě vidím.“ Přitom Senthor vypadal žalostně. Zestárl. Život ve stepi ho vyčerpal. Pod kůží se mu rýsovala žebra. S ním by už žádnou bitvu nevyhráli.

Starému kentaurovi stály v očích slzy. „Jsi jedním z nás, šermíři. Při bojích na barikádách jsi mi zachránil život. To ti nikdy nezapomenu. Jediné slovo a zemřu pro tebe.“

Ollowain si na to nevzpomínal. Bojová vřava ve Phylanganu byla tak vražedná a nepřehledná, že neustále jeden druhému zachraňovali život nebo za sebe také umírali. „Nezachránil jsem tě přece proto, abys při nejbližší příležitosti odvrhl svůj život, Senthore. Doprovoď mě na step, až přijde čas, a zabij pro mě nějakého trola. Nic jiného od tebe nežádám. Chci vidět tam venku toho Senthora, který se mnou už ve Phylanganu bojoval bok po boku.“

Kentaur si přitáhl Ollowainovu hlavu. Šermíře udeřil do tváře jeho vlhký dech, páchnoucí anýzem. Senthor ho políbil na rty.

Šermíř klidně přetrpěl jeho citový výlev. Když ho kentaur zase pustil, tasil zbraň a namířil ji k nebi. „S tisícem válečníků jako ty bych troly zastavil před branami Feylanvieku, Senthore.“ Odmlčel se a zahleděl se do vousatých tváří kolem sebe. Tvrdých tváří, poznamenaných větrem a sluncem i strádáním ve stepi. Tváří, v nichž planuly hrdé pohledy. „Ale vidím tady víc než tisíc tobě podobných, Senthore.“ Šermíř si vzpomněl na proslovy Lambiho, Fjordlanďana, se kterým bojoval. Svými drzými řečmi si dokázal získat srdce vojáků dokonce i v zoufalé situaci. „Zdá se, že jsi v době, kdy jsem byl pryč, oplodnil spoustu klisen. Vidím tady víc než tisíc válečníků tvého zrna. A proto říkám: Konec s čekáním! Vydejme se k trolům. Nechte je ochutnat svá kopyta! A až s nimi skončíme, neodváží se ani za sto let vkročit do stepí Větrné země, to slibuji!“

Ollowain ukázal na zrzavého válečníka uprostřed davu, který se ještě nepřidal k jásotu. „Budeš u toho, až budeme dávat trolům co proto?“

„Jo, jasně,“ vyrazil ze sebe rozpačitě.

Šermíř se obrátil k dalšímu. „A ty? Máš kuráž hledět, jak trolové útočí, a čekat, až jim uvidíš bělmo, a teprve pak zvednout luk, nebo bys chtěl raději zůstat tady a hlídat dobytek?“

„Půjdu s tebou, šermíři!“ zvolal válečník nadšeně.

Ollowain se široce rozmáchl. „A jak je to s vámi? Chcete ukázat mým elfím válečníkům, že na světě není nic, co by dokázalo zastavit útok tisíce kentaurů? Jste k tomu odhodlaní? Jdete se mnou?“

„Jdeme s tebou, šermíři!“ zaznělo ze stovek hrdel. Teď se všichni tlačili dopředu. Každý se chtěl Ollowaina dotknout, poklepat mu na rameno nebo s ním vyměnit pár slov. Vyzvedli ho ze sedla a nechali ho procházet po svých dlaních zvednutých vysoko nad hlavu. Vojevůdce se na nejistém podkladu pohyboval elegantně jako tanečník. A setkání s davem si užíval.

Na okamžik dokonce zapomněl na své špatné svědomí. Ale to netrvalo dlouho. Bylo dobře, že kentauři ho teď budou poslouchat ochotněji. A že budou bojovat tvrději, protože uvěřili jeho slovům a považovali vítězství za možné. Pak si rázem uvědomil, že mu zbývají už jen čtyři dni života. Musí najít svého nástupce. Někoho, kdo bude schopen použít strategii ústupu do rozlehlých prostor Větrné země tak, aby Emerellini spojenci nakonec zvítězili.

Trvalo dost dlouho, než se Orimedovi a jeho osobní stráži konečně podařilo vyzvednout Ollowaina zpátky do sedla a zaštítit ho před nadšenými válečníky.

Kníže kentaurů se na něj usmíval. „To je lepší než to nejlepší, co může nabídnout ženská!“

„Byl to dobrý pocit!“ souhlasil.

„Ale no tak! Dobrý pocit? Bylo to dokonalé. Bylo to…“

„Zašel jsi se Shandralem příliš daleko. Mohl zemřít.“ Ollowain hovořil tiše a podezíravě pokukoval po Elodrinovi a ostatních elfech. Stáli kousek stranou a povídali si s Katanderem.

Orimedes rozzlobeně svraštil čelo. „Uštědřit tomu darebákovi výprask byl tvůj nápad! A přesně ten dostal. Zapomeň na to! Stojí za to, abychom se kvůli němu hádali?“

„Mám strach, aby…“

Orimedes zamával na válečníka, který jim přinesl dva stříbrné poháry s vínem. „No tak, zapomeň na toho chlapa. Napij se! To je nejlepší červené z jedné malé zátoky u Vahlemeru. Vlastně leží až moc severně, než aby se tam dalo pěstovat víno, ale pobřeží omývá teplý proud a klima je nádherně mírné. Ochutnej ho, na nic lepšího nenarazíš. Stojí tolik stříbra, kolik váží.“ Kentaur pozvedl pohár a kývl na Ollowaina. „Na vítězství!“

„Na ty, kteří se vrátí,“ odvětil mistr šermíř.

Orimedes si povzdechl. „Máš zase jednu z těch svých nálad? Copak vůbec nemáš radost, že jsi tady?“

Co na to mám říct? pomyslel si šermíř hořce. Mířil do bitvy, ze které se nesmí vrátit. A dlužil Emerelle, že to nikomu neprozradí. Takže se přiměl k úsměvu. „Jsem rád, že tě zase vidím a můžu si s tebou povykládat.“

„No vida! To už je lepší. Slibuju, že ti tohle červené zažene splín. A co se týče tažení…“ Náhle se kolem něj Orimedes protáhl. „Hej, Nestheusi, sem!“

Zamířil k nim mladý kentaur, který předtím hodil míč Shandralovi. Vedle něj jel Melvyn. Oba se usmívali jako malí kluci, kterým se právě podařila skvělá lumpárna. Vlčí elf cestou nedbale kroužil míčem nad hlavou.

„Vyhráli jsme?“ zavolal na ně Orimedes.

„Vyhráli!“ Nestheus měl rozbité rty a boky poznamenané oděrkami a ošklivými pohmožděninami. „Melvyn dostal balón přes čáru.“

Elf nevypadal o nic líp než kentaur. I on ledacos slízl, nezdálo se ale, že by mu to vadilo.

Ollowain oba pozoroval a přál si, aby byl zase tak mladý a drzý. Zapomenout při míčové hře na všechna trápení tohoto světa, to bylo záviděníhodné. Přesto nespustí Melvyna dnes v noci z očí.

PRAVDA

Obilee se vždycky považovala za shovívavou. Když ale Shandrala konečně uložili v jeho velkém domě do postele, nemálo se jí ulevilo. Kníže se během transportu probral z mdlob a strávil zbytek cesty sténáním a spíláním. Jeho nadávky přitom zjevně otřásly i otrlými kentaury.

„Dovolíš, abych se trochu porozhlédla po tvém domě, kníže? Náš velitel si dělá starosti o tvou bezpečnost a já jsem odpovědná za tvé zdraví.“

„Madrog se už o to postará! Pošli pro mého velitele koboldů! Proč tu ještě není?“

Shandralovo lože obklopovaly koboldí služky v jednoduchých šatech barvy mořské zeleně a s bílými čepci na hlavách. V rozích stálo také několik strážných a dávali si záležet, aby byli co nejméně nápadní. Zjevně se báli, že by je Shandral mohl činit zodpovědnými za svou nehodu.

„Řekni tomu svému Ollowainovi, že jsem ho prokoukl. Byl to pokus o vraždu a já ho za to povolám k zodpovědnosti! Ať mu shnije krev! Nejsem mužem meče, ale nejsem bezbranný. Ten ničemný královnin patolízal chtěl, ať mě rozmačká vlastní kůň. Ještě bude proklínat den, kdy jsme se poprvé setkali. Vyřiď mu to!“

Obilee se zhluboka nadechla a pokusila se zachovat klid. „Informuji Ollowaina o tom, cos řekl. A teď dovol, abych se vzdálila.“

Shandral máchl rukou a trhl sebou při tom bolestí. „Ano, pryč s tebou! Už nemůžu vás, odporné žvanily, ani vidět. Pryč…“ Zasadil koboldí ženě takový pohlavek, že upadla. „Dávejte pozor, co děláte, mizerná havěti. Dalšího, kdo mi těmi svými nemytými křivými prsty způsobí bolest, nechám přibít na domovní zeď!“ Rozpřáhl paže. „Honem, rozstřihněte mi tu košili! A pak zavolejte pořádného léčitele. Jenom mi nevoďte do domu žádného mastičkáře!“

Obilee odcházela z místnosti. Shandral nebyl vůbec ošklivý muž. Ale jeho duše se zdála být skrz naskrz zkažená. Teď se projevovala jeho pravá tvář. Jaká to musela být noční můra patřit k jeho sluhům. Povykládá o něm Emerelle. Shandral byl ostudou všech elfích knížat. Možná ho bude moci královna zbavit vlády nebo aspoň odkázat do patřičných mezí.

Obilee vyšla na chodbu. Stěny byly obloženy tmavým dřevem. Dolů do vstupní haly vedly úzké schody. Všude byli sluhové, panovalo tu ale hrobové ticho. Obilee si všimla už v Shandralových komnatách, že koboldky nosily tlusté plstěné boty. Sloužící se pohybovali naprosto nehlučně. A každý, kdo se s ní setkal, sklopil zrak.

Těsně za dveřmi Shandralova pokoje chodba prudce zahýbala. Tento nepřehledný dům byl jako stvořený ke schovávání. Kdyby sem Melvyn opravdu přišel, nejspíš by se mu podařilo ukrýt bez větších problémů.

Obilee zaváhala jen na okamžik, pak se vydala chodbou, místo aby spěchala po schodech do vstupní haly. Ollowain ji prosil, aby dala na Shandrala pozor, a ať si myslela o knížeti Arkádie cokoliv, splní svůj úkol, jak jen to půjde. Aspoň si prohlédne okolní místnosti.

Když zabočila za roh, světlo se změnilo. Stěny lemovaly lampy z tmavě modrého skla. Po několika krocích chodba znovu zabočila. Nebyly tu žádné dveře. Po její levici visel těžký gobelín, znázorňující ponurou krajinu s útesy. Přímo k nim mířila galéra, na jejíž zádi planuly rudé lampy.

Za nejbližším ohybem zakrývaly chodbu těžké, černé sametové závěsy. Za nimi panovala tísnivá tma. Kontakt s látkou byl elfce nepříjemný. Zdálo se, jako by se sama od sebe pohybovala, jako by byla živá a toužila se dotknout její holé pokožky. Tady už koboldí sluhové nebyli. Ze závěsů vycházela těžká vůně. Připomínala ambru a opium.

Elfce přejelo po rtech cosi podobného kůži. Vrhla se vpřed a přikrčila se. Ztěžka dýchala. Točila se a pokoušela se sametu uniknout. Nic neviděla. Musela se slepě spolehnout jen na sluch, hmat a čich.

Začala přemýšlet o návratu. Ale nebyla si už jistá, kterým směrem by se měla vydat. Cítila se jako ve snu. Každý její pohyb narážel na podivný odpor, jako by plavala v hustém sirupu.

Náhle se objevilo světlo. Kalné, modré světlo, zastíněné tlustým sklem, ale přesto připomínající uprostřed tmy sametu slunce. Chodba se změnila. Už tu nebyly žádné ostré hrany. Stěny hladce přecházely ve strop. A světlo nevycházelo z olejové lampy. Do stěny byla zapuštěná velká, oválná čočka, zírající jako oko bez víčka.

Obilee přimhouřila oči. Ty vonné látky v sametu… Muselo do nich být přimícháno něco omamného. Co je to za dům? Co tím Shandral sleduje? Obilee o něm slyšela různé fámy. Údajně patřil k Alathainým učedníkům, oněm elfům, kteří se oddávali hanebné, temné magii. Kouzelníkům, kteří nerespektovali žádné hranice a které vehnala touha po vědění do nejhlubších propastí. Byla tato chodba odrazem toho, co se odehrávalo v Shandralově hlavě? Co sledoval tímto kabinetem hrůzy? Vypadal takto svět, ve kterém se cítil dobře?

Jen ať ho Melvyn klidně dostane! Elfka cítila na jazyku hořkou pachuť. Smysly měla omámené. Neustále ji pronásledoval pocit, že se na samém okraji jejího zorného pole pohybuje jakási stínová postava. A podlaha jako by pod jejími kroky povolovala jako husté bláto. Ovšem když se zahleděla na své nohy, viděla pod nimi jen tmavou kamennou podlahu. Tady nebylo možné zapadnout!

Musí pryč z toho domu, který je stejně nemocný jako jeho majitel. Zahleděla se k jemně povlávající stěně z tmavého sametu. Látka jako by na ni čekala. S odporem si vzpomněla na její dotek. Tasila meč. Ale k čemu jí tady asi bude…

Rozhodla se pokračovat chodbou dál. Možná najde jinou cestu ven. I kdyby to bylo jen okno, kterým se dostane na svobodu.

Opatrně se plížila koridorem a stále znovu a znovu prudce otáčela hlavou, aby konečně zahlédla stín. Ale přelud jí neustále unikal. Nic jiného to přece nemůže být! Plod její fantazie, zrozený z omamných látek a strachu, který toto podivné místo vyvolávalo. Pach opia byl ještě stále všudypřítomný.

Každý krok připadal Obilee těžší a těžší. Opřela se o stěnu a snažila se nadechnout. K uchu jí dolehl tichý hlas, zpívající jakousi dětskou píseň. Ale slova byla popletená. Pořádně jim nerozuměla. Píseň se ozývala stále znovu a znovu. Jednotvárně a bez citu. Jako zaříkávací formule.

Obilee kráčela za zpěvem, dokud nestanula před zaoblenými dveřmi, natřenými vlhce se lesknoucím, tmavě červeným lakem. Stačil lehký dotek a otevřely se. Elfku udeřil do tváře zápach opia. Ve vzduchu se vznášel jemný kouř. Pohyb dveří rozčeřil v pokoji modrošedé víry.

Elfka vyděšeně ucukla. Ze stěn vyrůstaly hlavy. A ještě stále se rozléhal ten hlas.

Leť, květinová vílo, leť,

tvůj rytíř válčí teď,

tvá paní v Srdci říše sedí,

Srdce říše je stínů zemí,

leť, květinová vílo, leť.

Uprostřed místnosti stála velká postel. Na sněhobílém prostěradle ležela žena s dlouhými, černými vlasy. Její rty se bez ustání pohybovaly. Stále znovu a znovu zpívala dětskou rýmovačku, aniž by přitom otevřela oči. Byla zakryta tenkou pokrývkou. Její tělo se pod ní zřetelně rýsovalo. Vypadalo podivně… příliš krátce. Jednotlivé proporce se k sobě nehodily. Její nohy! Obilee odhrnula pokrývku. Elfka byla nahá, s tělem posetým dlouhými podlitinami, které hrály všemi barvami od modročerné po šedozelenou. A Obilee spatřila, co se jí stalo s nohama! Spatřila pravdu.

Tváře na stěnách se posměšně šklebily. Všechno jako by se otáčelo. A píseň neustávala.

Elfka zavřela oči, ale obličeje kolem ní stále vířily. Bylo jí zle. Z hořké pachuti v ústech se dávila. Pak za sebou zaslechla s děsivou jasností kovové cvaknutí. Zvuk pocházející od spouště kuše. Něco ji tvrdě zasáhlo do hlavy. Pronikavé světlo vymazalo tančící tváře. Vymazalo všechno.

VE ZVÍŘECÍ KŮŽI

Bubnování v táboře kentaurů ho zneklidňovalo. Lutin Nikodemus Glops ležel pod hustým keřem na břehu Miky a sledoval obrys hlídkového člunu, který se pomalu blížil. Ve Feylanvieku se něco změnilo. Kontroly na obou mohutných mostech přes řeku se zpřísnily. Náhle se na obloze vznášelo také mnohem více sokolů. Nemělo by smysl pokoušel se posílat dalšího poštovního holuba. Od rána s ním nenavázal spojení už ani jediný zvěd. Něco tam dole nebylo v pořádku! A on tady ležel a mohl jen čekat.

Nikodemus se zahleděl na špinavě bílý štít, opřený o kůl kousek od něj. V měsíční noci bude od řeky dobře viditelný. Nebyl ničím pozoruhodný. Jen potlučený, bezcenný cvičný štít. Nevzbudí pozornost. Snad je špicl na palubě člunu!

Ohně kentauřího ležení se zrcadlily na hladině líně tekoucí řeky. Proč měli kentauři najednou tak dobrou náladu? I když byl proud široký skoro míli, doléhal jejich jásot až sem. Co tam dole asi tak mohli oslavovat?

Tlumený zvuk vytrhl lutina ze zamyšlení. V bílém štítě vězela střela z kuše. Konečně!

Nikodemus zaryl prsty do suché země. Musel ještě počkat, než člun poodjede kousek pryč. Viděl obrysy elfa na zádi. Teď jen nepodstupovat žádné zbytečné riziko! Ještě včera nebyl na hlídkovém člunu žádný elf. Proč jsou najednou tak opatrní? Nezajali snad některého z jeho špehů? Nikodemus zatajil dech. Možná je vzkaz na šípu dokonce past. Zahleděl se podél břehu k mostu. Sotva před půlhodinou vyrazil jízdní oddíl elfů na průzkum do stepi. Je možné, že sesedli a teď tam na něj číhají?

Nikodemus sebou trhl. Při rytí v hlíně si zlomil nehet. Zatraceně! Liza nesnášela koboldy s nepěstěnými nehty. Musí se vzchopit! Vzdal se kvůli ní dokonce i okusování nehtů. A teď si jeden z nich zlomil. Taková hloupost! Proč se nedalo něco takového spravit kouzly? Jak se za ta léta natrápil s čarováním! A jaká byla odměna? Nedokázal si vyléčit dokonce ani zlomený nehet. Mistr Gromjan mu byl celé roky přísným učitelem. Ale nic kloudného z toho nevzešlo. Ležel v noci tady, na břehu řeky, místo v Lizině posteli. Žádný div, že se pro něj ani po tak dlouhé době ještě nedokázala rozhodnout. Sám by se pro sebe nerozhodl. Vážně! Takový ubožák, který pořád vyřizuje pochůzky pro svého velkého bratra. Co si s takovým chlapem počít?

Říční člun už byl mezitím hodný kus dál. Musí sebrat odvahu! Přitištěný k zemi se začal plazit vysokou trávou. Nožem přeřezal oba tenké kožené řemínky, kterými byl k dříku šípu přivázán pruh pergamenu.

V jasném měsíčním světle mohl zprávu snadno přečíst, i když měl jeho nejdůležitější zvěd opravdu mizerný rukopis. Nevěřícně zíral na dopis. Přečetl ho znovu. Jeho bratr Elija vždycky tvrdil, že jsou elfové šílení, toto ale zdaleka překonávalo všechny jejich dosavadní pošetilosti.

Zvěd zapsal veškeré počty. Byla to spousta válečníků. Ale trolové u Mordštejnu stále měli několikanásobnou přesilu. A pak ty rozkazy posbírat drát, hedvábí a skleněné lahvičky. Naprostá šílenost!

Nikodemus se svědomitě naučil zprávu nazpaměť. Tu chybu, aby přenášel poselství ve zvířecí podobě, už nikdy znovu neudělá. Se zamrazením si vzpomněl, jak ho před třemi lety skoro dostal ten lukostřelec. Bylo od něj ovšem také vysloveně pitomé pobíhat jako liška s koženým pouzdrem v tlamě a doufat, že je dokonale nenápadný. Ne, to se mu už nikdy nestane. Pečlivě roztrhal list pergamenu na tenké proužky a nasypal je do řeky.

Lutin se soustředil na liščí kouzlo. Pokaždé, když se proměňoval, to štíplo. Jaksi se mu nikdy nedařilo změnit podobu, aniž by to bolelo.

Nikodemus se chvíli vydatně věnoval srsti na zádech. Vždycky to bylo stejné! Sotva na sebe vzal liščí podobu, měl v kožichu hejno písečných blech. Zdálo se, že ho tajně sledují!

Neměl by s nimi raději ztrácet čas. Tři, nanejvýš čtyři hodiny a rozední se. Do té doby by měl urazit pořádný kus cesty. Do Mordštejnu je to daleko. Za svítání přijme podobu sokola. To už bude v bezpečné vzdálenosti od Feylanvieku. Tady by bylo čirou nerozvážností vznést se k nebi jako sokol. Tuší elfové, kolik zvědů mezi sebou mají? Nikodemus myslel na své kamarády a kamarádky ve městě. Riskovali pro Rudé čapky životy. Ale nikdo z nich nebude nikdy zapomenut.

Lutin si maloval, jak dorazí do trolího ležení a bude trvat na tom, aby ho okamžitě předvedli před mladého krále. Tato zpráva mu zaručí nesmrtelnost. Ještě za sto let bude jeho lid hovořit o hrdinovi Nikodemu Glopsovi!

KOBOLD SI JDE ODSKOČIT

Misht věděl, že není důvod Nossewovi něco vyčítat, ale kamarádův klid mu šel na nervy. Ležel na střeše, žvýkal kus pryskyřice a pozoroval průčelí Shandralova paláce.

„Myslím, že by Melvyn mohl občas nechat strávit noc na střeše i někoho jiného.“

Nossew se poškrábal ve vousech a neřekl nic.

Druhovo mlčení bylo stejně ubíjející jako TO mizerné čekání. Někdy jste měli pocit, že si Nossew spolkl jazyk. Misht neznal nikoho, kdo by byl tak málomluvný. Ale Nossew byl nadaný konstruktér zbraní. Vyrobil jejich opakovací kuše. Byly to skvosty. Neměly sobě rovna. Ještě nikdy neselhaly. Jednotlivé díly do sebe zapadaly podobně, jako do sebe zapadají kosti a šlachy živého organismu. Rudé čapky také chtěly jejich zbraně. Ale Nossew neměl rád jejich velitele. Nejspíš proto, že Elija Glops na jeho vkus příliš mluvil. O týden později vyhořela jejich dílna. Nepracovali v ní ještě ani půl roku. Všechno bylo nové. Pracovní stoly i budova. Půjčili si spoustu peněz. Peněz, které nemohli nikdy vrátit. Rudé čapky navrhly, že jim pomohou. Ale paličák Nossew si vzal do hlavy, že požár založily ony. Důkazy neexistovaly. Onen večer, kdy se s Elijou setkali, měl Nossew pocit, že ho svrbí vousy, jako by si v nich udělaly hřiště vši. Vždycky ho svědily, když byly za dveřmi mrzutosti. To mu stačilo jako důkaz, že Rudé čapky měly v požáru prsty.

Nossew se už zase škrábal. Mishta se pomalu zmocňoval nepříjemný pocit. Bohužel na téhle vousové věštbě něco bylo. Když trolové před čtyřmi měsíci skoro dostali jejich bandu, Nossew se taky pořád škrábal.

Kobold prověřil, zda zásobník na kuši dobře zapadá. Pak zbraní trochu zatřepal, aby se při nabíjení žádný šíp nezasekl.

Lehce se napřímil, aby měl lepší výhled na ulici. Rámus z kovárny přehlušoval všechny ostatní noční zvuky. Asi před hodinou v ní opět obnovili práci, krátce poté, co domů dopravili Shandrala. Misht by rád věděl, co se tomu darebákovi přihodilo. Nesl ho kentaur a byla u toho i velmi nervózní mladá elfka. Skoro je na střeše objevila.

Sotva zmizeli v domě, rozběhl se na všechny strany dobrý tucet sluhů. Shandral něco kul. Na to, abyste to vytušili, jste nepotřebovali žádné vousové věštby.

Misht pohladil rukojeť kuše. Šíp mezi oči, to byla medicína, kterou Shandral potřeboval. Melvyn jim vyprávěl, co kníže provedl své ženě.

Misht se zahleděl ke kovárně u hráze. Co to tam, k čertu, dělají? Jaký mají důvod pouštět se uprostřed noci do práce?

Nossew se už zase škrábal ve vousech.

„Poslyš, neměli bychom dát vědět Melvynovi? Tady přece něco nesedí. Mělo by se taky zjistit, co se děje v té kovárně.“

Nossew ukázal na balkón, přes který Melvyn pronikl do paláce. Za zábradlím se tam krčili pavoučí muži. Drželi v pohotovosti kuše a pozorovali ulici a okolní střechy. Právě objevil dalšího i u komínu na střeše západního křídla.

„Jaké darebáctví to tam chystají?“

Nossew samozřejmě neodpověděl. Místo toho vyplivl žvanec pryskyřice a přilepil ho na šindel na hřebeni střechy. Pak zarazil praporek.

„Někdy by docela pomohlo, kdybys rozlepil pusu!“

Jeho kamarád ukázal na ulici. Blížila se po ní celá kolona vozů. Kola byla omotaná hadry, aby železné obruče nedělaly na dláždění takový hluk. Ale při rámusu z kovárny to nebylo nutné. Vozy tiše klouzaly. Byly velké.

Brána paláce se otevřela. Na ulici vyběhli koboldi s pochodněmi a další pavoučí muži s kušemi. Pak se na prahu objevil i sám Shandral. Ztěžka se opíral o černou hůl a sledoval, jak na vozy nakládají bedny. Z velkého domu byly vynášeny i kusy nábytku a obrazy.

Nossew si odkašlal.

„Co?“ Misht se zahleděl na druha. Ten se divoce škrábal mezi nohama. „Co se děje? Zatraceně, nemůžeš mi ani říct, co je s tebou? Chce se ti čůrat?“

Kamarád se ušklíbl.

„Ne. Teď přece ne. K čertu, sevři si ho mezi stehny a zatni zuby. Teď snad nemůžeš…“

Nossew šplhal ze střechy.

„To snad nemyslíš vážně!“

Jeho druh zmizel ve tmě. Misht s tichým klením upřel pozornost zpátky na shon před Shandralovým palácem. První vozy už odjížděly. Nakonec vylezlo na bedny na korbě i několik koboldích služebných. Takže ten darebák stahuje ocas a utíká, pomyslel si Misht. Škoda, rád by viděl, jak Melvyn tomu tyranovi sfoukává svíčku.

Z domu vynesli elfku s dlouhými, černými vlasy. Zdálo se, že spí. Byla připoutána širokými koženými řemeny na nosítka. Uložili je do uzavřené drožky. Byla to snad ta ženská, které nadbíhal Melvyn?

Misht se ohlédl přes rameno. Jeho kamarád zůstával zatraceně dlouho pryč.

Odjely další vozy. Také pavoučí muži opustili střechy. Misht se nervózně rozhlédl. Měl by zjistit, kam zmizel Shandral. Měl jisté podezření… Už čekalo jen pět vozů. Z domu se vynořovali stále další pavoučí muži. Nebyl čas čekat.

Kobold se opatrně zvedl a přikrčen se plížil podél hřebene střechy. Kéž by mu jen Nossew kryl záda!

Po domovní zdi slezli už i poslední pavoučí muži. Předjely poslední vozy. Shandral nastoupil do poslední drožky.

Misht seskočil na střechu pod sebou. Pod nohama se mu uvolnila taška a sklouzla dolů. Ale rámus z kovárny přehlušil každý zvuk.

Jeden z pavoučích mužů se opozdil a pádil za posledním vozem. Jen s námahou se mu podařilo zachytit a skočit na stupátko. Tmavě šedý plášť mu povlával ve větru. Držel se jen jednou rukou. Druhou se jako o život škrábal ve vousech.

Misht zadržel dech. Nossew! Co dělá ten zatracený idiot na voze? Musí přece taky tušit, kam kolona směřuje.

Když přetížený vůz najížděl do prudké zatáčky, uvolnily se ze zadních kol hadry.

Misht skočil na další níže položenou střechu. Teď utíkal, aniž se by snažil nějak skrýt. Konvoj přejížděl zastřešený dřevěný most. Dusot kopyt na prknech se rozléhal jako vzdálené dunění hromu.

Na opačné straně kanálu se k uprchlíkům připojil oddíl kušiníků. Pochodovali stejnoměrným krokem, kuše na ramenou, pláště srolované a ovázané kolem hrudi. Copak s sebou Shandral odváděl všechny své jednotky?

„No tak, Nossewe, seskoč! To už stačilo. Všimnou si, kdo jsi!“

Drožka knížete zpomalila, protože se vozy nahromadily v zácpě.

Misht přesprintoval mechem pokrytou, kluzkou šindelovou střechu mostu a podařilo se mu konvoj dohnat. Přes vozy viděl Náměstí stříbrného světla.

Shandralův kočí nadával jako dráteník a tloukl ostatní vozky dlouhým jezdeckým bičíkem. Přetížené povozy se daly ztěžka do pohybu a vytvořily uličku právě tak širokou, aby jí mohl kočár knížete projet.

Misht zřetelně viděl přítele, který ještě pořád stál na stupátku. Co si Nossew dokazoval? Nebylo možné zůstat uprostřed Shandralovy družiny neodhalen.

Kočár mířil doprostřed náměstí. Do dláždění z kočičích hlav byla zasazena obrovská hvězda z pestrobarevných kamenů. Města velká jako Feylanviek se formovala na křižovatkách důležitých obchodních cest. Obec vznikla tady, ve vysušených mokřadech, protože až sem byla Mika dokonce i za nízkého stavu vody splavná. Ležela tu, protože poblíž vedla stepí medová stezka, prastará obchodní cesta spojující sever se západem. A ležela tady, protože toto bylo jedno z mála míst ve stepi, kde se nacházela velká albská hvězda. Kousek za hranicemi města byla dokonce ještě jedna, v níž se křížilo šest zlatých stezek. Kdo cestoval severem Větrné země, ocital se takřka nevyhnutelně ve Feylanvieku, ať už se pohyboval po prašné zemi, putoval po vodě nebo se svěřil zlatým stezkám vedoucím nicotou. A každý, kdo spěšně opouštěl město, přicházel na náměstí s hvězdou.

Když Shandralův kočár zastavil, Nossew seskočil. Pospíšil si otevřít dvířka, a když Shandral sestupoval, hluboce se uklonil. Jeho tvář tak zůstala nepoznána.

Elfí kníže kulhal jako vyřazený koboldí veterán. Ztěžka se opíral o černou hůl. Kolem vládlo ticho. Z dálky se neslo bušení kladiv z kovárny a Misht měl pocit, jako by udávalo rytmus jeho srdci. V hrudi mu bolestivě tepalo. Po krkolomném úprku po střechách ztěžka dýchal. Pevně svíral rezavou větrnou korouhvičku na vrcholu věžičky, vyrůstající z křídla velkého cechovního domu. Mishtovi už bylo jedno, jestli je ho z náměstí vidět. Důležité pro něj bylo jen to, aby mu nic neuniklo.

Uprostřed náměstí se náhle vztyčil oblouk ze zářivě stříbrného světla. Byla to brána do temnoty. Misht věděl, že tam musí být i zlatá stezka, ale povozy mu zakrývaly výhled.

Shandral mávl na vozy a kolona se dala opět pomalu do pohybu. Několik koní se plašilo a museli je hnát branou bičem. Když ani rány nepomáhaly, zavázali jim oči a sluha je za uzdu zavedl do nicoty.

Vůz za vozem mizely branou. Pak následovali v troj stupech kušiníci. Nakonec zbyl na rozlehlém náměstí jen Shandralův kočár. Kníže se k němu belhavě vrátil. Nossew mu otevřel dvířka.

„Nech už toho,“ zapřísahal ho Misht šeptem.

Kočí práskl bičem koním nad hlavou. Nossew zavřel dvířka. Pak vyskočil na stupátko a kočár zmizel ve stříbrné bráně.

Misht počkal, až kouzlo pominulo a náměstí osiřelo v měsíčním světle. Do poslední chvíle doufal, že si to Nossew ještě rozmyslí a vrátí se branou dřív, než se zavře. Ale ten paličák měl jiné plány.

Ztracená vojenská holínka, ležící v kaluži, byla tím jediným, co zbylo z Shandralovy domácnosti.

Misht slezl z korouhvičky a opatrně sešplhal ze střechy. Bylo načase najít Melvyna.

ŽIVÉ STŘÍBRO

Ganda zhnuseně hleděla na stříbrnou ruku, ležící před ní na modrém sametu. Byla uměleckým dílem, o tom nebylo pochyb. Končila koženou klapkou, podobnou té, která chránila pahýl Gandiny paže.

„No tak pojď,“ řekla Rika. „Ohmatej si ji. Nekousne tě.“

Ganda se na čarodějnici nedůvěřivě podívala. „Neprosila jsem se o tu ruku.“

Myšálek Širokonosík se postavil na sametovou látku a zahákl si palce do vesty. „Víš, kolik práce na tom bylo? Když jsi spala, přesně jsem ti vyměřil ruku. Znám ji nejspíš líp než ty. Mozoly, články prstů, nateklý kloub na prsteníčku i starou jizvu na její hraně. Změřil jsem ti kosti.“

Gandě přejel mráz po zádech. „Jak je to možné, když mám na prstech dosud maso?“

Širokonosík se drze ušklíbl. „Tajemství mého cechu.“

„Do kterého cechu že jsi to patřil? Zase mi to vypadlo.“

Myšálek zavrtěl hlavou. „Ne, nevypadlo. Nikdy jsem ti to neřekl. Jsem napravovač.“

„Napravovač? Co to má být?“

„Je kouzelník, a to jeden z nejnadanějších, jaké znám,“ vložila se svým sametovým hlasem do hovoru Rika.

Je zázrak, přemítala Ganda, že někdo může být tak ošklivý, až dokonce i slepice zavírají oči, aby se na něj nemusely dívat, a přitom být obdařen takovým hlasem. Skoro jako by se příroda pokusila při tvoření aspoň na poslední chvíli poopravit výsledek.

Širokonosík zavrtěl hlavou. „Nejsem žádný zvláštní mág. Snažím se napravovat nedostatky. Někdy se mi podaří svět maličko vylepšit.“

„Ach, je příliš skromný,“ odvětila Rika. „Zapomeň na jeho velikost. Kdyby měla tělesná velikost něco společného se schopnostmi, musel by být obr. Na vlastní oči jsem viděla, jak vytvořil zraněnému motýlovi křídlo z živého stříbra. A ten dokázal zase létat. Měla jsi to vidět, Gando. Bylo to prostě úžasné! Letěl, jako by mu nikdy nic nechybělo.“

„S křídlem ze stříbra?“ vyptávala se lutinka. „Nebylo příliš těžké?“

„Ze živého stříbra, Gando. Ze živého stříbra! V celém Albenu je sotva hrstka alchymistů, kteří dokážou tento kov vytvořit.“

„Ach, takže je navíc i významným alchymistou,“ zamumlala lutinka.

Širokonosík pokrčil rameny. „Nemusíš tu ruku přijmout. Je to dárek. Myslím, že je jedním z nejlepších kousků, jaké jsem kdy vyrobil.“

„Jak jenom může být někdo tak nevděčný!“ láteřila Rika. „Copak nemáš špetku taktu? Víš, že Širokonosík za poslední dva dny ani nezamhouřil oko, protože práci se živým stříbrem není možné ani na okamžik přerušit, než je dokončena? Jinak se totiž dílo zničí. Kov ztvrdne, kouzlo pomine a všechno je nanic.“

Ganda se znovu zahleděla na ruku. „Co to znamená, že kov ztvrdne?“

„Dotkni se ruky, pak pochopíš,“ řekl myšálek jemně.

„No tak dělej,“ naléhala Rika. „Bez Širokonosíka by ses ani nedostala ke mně a ještě pořád bys krvácela někde venku v lese. Je nejstatečnější ze všech obyvatel Yaldemee. Ostatní totiž bez výjimky někam zalezli, když uviděli toho elfa. V krví potřísněném oděvu vypadal děsivě. Domnívali se, že trolové už pronikli do Srdce říše. Jen Širokonosík se s ním odvážil setkat. Napravil nedostatek pohostinnosti a zavedl vás oba sem. A dobře udělal. A teď by ses měla osvědčit jako napravovačka ty a odčinit svůj nedostatek zdvořilosti, i když jsi lutinka. Chop se té ruky a pořádně si jeho práci prohlédni.“

Těm dvěma se vážně podařilo probudit moje špatné svědomí, pomyslela si Ganda. Nechtěla být nezdvořilá. Ale stříbrná ruka jí naháněla strach. Až dosud se neodvážila na svůj pahýl ani pohlédnout. Prostě ještě nebyla připravena čelit skutečnosti. Nejraději by jen tak ležela v rákosové chatrči, zírala před sebe a tiše nadávala na celý svět. Ollowain ji sem prostě odložil, když už ji nepotřeboval. A ukradl i knihu. Rozhněvaně si vzpomněla na to, co jí vyprávěla Rika. Ten mizera! Vzal jí knihu a vyhrožoval jí královniným katem. Pěkně se z toho vyvlekl. Neporušil iskendrijské zákony a z ní se stala okradená zlodějka, která se musela obávat kata, kdyby se vydala do Emerellina hradu žádat spravedlnost.

Emerelle svého falešného hrdinu určitě bohatě odměnila. V Melianderově knize bylo jistě zaznamenáno vše, co k vyhnání Yingizů potřebovala. Ganda cítila její sílu. Ta kniha byla nebezpečná. Dost nebezpečná, aby zničila stíny, kterým jinak nemohlo nic vzdorovat. A až bude tento hrdinský čin uskutečněn, bude Ganda nespíš ráda, když v celém příběhu skončí aspoň jako poznámka pod čarou. Chudá zmrzačená lutinka… Jakže se jmenovala ta okradená zlodějka? Stala se z ní komická figurka, protože byla hloupá a důvěřovala mistru šermíři.

V posledních dvou dnech si Ganda často vzpomněla na příběh mistra zlodějů Cabaka. Každý příslušník jejího lidu znal jeho osudy. To, co se Cabakovi přihodilo, jí mělo být ponaučením, aby si s Emerelle nezačínala!

„Gando?“ zeptal se myšálek tiše. „Mám se stavit později? Chtěla bys raději zůstat o samotě?“

Lutinka si povzdechla. Rika měla pravdu. Měla by se na Širokonosíkovu ruku aspoň podívat, dlužila mu to. Nesmí se o ní přece říkat, že je nevděčná jako elfka. Ještě stále váhavě natáhla ruku.

Stříbro bylo teplé. Živé. Nevěřícně zvedla skvost ze sametového lůžka. Bylo to, jako by někomu podávala ruku! Stříbro pod jejím dotekem lehce povolilo, úplně stejně, jako by to udělala ruka z masa a šlach.

Celá znejistělá se podívala na Širokonosíka. „To je vážně stříbro?“

Na myšálkovi bylo patrné, jak je na svou práci hrdý. „Kdysi bylo. Začal jsem pracovat s velmi čistým stříbrem a přidal různé další kovy. A magii. Vězí v tom veškeré mé znalosti o anatomii. Uvnitř ruky je přesná kopie každé kosti. Napodobil jsem i šlachy a svaly. Jsou tam jemná tažná lanka a navijáky z drátu, který jsem vyrobil ze stříbrné oceli. Jediný rozdíl ve srovnání se skutečnou rukou spočívá v tom, že ti ta stříbrná umožňuje podstatně silnější stisk. A… no, nebudeš v ní mít cit. Nebudeš vnímat bolest, žár ani zimu.“

Ganda položila ruku zpátky na samet. Natáhla vedle ní pravačku a srovnávala umělou končetinu s tou, která jí zůstala. Hrozila se toho, že by něco uměle vytvořeného mělo nahradit cosi přirozeně narostlého. Krátká doba strávená v chatrči Riky ji už naučila, jak bezmocná je i v nejbanálnějších záležitostech, protože jí chybí ruka. Tak třeba si nedokázala šňůrky na šatech uvázat na mašličku. Když se chtěla obléct, musela se doprošovat jako dítě! Připadalo jí to ponižující, i když jí Rika vždycky ráda pomohla.

„Víš, že my lutinové umíme dobře přijímat podobu zvířat. Co se stane, když se proměním?“

Širokonosík se poškrábal za uchem. „No, to by byl vážně problém. Trvalo mi spoustu hodin, než jsem našel řešení. Jak víš, obklopuje všechno živé aura. Až s tebou ruka splyne, splyne i s tvojí aurou. Myslím, že se promění s tebou! Naprostou jistotu ale budeme mít až ve chvíli, kdy to zkusíme. Odvážil jsem se v tomto případě do nových oblastí. Až dosud jsem nemusel vytvořit umělou končetinu, která by musela měnit svou podobu.“

Gandě se sevřel žaludek. „Co to znamená, až se mnou splyne?“

Myšálek odhrnul ochrannou klapku na konci ruky, takže byly vidět dráty a ze stříbra vymodelované kosti. Ganda s překvapením zjistila, že je ruka dutá. Předtím na ni působila masivně.

„Až ti nasadím ruku na pahýl, udělám kouzlo, kterým se kosti, svaly a šlachy spojí se živým stříbrem. Protéza bude stejně pohyblivá jako ruka z masa a krve. Mohla bys s ní hrát na flétnu nebo na harfu. Okamžik splynutí je bolestivý. Rika ti určitě dá některý ze svých zázračných lektvarů, které zmírní bolest. Po dvou nebo třech dnech bolesti úplně zmizí. Ale ve chvíli splynutí ti několik drátů pronikne hluboko do masa. Živé stříbro se s tebou spojí.“

Na představě, že se jí dráty zahryznou hluboko do masa jako červi, bylo něco odpudivého. Lutinka se s novým odporem zahleděla na ruku. „Je možné ji znovu sundat, když se s ní nesžiju?“

„No,“ Širokonosík se vyhýbal jejímu pohledu. „Je ti jasné, že až ji připevním, ruka s tebou opravdu splyne. Sundat ji… To by bylo jako amputace. Byl by třeba nůž.“ Zamyšleně se zatahal za nos. „Ale neměla bys takhle uvažovat, Gando. Ještě nikdo mě nikdy neprosil, abych mu sundal protézu ze živého stříbra.“

„Máš něco k pití, Riko? Něco pořádného? Silnou kořalku nebo těžké víno?“

Když Rika vstala, spadla jí z ramene malá zelená ještěrka, kterou měla vpletenou do vlasů. Zvířátko bezmocně mávalo nožičkama ve vzduchu. „Takže ses rozhodla,“ pronesla čarodějnice vřelým hlasem.

„Rozhodla jsem se, že to přenechám osudu. Jestli máš v chatrči dost pálenky, abych se opila do němoty, ruku si vezmu. A jestli ne…“ Pokrčila rameny. „Pak prostě osud rozhodl jinak.“

„Máš takový strach?“ zeptala se Rika soucitně.

Ganda nesnesla pohled jejích plazích očí a odvrátila se. Ale Rika měla pravdu. Ganda měla strach. Strach z bolesti. Strach z toho být mrzákem. Strach, že jí bude ruka viset na krku jako mlýnský kámen, když se pokusí proměnit.

Čarodějnice odsunula stranou několik rákosových rohoží a pod nimi se objevilo velké dřevěné víko. Poklepala dlaní na zámek a něco zamumlala. Rezavé panty zapískaly jako sokol ve střemhlavém letu. Víko se jako pod dotekem neviditelné ruky otevřelo. Rita měla v podlaze zjevně schovanou velkou bednu. S tichým mumláním se v ní chvíli přehrabovala. Vyhodila ven svazek amuletů. Pak krátce střižené černé šaty, velký zprohýbaný klobouk a několik tenkých sešitků ze zažloutlého, levného papíru.

Ganda se předklonila. Jeden ze sešitků jí připadal povědomý. Desky měl úplně ošoupané. Nevěřícně přečetla titul.

PROTI HRÁČSTVÍ A OPILSTVÍ

Polemický spis ctihodného Eliji Glopse, zakladatele Ligy na ochranu

vnitřní velikosti Albenu

Lutinka sáhla po ostatních sešitech a četla názvy. NA ČÍ STRANĚ STOJÍŠ? ZROZEN K VLÁDNUTÍ? O DIALEKTICE BEZMOCNOSTI, KOBOLDOVÉ, VZHŮRU KE SVĚTLU a DRŽTE SE, STATEČNÉ RUDÉ ČAPKY. Všechny byly sepsány Elijou Glopsem.

„Riko!“ Širokonosík couvl až k bedně.

„Co?“ Čarodějnice se napřímila. V každé ruce držela zazátkovanou láhev. Malá ještěrka si zalezla zpátky do jejích vlasů a usadila se jí nad čelem.

„Viděla ty sešity.“

Rika klidně odložila láhve. Zatímco se falešně usmívala, hrabala se dál levačkou v bedně. „Umíš vůbec číst, srdíčko?“

Ganda se rozesmála. „Jestli umím číst? Většinu z těch sešitů neznám. Jsou nové. Ale tenhle…“ Zvedla obzvlášť ohmataný exemplář. „Ten je mi důvěrně známý! Dělala jsem pro Eliju korekturu obtahů PROTI HRÁČSTVÍ A OPILSTVÍ.“

„Elija Glops nedělá žádné chyby!“ prohlásil Širokonosík rozhořčeně a Rika se podívala na Gandu způsobem, z něhož jí přeběhl mráz po zádech.

„Poslyš, Riko. Nevím, co vy dva máte, ale znám Eliju Glopse dobře. Opravdu dobře…“ Zaváhala. Možná bylo rozumnější neprozradit, jak blízcí si kdysi byli.

„Opravdu dobře?“ zeptala se Rika číhavě.

„Ano. Já… znám celou jeho rodinu. Jezdili jsme na stejných rohatých ještěrech. A jeho malému bráškovi jsem měnila plínky.“

„Mluvíš o veliteli Nikodemovi?“

Ganda málem vyprskla smíchy, ale Rika se chovala tak podivně… Podle toho, jak hovořila o utřinosovi Nikodemovi, se chystala nejspíš v příští chvíli začít tvrdit, že si nikdy nedělal do kalhot. Co se, proboha, stalo od chvíle, kdy opustili Iskendrii? Odkud znala čarodějnice, obývající rákosovou chatrč, Eliju a Nikodema? A jak se dostala k Elijovým spisům?

„Byla jsem kdysi Elijovou znalkyní stezek. Prováděla jsem ho zlatou sítí.“

„A proč jsi ho opustila, srdíčko?“

„O opuštění nemůže být řeč! Byla jsem na návštěvě u přítelkyně, která měla každou chvíli porodit. A najednou mě zavolala Emerelle k sobě na hrad. Nařídila mi, abych doprovázela na jedné výpravě toho elfa, který mě sem přivedl.“

„A ty jsi neměla nic lepšího na práci než Emerelle poslechnout?“ zeptala se Rika rozhořčeně. „Copak nevíš, že je velkou otrokářkou? Dokonce i tvůj elf z ní měl strach. A ten nevypadal, že by se hned tak něčeho polekal. Proč neznáš spisy starší víc než deset let, když jsi tak blízká Elijovi i jeho rodině?“

„Riko,“ pronesl Širokonosík opatrně. „Myslím, že s tím elfem pořádně zabloudili na albských stezkách. Kladl podivné otázky. Řekl bych, že byli tak čtrnáct let pryč.“

Ganda nevěřila vlastním uším. „Jak dlouho že jsme byli pryč? Čtrnáct let?“

„No tak to je asi štěstí, že už nejsi znalkyní stezek velkého Eliji Glopse. Představte si, že by Elija na čtrnáct let zmizel na albských stezkách. Těžko pomyslet!“

„Byla to past,“ pronesla Ganda, stále ještě omámená z informace, jak dlouho vlastně byli pryč. Vzpomněla si na kouzlo, které bylo potajmu vetkané do albské stezky, vedoucí do Iskendrie. Kdo by nic netuše otevřel bránu, vůbec by si ho nevšiml. Bylo to právě ono, co ji oloupilo o tolik let? Pro nezkušené poutníky bylo nebezpečné procházet zlatou sítí. Pokud cestovali méně významnými hvězdami nebo udělali při otevírání brány nějakou chybu, odneslo je to do budoucnosti. To se učil každý znalec stezek dřív, než poprvé pronesl branové kouzlo. Ale v Iskendrii použili velkou albskou hvězdu. Cesta měla být bezpečná! Ganda už putovala zlatou sítí nejmíň stokrát. Nikdy se nedopustila jediné chyby!

„Elija mi vždycky slepě důvěřoval,“ řekla a nervózně si olízla tlamu. Kdo měl takovou moc, aby zmanipuloval albskou stezku? A navíc způsobem, který takřka nebudil pozornost?

„Riko,“ řekl Širokonosík rozrušeně. „Na prvních stránkách KOBOLDOVÉ, VZHŮRU KE SVĚTLU píše velký Elija o Červeném klíčku. Vždycky nosila červené šaty. Takové šaty, jaké má Ganda na sobě. Popisuje je.“

Lutinka polkla. Byla překvapena, jak velmi na ni zapůsobilo, když zaslechla z úst někoho neznámého něžné jméno, které jí Elija před mnoha lety dal. Byl to jeho rozmar. Všem, kteří pro něj byli důležití, vymýšlel nová jména. Většinou měla něco společného s jejich zvláštnostmi. Ji nazýval klíčkem, protože mu otvírala brány k albským stezkám, když podnikal další dlouhou cestu. Svým způsobem ji Elija asi opravdu miloval.

„Velký Elija napsal, že Červený klíček odvlekli na hrad Světlo elfů, do temných žalářů velké otrokářky.“

„Nikdo mě nikam neodvlekl!“ prohlásila Ganda rozhodně.

Myšálek se rozrušeně zatahal za nos. „Ne, ne, nerozumíš tomu. Jsou velmi prohnaní. Často si ani nevšimneme, co s námi provádějí. Ale velký Elija zná všechny jejich triky. Jeho nemůžou vodit za nos.“ Širokonosík se rozběhl k sešitku na podlaze a rozčileně po něm tancoval. „To by sis měla přečíst. KOBOLDOVÉ, VZHŮRU KE SVĚTLU patří ke starším spisům. Elija se tam často zmiňuje o svých bývalých druzích. Až si to přečteš, všechno pochopíš, Červený klíčku.“

A ten je jedním z největších kouzelníků, pomyslela si Ganda. Zvedla sešit. Co o ní Elija asi napsal? Už dříve měl ten zvláštní dar, že mu lidé všechno věřili.

Lutinka listovala sešitkem. Vyskakovaly na ni jednotlivé věty. My všichni jsme dětmi Albů! Proč se k nám tedy elfové nechovají jako k bratrům a k sestrám? Proč jsme jejich sluhy, když jsme dětmi stejných rodičů? Probuďte se, utlačovaní! Nikdo se nerodí otrokem! Ale nikdo vám ani nesejme okovy, pokud tak neučiníte sami. Dokud sloužíme, jen posilujeme moc, která nám ohýbá hřbety.

Ganda se dokázala jen obtížně ubránit moci jeho slov. Možná má pravdu? Vzpomněla si na Ollowainovu zradu. Měla to vědět! Sloužit Emerelle byla chyba. Elija vždycky tvrdil, že ze styku s elfy nikdy nevzešlo pro žádného kobolda nic dobrého. A pokud šlo o ni, ukázal se být opravdu prorokem.

Rika zabouchla těžké víko bedny. „Jsi Červený klíček?“

„Kdysi jsem jím byla. Kým jsem teď, netuším.“

„Jsi mou sestrou, velitelko!“

„Velitelko? Nikdy jsem nebyla velitelka!“

„Ale ano, Klíčku. Ze všech dřívějších Elijových druhů se stali velitelé. Máš právo žádat tuto hodnost, sestro.“

„A proč jsem tvoje sestra?“ zeptala se Ganda popuzeně.

Širokonosík zahákl palce do vesty a skoro praskal pýchou. „Protože patřím k Rudým čapkám stejně jako Rika, velitelko. Když velitel Nikodemus před dvěma lety navštívil Yaldemee, naverboval nás.“

Gandě šla hlava kolem. Tohle už na ni bylo moc. Znala Nikodema jako potrhlého mladého lutina, který se sotva dokázal proměnit v zajíce. A Elija byl napravovatel světa, který neúnavně žvanil o otroctví koboldů, jemuž se ale ostatní spíš vysmívali, než aby ho brali vážně. Všechno jako by se teď převrátilo vzhůru nohama!

„Víte, kde teď Elija je?“

Širokonosík se už chystal něco říct, ale Rika do něj šťouchla prstem u nohy, až se svalil napříč rákosovými rohožemi. „Velký Elija spí jen zřídkakdy dvě noci na stejném místě. Má tam venku spoustu nepřátel. Elfové začínají pomalu chápat, že jsme prohlédli jejich lži. Ještě to není tak dávno, co kníže Arkádie vyslídil naši sestru Marthu. Říkalo se jí ‚Železná‘ a byla velitelkou Rudých čapek ve Feylanvieku. Když se Shandral dozvěděl o její tajné přezdívce, nechal ji odvléct do svých kováren. Vysmíval se jí a tvrdil jí, že se dá zprohýbané železo pod kovářskými kladivy zase vytvarovat. Zemřela strašlivou smrtí.“

„Velitel Škorpion ji pomstí!“ prohlásil Širokonosík s přesvědčením.

Rika se ušklíbla. „Vždycky se říkalo, že jsou Železná a Škorpion milenci. Kde byl, když ho potřebovala?“

„Určitě měl rozkaz se neprozradit.“

„Život není tak romantický, Širokonosíku. Spíš si myslím, že Škorpion slouží dvěma pánům.“

„A toho se bojíš i v mém případě, protože jsem byla tak dlouho u elfů,“ vmísila se Ganda do hovoru.

Rika si ji změřila svým hadím pohledem. „Na elfa není ten tvůj Ollowain zase tak špatný chlapík. Svým způsobem je dokonce rebel. Hodně toho pro tebe udělal, když tě…“

Ganda zvedla pahýl paže. „Ano, hodně toho pro mě udělal. Obelhal mě a okradl. Využil mě. Ty sama jsi mi to říkala. Proč bych ještě měla sloužit věci elfů?“

„Dobrovolně jsi poslouchala Emerelliny rozkazy, Gando, a to tě nestaví do zrovna dobrého světla. A ať si myslíš o Ollowainovi cokoli, nejdřív tě dopravil sem a udělal všechno pro to, aby o tebe bylo dobře postaráno. Teprve pak se vydal za královnou. Ostatně, jsem přesvědčena, že pokud jsi opravdu velitelka Klíček, dokážeš najít cestu k velkému Elijovi i bez nás.“

Ganda se zhluboka nadechla. Nedůvěra Riky nebyla úplně bezdůvodná. Na jejím místě by si patrně počínala velmi podobně. Vydá se k Čerňákovi. Při představě, že ho teď nejspíš také nazývají velitelem, se musela usmát. Čerňák byl ten nejtlustší kobold, s jakým se kdy setkala. Žil v Talsinu a byl Elijovým tiskařem. Vždycky věděl, kde se Elija právě zdržuje, protože ten si nechával stále posílat nějaké obtahy. Aspoň to tak kdysi bývalo.

Ganda si prohlížela ruku, ležící na sametové látce. Pokud se má vrátit ke svému dřívějšímu životu, bude potřebovat obě ruce.

„Bratře Širokonosíku, jsem připravena na tvé kouzlo.“

Myšálek se rozzářil. „Uvidíš, velitelko, že tvoje nová ruka bude lepší než ta stará.“

Rika jí podala jednu z lahví kořalky, kterou vytáhla ze skryté truhlice. „Měla by ses trochu napít. Bude to bolet.“

„Holt to budu muset vydržet. Chci, abyste mě hned zavedli k nejbližší albské hvězdě, až se ruka se mnou spojí.“

„Budeš velmi slabá. Není to moudré, Gando,“ namítla čarodějnice.

„Ztratila jsem víc než čtrnáct let. Elija už nemůže čekat. Musím se s ním setkat.“

„Zapomeň na své pochybnosti,“ řekl Širokonosík dojatě. „Slyšela jsi to, Riko? Tak mluví jen skutečná velitelka. Je to hrdinka.“

Čarodějnice zvedla stříbrnou ruku a odrhnula ochrannou klapku na pahýlu Gandiny paže. „Na to, že jsi ztratila čtrnáct let, máš podezřele naspěch. Den či dva navíc už není žádný rozdíl. A pokud jde o toho elfa, radím ti, abys hledala pravdu ve svém srdci. Doufám, že jsi o něj nepřišla spolu s rukou. Slova někdy zakrývají skutečnost jako závoj. Zaslepují rozum. Ošálit srdce je obtížnější. To je většinou naše vlastní dílo. A teď zatni zuby a posaď se, jinak se Širokonosík nedostane ke tvému pahýlu.“

OLLOWAINŮV SLIB

Mistr šermíř odhrnul závěs. Do pokoje se vplížily bledé paprsky světla. Nardinel ještě stále klečela vedle Obilee. Léčitelka se třásla vyčerpáním.

Ollowaina se zmocnila chladná zuřivost, když viděl všechny ty krvavé otisky nohou. Odtáhli elfku jednoduše stranou a vyklidili místnost. Při tom stále znovu a znovu procházeli velkou kaluží její krve.

Byl zázrak, že Obilee ještě žije! Střela z kuše ji zasáhla z příznivého úhlu a sklouzla po lebce. Elfka ztratila spoustu krve. Kdyby přišli jen o půlhodinu později, bylo by patrně po všem. Kobold, který informoval Melvyna, zachránil Obilee život.

Ollowain si dělal výčitky, protože nevzal v úvahu možnost, že by Shandral mohl uprchnout. A také si dělal výčitky, že se vůbec nechal strhnout k tomu, aby splétal intriky kolem údajné nehody knížete. Lži a pletichy mu nebyly vlastní! Ale Shandral se dobře vyznal ve všech temných stránkách duše. Samozřejmě prohlédl, co se na místě oslav opravdu přihodilo. Tedy skoro, protože jistě vycházel z toho, že je mu usilováno o život. Přitom šlo Ollowainovi jen o to, aby ho zlomenou rukou nebo nohou potrestal za zločiny, které unikaly spravedlnosti elfích zákonů.

Nardinel vstala. Tvář měla propadlou a kůži skoro průsvitnou. „Přežije to. Něco takového jsem ještě neviděla. Šíp jí vyryl do kosti hlubokou brázdu, delší než ruka. Ale neprorazil ji. Až se probudí, bude ji pořádně bolet hlava. Nejspíš se taky nedokáže upamatovat na včerejší večer. Ale jinak nezanechá zranění následky. Napravila jsem kost a uzavřela ránu.“ Léčitelka se unaveně usmála. „Na válečnici mi připadala velmi drobná, ale má v pravém slova smyslu tvrdou palici. Až se vrátíš z tažení, bude už moct nejspíš zase chodit a pošle k šípku každou mou radu, aby se šetřila.“

Melvyn po celou dobu neklidně přecházel místností sem a tam. „Byla tady, že?“ V dřevěných prknech podlahy byly vidět stopy po sloupcích postele. Pro Ollowaina bylo záhadou, proč nechal Shandral odnést celou postel. V domě sice chyběly i další kusy nábytku, ale žádné postele. Při spěšném útěku se člověk přece něčím takovým nezatěžuje! Venku na chodbě byly také zjevně sundány závěsy. Nezůstal tu jediný koboldí sluha, který by jim mohl říct, co se v posledních hodinách v paláci událo. Zmizeli dokonce i koboldové, pracující v kovárně.

„Proč tu všude visí ty odporné masky?“ Melvyn sevřel ruce v pěst. „Kéž bych toho mizeru rozpáral. Já…“ V očích se mu třpytily slzy hněvu. „Byl jsem v kovárně. Prohlédl jsem si ji. Už jsi tam někdy byl, Ollowaine? Viděls ty buchary?“

„Najdeme ho. A najdeme i Leylin.“

„Hezká slova! Vlci chrání nejslabší členy své smečky. A my… my nacházíme hezká slova. Kdo ví, co ještě Leylin udělá? Nemůžu tu přece sedět a…“

„Co chceš dělat? Kde ji chceš hledat?“ vyjel na něj Ollowain. „Myslíš, že je Shandral tak hloupý, aby utekl do svého knížecího paláce? To by bylo přece první místo, kde bys ho hledal. Jeho rodina má v Arkádii desítky velkých venkovských sídel. A to není všechno. Byl Alathainým žákem. Mohl by být klidně někde v Langollionu. Jeho učitelka by mu určitě poskytla útočiště. Zlatou sítí se může dostat na stovky míst, o kterých ani netušíme, že tam má přátele. Jak ho chceš najít? Nezbývá ti než čekat, až dostaneš zprávu od svého přítele Nossewa. A protože není kouzelník a nemůže se sám vydat po stezkách Albů, bude to trvat týdny, než o něm uslyšíš.“

„Chceš jenom, abych šel s tebou,“ pronesl Melvyn s chladným hněvem. „To je to jediné, o co ti jde, viď? Nechceš přijít o další válečníky.“

„Jsi pro mě opravdu velmi důležitý, Melvyne. Potřebuju, abys vyslídil zvědy trolů a nedovolil jim předat zprávy jejich armádě. Hlavně poslední den, kdy už budeme velmi blízko Mordštejnu. Když mi pomůžete, zachráníte spoustu životů. Spoléhal jsem na tebe. Samozřejmě můžeš taky vzít své muže a orly a vydat se pátrat po Shandralovi. Sice si nemyslím, že ho najdeš, ale nebudu tě nutit, abys mi sloužil. Kníže s sebou odvedl pět set kušiníků, které by naše armáda potřebovala. Tvůj hlouček bojovníků je menší, ale neméně důležitý. Jdi hledat Leylin a mnozí za to zaplatí životem. Bude to krev, kterou neprolil Shandral, ale ty. Vždycky přece rád vyprávíš o své vlčí smečce. Opustil by vlk svou smečku kvůli beznadějnému lovu? Ohrozil by ji? Řekni! Vím toho o vlcích jen málo.“

Z Melvynových chráničů paží vyjely dlouhé ocelové drápy. Elf zíral na své barbarské zbraně. Pomalu zvedl pravý spár.

Nardinel se postavila ochranitelsky před Obilee, která ležela v bezvědomí na podlaze.

Melvynova pravice se třásla. Přejel si ocelí po nahém předloktí. Zůstaly po ní čtyři krvavé brázdy. „Nemůžu ji prostě jen tak nechat na holičkách… Ani ji, ani svoji smečku. Nemůžu…“ Drápy se mu opět zakously do kůže. Ocel nepronikla hluboko, ale rány silně krvácely.

„Melvyne! Nedělej to! Potřebujeme tě silného a zdravého, slyšíš? Ještě dnes pošlu zprávu Emerelle. Zbaví Shandrala vlády. Najdeme ho. Věř mi, Melvyne! Po bitvě…“ Odmlčel se. Nesmí se ještě hlouběji zaplést do lží a intrik. Pro něj už žádné po bitvě nebude. Neměl právo Melvynovi něco slibovat. „Budu ti pomáhat, dokud uzvednu meč,“ pronesl mdle.

Elf zvedl zrak. Měl oči své matky. Vlčí oči! „Budeme Shandrala pronásledovat společně?“

„Dokud mě nohy unesou, to ti přísahám.“ Ollowain se cítil mizerně.

Melvyn se na něj zahleděl a v očích se mu zračilo veškeré duševní utrpení. „Nikdy jsem za ní neměl chodit. Já… přál bych si, abych byl muž jako ty. Královnin rytíř, nejčestnější válečník Albenu. Chci být tvým žákem, Ollowaine. Nauč mě být jako ty.“

Každé z jeho slov zasahovalo Ollowaina jako dýka. Chvíli se nezmohl na odpověď. Konečně ze sebe dokázal vyrazit stručné ano.

Melvyn zatáhl drápy. „Věřím ti. Já… je to… cítím se tak provinile. Víš, zpočátku…“ Sklopil zrak. „Byla to hra, která mi měla zkrátit nekonečné čekání. Víš, co se o mně říká… Ale opravdu ji miluju. Nesnesu pomyšlení na to, co jí Shandral provedl. Mám pocit, jako by mi žhavými kleštěmi rvali maso z těla. Já… pomoz mi, prosím! Budu za tebe bojovat. Splním každý tvůj rozkaz. Ale pomoz mi ji dostat pryč od Shandrala.“

Ollowain na to nemohl odpovědět. „Postarej se, aby byli tvoji muži připraveni. První zvědové musí vyrazit už dnes v poledne.“

Melvyn ještě chvíli čekal, zda šermíř neřekne víc. Když se tak nestalo, zklamaně přikývl a obrátil se k odchodu.

„Pošli nám dva muže s nosítky, abychom mohli Obilee odnést ke mně,“ zavolala za ním Nardinel.

Slyšeli jeho těžké kroky na dřevěné podlaze. Pak byl pryč, aniž by jí odpověděl.

„Zajdu pro nosiče.“

Léčitelka Ollowaina zadržela. Pronikavě se na něj zadívala. Tušila něco? „Pomůže nám,“ pronesla klidně. „Ale nedokážeš pro něj Leylin zachránit.“

Mistr šermíř si odkašlal. „Ach,“ bylo všechno, co ze sebe dokázal vypravit.

„Tyto helmy,“ pokračovala Nardinel šeptem. „Znám je. Takové přilbice se zvířecími maskami nosí Alathaininy stráže. Shandral nechává ve svých kovárnách zhotovovat zbroje a zbraně pro vojáky své učitelky. Ale tento pokoj nebyl jen místností, ve které vystavovali mistrovská díla černého kovářského umění. Necítils to?“

Ollowain stroze přikývl. Je možné, že jeho falešný slib přece jen neprokoukla? Jak mohla tušit, že hledá smrt! „Ten pach… Ano. Opium, že? Shandral jí ho nejspíš dal, aby zmírnil její bolesti.“

Nardinel se na něj smutně podívala. „Myslíš, že muž, který nechal své ženě rozdrtit kolena kovářskými kladivy, by jí pak dal opium, aby dokázala lépe snášet bolest?“

Ollowain bezmocně rozpřáhl paže. „Shandral je šílenec. Vůbec nechápu, co se mu honí hlavou. Možná svého ohavného činu litoval? Možná Leylin pořád miluje?“

Nardinel se nerozhodně zahleděla ke dveřím. Pak se sklonila k Obilee a zkontrolovala jí obvaz na hlavě. „Neříkej Melvynovi to, co ti teď svěřím. Neunesl by to. Ale měl bys to vědět, než spolu zahájíte pátrání, které může skončit jen krveprolitím a šílenstvím. Obávám se, že Shandralovi nestačí zničit Leylino tělo. Když zemře, odejde do měsíčního světla nebo se znovu narodí. Se svým životem se zbaví také všeho, co bylo spácháno na jejím těle. Proto jí chce Shandral zranit duši. Chce jí udělat něco, co ji bude pronásledovat po všechny životy, které jí jsou možná ještě předurčeny. V místnosti nebylo cítit jen opium. Přimíchali k němu i bílé kadidlo. Při správném dávkování způsobuje silné halucinace. Představ si, jak Leylin leží bezmocně v posteli, těžce zraněná a neschopná opustit pokoj. Smysly má omámené výpary. A všude na stěnách visí tyhle masky. Nevidí helmy. Pro ni jsou tyto ďábelské tváře živé. Možná je dokonce slyší šeptat. Shandral chce Leylin zničit způsobem, který si vůbec nedovedeš představit, Ollowaine. Bylo by lepší, kdyby ho jeho kůň umačkal.“

Mistr šermíř to nechtěl poslouchat. Co s tím může dělat? Nechá si zavolat hraběnku Caileen. Možná se mu ji podaří přimět, aby Melvynovi pomohla s hledáním. Určitě svého knížete zná. Šlechta se od Shandrala odvrátila. Byla by z ní dobrá spojenkyně.

„Podívám se teď po nosičích raději sama,“ řekla Nardinel, když příliš dlouho mlčel.

Ollowain hleděl na mladou elfku. Ležela nehybně. Vlasy měla slepené krví. Naštěstí unikla propasti, která se tady před ní otevřela. I když jen tak tak.

Obilee se zachvěla víčka. Podívala se na něj. Poznala ho. Její zorničky se změnily v drobné tečky. Rty se jí začaly pohybovat. Ollowain se sklonil, přesto ji sotva slyšel. „Viděla jsem ji… její nohy…“

„Shandral bude za to, co udělal, pohnán k zodpovědnosti. Vím, co jsi…“

Obilee na něj hleděla očima rozšířenýma hrůzou. Sbírala sílu, aby mu něco sdělila. „Nohy…“ řekla znovu. Pak opět ztratila vědomí.

ZVŮLE

Emerelle seděla sama v trůnním sále a zamyšleně pozorovala stříbřitě se třpytící vodní kaskády, stékající v nevysychajícím proudu po stěnách. Od chvíle, kdy odešel, dokázala myslet jen na něj. Ještě pořád se na něj zlobila. Snažila se ho ale také pochopit. Proč to udělal? Nebylo mu jasné, jak je pro Alben důležitý? Je nenahraditelný. A nejen pro Alben…

Ollowain znal zákony knihovny. Neměl tu knihu krást. Věděl, jakým důsledkům bude muset čelit. I když šermíř tvrdil opak, královna si byla naprosto jistá, že to byla lutinka, kdo si zakázanou knihu přivlastnil. Ale polapen svými ideály rytířskosti se Ollowain musel Gandy zastat. Přitom to byla jen bezvýznamná lutinka. Svět by její ztrátu unesl… Čím déle o tom přemýšlela, tím víc se Emerelle utvrzovala v přesvědčení, že ji Ollowain chtěl dovést právě k těmto myšlenkám. Možná ne z vědomého rozhodnutí…

Bylo to jeho vidění světa, co nakonec vedlo k tomuto neřešitelnému konfliktu. Jakou hodnotu měly Emerelliny vznešené požadavky na spravedlivou vládu, když nakonec nezajistily jedinci jistoty? Dobrá, Ganda se opravdu provinila proti zákonům. Byla by odsouzena právem. Ale Emerelle si také uvědomovala, že byla připravena Gandu obětovat, i kdyby nebyla zlodějka. Taková byla její vláda. Dobře si vzpomínala, jak před lety Obilee vysvětlovala, že jako dobrá vládkyně musí co největšímu množství poddaných zajistit co největší štěstí. V konečném důsledku to znamenalo popření všech zákonů, na kterých tak ráda lpěla. Nikdo se nemohl cítit v bezpečí ve světě, ve kterém se panovník řídil takovými zásadami. Nebylo důležité, zda byla Ganda vinna či nikoli. Kdyby ji vydala strážcům knihovny, učinila by zadost jejich volání po krvavém soudnictví. A svět potřeboval Ollowaina víc než nějakou lutinku. Byl jediným vojevůdcem, který snad mohl troly zastavit. Kdyby nepřátelé zvítězili, znamenalo by to tisíce mrtvých, vypálená města a nekonečné utrpení. Navzdory varování v Melianderově knize stále zkoumala ve stříbrné míse budoucnost. Viděla nekonečné proudy uprchlíků ve stepi i v průsmycích Měsíčních hor. Hořící Feylanviek a všechny ty mrtvé. Stála spravedlnost za to? Mohl život jedné lutinky vyvážit něco takového?

Znala odpověď. Nešlo jen o lutinku. To jí Ollowainovo chování jasně ukázalo. Kdyby nadřadila nad psané zákony neuchopitelnou vyšší spravedlnost, nebyl by už v Albenu nikdo v bezpečí. Ganda byla počátek. Nicméně každý se kdykoliv mohl stát obětí stejně jako ona, pokud by to tato abstraktní vyšší spravedlnost vyžadovala. Každý spravedlivá vláda tím byla dovedena ad absurdum.

Emerelle se jen stěží ubránila pokušení pátrat po Gandě ve stříbrné míse. Pokud byla pravda, co Meliander zachytil na posledních stranách své knihy, pak by ji mísa určitě k lutince zavedla. A ukázala by jí obrazy, které by Emerelle usnadnily koboldku odsoudit.

Královna se podřídila Ollowainovu přání lutinku z celé věci vynechat. On a ta jeho zatracená rytířskost…

I ji kdysi chránil. Jeho přímost ji vždycky fascinovala. Stejně jako lpění na zásadách spravedlnosti. To vše byly vlastnosti, které z něj učinily muže, jehož po celá staletí chovala v srdci, i když v ní při svých reinkarnacích nikdy nepoznal dávnou lásku. A teď ho posílá katovi na špalek! Ona, která…

Vysoké dveře trůnního sálu se rozletěly. Dovnitř vstoupil mistr Alvias. Zůstal stát způsobně u vchodu a čekal, až se na něj královna podívá a vyzve ho k řeči.

„Takže?“

„Dorazil Reilif, strážce vědění iskendrijské knihovny, a žádá vás o slyšení, paní. Mám ho pustit dál?“

Královna přikývla. Vymyslela si poslední zoufalou lest, jak Ollowaina zachránit. Byla to hra se zákony. Ale to, co činila, činila s nejlepšími úmysly. A bude se při tom držet psaného práva.

O chvíli později uvedl Alvias do trůnního sálu postavu v dlouhé černé kutně. Tvář strážce vědění zůstávala skryta ve stínu kápě. Uctivě se zastavil deset kroků od trůnu. Hofmistr se držel vedle něj. „Víte, proč přicházím, paní?“

„Ano. Udivuje mě ovšem, proč přicházíš tak pozdě.“

„Vydal jsem se za zloději okamžitě, paní.“

Emerelle se zarazila. Reilifovi to trvalo patnáct let. Neuvědomoval si to snad? Rozhodla se ponechat si tuto informaci zatím pro sebe. „Přicházíš kvůli knize Cesty Albů, kterou napsal můj bratr Meliander.“

„Přesně tak, paní. Žádám spravedlnost. Oba zloději věděli, jaké zákony v knihovně platí a jaký trest je čeká, pokud odcizí naše díla. Iskendrie je otevřela všem a většinou našim návštěvníkům dovolujeme, aby si pořídili opisy každého textu, který si přejí vidět. Nicméně proti krádeži knih postupujeme s veškerou tvrdostí.“

„Bráníte se s toutéž vehemencí také tomu, aby se do vašich sbírek nedostávaly kradené věci? Nebo platí v tomto směru v Iskendrii dvojí měřítka?“

Reilif s trhnutím zvedl hlavu. Emerelle teď spatřila jeho bradu a úzká, pevně sevřená ústa. Horní polovina obličeje stále zůstávala ukryta ve stínu kápě. „Pokud chceš vznést nějakou výtku proti strážcům vědění, paní, prosím, abys hovořila trochu konkrétněji.“

Od chvíle, kdy Emerelle četla bratrovu knihu, věděla, že koboldovi Cabakovi, jeho věrnému služebníkovi, ukřivdila. Nevěřila mu, když ji ujišťoval o své nevině. Také si vzpomínala, jak ji tenkrát rozhněvalo, že se zloděj, kterého lapila s částí kořisti, stále odvažuje tak vehementně trvat na své bezúhonnosti. Teď se na Cabakovi, který byl už několik staletí po smrti, proviní znovu. Ale činila tak, aby posloužila živým. „Cesty Albů byly napsány mým bratrem Melianderem. Po jeho smrti byla kniha ukradena. Nikdy se neměla dostat do Iskendrie. Nebo je touha knihovníků po vědění tak velká, že se neštítí přechovávat kradené věci?“

Reilif si odkašlal a vytáhl ze širokého rukávu kutny svitek. „Jsem otřesen, že z tvých úst slyším takové obvinění, paní. A tvá slova se mě dotýkají o to víc, že chovám podezření, že pošpiňuješ vážnost knihovny proto, abys chránila skutečného zloděje před spravedlivým trestem. Mohl bys své paní odnést tento svitek, Alviasi? Je v něm zdokumentován náš zákonný nárok na knihu Cesty Albů.“

Hofmistr královně mlčky předal svitek. Emerelle dokument otevřela. Už první pohled jí prozradil, že je opravdu sepsán bratrovou rukou. Prohlašoval, že Cesty Albů jsou darem knihovně v Iskendrii.

Královna ztěžka dýchala. Meliander to musel předvídat. Jak jen mohl sepsat tuto listinu, když už nedůvěřoval výjevům ze stříbrné mísy? Se zjevnou snahou ovládnout se svinula svitek a podala ho Alviasovi, který vyčkával vedle trůnu.

„Musím se ti omluvit, Reilife. Pozdější zločiny lutina Cabaka mi zamlžily pohled na pravdu.“

„Doufám, že se nezamlžil i tvůj pohled na spravedlnost.“

„Dávej si pozor na jazyk!“ řekl Alvias ostře. „Nikdo nesmí naši paní beztrestně urážet!“

„To je v pořádku, příteli.“ Emerelle zaskočilo, že se Reilif nechal strhnout k takové opovážlivosti. Připomínal jí v tuto chvíli alegorie smrti, které se daly občas najít jako ilustrace ve starých rukopisech. Vychrtlá postava bez tváře a v černé kutně, která nehybně číhá za živými a čeká.

„Mám písemné doznání mistra šermíře Ollowaina. Odcizil knihu z Iskendrie, protože se domníval, že tam není v bezpečí. Informoval mě o několika vraždách, které byly patrně spáchány proto, aby byl nalezen někdo, kdo by dokázal tu knihu otevřít.“

„Jeho pohnutky mě nezajímají,“ odvětil Reilif chladně. „Ani jeho postavení nehraje roli. Žádám jeho vydání, nebo aby byl tady v Albenu vykonán rozsudek, který nad ním byl vynesen.“

„Vy už máte rozsudek!“ Emerelle byla právě tak překvapená jako pohoršená. „Jak jste mohli vědět, že to byl on? A jak jste mohli svolat soud, aniž jste mu dali příležitost zaujmout stanovisko k vašim obviněním?“

„Pokud zanechal dopis, ve kterém se sám označuje za zloděje knihy Cesty Albů, očividně jsme se nemýlili. A pokud jde o rozsudek, nezanesli jsme dosud do tohoto dokumentu žádné jméno. To teď napravím, pokud mi necháš přinést inkoust a pero.“ Reilif vytáhl další svitek, tentokrát z druhého rukávu. „Vzhledem ke své hodnosti má Ollowain patrně právo být popraven mečem nebo sekyrou. Necháš toho zloděje přivést, paní, abych mu mohl oznámit rozsudek strážců vědění?“

„Obávám se, že to teď není možné. Mistr šermíř se nachází ve Feylanvieku. Shromažďuje tam voje Albenu pro bitvu proti trolům.“

„V tom případě musíš poslat vojáky a nechat ho zatknout, paní.“

Emerelle sepnula ruce a položila si je do klína. Myslela na zprávu, ve které ji Elodrin informoval o událostech při oslavě kentaurů. „Obávám se, že nedoceňuješ situaci, Reilife. Dokonce ani já nemám takovou moc, aby ho mohla nechat zatknout uprostřed jeho armády. Tito válečníci jsou odhodláni nechat se pro Ollowaina rozsekat na kusy. Není možné vyrvat vojevůdce z jejich středu.“

„Jsi si jistá, že jsi stále vládkyní Albenu, Emerelle?“ zeptal se strážce vědění ostře.

„Je moudré snažit se to zjistit tím, že mě urazíš?“ Emerelle vstala a zatleskala. Dveře trůnního sálu se rozletěly a na prahu se objevily stráže. „Strážce vědění si přeje být odveden do svých komnat.“

Reilif výhružně zvedl druhý svitek. „Mezi Iskendrií a tebou existuje smlouva. Zavázala ses v ní, že budeš respektovat naše právo a poskytneš nám pomoc při pronásledování zločinců. Žádám tebou písemně přislíbenou pomoc, paní! Nebo už v Albenu zákony a smlouvy neplatí?“

„Respektuji rozsudek strážců vědění. A nechám Ollowaina zatknout, jakmile se vrátí do Srdce říše. Jako královna jsem povinna řídit se zákony, i když se moji hosté necítí být vázáni zákony zdvořilosti. Je tím učiněno tvým požadavkům zadost, Reilife?“

Strážce vědění se strnule uklonil. „S tvým svolením zde setrvám, dokud mi nebude Ollowain vydán, paní.“

„K zákonům pohostinnosti patří vedle práv také povinnosti, Reilife. Doporučuji ti, aby ses na ně rozpomenul, neboť jinak pominou i tvá práva. Máš mé slovo královny, že ti bude Ollowain vydán, jakmile vkročí do Srdce říše. A že bude v této síni předveden před kata. Považuji rozsudek smrti nad mistrem šermířem za platný, i když mi připadá způsob, jakým váš tribunál vynáší rozsudky v nepřítomnosti obžalovaného, nanejvýš pochybný. Dám svým písařům a znalcům práva pokyn, aby přezkoumali smlouvy s Iskendrií a pátrali po způsobu, jak je do budoucna zrušit. Ve tvých požadavcích a tvém chováním už nenacházím ducha oné Iskendrie, se kterou kdysi Alben uzavřel spojenectví. Teď smíš odejít, Reilife.“

Strážce vědění zůstal nehnutě stát. „Žádám zpět knihu, která nám byla ukradena.“

Emerelle cítila na hrudi teplo albského kamene. Šumění padající vody zesílilo. Do trůnního sálu stříkala jemná tříšť. „Dostaneš tu knihu spolu s šermířovou hlavou. A teď ti dovoluji se vzdálit.“

Strážce vědění se znovu uklonil. Před vysokými dveřmi se zastavil. Aniž by se otočil, řekl: „Když vstupuji na trůn, spoutávají mě pouta z papíru. Jsou to pouta zákonů Albenu, a i když vám možná připadají slabá, svazují mě pevněji než každá ocel, neboť kdybych jich nedbala, nazývala by se moje vláda zvůlí a já bych už nebyla hodna nadále třímat žezlo Albenu. Vzpomínáš si na ta slova, Emerelle? Pronesla jsi je v den, kdy jsi byla poprvé zvolena královnou. Jsou zapsána v historických knihách Iskendrie. Platí pro tebe ještě? Nebo se po staletích vlády rozpadl papír tvých pout na prach?“

Emerelle se nenamáhala odpovědět. Stráže odvedly Reilifa, který už nekladl odpor. Jeho slova královnu hluboce zasáhla. Měl pravdu? Stala se její vláda zvůlí? Nebo to byla staletí, která udusila duch zákonů pod horami papíru? Jak se mohlo stát, že už nebyly právo a spravedlnost totéž?

Emerelle přistoupila k psacímu pultu, který stál skryt za vysokým opěradlem trůnu. Rychle zanesla na papír několik řádků, které jí diktovalo srdce, i když se snažila, aby slova neprozrazovala příliš. Pečlivě vzkaz svinula a zapečetila. Pak přistoupila k Alviasovi. „Ollowain musí dostat tuto zprávu!“

„Armáda je už na pochodu, paní. Bude těžké se k ní dostat. Pokud dovolíš, budu osobně tvým poslem.“

Emerelle přikývla. „Děkuji ti. V tuto hodinu musí vyrazit ještě další kurýr. Ať vyhledá Alathaiu, kněžnu Langollionu, a vzkáže jí, že bych ji s radostí uvítala jako svého hosta.“

„Alathaiu,“ řekl Alvias. Opakování zřetelně vysloveného jména bylo jedinou formou kritiky, kterou si dovolil. Nic v jeho výrazu, tónu hlasu ani držení těla neprozrazovalo jeho myšlenky.

„Ano, Alathaiu,“ opakovala Emerelle. Věděla, co to znamená požádat o pomoc vládkyni Langollionu, ale neměla jinou možnost.

„Tvé přání je mi rozkazem, paní.“ Alvias se uklonil a spěšně opustil sál.

Voda už stékala po stěnách jen v tenkých pramíncích. Emerelle si zimomřivě promnula paže. Shodila papírová pouta. Dnes v noci vstoupila do trůnního sálu zvůle.

POCHOD NA MORDŠTEJN

„… dokonce i s odstupem staletí je možno považovat úder, který vedl mistr šermíř Ollowain ve třetí trolí válce proti ležení u Mordštejnu, za příkladný. Mezi počátkem plánování a odchodem oddílů, které měly přepad provést, uplynuly jen tři dny. Bojový svaz se skládal ze zhruba 8000 kentaurů, 1754 mužů těžkého elfího jezdectva, 382 válečných vozů z Arkádie a 281 povozů, na kterých byla přepravována výstroj a výzbroj, okolo 1200 koboldích kušiníků a několika torzních metačů oštěpů. Dále se na operaci podílelo 412 minotaurů a 587 jízdních elfích lučištníků, většinou Normirgů, a také výzvědný oddíl, ke kterému patřil vedle několika černohřbetých orlů dokonce i jeden lamassu. Navzdory značné velikosti této bojové síly mělo vojsko trolů nad spojenci stále zhruba pětinásobnou přesilu.

Aby mohli zaútočit nečekaně, pochodovali spojenci v noci. Na míli dlouhou pochodovou kolonu zaštiťovali zvědové. Sokolníci vypouštěli své dravce, aby zahnali z nebe havrany a další ptáky, kteří by mohli trolům sloužit jako špehové. Černohřbetí orli dokázali pod vedením Maurawana Melvyna dopadnout všechny zvědy, kteří se k výpravě přiblížili. Připraveni o oči, byli by mladý trolí král Gilmarak a jeho rádkyně Skanga patrně odsouzeni k záhubě, kdyby se mezi spojenci nenašel zrádce. Tak ale znali trolové nejen den a hodinu útoku, nýbrž dokonce i přesné složení oddílů Albenu. A byli tedy připraveni, když třetího rána po odchodu z Feylanvieku vypochodovalo vojsko spojenců ze suchého říčního koryta Myry na planinu jižně od Mordštejnu. Vymysleli plán, jak zničit celou armádu Albenu…“

O válce s troly,

od Caileen, hraběnky z Dorienu,

Talsinské vydání se zlatou ořízkou, str. 603

O LOGICE VÁLKY

Ollowain vyjel na plochý pahorek, tyčící se těsně vedle vyschlého říčního koryta. Zahleděl se k východu. Brzy se na nebi objeví první stříbrný proužek světla. Byl to okamžik šera, kdy ještě nebyl rozhodnut zápas mezi nocí a novým dnem. Tma ustupovala, ale slunce se ještě neukazovalo. Vozy a jízdní oddíly vyplašily vlaštovky, hnízdící ve strmém protilehlém břehu. Proletěly jezdcům nad hlavou jako černé srpy.

Hrabě Fenryl nasměroval koně nahoru na kopec. Tvář měl popelavě bledou. Jako většina velitelů toho moc nenaspal. Pochod na sever proběhl lépe, než se Ollowain odvažoval doufat. Na konec říčního údolí dorazili o několik hodin dříve, než plánovali. Oddíly tak měly čas si ještě naposledy odpočinout, i když asi sotva někdo spal.

„Mistře šermíři?“ Hrabě držel na levé pěsti svého sokola. Zvíře na Ollowaina pronikavě hledělo. Mělo nádherné, jantarové oči.

„Mistře šermíři, letěl jsem se Snížkem. Jejich ležení… není tam, kde jsme očekávali. Přeložili ho.“

Ollowain zvedl obočí. Od odchodu z Feylanvieku všem zvědům zakázal, aby přelétali nad nepřátelským táborem. Nic nemělo vzbudit nedůvěru trolů. „Stáhli se snad?“

„Ne, právě naopak. Jsou sotva tři míle od nás. Jejich ležení tvoří široký půlkruh, jehož okraje ukazují k ústí řeky. Skoro to vypadá, jako by nás očekávali.“

Ollowain se zarazil, ale nebyl tak překvapený, jak Fenryl možná čekal. Už na Emerellině dvoře kolovaly zvěsti o utajené revoltě. Někdo troly podporoval. Ve svých plánech to zohlednil. Budou to mít těžší, ale vítězství bylo stále možné. „I tak zaútočíme,“ pronesl klidně.

„Mistře šermíři, připravují se na nás. Nezaskočili jsme je. Nevpadneme do jejich ležení, jak jsme plánovali. Budou nás čekat v uspořádané bojové linii. Znáš je! Vzpomeň si na Phylangan.“

„Důvěřuj mi, příteli. Pamatuji si na Phylangan. A odmítám považovat za ztracenou bitvu, která ještě ani nezačala.“ Ollowain cítil ve vlasech sanhall. Jižní vítr, vanoucí ze svahů hor. Byl to jejich nejdůležitější spojenec. A nezklamal je.

„Při vší úctě, veliteli, ale to, co chystáš, není boj, ale hazardní hra. Když trolové stojí štít vedle štítu, jsou jako dřevěná zeď. Dokonce ani nejlepší jezdci Albenu proti nim nic nezmůžou. Koně se před takovou překážkou splaší a uhnou. Když trolové zachovají chladnou hlavu a zůstanou stát, i když se na ně požene ocelová bouře, prohráli jsme. Jestli při tom pohledu ztratí odvahu a jejich linie se rozpadne, nedojde k boji, ale k masakru. Oba víme, že trolové mají jako válečníci ledajaké nedostatky. Jsou krutí a nedisciplinovaní. Jenom jedno určitě nejsou − zbabělci! Stačí jim jen zůstat stát, aby zvítězili. Doufejme, že to nevědí.“

„Slibuji ti, že nezůstanou stát.“

Fenryl se chystal odpovědět, pak ale jen zavrtěl hlavou. „Ty jsi vrchní velitel, Ollowaine.“

„Fenryle, věř mi. Zvítězíme. A teď vyšli posla pro ostatní velitele. Čekám vás za půl hodiny na tomto pahorku. Pak vás seznámím s celým svým bojovým plánem.“

Hrabě obrátil bez jediného slova koně a odjel. Také Ollowain zamířil s koněm dolů z kopce. Rozjel se k dlouhé řadě vozů, které vyjely z říčního koryta a teď zaujímaly postavení na planině. Na každém pátém voze byl namontován metač oštěpů. Oštěpy s trojhrannými ocelovými hroty byly dost silné, aby i na sto kroků probodly trola i s jeho jako dveře velkým štítem. Nebyly to ale tyto střely, které naplňovaly Ollowaina takovou důvěrou ve vítězství. Rozhlédl se po koboldovi, kterému svěřil velení nad vozy. Po jediném z válečníků, který možná tušil, co se dnes stane.

Na korbách vládl čilý shon. Ollowain se natáhl v sedle a hledal Mishta. Melvyn mu ho doporučil jako velmi důvěryhodného. Než se Misht přidal k lupičské bandě vlčího elfa, býval řemeslník. Vyznal se v organizaci.

Šermíř jel podél řady vozů a obdivoval koboldy. Trolové byli skoro pětkrát větší než oni a vážili pravděpodobně víc než dvacetinásobek. Ale nezdálo se, že by to malé válečníky nějak zneklidňovalo. Vozkové seděli na kozlících, žvýkali tabák, tlachali nebo hráli kostky. Někteří koboldi si dopřávali vydatnou snídani sestávající ze salámu, sýra a cibule. Všichni věděli, že dnes nastoupí proti nepříteli, který by je jednoduše rozmačkal, kdyby pronikl až k jejich řadám. Ale když jste viděli jejich stoický klid, museli jste si myslet, že dnešek je den jako každý jiný. Nedali se rušit dokonce ani přítomností vrchního velitele. Nikdo nevyskočil a nezasalutoval ani nezaujal vojenský postoj. Několik vozků mu kývlo na pozdrav. To bylo všechno. Ollowain se usmál. Touto domnělou neúctou žhavili Elodrina doběla. Ale šermíř věděl, že se na ně bude moci spolehnout, až začne bitva. To bylo jediné, co se počítalo. Nepotřeboval žádné řízné, přehlídkové vojáky. Potřeboval bojovníky, kteří budou s rozvážným klidem vykonávat rozkazy, i když se bude zdát, že se svět kolem nich vymknul z kloubů.

Jakýsi hašteřivý hlas přiměl Ollowaina vzhlédnout. Kousek před ním poskakoval po korbě sem a tam kobold a vyváděl, jako by dostal vzteklinu.

„Žádnou fajfku, ty zmetku! Říkal jsem vám to všem několikrát! Co je to s tebou? Máš v palici místo mozku prdel?“

Misht ještě pořád poskakoval po něčem, co Ollowain nedokázal mezi velkými, pestrými hedvábnými koulemi na korbě rozeznat.

„Za to mi zaplatíš, ty malý nafoukaný pouliční zloději,“ zasyčel kobold, se kterým se Misht hádal. Měl pozoruhodně široká záda. Ollowain viděl, jak se mu napínají svaly na ramenou. Chlapík zvedl pěsti. „To byla pěnovka z Vahlemeru. Stála celé jmění, ty bastarde.“

Misht mu plivl pod nohy. „Vztáhni na mě ruku a vyřežu ti z palice hlavičku dýmky!“

„Vojáku,“ vmísil se do sporu Ollowain. „Poslouchej svého velitele. Pak dneska zvítězíme a já ti slibuji, že ti z Vahlemeru pošlou dýmku, na které bude tvoje jméno.“

Nevraživý kobold se otočil a pohrdavě se na něj zahleděl. „Co si počnu s dýmkou, na které bude moje jméno? Něco takového může napadnout jenom elfa. K čemu mi bude, když se budu za osamělých večerů dívat na svoje jméno? Na mojí fajfce byla mořská panna a měla takové kozy, až všem padaly oči z důlků. Takovou dýmku chci!“

Ollowain se usmál. „Víš co? Když zvítězíme, pošlu tě na svoje náklady do Vahlemeru do nevěstince u přístavu. Tam si můžeš taková prsa i osahat, místo aby sis za osamělých nocí užíval s fajfkou.“

Koboldí válečníci kolem propukli v bouřlivý smích, zatímco voják zrudl.

Ollowain pozvedl hlas, aby ho teď bylo dobře slyšet. „Vím, že je v této armádě spousta kentaurů a elfů, kteří se na vás dívají spatra. Od dnešního večera to bude jinak. Ať dnes moje jízda učiní sebevětší hrdinské skutky, budete to vy, kdo prolomí nepřátelskou linii. To vy dnes vybojujete pro Alben vítězství. A ať se sebevíc chvástají všichni ti, kteří sedí na koňském zadku, nebo ho dokonce sami mají, budou v hloubi srdci vědět, že to byli koboldové, kteří dnes zahnali troly z bojiště. Spoléhám na každého jednoho z vás. Postarejte se, abych na vás byl hrdý. Abyste byli hrdí sami na sebe! Vyhrajte!“

Ollowain znovu zatoužil, aby uměl řečnit jako Lambi, vojevůdce jeho přítele Alfadase. Jeho slova nezpůsobila žádný všeobecný jásot. I tak se ale většina koboldů usmívala, když se znovu vrátila ke své práci na korbách vozů.

„Jste připraveni?“

Misht zakoulel očima. „Jenom čekám, až někdo vyklepe na sud s lampovým olejem dýmku. Měl jsem jim říct, co je uvnitř.“

„Ne. Raději ztratím vůz než bitvu, protože nepřátelé vytušili, co se na ně žene.“

Kobold se podíval na soudek, připevněný za korbou vozu. „Na tu věc se stačí ostře podívat a vybuchne. A čadí jako astmatický drak.“

„Jak to vypadá se skleněnými lahvemi?“

Kobold pokrčil rameny. „Jak jsi předpověděl. Byla to kostrbatá jízda. Z více než poloviny jsou střepy. Ale i ten zbytek nám pořád ještě stačí.“

„Spoléhám na tebe,“ řekl Ollowain poněkud upjatě, pak otočil koně a začal hledat Nesthea. Měl pro Orimedova syna důležitý úkol, který mladého kentaura odvede z bezprostřední blízkosti bojiště. Nejspíš ho za to bude mladík proklínat, ale otec s ním měl velké plány. Pro budoucnost Větrné země bylo důležité, aby se vrátil do Feylanvieku živý.

Na té představě bylo něco skličujícího. Ollowain se zahleděl k východu. Mezitím vyšlo slunce. Viselo nad kopci jako žhavá koule. Pancíře jízdních kopiníků, které právě míjel, se v jeho svitu jasně rudě leskly.

Mistr šermíř zhluboka dýchal. Ve vzduchu byl cítit prach a rozdusaná tráva. Cvrčci zahájili ranní koncert. Čeká ho horký den pozdního léta. Jeho poslední den. Elf polkl. Nesmí se zdržovat takovými myšlenkami. Život stovek bojovníků závisel na tom, jak dobře se popere se svou rolí vojevůdce. Nesmí se teď oddávat sentimentalitě!

Jak se dalo čekat, Nestheus se rozkazu vzpíral. Sice chápal, jak důležitý ten úkol je, ale zoufale se bránil, aby jím byl pověřen právě on. Teprve když mu Ollowain pohrozil, že ho zbaví jeho prvního velení a nechá ho zakout do želez, podrobil se. Mistr šermíř měl pocit, že se z mladíka jednou stane dobrý velitel, i když byl trochu paličatý a vznětlivý.

Když se Ollowain vrátil k pahorku, ze kterého sledoval nástup své armády, našel tam už shromážděné všechny vysoké velitele. Seznámil je s novou situací, totiž že je trolové zjevně očekávají, a pak jim vylíčil tu část svého bojového plánu, kterou až dosud přede všemi tajil.

Když skončil, zračila se ve tvářích jeho druhů opět naděje. Elodrin se mu uklonil. „Mistře šermíři, jsi také mistrem války. Prorazíme! Jistě se dostaneme dokonce až do Mordštejnu a budeme moci obsadit pevnost. Budou v ní nejspíš jen ženy a starci. Nemělo by být těžké zlomit jejich odpor.“

Ollowain se na knížete moří udiveně zahleděl. Dobýt zpět jeden ze ztracených skalních hradů Sněžné marky nebylo nikdy součástí jejich plánu. „Jsme rychlá a úderná armáda. Ale na udržení pevnosti nám chybí pěší oddíly. Kromě toho by bylo pro troly snadné oblehnout posádku Mordštejnu a odříznout ji od zásobování. Chybí nám prostředky, abychom udrželi takový hrad, dokonce i kdybychom ho dobyli.“

Elodrin se povýšeně usmál. „Jak vidím, přece jen nechápeš všechny strategické nezbytnosti této války. Nejde o to dobýt pevnost. Jde o trolyně v ní. Měli bychom je zabít. Byl by to nejtěžší úder, jaký můžeme trolům zasadit. Protože oni se z porážek na bojištích vzpamatují mnohem rychleji než my z našich vítězství.“

Mistr šermíř na něj nechápavě hleděl. „Nevedu válku proti ženám, dětem a starcům.“

„Tvá rytířskost tě ctí, Ollowaine, ale myslím, že jsi díky své dlouhé nepřítomnosti ještě neměl čas pochopit, o co v této válce opravdu jde. Od chvíle, kdy se trolové vrátili do Albenu, jsou jejich ženy neobyčejně plodné. Sotva uplyne rok, kdy by neměla každá z nich dítě. Když se trolové pokusili proniknout po albských stezkách do Srdce říše, Emerelle jich tisíce zabila. Přesto se teď, o patnáct let později, shromáždilo na této pláni vojsko, které je ještě větší než to, které naše královna porazila. A my, elfové, jsme ještě stále nebyli schopni nahradit ztráty, které jsme utrpěli ve Vahan Calydu, Reilimee a Phylanganu. Naše ženy porodí za život, který se počítá na staletí, jedno nebo dvě děti. A jak dlouho trvá, než vycvičíš válečníka, Ollowaine? Desítky let! Dokonce i kdybychom pod tvým vedením vršili vítězství na vítězství, nebudeme schopni vybojovat žádnou bitvu beze ztrát. Uzvítězíme se k smrti. Existuje jen jediný způsob, jak tento rozpor vyřešit. Musíme zabít jejich ženy. Jen tak náš vlastní lid přežije, mistře šermíři.“

Otřesený Ollowain spatřil, jak Katander z Uttiky a Ajax, kníže minotaurů, souhlasně přikyvují.

„Když povraždíme ženy a děti, staneme se tím, proti čemu jsme vytáhli do boje, Elodrine. Uděluji tímto výslovný rozkaz, aby byl Mordštejn ušetřen. Jsem voják, ne vrah!“

„Vznešená slova, veliteli,“ odvětil kníže z Alvemeru cynicky. „Vidím v tobě živou mrtvolu, protože kdo se nepodřídí logice války, bude zničen. Vyzývám tě, abys ještě jednou zvážil, zač bojujeme! K čemu je tvoje rytířskost, když nám brání porazit zrůdy, které po každé bitvě požírají na bojišti mrtvé, bydlí v jeskyních a jejichž šamané se oddávají krvavé magii? Udělám všechno, abych zabránil tomu, že trolové jednou usednou na trůn Albenu. Všechno!“

„Elodrine,“ řekl Ollowain a z jeho hlasu bylo slyšet, jak těžko se ovládá. „Tímto tě jako vrchní velitel zbavuji velení nad jízdními kopiníky. Převezmeš řízení zadního voje, jehož úkolem je držet postavení a zajistit úderným bojovým svazům po bitvě bezpečný ústup.“

Kníže moří zbledl. „Tím jsi zpečetil osud našeho lidu. Bez ohledu na to, jak skvělé dnes bude tvé vítězství. Všechny nás uvrhneš do záhuby. Nikoliv trolové budou řezníky našeho lidu. Budeš to ty, Ollowaine! Jen ty!“

SKLO A HEDVÁBÍ

Misht pevně svíral vlajkovou žerď. Od chvíle, kdy se připojil k Melvynovi a jeho mužům, svedl už s troly víc než tucet šarvátek. Nebyl žádný zbabělec! Ale toto bylo něco jiného. To, co viděl, mu nahánělo strach.

Terén se v pozvolných vlnách svažoval k planině. Těžké vozy zaujaly postavení na hřebeni kopce, takže měl dobrý rozhled. Vojsko trolů stálo něco přes půl míle odtud; vzdouvající se mračna prachu ho zpola zakrývala před jeho zraky. Trolové stáli štít vedle štítu v širokém půlkruhu a čekali. Před nimi se rovnoběžně s jejich čelní linií hnala masa kentauřích válečníků a zasypávala je krupobitím střel. Byli to právě kentauři, kdo vířil prach a zakrýval trolům pohled na terén vpředu. Jejich střely ovšem nepáchaly žádné zvláštní škody. Dokonce i na velkou vzdálenost slyšel Misht nárazy šípů. Připomínaly tlumené bušení. Na palec silnými štíty trolů nedokázaly střely proniknout.

Za lučištníky ze stepí čekali do bronzu odění válečníci Katandera z Uttiky. Byli rozděleni do jednotek po zhruba sto mužích. Jejich úkolem bylo prorazit řady trolů, jakmile se vytvoří první skulina. Za nimi, skryty v proláklině, stály válečné vozy z Arkádie. Na nábojích kol se třpytily dlouhé ocelové srpy. Každý vůz táhli čtyři koně. Uvnitř křehkých vozů, které se poženou jako vítr po zvlněné stepi, stáli vždy bok po boku tři vojáci. Vozataj, lukostřelec a bojovník s kopím, které zasáhne každého, kdo by se k vozu příliš přiblížil. Z vozů vlály pestré hedvábné prapory, připomínající motýlí křídla. Ty posádky vypadají ve svých nádherných brněních s chocholatými přílbicemi, spíš jako by se chystaly na dvorní bál, pomyslel si Misht. Elfové se prostě nedokázali omezit na podstatné. Ze všeho museli udělat maškarádu!

Za bojovými vozy čekali jízdní kopiníci. Stáli seřazení třmen vedle třmenu, pět řad do hloubky, každá z nich čítala víc než tři sta rytířů. Udeří, pokud se trolové pokusí znovu zformovat.

Kousek před nimi sesedli jízdní lučištníci. Rozestavili koše s ohněm, a když z nich Misht spatřil stoupat tenký, modrošedý kouř, zvedl prapor, který celou dobu držel. Zamával jím nad hlavou sem a tam. Na okamžik si stísněně pomyslel, že to bude on, kdo dnes rozpoutá peklo. Jeho jméno nebude v žádné dějepisné knize, ale to on dal signál, aby se začalo s vražděním.

Podél celé řady vozů byly do držáků zastrčeny zápalné hole. Někteří koboldi s nimi divoce vířili nad hlavou, aby rozdmýchali doutnák. Doutnáky upletené z konopí byly pevně navinuty na špatně hořlavé dubové tyče. Namočili je do ledku draselného a jedovatého olověného cukru, aby hořely jen pomalu. Z dýmajících luntů stoupal nepříjemný, pronikavý zápach.

Misht slezl z korby, odhodil prapor a popadl zápalnou hůl, kterou připravil jeho vozka. Pak si klekl vedle první hedvábné koule. Po spáncích mu stékal pot. Teď jen neudělat chybu! Hedvábí bylo natažené na tenké drátěné pletivo, takže tvořilo velkou kouli, která na spodním konci přecházela ve válec. Kousek pod válcem visela v pletivu tenkostěnná láhev z modrého talsinského skla.

Misht opatrně vytáhl z první láhve jemně vybroušenou skleněnou zátku. Pak velmi pomalu prostrčil zápalnou hůl pletivem s velkými oky a hrdlem lahve, takže doutnák sahal do nitra nádoby. Povrch lampového oleje se s pufnutím vzňal. Ollowain nechal naplnit lahve zvláštní směsí oleje. Snadno se zapálil a při hoření z něj vycházel mastný, černý kouř.

Misht opatrně vytáhl doutnák z lahve. Kouř pronikl do hedvábné koule a během okamžiku zbarvil zlatožlutou látku do černa. Hedvábí tiše praskalo, jak se zahřívalo. Průměr každé koule činil takřka krok. Misht netrpělivě čekal, až hedvábný balón skleněnou láhev s jemným pohupováním nadzvedne. Kobold měl na rukou kožené rukavice, které si půjčil od vozky. Opatrně popadl sklo. Dokonce i přes kůži cítil, jak je teplé. Obezřetně zvedl balón, aby křehká láhev na poslední chvíli ještě nenarazila do dřevěných stěn, které ohraničovaly korbu vozu.

Pak Misht ucítil, jak se sanhall opírá do hedvábné koule. Jižní vítr ji vynesl k nebi a nechal ji pomalu plout k řadám trolů. Po celé linii vozů stoupaly k nebi sazemi začerněné hedvábné koule. Kobold věděl, že jich je víc než dvě stě.

Foukl na doutnák a poklekl vedle dalšího balónu. Měli rozkaz dostat hedvábné koule do vzduchu co nejrychleji za sebou.

Misht mávl na vozku. „Viděl jsi, co jsem dělal. Jakmile se jedna koule vznáší ve vzduchu, sundej z vozu další. Jenom lahví do ničeho nevraž.“

Jako na podtržení jeho slov se ozval pronikavý výkřik. Misht se zahleděl přes okraj korby a viděl, jak se asi sto kroků od něj vzňal vůz. Seskočila z něj hořící postava a s křikem se začala svíjet v trávě. Vítr hnal dolů po úbočí mračno hustého černého kouře. Hořícímu koboldovi přispěchal na pomoc jakýsi minotaur. Snažil se udusit plameny pokrývkou.

Misht se s mrazením v zádech odvrátil. „Jenom, proboha, dávej pozor, co děláš,“ nabádal kočího.

Koboldovi se chvěla ruka, když strkal doutnák do další lahve. Oči mu zaplavoval palčivý pot. Zamžikal. Velmi opatrně vytáhl doutnák. Kdyby se hedvábí jen dotknul, mohlo dojít k neštěstí. Látka byla suchá jako troud.

Nechal na vozkovi, aby vyzvedl balón do větru. Rozechvělý se otočil k další lahvi. Znovu se ozvaly výkřiky. Tentokrát už nevzhlédl. Nechtěl vidět, co se děje s muži, kteří podléhali jeho velení. A přál si, aby tu byl Nossew. Postrádal svého mlčenlivého druha. Vždycky ho obklopovala aura neotřesitelného klidu. Nossewovi by se určitě ruce netřásly.

Zápalná hůl s tichým zařinčením narazila do lahve. Misht zadržel dech. Sklo zůstalo neporušené. Píď po pídi protáhl doutnák pod balónem. Pak se zaklonil zpátky a ztěžka si oddechl. Tohle nebylo nic pro něj! Ještě tři lahve.

Zatracení elfové! Jak jen může někoho napadnout udělat zbraně z flakónů, ve kterých bohaté ženy uchovávají voňavky, a ze třpytivého hedvábí? To, co bylo stvořeno pro krásu, přinášelo smrt a ničení.

Kobold si otřel hřbetem ruky čelo a sklonil se k další skleněné lahvi. Znovu se začal třást.

SÍŤ Z KOUŘE

„Co to tam ti elfové dělají, Skango?“

Šamanka pohrdavě mlaskla. „Elfí triky. Zkoušejí je vždycky, když jsou slabší. Starosti si je třeba dělat jen v případě, když nic takového nedělají, protože pak se považují za dost silné, aby nás porazili v řádné bitvě.“

„Ty věci vypadají hrozivě.“

„Nebe je plné černých koulí, které pomalu plachtí naším směrem,“ pošeptala jí Birga do ucha.

Skanga položila štěněti ruku na rameno. Gilmarakovi, mladému králi, nebylo ještě ani deset. Vedl si dobře. Ale od chvíle, kdy jí lutinové prozradili, že elfové chystají překvapivý útok, nezavřela šamanka oči. Emerelle prohrála. O tom nemohlo být pochyb! Ještě nanejvýš dva roky a vyženou ji z trůnu. Ale vždycky, když královnu přitiskli ke zdi, stávala se zvlášť nebezpečnou. Chovala se jako zraněná sněžná lvice, která brání mláďata, a bylo třeba být připraven na všechno.

Skanga se zahleděla k nebi, ale věci, které se k ní odtamtud blížily, neviděla. Neměly žádnou auru ani nebyly prodchnuty magií. Zato si všimla neklidu a strachu, který se vkradl do srdcí válečníků. Cítila, jak jejich sebedůvěra kolísá. Dešti šípů od kentaurů, kteří vždy přijeli, vystřelili salvu a zbaběle uháněli pryč, dokázali vzdorovat. Pohrozila jim, že vyhladí každou rodinu, z níž vzejde válečník, který se za údajně prchajícími nepřáteli rozběhne a tak naruší vlastní bojovou linii. Skanga měla za to, že svou armádu připravila na všechno! Ale tyto koule na obloze předtím nikdo nikdy neviděl. Nikdo nevěděl, co od nich čekat. Jen jedno bylo všem jasné. Od elfů nevzcházelo nikdy nic dobrého!

Dokonce i na Birze, její svěřenkyni, která jí jindy vyrovnaným tónem šeptala do ucha své postřehy, bylo znát napětí.

„Černé koule přilétají od vozů, stojících na kopci. Jsou jich stovky. Nebe je jimi doslova pokryto a sanhall je žene přímo k nám.“

„Víš, co to je, liščí ksichtíku?“

„Balóny,“ řekl Elija.

„Neptám se, jak se tomu říká! Chci vědět, co to je!“ Lutinova nafoukanost dosáhla nesnesitelné míry. Skanga na něj byla odkázaná a Elija Glops to dobře věděl. Ale až tažení skončí, sežere mu srdce. Nebo ne… raději mozek. Chytrý byl, to se mu tedy muselo nechat. Prokázal jí dobré služby. Jeho plán s mohylami vlastně umožnil tuto válku… Čert ví, jaké má ještě plány.

„Balóny jsou koule z tenkého hedvábí, které se napne na drát nebo vrbové pruty. Pak se do nitra koule vžene horký vzduch. Ten stoupá k nebi stejně jako kouř. Nese balón. Na takovém balónu byste klidně mohli vypustit i myšálka.“ Zasmál se. „Ale létající myšálci jsou pořád stejně málo nebezpeční jako ti pěší. Nemůžou ublížit ani mouše.“

„Balóny.“ Skanga pronesla to slovo pomalu, nechala ho roztéct na jazyku a pátrala po nebezpečí, které by mohly představovat.

„Proč nemáme taky balóny?“ zeptal se Gilmarak.

„Protože máme válečníky z masa a krve. To je lepší než hedvábí a horký vzduch. Takoví vojáci neutečou jenom proto, že se obrátil vítr.“ To je ono! Skanga zavřela víčka svých mrtvých očí a pátrala po síle magie. Nebylo to dobré místo ke kouzlení. Poblíž bojiště ležela jediná albská stezka a ta se jí vzpírala. Modř v ní byla silná. Jediná barva, již neovládla. Barva nebes, kterou jí její stará učitelka Matha Naht upřela. Magie byla všude. Ale ve stezkách dávných Albů proudila zvlášť silně. S jejich pomocí bylo snazší si ji podrobit. Vítr jí vzdoroval! Skanze stékal po tváři pot. Nedokázala obloze vyrvat jediný závan. Kdyby měla čas a mohla přinést oběti, rozpoutala by skutečnou bouři. Ale takhle…

„Není ti dobře?“ zašeptala Birga.

Skanga jí zasadila zlostnou herdu do zad. Někdy byla Birga pěkně otravná! Neustále ji špehovala! Opakovaně se také pokoušela vydat se Skangou do Noční bašty. Doslova se vnucovala. Co po Orgrimovi asi chtěla?

Skanga během posledních let stále znovu a znovu cestovala do Jiného světa. Dokonce s sebou vzala i mladého krále. Ale nic nedokázalo Orgrima přimět, aby opustil své vévodství. Opatřil si dvě ženy a zplodil osm štěňat. Skanga se nenávistně usmála. Šest z nich bylo ženského pohlaví. Ale Orgrim je všechny miloval. Byl to zvláštní válečník. Prchal před válkou.

Když Skanga pochopila, že Orgrim Noční baštu neopustí, pokusila se od něj naučit umění vedení války. Ale příliš brzy poznala, že jí k tomu chybí nadání. Věděla, jak sestavit a vést armádu. Ale co postrádala, byla schopnost pružně reagovat na náhlé změny situace. Orgrim se ji pokusil naučit hru elfů, při které se na zvláštním stolku pohybovalo sem a tam bílými a černými figurami. Vévoda si dokonce zapisoval své myšlenky a pocity! Skanga se musela pokaždé zasmát, když si na to vzpomněla. Neznala žádného jiného trola, který by něco takového dělal. Zapsané myšlenky byly mrtvé a pohřbené. Orgrim to nechápal. Myšlenky musejí být volné a schopné měnit se.

Šamanka cítila, jak ve vojsku stále narůstá napětí. Bylo těžké přimět trolí válečníky, aby nastoupili do řady a prostě se nevrhli divoce na nepřítele. I když Skanga nebyla nijak velkou vojevůdkyní, přesto pochopila některé základní zásady vedení války. Válečníci museli pomocí štítů vytvořit pevnou dřevěnou zeď, jinak by je jezdci nemilosrdně rozehnali a rozpoutali mezi nimi krveprolití.

To, že jí lutinové opatřili plány elfů, bylo klíčem k vítězství. I když neříkali nic o… jakže se ty věci jmenovaly? Barlóny? To je jedno! Skanga posílila levé křídlo své armády. V širokém pruhu křovisek leželo dobře ukryto pět tisíc trolích bojovníků pod velením vůdce smečky Brodgrimma. Sloužil jí dlouho jako zvěd a v posledních letech se osvědčil jako dobrý velitel. Až bitva začne, prorazí Brodgrimm k vyschlé řece a odřízne elfům jedinou ústupovou cestu. Když se to podaří, uvízne jejich vojsko v pasti mezi obrovskou trolí armádou a horami. A bude zničeno do posledního kobolda. Znamenalo by to počátek konce. Z takové porážky by se už dokonce ani Emerelle nevzpamatovala. Zkázou elfů bylo, že nedokázali své mrtvé dost rychle nahrazovat.

Skanga se zahleděla k nebi. Kéž by jen nebylo těch barlónů! Proklatě! Vedla vojsko a byla jediná na celé planině, kdo neviděl, co se na ně řítí.

„První z těch černých koulí se teď vznáší nad námi,“ zašeptala Birga.

Ve vzduchu byl cítit pach strachu. Většina trolích válečníků by se bez váhání vrhla jen s kamenem v ruce na jeskynního medvěda. Ale záludnosti elfů se báli. Jejich lid už utrpěl příliš mnoho krvavých porážek! A nikdo nezapomněl, že je Emerelle na stovky let vyhnala z vlasti.

Za bitevní linií se ozvalo vystrašené bečení mladých rohatých ještěrů. Pronikavý, hluboký zvuk. Byl to olej do plamene strachu. „Nemůžou ty tvoje liščí tlamy aspoň držet v klidu ještěry?“ osopila se na Eliju.

„Postarám se o to, Skango.“

Ten zatracený lutin zmizel tak rychle, až se šamanky zmocnilo přesvědčení, že jen čekal na záminku, aby se mohl vypařit. Možná svým lidem dokonce nařídil, aby mladá zvířata udeřili a tak mu dali důvod jít zjednat nápravu a opustit velitelský pahorek. Od lutinů se dala očekávat jakákoliv záludnost. Ale právě proto byli v boji proti elfům tak cennými spojenci. Bez jejich špehů by byla trolí armáda dnes ráno zaskočena nepřipravená a elfové by rozpoutali masakr, který by na spoustu let zhatil všechny válečné plány trolů.

„Vidíš jejich armádu, Birgo?“

„Ne. Kentauři příliš víří prach. Vidím vozy, na kterých přijeli. Stojí na kopci asi půl míle odtud a…“

Birga se odmlčela. Všude kolem byly slyšet udivené výkřiky.

„Malují na nebe,“ řekl Gilmarak.

„Co se děje?“ zvolala Skanga, rozzlobená, že se dokonce i Birga odmlčela.

„Za mračny prachu stoupají k nebi tenké pramínky kouře. Musí jich být stovky. Některé vedou křížem a tvoří mřížoví. Následují žhavé jiskry…“

Prskavý zvuk zanikl ve vyděšených výkřicích. Řada štítonošů se ve středu prolomila. Šamanku udeřila do tváře horká vlna. Birga jí pevně sevřela paži.

„Ty černé koule,“ vykoktala kouzelnice. „Ty koule. Pojďte odtud pryč. Pár je jich i nad námi.“

„Stráže, zůstaňte u svého krále. Vytvořte štítový val!“ vykřikla Skanga. „Kdo teď uteče, tomu se srdce rozpadne na prach a jeho děti a vnuci se budou až do sedmého kolena rodit jako otroci.“

Šamanka ucítila mastný kouř. Nad bojištěm se vznášel zápach spáleného masa. Bylo to stejné jako při útoku na bránu Phylanganu. „Držte vojáky pohromadě,“ zvolala Skanga a hněvivě máchla kostěnou holí. „Co se děje?“ zeptala se tiše.

Birga byla skoro bez dechu hrůzou. „Koule. Srší z nich na nás kaskády ohně. Některé také padají hořící z nebe a tam, kam dopadnou, se okamžitě vznítí tráva. Vítr žene plameny přímo k nám, Skango. Všude jsou sloupy kouře. Přední linii prorážejí jezdci ve zlatém brnění.“

Válečníci v jejich těsné blízkosti vykřikli. Skangu udeřil do tváře žár připomínající dračí dech. Mrtvé oči jí začaly slzet. Šamanka pevně zatínala ruku do Gilmarakova ramene.

„Ať se stane cokoliv, chlapče, nehneš se ode mě. Chtějí nás rozehnat. To se jim nesmí podařit! Stojí štítový val na…“ Skangu udeřilo do tváře něco žhavého. Trhla sebou. Bylo to jen pár kapek.

Gilmarak vykřikl a vytrhl se jí. Skanga viděla chlapcovu nebesky modrou auru. Král prchal pryč.

„Zadrž ho, Birgo! Přiveď ho! Nesmí zemřít! Přiveď ho zpátky. Budou ho pronásledovat. Víš, jak jsou nemilosrdní! Oni…“ Její slova pohltil záchvat kašle. Skangu pálilo hrdlo, jako by se ocitlo v plamenech. Ten kouř! Elfové do něj museli něco přimíchat. Skanga kolem sebe cítila horko požárů. Kouř ale zůstal jejím slepým očím skryt. Nebylo v něm nic magického. Možná jed?

Její kašel se změnil v dávení.

„Stráže… ke mně!“ Osahávala si tvář. V místech, kam dopadly plamenné slzy, nahmatala bolestivé puchýře. Těsně pod levým okem bylo jen obnažené maso. „Přivedeme krále,“ vyrazila ze sebe. „Za mnou!“ Ztěžka opřena o hůl začala sestupovat z kopce, přímo proti proudu prchajících trolů.

BRONZ A PERA

Katander nevěřícně mžikal. Obzor se z vteřiny na vteřinu změnil v peklo z kouře a plamenů. Nikdy předtím něco takového neviděl. Nebylo to nic, co si představoval pod pojmem bitva! Bylo to… chyběla mu slova. Bylo to děsivé. Jaksi nepatřičné. Válka by měla být řinčením ocele o ocel. Ne něčím takovým!

„Kníže! Kníže! Signál!“

Hlas spolubojovníka Parmeiona mu připomněl jeho povinnosti. Zvedl dvojitý meč. „Signál!“

Trubači přiložili k ústům zlaté lury. Štíhlé hadí krky nástrojů zamířily k nebi. Nad bojištěm se rozlehl hluboký, melancholický zvuk a doprovodil sanhall až k trolům. Další skupiny kentaurů jej opakovaly. Po celé bojové linii se rozezněly další lury.

„Roušky!“ nařídil Katander a zarazil dvojitý meč do země. Sundal si přílbici, odmotal si z opasku hrubý plátěný hadr a trochu ho polil octem z vodního měchu. Pak si ho převázal přes nos a ústa. Ollowain jim teprve ráno udělil rozkaz vzít si tyto roušky, aby se mohli bránit hustému černému dýmu.

Kníže kentaurů to považoval za nějakou elfí bláznovinu, ale když teď před sebou viděl sloupy plamenů a hustý závoj kouře, změnil názor. Pevně si přitáhl řemínek přilby. Bylo načase zahájit krvavé dílo.

Vytrhl dvojitý meč ze země a zvedl vražednou zbraň bronzových válečníků z Uttiky vysoko nad hlavu. Na obou koncích kůží a stříbrným drátem ovinuté dřevěné násady vězely zakřivené čepele mečů. Tento meč nosil do bitvy už jeho dědeček, ale den jako ten dnešní stará zbraň ještě určitě nezažila!

„Do útoku!“ zvolal kníže z plna hrdla a vyrazil.

Země se rozechvěla pod dunivým dusotem kopyt jeho druhů. Při zvuku lur se Katanderovi rychleji rozbušilo srdce. Vysílaly k dýmem pokrytému nebi bitevní melodii. Aniž by se musel otočit, věděl, že se teď linie jezdců za jeho zády pomalu vějířovitě roztahuje. K použití dvojitých mečů bylo třeba místo. V úzké formaci by byli zraněni kamarádi.

Kníže koutkem oka zahlédl, jak k němu zabočují lehčeji vyzbrojení kentauři ze stepí, a navzdory Ollowainovu rozkazu se přidávají k útoku. Uprostřed válečníků poznal Orimeda a musel se usmát. Na zloděje dobytka ze stepi to byl docela schopný chlapík.

Řady trolů byly prolomeny. Mnozí sice drželi navzdory plamenům a kouři postavení, po celé bojové linii ale zely široké mezery. Dřevěná zeď byla zničena dřív, než se do ní opřela první útočná vlna. Katander zabočil kousek doleva a zamířil k jedné ze skulin. Rukama pevněji sevřel násadu dvojitého meče.

Spatřil trolího válečníka, kterému olizovaly hruď ohnivé jazyky a jehož tvář byla jedinou krvavou ranou. Přesto se snažil opět zaujmout své místo. Katander se vzepjal. Jeho přední kopyta zabušila o velký štít, který trol zvedl na svou ochranu. Síla nárazu strhla urostlého válečníka k zemi. Padl do spálené trávy. Katanderův dvojitý meč opsal široký oblouk. Ocelová čepel zasáhla trola do spánku. Zapraskaly kosti. Oči umírajícího se vypoulily, jako by chtěly vyskočit z důlků.

Kníže kentaurů se jediným skokem přenesl přes nepřítele. Úderem přes ruku zasáhl do zápěstí dalšího trola, který se k němu hnal s vysoko zdviženým kyjem. Ruka i zbraň odletěly širokým obloukem pryč. Katander zvedl dvojitý meč a bodl soupeře přímo do hrudi. Zakřivená čepel sklouzla po hrudní kosti a uvízla mezi žebry. Trol sáhl levačkou po čepeli. Mezi prsty mu prýštila krev. Pahýlem pravé paže se ohnal po Katanderovi. Kentaur se lehce pootočil. Úder ho zasáhl do spánku. Lícnice helmy ho trochu zmírnila, přesto se knížeti roztančily mžitky před očima. Otvorem v přílbici vytryskla horká krev.

Katander svíral dvojitý meč oběma rukama. Oba soupeři cloumali zbraní. Ocel se už musela trolovi zaříznout až ke kostem prstů, přesto kentaurovu zbraň nepustil.

Náhle spadla trolovi hlava z krku. Parmeion čtverácky zakroužil dvojitým mečem kolem své hlavy. „Odpusť, kníže. Ale to už nebyl soupeř pro tebe!“ Mladý válečník se dal do pronikavého smíchu a pádil pryč. Záhy ho pohltil hustý dým.

Katander se zahleděl na mrtvého. Uťatá hlava se odkutálela stranou. Oči strnule hleděly na ruku s kyjem, která ležela jen krok od nich.

Do kentaurova prsního pancíře něco s třesknutím udeřilo. Kámen velký jako pěst. Nedaleko se shromažďoval rychle rostoucí oddíl trolů. Někteří měli na těle připevněny velké vaky a v neforemných rukou drželi kožené řemeny. Praky! Jeden z nich už zvedal zbraň a vířil smyčkou v širokých kruzích nad hlavou.

„Uttičané, ke mně!“ Katandera bolela žebra. Hluboká proláklina v bronzovém pancíři mu tlačila na břišní svaly a při každém nadechnutí cítil bolestivé píchnutí.

Trolové nesmí dostat příležitost se znovu zformovat. Musí oddíl co nejrychleji rozehnat!

Katander vyrazil vpřed, aniž by čekal, zda na jeho rozkaz někdo zareaguje.

Trolova kožená smyčka se otevřela. Kámen se rozletěl přímo na knížete a zavadil mu o chochol na přilbě. To už byl kentaur u nepřítele. Práče byl takový obr, že převyšoval dokonce i kentaura o dvě hlavy. Trol vytáhl z opasku válečné kladivo s těžkou žulovou hlavou.

Katander vedl dvojitým mečem bodný úder, mířící trolovi na břicho, ale obr se překvapivě obratně ráně vyhnul. Zamířil knížeti na hlavu. Ten se přikrčil a jeho protiútok uťal trolovi tři prsty u nohy.

Obr s ohlušujícím zavytím uskočil a začal nemotorně poskakovat po jedné noze. Další kentaurovu ránu pravděpodobně ani neviděl. Katanderova zbraň zavířila vzduchem a zasáhla trola do spánku. Kníže využil sílu nárazu a zamířil čepelí na dolním konci zbraně soupeři na levé koleno. Trol se zhroutil k zemi. Další úder ho zasáhl do úst, roztříštil mu zuby a vrazil mu ocel hluboko do čelisti. Trol se začal kácet dozadu a plival krev. Ještě v pádu se z posledních sil ohnal knížeti po trupu.

Síla nárazu strhla Kantandera k zemi. Cítil, jak mu praskají žebra, a mučivá bolest ho připravila o smysly.

Přišel k sobě na spálené trávě. Vedle něj leželi pobití válečníci z jeho družiny. Jeden z nich měl rozpárané břicho, tmavé kličky střev se vyhrnuly ven. Mladý válečník hleděl na knížete prosebným pohledem. Chtěl něco říct, vydal ze sebe ale jen zachroptění.

Katander zavrtěl hlavou a okamžitě toho zalitoval. Šíje ho bolela, jako by mu v ní vězel nůž. Jeho Uttičané kolem něj vytvořili široký kruh. Byla mezi nimi i hrstka kentaurů ze stepí. Snažili se držet v šachu troly, kteří se kolem shromáždili v hustých houfech.

Vzduchem svištěly kameny. Hlava jednoho stepního jezdce se při zásahu rozprskla v gejzíru krve. Vypadalo to, že se je trolové rozhodli vyřídit kameny z dálky, aby se nemuseli příliš přiblížit k vražedným dvojitým mečům.

Do něčího prsního pancíře s třesknutím narazil vymrštěný kámen. Jeden z Katanderových válečníků padl na kolena.

Kníže se zoufale snažil vyškrábat na nohy. Cítil se slabý jako čerstvě narozené hříbě. Nohy se pod ním stále znovu podlamovaly. Jeho muži tady nesmí zůstat! Byli by tu zmasakrováni, aniž by se vůbec mohli bránit. A dělali to kvůli němu, aby kolem něj vytvořili ochranný val.

Na Uttičany se sneslo další krupobití kamenů. Trolové shromažďovali stále víc práčat. Katander zarazil svůj dvojitý meč do spálené země. Obě čepele byly tmavé krví zabitých trolů. Když se mu teď nepodaří vstát, nalehne na meč. Musí učinit přítrž umírání svých nejstatečnějších bojovníků. Pokud bude mrtvý, budou moci odcválat a nevystavovat se dál smrtonosnému dešti kamenů.

Kníže sevřel oběma rukama násadu zbraně. Ruce se mu třásly námahou. Viděl, jak mu cuká sval na levé paži, jako by se těsně pod kůží svíjelo nějaké malé zvířátko. Zpola vstal. Vtom spatřil svůj levý přední běh. Z rezavě hnědé srsti trčela zlomená kost. Katanderovi rázem vyprahlo v ústech. Už se na nohy nevyškrábe. Nebude schopen sám běžet. A kdyby ho jeho muži podpírali, byli by tak pomalí, že by se jim nepodařilo trolům uniknout.

Katander se zoufale rozhlédl. Kruh jeho válečníků se zmenšil. Trolové je už skoro úplně obklíčili. Z hustého kouře se vynořovali stále další obři. Jejich přesila byla drtivá. Když se teď jeho muži nepokusí o průlom, nepodaří se jím už uniknout.

Kníže si zamířil horní čepelí na hrdlo. Vzpomněl si, jak jako mladé hříbě obdivoval dědečkův dvojitý meč a jednou ho tajně vybalil ze zelené látky, ve které ho stařec v mírových dobách uchovával. Tenkrát nedokázal zbraň ani uzvednout. Myslel na ten hrdý okamžik, kdy přijímal zbraň z rukou svého otce, kterému zbylo po zranění od šípu ztuhlé rameno a jenž se díky tomu musel předčasně vzdát života válečníka. Katander netušil, že jednoho dne namíří tuto zbraň proti sobě.

Kníže ucítil, jak se mu chvěje půda pod nohama. Čepel pod jeho hrdlem se v záři ohňů rudě třpytila.

Bitevní vřavu přehlušily jásavé výkřiky. Země se otřásala stále silněji. A pak je spatřil! Válečné vozy z Arkádie obkličovaly houfy trolích bojovníků, které se utvořily poté, co se trolové vzpamatovali z prvního šoku žhavého útoku.

Na bocích vozů se jako křídla třepetaly třpytivé hedvábné prapory. Vzduchem se neslo svištění šípů. Teď už Katander zase slyšel i válečné lury. Z levého křídla přispěchal jeden z jeho oddílů a přidal se k útoku elfů. Kníže na okamžik zahlédl elfí hraběnku Caileen v její zelenozlaté zbroji. V rukou svírala velký luk a s klidným výrazem ve tváři vysílala do řad trolů šíp za šípem. Trolové se opět obrátili na útěk.

Vzduch praskal magií. Ve zvířeném prachu se formovala hadovitá těla. Vlnila se směrem ke trolům. Prach obry oslepoval, pronikal jim do úst a do nosu a dusil je. Někteří byli prašnými víry vyzvednuti do vzduchu a puštěni z velké výšky na zem. Další víry drásaly trolům kůži z těla tak dlouho, až se jejich trupy změnily v jedinou krvavou masu. Katander sledoval celou podívanou se směsicí okouzlení a odporu. Válečníci by neměli bojovat tímto způsobem. Ale rozpoutaný hněv elfů neznal mezí.

Pak prašní duchové zmizeli a s nimi i válečné vozy. Několik druhů přispěchalo, aby pomohlo Katanderovi vstát. Opřel se o ramena válečníků. Někdo mu sundal zprohýbaný kyrys. Konečně zase mohl bez bolesti dýchat!

Bitva pro něj skončila. Překročili hradbu mrtvých těl. Mezi troly leželo až příliš mnoho Katanderových bojovníků v zářivých zbrojích. Zahlédl i Parmeiona. Ležel nedaleko trola, kterému uťal hlavu. Paže měl zkrouceny v groteskních úhlech. Údery palcátu mu zlámaly kosti a zpečetily jeho osud. Z boků měl odřezány široké pruhy masa. Někteří trolové už zjevně zahájili ukvapenou hostinu na oslavu vítězství.

Když dorazili na vrcholek kopce, nařídil Katander mužům, kteří ho podpírali, aby zastavili. Zahleděl se na rozlehlé bitevní pole pod sebou. Jejich oběť nebyla marná. Bojová linie trolů byla v délce víc než jedné míle prolomena. Caileen před sebou hnala prchající. Také nechráněné boky obrovské trolí armády pomalu ustupovaly. A to Ollowain ještě ani nezavedl do bitvy elfí rytíře. Vybojují velké vítězství!

ROZKAZ

Brodgrimm hleděl na kopcovitou krajinu a stále nevěřil vlastním očím. Měli přece zvítězit! Prapor mladého krále zmizel. Kouř a prach zakrývaly výhled. V bojové vřavě přece musí trolové vyhrát! Tím si byl naprosto jist. Jen nesmí utéct. Trolí válečník dokáže elfovi rozmačkat hlavu v pěsti! Nemusí se těch rychlých malých šermířů bát.

Zatracení zbabělci tam nahoře, nechali se zastrašit trochou ohně a kouře! Skanžiny rozkazy byly jasné a srozumitelné. Ti nahoře měli držet štítový val.

„Vůdce smečky?“ Přikrčený se k němu přikradl Slarag, velitel zvědů. Navzdory horku měl kolem ramen kožešinu ze sněžného lva. Pomazal ji blátem, aby ho světlý kožich neprozradil, když se bude plížit k nepříteli. Ale odložit ji nechtěl. Všude tvrdil, že tu bestii složil holýma rukama. Brodgrimm o tom pochyboval. Ovšem až na tuto historku byl Slarag spolehlivý špeh.

„Máme potíže, veliteli.“

Brodgrimm pohrdavě zabručel. „Vidím, co se na kopcích děje. Zatracení slaboši! Chovají se jako štěňata, která poprvé zvětřila kouř ohně. Jak jenom můžou být tak zbabělí? S válečníky jako oni bychom Kralštejn nikdy nedobyli. My jsme měli být královou stráží!“

„To nemyslím, Brodgrimme. Zneklidňuje mě něco jiného. Pojď se mnou, ukážu ti to.“

Zvěd ho zavedl k okraji pásu houští, který se táhl podél potoka. Pak ukázal k východu. Nad stepí se zřetelně rýsoval obrovský sloup prachu. Byl vzdálen ještě mnoho mil. Brodgrimm cítil, jak se mu svírá žaludek. „Kdo je to?“

„V každém případě ten prach nerozvířil vítr.“

Brodgrimm si sundal z ramene vodní měch a zhluboka se napil. Žíznivý trol by neměl činit žádná rozhodnutí. Nastříkal si vodu do obličeje a na ozdobnými jizvami posetou hruď. „Co myslíš, Slaragu?“

„Nečekáme žádné posily. Musí to být elfové nebo kentauři.“

Brodgrimm zavrtěl hlavou. „Kde by se tu vzali? To je vyloučeno!“

„V tom případě mi vysvětli ten oblak prachu.“

„Ty jsi zvěd. Je to tvůj úkol.“

Slarag se rozzlobeně zašklebil. „To tys mě všechno naučil. Víš, co ta věc tam znamená.“

„Máme rozkazy.“ Brodgrimm se cítil stále hůř. Dnes probíhalo všechno jinak. Přitom si byli tak jisti vítězstvím. Také měl pocit, že by na jeho rozhodnutí mohlo záviset, zda se osud ještě jednou obrátí v jejich prospěch. V širokém pásu křoví se ukrývalo asi pět tisíc trolů a vypadalo to, že elfové nemají o jejich přítomnosti ani tušení. S přimhouřenýma očima zamžoural k obzoru. Nebo snad přece jen něco věděli? Mířily právě proto tyto oddíly přímo na něj?

Bezradně se zadíval k velitelskému pahorku, odkud zmizel králův prapor. Gilmarak by měl dát rozkaz k útoku. Brodgrimm přesně věděl, co je třeba dělat. Potřeboval jen ten zatracený rozkaz. Nebo rozkaz stáhnout se.

„Co uděláme, vůdce smečky?“

Nejraději by Slaraga uškrtil! Tohle vyptávání nebylo k ničemu! Mohl by prostě nechat své muže v křoví a počkat, co se stane. Ale tvořili velkou vlčí smečku. Žádný vlk, který má ještě všechny zuby, prostě jen nepřihlíží, jak jeho smečka loví. A pokud to přece jen udělá, nemá právo na podíl z kořisti. Skanžin plán byl dobrý. Vědí přece, jak málo elfů je! Dokonce i kdyby se odtamtud zezadu blížilo pár tisíc kentaurů, byli elfové a jejich spojenci stále v žalostné početní nevýhodě.

Když vlčí smečka pronásleduje velkého losího býka, může přijít nezdar. I dobrý lovec může být zabit mohutnými parohy. Dalšího může zmrzačit kopnutí. Ale smečka to nevzdá. Pořád bude kroužit kolem losa. Unaví ho, dokud mu vůdce smečky neprokousne spěnky. A až los upadne, vrhnou se mu na hrdlo.

Stejné to bylo s armádou elfů. Neunikne lovícím trolům, pokud se bude on, Brodgrimm, držet plánu. Musí se dostat k vyschlému říčnímu korytu a odříznout nepřátelům cestu do hor. Nejbližší průsmyk, ke kterému se pak mohou elfové dostat, je odtud vzdálen dva dny cesty. A dva dny nepřežijí, až se trolové vzpamatují z prvního šoku způsobeného útokem plamenů.

Bylo to na něm. Ale nesmí svého krále jen tak obětovat pro vítězství. Pokud zůstane toto křídlo naprosto nechráněno před blížícími se jezdci, mohli by elfové Gilmaraka zajmout.

„Nechám ti tady pět silných smeček, Slaragu. Budeš držet tohle křovinaté území.“ Brodgrimm ukázal na mračno prachu v dálce. „Nemůžou tušit, že jsme tady. Drž toto křídlo. A až budou docela blízko, znič je! Vyrvi jim srdce! A chraň krále. Nepřátelé nesmí vpadnout naší armádě do boku. Víš, jak loví vlci. Jakmile se zakousnou oběti do boku, je lov rozhodnut. Chraň krále.“

Slarag se zatvářil, jako by ho uštkla zmije. Brodgrimm cítil jeho strach. Jen velmi slabě, ale zvěd se bál. Vůdce smečky se rozesmál. „Jenom se nepočůrej! Uděláš to, co děláš i jako zvěd. Budeš tady ležet na břiše v křoví a čekat, až se tvoje kořist přiblíží. A až bude tak blízko, že ti už nebude moci uniknout, udeříš.“

V SRDCI CHAOSU

Ganda tloukla osla do boků jezdeckým bičíkem a nadávala. Kéž by jenom poslechla Čerňáka! Tlustý tiskař ji varoval, aby sem nejezdila.

„Jsi slepý, ty prašivý pajdavče?“ V zoufalství trhala otěžemi a snažila se osla přimět odbočit doleva.

Po hřebeni kopce se pohybovala celá řada válečných vozů a hnala se nebezpečným tempem rovnou k ní. Několik trolů se před nimi dalo na útěk. Ganda viděla, jak elfí lukostřelci chladnokrevně míří. Přímo k ní právě běžel trol, jehož naběhlé ozdobné jizvy na hrudi znázorňovaly vlčí hlavu.

„Uhni, ty dutá palice!“ Ganda odhodila bičík a udeřila osla dlaní po zadku. „No tak, hni se!“

Ale tvrdohlavé zvíře dál odhodlaně běželo rovně.

Ze záhybu v trolově krku vyrostl malý, červený jazyk. Všetečně se natahoval přímo ke Gandě. Válečník zvedl paže. Ne, to nebyl jazyk! Z trolova hrdla trčel hrot šípu.

Teprve teď si lutinka všimla smrtonosných srpů na nábojích kol válečných vozů. Kosily vysokou stepní trávu. Vozy jely tak blízko sebe, že se srpy skoro dotýkaly. Ještě deset kroků a budou tu. A ten zatracený osel běžel přímo ke zdánlivé mezeře mezi dvěma vozy.

„Ne, ty pitomé hovado!“ zvolala zoufale. Zaťala prsty do černé hřívy. Praštila zvíře pěstí do hlavy, ale to pádilo ve slepé panice dál.

Ganda pátrala po síle albských stezek. Zvolala slova proměny. Příliš pozdě! Zavřela oči a zaťala zuby. Kéž by jen zůstala v Talsinu!

Osel vyrazil strašný skřek. Ganda nikdy předtím neslyšela žádné zvíře vydat podobný zvuk. Pak přišlo trhnutí. Ganda vyletěla ze sedla. Zvedla ruce, aby si chránila hlavu. Svět jako by se skládal už jen z hluku. Tvrdě narazila na zem. Ozvalo se zasvištění, které skoro zaniklo ve hřmění kopyt. Vtiskla se do horkého prachu. Zaryla do něj ruce. Toužila, aby byla malá jako myšálek.

Dusot kopyt se pomalu vzdaloval. Ještě žila! Opatrně zvedla hlavu. Nějakých sto kroků od ní byly ještě další vozy. Spatřila také kentaury, pádící za prchajícími troly. Na zářivě modrém nebi tvořily sloupy kouře černé jizvy.

Lutinka opatrně vstala. Nic si nezlomila. Její osel vydával žalostné, kvílivé zvuky. Když zvíře ve vysoké trávě spatřila, začala dávit. Srpy mu uťaly nohy těsně pod trupem. Krvavé pahýly sebou cukaly, jako by chtěl osel pořád běžet. Oči měl vypoulené tak, že zorničky obklopoval bílý věnec.

Ganda vytáhla z opasku nůž a klekla si vedle zmrzačeného zvířete. Jemně ho pohladila po krku. „Kéž bych tě sem nikdy nevodila. Prosím, odpusť mi.“ Nahmatala výraznou žílu na přední straně krku a podélně ji rozřízla. Na ruce jí vystříkla tmavá krev. Hladila osla mezi ušima a konejšivě na něj promlouvala, dokud sebou pahýly jeho nohou nepřestaly škubat a zvíře neznehybnělo.

Lutinka se unaveně vyškrábala na nohy a vydala se ke hřebeni kopce. Bylo pozdě se vrátit. Měla utéct, když k ní pádili křičící trolové. Nebo když viděla, jak vůdcové smeček mlátí své muže dlouhými býkovci a snaží se je zadržet a znovu seskupit k boji. Dokonce i ve chvíli, kdy se setkala s kentaurem v bronzové zbroji, byl ještě čas na útěk. Při pohledu na šílený lesk jeho očí jí tenkrát přeběhl mráz po zádech. Ale ne, byla ke všemu tomu slepá. Zvolila si sloupy kouře na obzoru za svůj cíl a rozjela se přímo k nim.

Dorazila na široký hřeben. Když se vydala z kopce dolů, mlaskala jí pod nohama zem, tak byla nasáklá krví. Všude leželi mrtví trolové. Ojediněle bylo možné spatřit i kentaury. Kousek opodál se nad bojištěm posetým mrtvolami tyčily trosky válečného vozu. I když byla bitva dosud v plném proudu, dělaly si už vrány zuby na nejlepší sousta.

Kousek dál obsadilo několik set trolů vrcholek pahorku a zoufale vzdorovalo houfu kentaurů, kteří tryskem objížděli kopec a zasypávali nepřítele krupobitím střel.

Víc než míli odtud sjížděly po úbočí kopce dlouhé řady stříbřitě se třpytících jezdců. Bitevní chaos jako by se jich netýkal. Nad hlavami jim povlávaly pestrobarevné prapory. Tyčil se nad nimi skutečný les kopí. Pohybovali se jako na přehlídce. Pak přední řada sklonila zbraně. Ganda nejasně rozeznávala před elfími rytíři tmavou linii, která se na koncích trhala.

Lutinka odvrátila zrak. Nechtěla vidět, co se tam děje. Vypnula i sluch před sténáním raněným. Nebyla tady nic platná. Bylo jich příliš mnoho. Toužila, aby jí smysly vypověděly službu! Nechtěla ty hrůzy vnímat.

Sklouzl po ní stín. Nad hlavou jí prolétali obrovští orli. Bylo vidět dokonce i jednoho lamassu. Ani nebesa nebyla ušetřena války!

Gandě vhrkly do očí slzy. Napůl slepá proběhla mezi mrtvými a vyšplhala na další kopec. Jejím krokům dodával křídla důvěrně známý zvuk − vystrašené bečení mladého ještěra. Nikdy předtím nebyla na tomto pahorku či aspoň v pahorkatině jižně od Mordštejnu, a přesto dorazila domů. Tam dole mezi kopci bylo její stádo. Už zdálky poznala podle zubatého červenooranžového okraje velkého krunýře, který mu chránil šíji, starého Dvoutrkáče, vedoucího samce. Stádo už bylo velké! Byla tu spousta mláďat.

Ještěří vytvořili široký kruh. Jejich opancéřované hlavy s rohovinovými límci a třemi zakřivenými rohy tvořily val, budící dokonce i u trolů respekt. Zvířata nestála těsně vedle sebe. Zůstávaly mezi nimi jeden až dva kroky široké mezery, takže mohla máchat mohutnými obrněnými hlavami sem a tam, pokud by se našel dost smělý útočník, který by se s nimi pustil do křížku. Mladí ještěří se drželi uprostřed kruhu. Stáli tam i poníci a kozy lutinských rodů, které táhly s ještěry.

Na zádech dospělých ještěrů byly připevněny plošiny z bambusu, na nichž stály nízké stany z kozích chlupů. Z vysokých žerdí vlály rodové a rodinné prapory, ale také košile a další prádlo, které se na nich sušilo. Provazové žebříky vedoucí k plošinám byly vytažené. Na otáčivých nohách byly připevněny těžké kuše, připravené uvítat každého nepřítele hrotem ze zaostřené čtyřhranné oceli. Ale na lutiny nikdo neútočil, a ani oni se do bojů zuřících kolem nich nezapojovali.

Po protilehlém vrcholku kopce se prohnala švadrona kentaurů, aniž by věnovala stádu ještěrů sebemenší pozornost. Malé údolí připomínalo oko hurikánu. Všude kolem se po tisících umíralo, tady ale vládl napjatý klid a místo válečných praporů plápolaly ve větru podvlíkačky.

Ganda pomalu sestoupila po úbočí kopce dolů. Teď poznala i další rohaté ještěry. Vlkokousač a Vrávoral ještě žili. U stáda byla i Srpkolímec, mladá ještěří kráva, na jejímž hřbetě kdysi žila. Její nepoddajná, vrásčitá kůže ztratila jasně brčálovou barvu mláďat a nabyla matný, šedozelený odstín starých jedinců.

Gandě bušilo srdce. Pro ni uplynulo jen několik týdnů, pro její rod ale patnáct let. Poznají ji vůbec? Kdo z jejích přátel je ještě naživu? Všechny děti, které kdysi znala, už dospěly. Kdo teď asi žil na hřbetě Srpkolímce? A kde složí hlavu?

Na bambusových plošinách bylo vidět jen několik lutinů. Všichni starci a děti byli schovaní ve stanech. Ženy, které se ukázaly, na sobě měly pestře prošívané vesty, hrubé plátěné košile a úzké jezdecké kalhoty, jaké nosily i dříve. Šaty a sukně byly příliš nepraktické, dokud bylo stádo v pohybu. Také muži byli navlečení do úzkých kalhot, holínek a špinavých kožených kazajek. Za horkých dní nenosili košile. Volně omotaný hedvábný šál zabraňoval, aby si od tuhých límců dokrvava odřeli šíje. Většina neměla kazajky zapnuté na háčky. Na hrudi se jim pohupovaly amulety z per, rohoviny a všech dalších myslitelných věcí až po vysušené pupeční šňůry a mumifikované prsty. Z opasku jim trčely rukojeti kapesního a stahovacího nože, dvou zbraní, které dostával každý lutin, jakmile dospěl v muže.

Ganda na sobě měla stále tytéž červené šaty, ve kterých oné osudné noci předstoupila před Emerelle. Nehodily se k životu ve stepi. Cítila pohledy, které si ji měřily.

Čerňák jí vyprávěl něco o její legendě. Vyznal se. Koneckonců to on vytiskl knihy a letáky, ve kterých vytvořil Elija její příběh daleko přesahující omezený obzor pravdy. Byla hrdinkou, která zmizela v žalářích elfů. Nezlomnou a statečnou; nezradila prý Rudé čapky dokonce ani na mučidlech. Ganda se neradostně usmála. S těmito historkami bude muset žít. Zasáhnout do nich by znamenalo ohrozit křehkou rovnováhu mezi pravdou a lží, na níž spočíval svět, který Elija ve svých spisech vytvořil.

„Jsem velitelka Klíček,“ zavolala Ganda na bojovnice a bojovníky u kuší. „Vrátila jsem se, abych žádala zpět své místo ve stádu. Zaveďte mě k Elijovi!“

Dvě bojovnice na ni namířily kuše. Mezi plošinami na hřbetech ještěrů začaly létat signální praporky. Kdysi existoval zvláštní praporek i pro ni; znázorňoval červený klíček na žlutém pozadí. Dnes pro ni použili praporek znamenající cizí. Když to viděla, vzalo ji to víc, než čekala.

Konečně jí dala jedna z bojovnic s červeným turbanem znamení, aby prošla podél řady ještěrů. „Eliju najdeš u Vlkokousače!“ zvolala lutinka.

Ganda si pohrdavě odfrkla. Chtějí ji tedy zkoušet! Cizinka by nemohla tušit, ke kterému ještěrovi se vydat. Bylo to jenom tou bitvou, že byl její rod tak podezíravý? Za jejích dob nevítali neznámé poutníky tak nepřátelsky.

Rohatí ještěří si ji pozorně prohlíželi velkýma očima barvy mořské zeleně. Někteří klapali zobanovitými tlamami. Kouř a bitevní vřava je zneklidňovaly. Ze středu kruhu se znovu a znovu ozývalo vystrašené bečení telat.

Ganda se zastavila před ještěrem se šedozeleným zobanem. Rohovinový límec mu zdobily široké žluté pruhy připomínající stylizované sluneční paprsky. Vlkokousač byl starý už v době, kdy se Ganda narodila. Dokonce i teď, uprostřed bitvy, z něj vyzařoval majestátní klid.

Lutinka s ním navázala oční kontakt a pak opatrně natáhla ruku, aby ho pohladila po masitém záhybu, ve který zoban přecházel. „Ještě pořád se tě vlci bojí, zobane?“ zeptala se něžně. „Připadáš mi starý jako skála a stejně silný. Ještě si pamatuj u, jak jsem si ve stínu mezi tvýma nohama hrála s lučními kobylkami. Znáš mě ještě?“

Velký ještěr naklonil hlavu na stranu. Široké nozdry se mu chvěly. Hlasitě supěl. Pak vystřelil ven drsný, fialový jazyk. Ganda měla pod jeho dotekem pocit, jako by jí kůži drhl hrubý písek.

„Pojď nahoru!“ ozval se hlas nad ní. O zábradlí bambusové plošiny se opíral mladý lutin. Přátelsky na ni pomrkával. Něco na něm Gandě připadalo povědomé. Dokonce i na lutina byl mladík velmi výstředně oblečen. Na kalhotách měl vyšité zlaté květiny. Místo opasku nosil široký, rudý pás, z něhož trčely rukojeti stahovacího a kapesního nože. Koženou kazajku měl ozdobenou červenými prýmky. Kolem krku si omotal ušmudlaný bílý hedvábný šál. Jeho kazajka byla doširoka rozevřená, takže bylo vidět ploché břicho. Hezký chlap, pomyslela si Ganda mimochodem. Vyšplhala po žebříku nahoru a prolezla pod zábradlím.

Válečník mlaskl jazykem. „Vypadáš dobře, teto Gando. Ty…“ Ulpěl pohledem na její stříbrné ruce. „U Albů, co je to?“

Ganda jeho otázku přešla. „Teto?“

Lutin se široce usmál. „Nikodemus. Byl jsem ještě kluk, když tě elfové odvlekli, velitelko. To se mezitím změnilo.“

Ganda o krok ustoupila a znovu ho přejela pohledem od hlavy k patě. Nikdy by v tom sebejistém mladém koboldovi nepoznala ostýchavého chlapce z minulosti. Teď chápala, proč udělal na Riku, říční čarodějnici, takový dojem.

Ukázal přes rameno. „Můj bratr tě očekává, velitelko Klíčku.“ Nikodemus se sklonil a pošeptal jí: „Dávej na sebe pozor. Dneska je zase v té své náladě. Je vzteklý, protože si trolové tak nechávají dřít kůži z těla. Buď opatrná na to, co říkáš. V takových dnech jeden nikdy neví, jak se bude chovat.“

„Děkuji,“ odvětila stručně. Aspoň na tom se tedy nic nezměnilo. Elija byl už dříve proslulý svými náladami, i když si to Nikodemus jako dítě možná nechtěl připustit.

Náhle ji mladý lutin objal. Pevně ji k sobě přitiskl. Ganda mu vsunula špičatou liščí tlamu do rozepnutého límce. Nikodemus příjemně voněl potem, liščím kožichem a nezaměnitelným pachem ještěrů. Lutinka zápasila se slzami. Tyto vůně ji obklopovaly skoro celý život. Byla doma! Žádná voňavka elfů nevoněla tak nádherně.

„Běž už, tetičko,“ naléhal Nikodemus. „Nerad čeká.“

Ganda se vymanila z jeho objetí. Vlkokousač se pohnul a plošina se trochu zakymácela. Ganda se musela chytit zábradlí, aby neztratila rovnováhu. Nikodemus to neměl zapotřebí. Zašklebil se na ni. Kdo by si pomyslel, že se z toho malého klacka vyklube tak pohledný lutin!

Když Ganda obcházela černý stan, zmocňoval se jí čím dál větší neklid. Kdysi dobře věděla, jak s Elijou jednat. Změnil se moc?

Vůdce lutinů k ní stál otočen zády. Hleděl na rozlehlé pole, kde se v zuřivém boji střetla velká smečka trolů s válečnými vozy elfů. Ruce měl složené za zády. Ganda cítila, že o její přítomnosti ví. Ale nechával ji čekat. Trestal ji svým mlčením.

Elija měl přes ramena přehozený široký, červenohnědý kožený kabát. Z jeho levé kapsy trčela rudá čapka. Kolem krku si omotal vínově rudý šál a do vysokých holínek nedbale zastrčil obnošené modré kalhoty se širokými rudými pruhy na švech. Dokud k ní byl obrácen zády, nedokázala Ganda určit, zda má na sobě košili.

Trolové měli v boji proti válečným vozům navrch. Když je elfové nedokázali porazit, stáhli se.

„Masa triumfuje nad arogancí elity,“ pronesl Elija konečně. Pak se otočil. Hruď měl posetou opuchlými ozdobnými jizvami. V chlupech kolem tlamy se mu skvěly stříbřité nitky. Chladně si ji měřil očima za malými brýlemi.

Zestárl, to byla Gandina první myšlenka. A chlad, kterým se obklopoval, byl ještě ostřejší.

„Ano, moje hruď… Všichni musíme přinášet oběti. Mezi našimi spojenci je považován za opravdového muže jen ten, kdo něco takového mlčky strpí. Vetřou ti do ran šedou pastu. Říká se, že do ní načůraly šamanky. A to je ještě jedna z příjemnějších přísad. Rány se špatně hojí a tvoří se tyhle ošklivé jizvy. Naši spojenci mají svérázné představy o kráse. To je cena…“ Spatřil její ruku. „A jak se vedlo tobě v žaláři?“

Ganda zaváhala. Opravdu nevěděl? Věřil nakonec sám historkám, které o ní napsal? Z jeho tváře nebylo možné nic vyčíst. Nic neprozrazovalo, zda žertuje, nebo to myslí vážně.

Lutinka zvedla stříbrnou ruku a odrhnula si rukáv šatů. „Každý platí svou cenu,“ řekla, aniž by byla přesnější.

Přistoupil těsně k ní. Dech mu páchl česnekem. Opatrně se dotkl stříbrné ruky. „Dali ti co proto, ti elfové…“

„Ano.“

„Dobře že jsi jim utekla.“

Ganda měla té hry na schovávanou plné zuby. „Nikdy jsem nebyla jejich zajatkyní a…“

Jemně jí položil ruku na rty. „Nechci to slyšet. Víš, každý si tvoří svůj vlastní svět. Skládá se z pravdy, nedorozumění a lží. Proto zůstáváme nakonec sami. Nikdo opravdu nesdílí svět toho druhého. Byly doby, kdy jsem tě považoval za zrádkyni, Gando. Byla jsi naší nejlepší znalkyní stezek. Víš, jak naléhavě jsme tě potřebovali. Viděli tě, jak jdeš dvakrát za jedinou noc do Emerellina hradu. Víš přece, že my lutinové máme oči všude. Nikdo už tě odtamtud neviděl odcházet. Stokrát jsem se pokoušel do hradu proniknout. Ale Emerelle mě nemá v oblibě. Věděla, jak mě udržet v povzdálí. O našich špiclech ale netuší. Je sledována dokonce i ve svém šermířském sále. Najít tě bylo přesto nemožné. Měl jsem strach, že jsi mrtvá. Ale ani na to nebyli svědci. Kolovaly pověsti, že jsi zradila naši věc. Ty, moje důvěrnice! Musel jsem proti tomu něco podniknout. A tak jsem z tebe udělal mučednici. Velitelka Klíček, odvlečena elfy, protože byla jednou z největších osobností našeho lidu. Hrdinkou v boji proti utlačovatelům. Tak jsi mi dál sloužila a podporovala naši věc. Neznič to, Gando. Pro naše spolubojovníky jsi lutinkou, která utekla svým mučitelům. Statečnou ženou, která za celá ta léta, kdy byla držena v nejhlubších kobkách Světla elfů, nikdy nezradila naši věc. Bojovnicí, jež unikla svým strážím a vrátila se k nám, aby pokračovala v boji proti tyranům. Hodina vítězství už není daleko, Gando. Koboldové brzy povstanou a svrhnou nadvládu elfů.“

„S nepatrnou pomocí trolů.“ Zahleděla se na rozlehlé bojiště. Boje v bezprostřední blízkosti utichly. Vypadalo to, že se elfové stahují.

„Cynismus velitelce Rudých čapek vůbec nesluší, Gando. Také trolové jsou oběťmi elfů. Je jen logické, že se podporujeme v boji proti společnému nepříteli.“

„A do jakého světla postaví naši věc fakt, že potřebujeme podporu krvelačných zrůd?“ Dotkla se Elijovy zjizvené hrudi. „Nemůže být vítězství někdy vykoupeno příliš draze?“

„Plane ti v prsou oheň, Gando?“

Nedůvěřivě se na něj podívala. „Jak to myslíš?“

„Existuje něco, za co bys bez přemýšlení obětovala život? Má tvůj život nějaký cíl? Znáš nějakou vyšší hodnotu než prostou existenci?“

„Existovat mi prozatím stačilo.“

„Jakou to máš bídnou duši. Co se stalo v žalářích elfů s Gandou, kterou jsem znával?“ Sevřel jí paže. Oči se mu leskly a skoro se zajíkal, když pokračoval. „Musíš pro něco hořet, Gando. Lhostejno pro co! Ať už je to vášeň k muži, nebo nějaký vznešený cíl. Když to neděláš, jen vegetuješ a ničím se neodlišuješ od zvířete. Zažehni v sobě ten oheň! Následuj mě na mé cestě a tvůj život se obohatí způsobem, jaký si vůbec nedokážeš představit. Ptáš se mě, jak se můžu paktovat s troly. Toto spojenectví přineslo svobodu všem jejich koboldím otrokům! A až budou elfové poraženi a s nimi i všichni ti, kteří je podporují, nebude už v celém Albenu existovat poroba. Nebude už pak podstatné, v čím těle se duše zrodí. Bude záležet jen na ohni ve tvé hrudi, který tě na tvé životní cestě pohání vpřed. Vždycky budou existovat řemeslníci, vojáci a vůdci, kteří se budou cítit povoláni řídit osudy celých národů. Ale tvoje narození už nebude rozhodovat o tom, co se z tebe jednou stane. To je svět, ve kterém chci žít. To je svět, který stvořím, Gando. Běh dějin je předurčen. Je nevyhnutelné, aby utiskovaní povstali proti svým utlačovatelům. Společnost se stále vyvíjí, stejně jako chlapec dorůstá v muže. Je nevyhnutelné, aby bylo setřeseno jho elfí tyranie. Jedinou otázkou je, která generace sebere dost sil na tento velký boj. Rozhodl jsem se, že nastal čas. A je to pro mě jako živý pramen, když vidím, jak se mou vůlí a mými činy svět kolem mění k lepšímu.“

Ganda se zahleděla na bojiště a Elija zjevně uhádl její myšlenky.

„Nesmíme být příliš choulostiví, velitelko Klíčku. To, co zažíváme, je zrození. A při každém porodu teče krev.“

Lutinka pochybovala, že by byl Elija někdy přítomen porodu. Ale oheň, o kterém hovořil, byl skutečný. Elija planul a ona mu záviděla. Sama žádný cíl neměla.

„Proč na nás elfové neútočí?“

„Vždyť jsme přece jen sluhové a kupci. Nepředstavujeme hrozbu. Nedokážou si představit, že by proti nim mohli otroci, kteří za ně po staletí dělali každou špinavou práci, jednoho dne povstat. Jejich svět je nehybný. Je dokonalý, a proto se v něm nesmí nic změnit. Už jsem ti přece říkal, že každý žije ve svém světě. Ten můj se pohybuje. V nepříliš vzdálené budoucnosti přijde den, který elfy velmi překvapí. Myslí si, že jsou fronty jasně určeny.“ Elija ukázal na bitevní pole. „Domnívají se, že právě to je místo, kde se odehrává válka. Ale brzy zavlečeme válku přímo do jejich paláců.“

NA ORLÍCH KŘÍDLECH

„Tam dole, ten vypadá jako vůdce smečky. Toho dostaneme!“

Mrakonor mu v duchu odpověděl. Překlopil se přes levé křídlo a řítil se do hlubiny. Ledopírko se přidala k jeho střemhlavému letu, stejně jako velký lamassu Artaxas. Když jeho druh s býčím tělem zahajoval nějaký smělý manévr, Melvyn vždycky zatajil dech. Stále si dobře vzpomínal na den, kdy se poprvé setkali. Artaxas naletěl na skalní stěnu, aniž by se předtím v nejmenším pokusil překážce vyhnout. To, že stále žil, hraničilo se zázrakem. Byla to nešikovnost, nebo něco jiného? Artaxas mu to nikdy neprozradil.

Teplý vítr pálil Melvyna do tváře. Uvolnil si svaly ruky, ve které vždy držel meč. Ještě pár vteřin… Trolové si jich všimli a rozběhli se na všechny strany. Byli to stateční válečníci, to se jim muselo nechat. Ollowain nepředpokládal, že se budou navzdory katastrofálním ztrátám pokoušet znovu seskupit. Bylo třeba zabít jejich vůdce smeček a šamanky. Trolí armáda musela přijít o hlavu; jen tak ztratí odvahu dál bojovat.

Mrakonor roztáhl peří, aby zastavil střemhlavý let. Melvyn se překulil na stupátku dozadu. S koleny zaháknutými kolem příčné tyče visel hlavou dolů. Viděl, jak se vůdce trolí smečky pokouší uniknout. Mrakonor kolem něj svištěl omračující rychlostí. Melvynův meč opsal třpytivý oblouk. Úder zasáhl trola přímo do obličeje. Elf cítil, jak se nepříteli pod silou nárazu tříští kosti. Jako všechny jezdecké meče byla i jeho zbraň pro boj mezi dvěma šermíři příliš těžká a špatně vyvážená. Ale k němu také nebyla určena. Měla vpadnout s vražednou silou mezi prchající nepřátele.

Mrakonor zamířil ostrou zatáčkou zpátky k nebi a v divoké radosti vyrazil vítězný pokřik. Melvyn se vyšvihl nahoru a chytil se levou rukou hlavní tyče stupátka. Pak se letmo ohlédl. Vůdce trolí smečky ležel na zemi mezi svými válečníky. Artaxasova kopyta zabušila na spěšně zvednuté štíty. Trolové si tak sice zachránili hlavy, razance Artaxasových kopanců je ale srazila do prachu.

Mrakonor stoupal stále výš. Letěl teď s roztaženými křídly v širokých kruzích. Nechal se nést vzestupným proudem nad rozpálenou planinou.

Z velké výšky bojiště trochu připomínalo falrachový stolek. Jednotky se smrskly na hrací figury. Bylo možné přehlédnout vše, každý pohyb na poli. Co zůstávalo dole na zemi zahaleno v prachu či dýmu nebo ukryto díky zvláštnostem kopcovitého terénu, bylo shora dobře viditelné.

Ollowain pronikl se stříbřitě se třpytícími řadami elfích rytířů do samého srdce trolí armády. Bojové linie jezdců se rozvolnily. Scéně dominovali jezdci, pronásledující v malých skupinkách prchající. Postupovali planinou stále dál. Daleko vpředu viděl Melvyn rytíře s rozevlátým bílým pláštěm. Z té výšky se nedalo rozeznat, zda je to Ollowain nebo hrabě Fenryl. Ale ať to byl kdokoliv, odvážil se příliš daleko. Bylo třeba ho varovat. Na jeho boku se začínali shromažďovat trolové. Brzy mu odříznou cestu zpátky.

Melvyn musel otáčet hlavou, aby neztratil jezdce z očí, zatímco Mrakonor kroužil. Pod nimi plachtili Ledopírko a Artaxas. Daleko na východě stoupal k nebi obrovský oblak prachu. Melvyn se musel usmát, když si vzpomněl, jak Nestheus proklínal mistra šermíře. Mladý kentauří válečník obdržel krátce po východu slunce rozkaz, aby odtáhl se stovkou svých mužů daleko na východ. Tam měli vyrobit ze suchých větví otepi a pak je na provazech táhnout za sebou. Jejich jediným úkolem v bitvě bylo rozvířit co nejvíc prachu a trolům tak nakukat, že se z východu blíží další vojsko. Nestheus tak nezasadí v této bitvě jedinou ránu.

„Vidíš ten pohyb tam dole u potoka? V tom pruhu křoví,“ ozval se mu v mysli Mrakonorův hlas.

Melvyna to vyrušení trochu rozzlobilo. Ztratil rytíře v bílém plášti z očí. Otočil se a chvíli mu trvalo, než našel kus země, o kterém velký orel hovořil.

„Co je tam?“ vykřikl vlčí elf. I když už znal orly tak dlouho a byl pěvcem větru, který se dokázal s majestátními dravci dorozumívat i v duchu, stále se cítil jistější, když formuloval myšlenky nahlas. Věděl, že hučení větru většinu jeho slov pohltí; přesto si nedokázal ve chvílích jako tato pomoci.

Orel se místo odpovědi snesl širokým obloukem níž. Melvyn měl velmi ostrý zrak, ale když letěl na Mrakonorovi, cítil se vždycky slepý jako krtek.

Pak si konečně i on pohybu všiml. Křovím se plížily stovky přikrčených postav. Schovaná armáda! A pohybovala se přímo k boku vozů, ze kterých předtím vyletěly balóny. Při cestě, kterou si trolové zvolili, je bude chránit před pohledy koboldů vysoký hřeben kopce. Teprve posledních dvě stě kroků museli urazit otevřenou krajinou.

„Jestli trolové koboldy přepadnou, odříznou zbytku armády ústupovou cestu.“

Melvyn zaklel. Za méně než půl hodiny by se mohlo jejich vítězství změnit v porážku. „Odnes mě dolů k Elodrinovi!“

ZELENÉ OČI

Ollowain hleděl do převalujícího se dýmu. Byla tady, cítil ji. Čekala na něj těsně za závojem kouře. Lyndwyna. Toto byl den, kdy se opět shledají. Den, po kterém tak často toužil. Den, kdy se rána v jeho srdci konečně zahojí.

„Veliteli?“ Senthor, starý kentauří válečník, mu připadal podivně daleko, i když stál jen dva kroky od něj. Tvář měl špinavou od sazí, ve kterých se jeho pot leskl jako černé slzy. Jako Emerelliny slzy v paláci. Teď přišel čas vykonat její rozsudek smrti.

„Měli bychom se vrátit k ostatním,“ řekl kentaur chraptivým hlasem. Bylo na něm vidět vyčerpání. Rychlé pochody uplynulých nocí a bitva ho připravily o síly. Senthor připomínal pohasínající plamen. A přesto se nechtěl od Ollowaina celý den hnout ani na krok.

Ollowain ukázal zkrvaveným mečem na vířící závoje kouře. „Někdo tam na mě ještě čeká.“

Kentaur rozhodně zavrtěl hlavou. „Tam už nikdo není! Slyšíš přece rohy. Musíme ustoupit. To byl tvůj vlastní rozkaz, veliteli.“

Ollowain pohladil svého hřebce po šíji. Předklonil se a zašeptal: „Pojď, hrdino. Víš, koho hledám. Nes mě ten poslední kus cesty. Už to není daleko.“

Bělouš pomalu klusal vstříc kouři. Nedaleko se nad stepními pahorky tyčila skála. Nakláněla se k východu; její obrysy se ostře odrážely na pozadí zakouřeného nebe. V jejím stínu se shromáždilo několik trolů. Nebyli to jen válečníci. Ollowain rozeznal i jednoho nedospělého jedince. Vedle něj stála jakási stará baba, opírající se o hůl, a další trolyně, skrývající tvář za maskou. Ke skále pospíchali stále další a další trolové. Mistr šermíř se zhluboka nadechl. To byl boj, po kterém toužil.

„To musí být mladý král,“ zaklel Senthor. „Rychle odtud vypadněme. Za chvíli se to tu bude troly jen hemžit.“

„Neboj se, jsem rytíř. Nezabíjím děti.“

„O tom nemluvím, veliteli. Zabijí nás. Je jich příliš mnoho! Prosím, Ollowaine. Pojď!“

Šermířovu pozornost upoutal pohyb v kouři. Kousek jižně od skály ležely trosky. Možná dávno opuštěný lovecký zámeček. Z budovy zůstalo příliš málo, než aby se dalo určit, čemu kdysi sloužila. Kromě několika základních zdí byl poškozený, zdobný kamenný okenní oblouk to jediné, co z kdysi skvostného zdiva zbylo.

V jeho blízkosti uvízl jeden z válečných vozů z Alvemeru. Majestátní koně leželi mrtví v postrojích. Vozataj pevně svíral otěže dokonce i ve smrti. Ve spálené trávě ležely rozesety rozšlapané šípy. Roztrhané hedvábné prapory líně plápolaly ve větru. O rozbité kolo vozu stál opřený velký trolí štít. V jeho závětří dřepěla postava, halící se do rozedraného pláště. Chabě mu mávala.

To mávání… Ollowain se náhle ocitl jako v transu. Byla mu zima, jako tehdy na ledové pláni, když našel Lyndwynu v opuštěném trolím ležení. Žár letního dne pominul. Opět cítil řezavý vítr Sněžné marky.

Ollowainův bělouš ztěžka kráčel k válečnému vozu. Jeho sen z Iskendrie se splní! Tentokrát ji zachrání. Nepřipustí, aby Galawayn vzal figuru kouzelnice ze hry! Přítomnost a minulost splynuly. Jeho láska k Lyndwyně překonala pouta času. Tentokrát Lyndwyna nezemře! Seskočil ze sedla.

Bledou tvář rámovaly zrzavé vlasy. Její nádherné zelené oči ho spoutávaly. Byly… Zrzavé vlasy?

„U prdů mých předků! Ollowaine! Ženou se od skály sem. Musíme pryč!“

Kentaurova drsná slova přelud zahnala. Lyndwyna měla černé vlasy! Ona… Odhrnul rozedraný plášť. Pod ním se třpytilo zelené brnění se zlatým zdobením. Před Ollowainem ležela Caileen, hraběnka z Dorienu.

„Uteč…“ vydechla. „Nechtěla jsem tě tím máváním přivolat. Chtěla jsem ti dát znamení, abys utekl… Já…“ Hraběnce stékala ze rtů krev. Nad kyčlí jí ze zbroje trčela zlomená loukoť vozu.

„Neumřeš tady,“ řekl Ollowain jemně. Zarazil svůj meč do země a zvedl ji. Pod tíhou bojovnice zavrávoral. Jeho hřebec mu přišel naproti. Šermíř zasunul Caileen nohu do třmene a vyzdvihl ji do sedla.

Za jeho zády se ozval drsný pokřik. Jeden z trolů ho vyzýval k boji.

„Odveď ji k Nardinel!“ rozkázal Ollowain kentaurovi. „K nikomu jinému! Nardinel ji zachrání. Aspoň tentokrát jsem snad nepřišel pozdě.“

Kentauří válečník čekal.

„Odveď ji, Senthore!“

„Bez tebe nepůjdu, pane!“

„Jsi příliš slabý, než abys ji nesl, a také můj hřebec je příliš vyčerpaný, než aby unikl, když usednu za Caileen do sedla. Neotálej. Ještě pořád můžeme trolům vyrvat dva životy!“

„Proč to děláš?“

Jak to měl kentaurovi vysvětlit? „Protože jsem rytíř,“ pronesl trochu popudlivě. „A teď jeď, aby měl můj příběh ještě kdo vyprávět.“

Ze zbroje elfí hraběnky stékala tmavá krev a kapala hřebci na sněhobílou srst.

Ollowain musel myslet na Lyndwyninu krev ve sněhu.

„Jeď!“ zvolal. Pak udeřil koně do slabin. „Jeď!“

Senthor popadl otěže. „Přivedu posily. Vydrž!“

Za Ollowainem se opět ozval ten vyzývavý hlas. Bylo příliš pozdě! Trolové byli všude. Odřízli Senthorovi a Caileen cestu zpátky do kopců. Kentaurovi vykroutili z ruky meč. Caileen se zhroutila. Hlava jí spočívala na hřebcově hřívě.

„Nechte ty dva! Ať vidí, jak Ollowain umírá! Mistr šermíř má pravdu. Někdo by měl být svědkem jeho smrti. Jinak se budou vymýšlet nesmyslné historky.“ To promluvila ta stará ženská. Z hlasu jí zaznívala síla. I když od něj stála víc než sto kroků, slyšel Ollowain každé její slovo tak zřetelně, jako by byla přímo před ním.

Trolí válečníci uposlechli.

„Chop se zbraně, mistře šermíři!“

Ollowain jim vyhověl. Caileen už neměla moc času. Když se pustí do skutečného boje, hraběnka vykrvácí.

Mistr šermíř zvedl meč k pozdravu a políbil čepel. Už nikoho nezabije.

A najednou tady byly Lyndwyniny zelené oči znovu. Za závojem kouře. Byla tu a čekala na něj!

Ollowain se s úsměvem vydal vstříc trolovi, který ho vyzval, a před ranou, mířící mu na hlavu, neuhnul.

POSEL

Alvias se vymanil z nekonečného proudu vyčerpaných jezdců a s úlevou si oddechl. V mysli mu vytanulo jedno z ponaučení falrachu. Oddíl jezdců je jako šíp v toulci velitele. Když je cíl dobře zvolen, výstřel zabije. Ovšem stejně jako šíp nemůžeš ani své jezdce použít v bitvě podruhé. Ať jezdci zvítězí či jsou odraženi, i disciplinované jednotky mají ve zvyku po útoku se rozptýlit. Buď prchají před silnějším nepřítelem, nebo pronásledují poraženého soupeře.

Vyschlým říčním korytem ustupovali bok po boku krvácející kentauři i elfí rytíři v rozbitých zbrojích. Nevypadali jako vítězové.

Emerellin hofmistr vyvedl svého vraníka nahoru na plochý břeh. Zastavil se vedle minotaura s ovázanou hlavou, který se ztěžka opíral o oštěp a hleděl na proud uprchlíků pod sebou.

„Kde najdu velitele, příteli?“

Býčí muž zvedl hlavu. Jejich pohledy se setkaly takřka ve stejné výšce. Z jednoho válečníkova oka zbýval jen prázdný, krvácející důlek. Mlčky kývl k pahorku na východě.

„Děkuji.“ Alvias pokynul svému doprovodu, aby ho následoval. Byl vyčerpaný. Už den a noc neslezl ze sedla. Jeho hřebci jako by ta dlouhá jízda vadila méně než jemu samotnému. Krok zvířete byl stále energický, i když mělo srst plnou lopuchů a z prachu rozlehlé stepi mu zrudly oči.

Krajina klesala v mírných vlnách k severu a přecházela v rozlehlou pláň. Několik mil odtud viděl Alvias stádo rohatých ještěrů, kteří vytvořili ochranný kruh kolem svých mláďat. Po celé pláni pospíchali osamělí jezdci a válečné vozy k úvozu, vedoucímu dolů k vyschlému korytu Myry. Jen málo mužů mířilo k východu, tam, kde na kopci vlály nad těžkými povozy královnin prapor − zlatý kůň na zeleném poli − a zástava Alvemeru se svou stříbrnou vodní vílou.

Alvias byl rád, že může konečně předat královnin vzkaz. Za celou tu dobu, co Emerelle znal, ji nikdy neviděl v tak podivném rozpoložení jako onoho večera, kdy ho požádala, aby našel Ollowaina. Naléhavě mu vštěpovala, že zpráva smí být předána jen do rukou Ollowaina a nikoho jiného.

Hofmistr vedl svou eskortu vzhůru do kopce. Vozy tam byly seskupeny do širokého kruhu, jako by se snažily podobně jako rohatí ještěří chránit stádo. Na svahu ležely v rozdusané trávě stovky mrtvých trolů. Ale také spojenci zaplatili strašlivou cenu.

Kobold, mávající špinavým rudým signálním praporkem, naváděl nové obránce k mezeře ve vozové hradbě. Z válečných vozů, které zastavily na úpatí kopce, vystoupila skupina lukostřelců a kopiníků. Unaveně překračovali mrtvoly, zatímco vozatajové dopravovali vozy dolů k říčnímu korytu. Alvias spatřil, jak jakási válečnice s dlouhými, plavými vlasy strnula, pak pomalu zvedla kopí a zabodla ho jednomu z trolů do hrdla. Obrovy končetiny sebou škubaly, zatímco žena otáčela hrotem zbraně v ráně, aby ji vzápětí opět vysvobodila. Její druhové si té nahodilé vraždy zraněného ani nevšimli.

Uvnitř vozové hradby se tísnily stovky koní. Část vozů tvořila druhý, vnitřní čtyřúhelník. Jejich postranice byly spuštěny. Na korbě leželi koboldi spolu se štíhlými elfy a minotaury, jejichž hrudní koše připomínaly mohutností vinné sudy. Utrpení mezi nimi smazalo všechny rozdíly. Z vozů kapala krev. Páchlo to tu výkaly a močí. Ve vzduchu se hemžily mouchy. Několik elfů a koboldek se zarputile snažilo zastavit zraněným krvácení a odkázat smrt do patřičných mezí. Alvias viděl pod vozy řadu mrtvol. Dnešního odpoledne sepisovala smrt dlouhý seznam vítězství.

Vychrtlý starý kentaur nesl k jednomu z vozů ženu v zelenozlaté zbroji. I když se sotva držel na nohou, dotíral na léčitele tak dlouho, až vedle válečnice poklekla nádherná elfka. Tvář měla potřísněnou krví a popelavě šedou z vyčerpání, ani to ale nedokázalo zakrýt její takřka éterickou krásu. Bylo na ní něco dobrotivého a ušlechtilého. Něco, co působilo tady, uprostřed válečných jatek, tak nepatřičně jako ozbrojenec na louce plné květin.

Léčitelka nahmatala válečnici puls na krku, odhrnula jí rozedraný plášť a zahleděla se na ulomenou loukoť, která trčela umírající na boku ze zbroje. Alvias byl příliš daleko, než aby slyšel, co léčitelka říká, ale ani nemusel. Její smutné vrtění hlavou vydalo za víc než všechna slova.

Kentaur ji hrubě popadl za paži. „Zemřel pro ni, slyšíš? Taková oběť nesmí být marná! Zachráníš ji! I kdyby to bylo to poslední, co uděláš. Dlužíme mu to! Jsi…“

Hněvivý křik kentaura přehlušilo volání rohů.

„Potřebujete písemné pozvání, nebo jste prostě zbabělci?“ obořil se na Alviase mladý válečník a popadl jeho vraníka za otěže. Hofmistr spatřil, jak velitel jeho stráže otevírá ústa k přiměřené odpovědi. Jediný pohled a slova zůstala nevyřčená. Alvias už o mladém válečníkovi v ošumělé kožené zbroji a s podivně vypoulenými chrániči paží slyšel.

„Myslím, že kapitán Melvyn je tu jedním z polních velitelů. Bude…“

„Nebude se zdržovat zdvořilostmi. Dolů z koní! A za mnou!“

Alvias sesedl a odepjal si ze sedla černý štít. Přes ramena si přehodil plášť a vydal se za vlčím elfem. I když se dosud pravidelně cvičil v šermu, bylo to už hodně dávno, co naposledy stanul na bitevním poli. Pokoušel se nechat do svých údů plynout klid rovnoměrného dýchání. Ale místo aby se uvolnil, chytil křeč do ruky, ve které držel meč.

Melvyn je zavedl k překocenému vozu, kolem kterého leželo tolik mrtvol, že nebylo vidět trávu. Hofmistr se vyhýbal pohledu do tváří mrtvých. Padla tu spousta elfů. Většinu znal ze slavností na Emerellině hradu.

„Ještě jsem tě u vojska neviděl,“ konstatoval Melvyn. „Doufám, že se budeš dobře bít.“

„To taky doufám,“ odvětil Alvias suše. Na úpatí pahorku se shromažďovaly stovky trolů. Zvuk rohů vystřídalo ostré cvakání metačů oštěpů. Hofmistr spatřil, jak to jednoho trola odhodilo několik kroků dozadu, když mu hruď hladce probodl jeden z krátkých oštěpů.

„Abychom si správně rozuměli, pokud máš dojem, že tohle není nic pro tebe, odejdi. Když se pokusíš zmizet uprostřed boje, probodnu tě.“

„A ty si myslíš, že je to tak jednoduché?“

Z chráničů Melvynových paží vyjely dlouhé ocelové drápy. „Jednoduché, nebo ne, udělám to. Spolehni se! Ani tvoji osobní strážci mi v tom nezabrání. Musíme tenhle pahorek udržet, dvořánku. Nevím, co se odehrává v hlavě vůdce smečky tam dole, ale zjevně si předsevzal, že nás tady rozseká na maděru a teprve pak se probije k říčnímu korytu. To znamená, že dokud tady bojujeme, zůstává úniková cesta volná. S každou vteřinou, kterou kopec udržíme, zachráníme jednomu válečníkovi život. Jsme v početní nevýhodě a vyčerpaní. Jediný zbabělec, který uteče z boje, může rozhodnout o vítězství nebo porážce.“ Melvyn ukázal pravačkou na linii. „Všichni tihle válečníci tady vlastně vůbec nechtějí být. Drží se, protože vědí, jak je to důležité. Ale kdyby vzal jen jeden z nich do zaječích, mohla by se panika rozšířit jako požár. Takže jsi dost chlap na to, abys tu zůstal?“

„Víš, seděl jsem v sedle tak dlouho, že mám pocit, jako by mi někdo držel pod ctěným zadkem pochodeň. Dokonce i kdybych chtěl, sotva bych dokázal utíkat. To jsou pravděpodobně ty nejlepší předpoklady pro to, abych se tu vydával za hrdinu.“

Melvyn se na něj ušklíbl. „Na muže, který se odvažuje do stepi jenom s doprovodem gaučových psíků, sis zachoval tváří v tvář hordě trolů ještě pozoruhodný smysl pro humor. Jmenuju se Melvyn.“

„Těší mě,“ odvětil hofmistr a musel se usmát, že mu společenské formality u dvora tak přešly do krve, že dokonce ani teď nevypadl z role. „Mně říkají Alvias.“

Melvyn zasténal. „Jsi snad ten Alvias? Emerellin hofmistr?“

„Obávám se, že to nemohu popřít.“

„Další místo, kde bych se už raději neměl ukazovat.“

„Proč?“

„Předpokládám, že mi to oplatíš.“

Alvias se usmál. „No, i u dvora platí určitá pravidla, stejně jako tady na bojišti. A já tam tomu nesporně velím. Jediný host jako ty, který používá vodu zjevně jen k tomu, aby si příležitostně svlažil hrdlo, by dokázal zahnat celé slavnostní shromáždění na útěk pachem, který ho obklopuje, bezpečněji než jakékoliv brnění. Tvá přítomnost by mohla navždy zničit pověst mé paní, že pořádá nejnádhernější plesy Albenu. Takovou novinku by prchající hosté určitě během okamžiku roznesli i do nejvzdálenějších knížectví Albenu. Jakmile bys vkročil do Emerellina hradu, musel bych tě tedy svěřit pacholkům od koní, kteří jsou proti silnému zápachu obrněni lépe než naše lazebnice. Drhli by tě ve stáji tak dlouho, až by tvůj zápach omezili na míru, ze které už by ti naše krejčové a lazebnice nepadaly po tuctech v mdlobách k nohám. Kdybys pak podstoupil civilizovanou koupel a nechal si do svalů vmasírovat vonné oleje, dovedu si představit, že bys představoval alespoň pro dámy, pobývající u dvora, přínos, neboť tě koneckonců předchází jistá pověst, Melvyne.“

Poloviční elf odmítavě zvedl drápy zakončené ruce. „Dost, Alviasi! Dost! Smím se teď vrhnout do pokojné bitvy? Proti ostrým jazykům jsem bezbranný.“

„Slovním půtkám se dá naučit stejně jako máchání mečem. Rád přijmu výzvu a udělím ti několik lekcí. Myslím…“ Alviasův proslov ukončil ohlušující bojový pokřik trolů. Dav válečníků dole na kopci se dal do pohybu a cestou bez ustání bušil válečnými kladivy a kyji do štítů.

„Kolik ještě máme střeliva, Mishte?“

Kobold, jehož levá paže spočívala v krví nasáklé pásce, se naklonil přes pažení vozu vedle nich. „Tři střely na každý metač oštěpů a hrstku šípů do kuší. Většina lukostřelců z bojových vozů sem přichází s prázdnými toulci. Bude to poslední útok, který jsme ještě schopni přivítat slušnou střelbou.“

„V tom případě se tedy raději postarejme o to, aby se už znovu neobjevili.“

„To byste museli být k těm paličákům při příštím boji zblízka asi trochu míň přívětiví, aby konečně pochopili, že tu nejsou vítáni.“

„O to se postaráme, Mishte. O to se postaráme. Tentokrát máme tajnou zbraň. Navoněného hofmistra.“

Kobold se uchichtl. „Ty dokážeš být pěkně krutý, Melvyne.“

Alvias si olízl suché rty. Už to bylo dávno, co naposledy bojoval v bitvě, ale nezapomněl, jak si vykládat určité náznaky. Toto pošetilé chování nevěstilo nic dobrého. Byl to způsob, jak se vypořádat se strachem. A pokud byly na válečníkovi jako Melvyn znát příznaky strachu, pak byl dobrý důvod k neklidu.

Navzdory šípům, které je vítaly, se nedali trolové do běhu. Alvias slyšel hluboké hlasy vůdců smeček. Nabádali své muže, aby drželi štíty vysoko a zachovali klid. Kdyby do svahu běželi, dorazili by nahoru bez dechu a bojovali hůř. Chybělo jim už jen dvacet kroků!

Alvias tasil meč. Koboldí kušiníci, dřepící pod vozy, vypálili další salvu. Mířili nízko a zasahovali troly do nohou. Tucet se jich zhroutil na kolena.

„Určitě znáš spisy mistra šermíře Falracha,“ řekl Melvyn.

Hofmistr přikývl.

„Tvrdí, že v beznadějné situaci je nejlepší nepřítele překvapit. Jsi připraven na překvapení?“

Alvias vyděšeně vzhlédl. „Přece nebudeš…“

Poloviční elf zvedl pěst. „Do útoku! Zažeňte je z kopce dolů!“

Všude mezi vozy vyskočili vyčerpaní spojenečtí vojáci. Koboldi tasili krátké meče a rozběhli se po boku obrovitých minotaurů dolů. Elfí rytíři z Alvemeru a Arkádie pozvedli nádherné štíty. Kentauři ve zlatých brněních se hnali ze svahu. Bylo to poslední zoufalé vzepětí. Alvias viděl, jak jsou k vozům s raněnými zapřaháni koně. Poslední útok jim dá možná šanci uniknout.

Hofmistr se nechal nést vlnou útočníků. Bylo to šílené! Trolové měli přinejmenším trojnásobnou přesilu. Náhle si uvědomil, že pokud tady teď zemře, Emerellina zpráva Ollowaina nikdy nezastihne. Měl ji předat někomu jinému. Měl… Alvias uhnul před mohutnou ranou kyjem. Jeho reflexy byly pořád ještě dobré. Nesčetné hodiny strávené v hradním šermířském sálu se mu teď vyplatily. Spatřil v trolově obraně mezeru, a ještě než se vědomě připravil k protiútoku, podnikl výpad a vrazil trolovi meč do nohy. Lehkým pootočením čepel opět vysvobodil, vrhl se k zemi a ucítil v šíji závan od úderu kyjem, který ho minul jen o vlásek. Překulil se přes rameno a ještě při vstávání zasadil trolovi úder do kotníku. Meč projel masem i kostmi. Trol se zhroutil, a než mohl vykřiknout, vrazil mu jakýsi kentauří válečník do hrudi dvojitý meč.

Štít omezoval hofmistra v pohybu. Vlastní útoky mu připadaly neohrabané. Možná to ale bylo jen tím, že si mezi troly připadal jako dítě. Uhýbal, hledal mezery v obraně svých soupeřů a snažil se zůstat neustále v pohybu. Bylo těžké překonat obrovité trolí štíty a vrazit nepříteli ocel do masa. Na svou velikost se trolové pohybovali opravdu obratně. Byli dobře vycvičení. Nebyl to žádný houf zpola vyhladovělých nestvůr jako v předešlých válkách. Změnili se.

Alvias se mezi velkými, šedými těly pohyboval jako tanečník. Pronikl bojovou linií. Nepřátelé teď byli všude. Otočil se, bodl soupeře do podkolenní jamky, přikrčil se. Trolové si vzájemně překáželi. Aby mohli efektivně použít své mohutné zbraně, potřebovali místo. Místo, které v téhle tlačenici už neměli.

Alvias přeťal lehkým řezem patní šlachy a další obr se bezmocně poroučel k zemi.

Trolové páchli žluklým tukem a potem. Někteří si namalovali na tělo krví svých obětí kruhy a otisky dlaní. Po pahorku se nesl ohlušující ryk. Bojové pokřiky, zlostný řev i ječení zraněných.

Alvias vedl hladkou bodnou ránu stehnem dalšího soupeře. Půl vteřiny si udiveně prohlížel šedě vzorovanou kůži své oběti. Vypadala jako žula. Úžasné, jak moc se trolové podobali skalám ve své vlasti.

Finta přiměla zraněného trola vystrašeně uskočit. Srazil se se svým kamarádem a oba upadli. Alvias využil příhodný okamžik. Řez zanechal na nepřítelově hrdle tenkou rovnou čáru. Trol ho sledoval pohledem, trochu pootočil hlavu a čára se změnila v rozšklebenou ránu, ze které pulzovitě stříkala krev.

Koutkem oka zahlédl Alvias pohyb a v tisíckrát nacvičené rutině zvedl štít, aby zachytil úder. Ještě než se dostavila bolest, věděl, že udělal chybu. Tohle nebyl šermířský sál!

Trolova rána ho zasáhla jako koňský kopanec. Alvias ztratil půdu pod nohama a byl odmrštěn pořádný kus dozadu. Narazil na něco měkkého a sklouzl k zemi. Taková hloupá smrt, pomyslel si podivně nezúčastněně. Stát se obětí vlastních šermířských cvičení…

Ránu mečem by dokázal štítem snadno odrazit. Dělal to v tisících hodinách šermu. Tento pohyb mu přešel do krve. Byla to rutina, prováděná svaly a šlachami, aniž by musel o pohybech vůbec přemýšlet. A bylo by to v pořádku, kdyby stál proti stejně velkému šermíř! Ale snažit se tímto způsobem zachytit ránu trolova válečného kladiva, to bylo prostě hloupé!

Nad Alviasem se rozkročily silné šedé nohy. Trol zvedl kladivo, aby ho hofmistrovi vrazil do hrudi.

Elfovi stály v očích slzy. Ve štítové ruce ztratil bolestí veškerý cit. Skoro unikl. Rána mu jen zavadila o rameno. Hofmistr vykřikl. Pak se trol nad ním náhle skácel stranou. Přes padlého obra se skokem přehnala postava s krvavými drápy. Melvyn!

Elf se pohyboval podivně přikrčený. Jeho útoky byly rychlé, účinné, nemilosrdné. Chyběla jim taneční elegance šermířského sálu. Hledal soupeřovo hrdlo jako šelma.

Bolestí omámený Alvias sledoval, jak trolové před Melvynem ustupují. Do širokého kruhu, který se kolem elfa vytvořil, pronikli další válečníci. Pak vedle Alviase poklekl minotaurus páchnoucí kořalkou a zvedl ho do náručí. Hofmistr nebyl ještě nikdy tak vděčný někomu, kdo tak strašlivě páchl.

Náhle, jako na tajné znamení, trolové opět zaútočili. Jakýsi kentaur se se zlomenýma nohama bezmocně poroučel k zemi. Alviasovi stříkla do tváře krev.

Minotaurus ho hrubě hodil na korbu vozu a opět se obrátil k útočníkům. Alvias ležel mezi mrtvými koboldy. Jeden z nich dokonce ještě i teď svíral v ruce kuš. Pozoruhodnou zbraň, na kterou byla nasazena dřevěná krabička. Ležel mezi dřevěnými výztuhami metače oštěpů, který na vůz namontovali. Jedno obloukovité ocelové rameno se vylomilo ze zakotvení. Na dně vozu ležely rozesety čtyřhranné hroty. Povalovalo se tu i několik velkých šedivých kamenů. Některé byly potřísněné krví. Zjevně právě ony zpečetily osud koboldů.

Křik bojujících zněl stále hlasitěji. Hofmistr chtěl vidět, co se kolem něj děje. Nemohl jen tak ležet a odevzdat se osudu. Omámený bolestí se vysoukal po postranici vozu nahoru. Trolové pronikli až k vozům. Boj spojenců byl jen posledním vzepětím proti nevyhnutelnému.

Alvias uchopil kuši, ležící mu u nohou. Nedokázal ale pohnout levou rukou a jen pravicí nemohl zbraň natáhnout. Sklesle se rozhlédl po svém meči. Musel ale zůstat na bojišti, tam, kde ho srazili k zemi. Vzdorovitě vytáhl nůž. Zemře alespoň se zbraní v ruce.

Na úpatí kopce se rozezněly desítky válečných rohů. Znělo to, jako by obrovský oddíl jezdců přecházel do útoku. Boj zvířil tolik prachu, že se dalo jen nezřetelně rozeznat, co se tam děje.

Na postranici vozu se těsně před Alviasem objevila obrovitá šedá ruka. A pak velká hlava se zarudlýma očima. Když trol spatřil nůž, široce se ušklíbl. „Moc malý!“

Alvias chtěl tomu mizerovi vrazit nůž do hřbetu ruky, ale trolův lehký úder ho připravil o půdu pod nohama. Mezi domnělými mrtvolami se vztyčil kobold s rukou na pásce. Namířil na útočníka kuš. S hlasitým klapnutím stiskl spoušť. Střela zasáhla trola do čela přímo nad kořenem nosu. „Moc velký cíl, než aby se dal minout.“

Kobold nechal zbraň klesnout. Třásly se mu ruce. „To byl můj poslední šíp.“

Alvias přistoupil ke střelci. Byl to tentýž kobold, se kterým se Melvyn bavil před začátkem bojů.

„Ty jsi Misht?“

Střelec se ušklíbl. „Jako královnin hofmistr asi musíte mít dobrou paměť na jména. Škoda, že vás trolové za chvíli rozmažou po korbě.“

Elf vzdorně zvedl dýku. „První mazal by si měl dávat pozor na prsty.“

„Mě takovými řečmi povzbuzovat nemusíš,“ zamumlal kobold. „Slova jsou příliš laciná.“

Alvias si zhluboka povzdechl. „Myslím, že jsem to řekl spíš proto, abych si dodal odvahu sám. Někdy pomáhá slyšet vlastní hlas. Zdá se, že tam probíhá jezdecký útok. Myslíš, že nás odsud vysekají?“

Kobold si vylezl na překlopený proutěný koš, aby viděl přes dřevěnou postranici. Také on vzdorovitě vytáhl nůž. „Neměl by sis dělat naděje, hofmistře. Jsme poslední záloha. Už není koho vysekat, ledaže bychom to zvládli sami.“

Alvias se postavil vedle Mishta. Bojovníci se opět vzdálili kousek od vozů. Rohy se teď ozývaly docela blízko.

„Kentauři,“ řekl kobold, jako by se tím vysvětlovalo vše, co se dole odehrávalo.

Alvias viděl, jak několik trolů běží od pahorku pryč. Pak jich bylo víc. Rozvířený prach mu zakrýval výhled.

„Zapřáhněte koně!“ zvolal elf ve zprohýbaném brnění. „Ustupujeme.“

Po svahu přicházeli vyčerpaní válečníci. Pláště na nich visely v cárech. Zbroje měli pokryty prachem a krví.

Na kopci se objevila skupina tří kentaurů a dvou elfů. Elfí válečnice s krátkými, světlými vlasy ukázala na Alviase a pak cosi řekla svým druhům. Alvias teď poznal knížete Elodrina. Vojevůdce nasměroval koně k vozu. „Neobvyklé místo na setkání s královniným hofmistrem.“

„Hledám mistra šermíře.“ Alvias nahmatal kožené pouzdro u opasku. „Mám pro něj od královny naléhavou zprávu.“

Elodrinův pohled ztvrdl. Ostatní válečníci se vyhýbali Alviasovu pohledu.

„Kde mistra šermíře najdu?“

Kníže z Alvemeru ukázal na bojiště. „Někde tam venku. Přicházíš pozdě.“

„Může mě k němu někdo zavést?“

„Nechápeš?“ zeptal se Elodrin hrubě. „Už si žádnou zprávu nepřečte. Je mrtvý.“

„To musí být omyl. Je mistrem šermířem! On…“ Alvias se zajíkl. Zvedl kožené pouzdro, nesoucí královninu pečeť. „Je přece…“

„Jeden z mých válečníků ho viděl umírat,“ řekl kentaur se stříbřitými nitkami ve vousech. Snažil se ovládnout a hovořil rychle a úsečně. „Veterán z Phylanganu. Znal Ollowaina dobře. Je vyloučeno, aby se mýlil. Mistr šermíř se vzdal svého koně, aby mohla být hraběnka Caileen dopravena z bojiště do bezpečí. Trolové ho obklíčili a zabili. Ani se…“ Kentaur zavrtěl hlavou. „Byla to spíš poprava než boj.“

Alvias hleděl nerozhodně na pouzdro.

„Dej tu zprávu mně,“ vyzval ho Elodrin. „Než se dostaneme do Feylanvieku, převezmu velení. Měl bych vědět, co chtěla královna Ollowainovi sdělit.“

Hofmistr váhal. „Emerellin rozkaz byl jednoznačný. Tato zpráva je určena výlučně pro Ollowaina.“

„Jsi tak těžce zraněn, že už nechápeš, co se kolem tebe děje?“ zeptal se kníže z Alvemeru mrazivě. „Vidíš tady armádu, která je na konci svých sil. Každým okamžikem se může náš aspoň částečně spořádaný ústup změnit v bezhlavý útěk. Kdyby nebylo Nesthea, který vpadl se svými kentaury trolům do zad, ležely by na tomhle kopci už jen mrtvoly. Víš, že kentaurů, kteří troly zahnali, bylo jen sto? Nadělali povyk, jako by sem táhli všichni stepní jezdci. Jakmile si trolové všimnou, jak jsme slabí, znovu zaútočí. Proto kopec vyklidíme a co nejrychleji se stáhneme. Musím vědět, jaký naléhavý vzkaz Emerelle posílá. Víš, že vidí do budoucnosti! Chce nás varovat před nepřítelem v zádech? Hrozí nám nějaká léčka? Nebo jsou na cestě posily? Chceš být zodpovědný za to, že zemřou další válečníci Albenu, jen proto, že se držíš etikety, Alviasi?“

Argumenty knížete nebylo možné smést ze stolu. A přesto se Alvias cítil jako Emerellin a Ollowainův zrádce, když rozlomil pečeť a nechal zprávu vyklouznout ven. Znal dobře královnin rukopis, ale kdyby nestál vedle ní, když tento vzkaz psala, nikdy by neuvěřil, že je od ní. Písmo bylo roztěkané, písmena silně nakloněná a nezřetelná.

Odpusť mi, mýlila jsem se.

Dávej na sebe pozor.

Vrať se.

Žij!

Alvias se ztěžka nadechl. Pak vzkaz roztrhal.

„Co píše?“ naléhal Elodrin.

„Nic, co by ještě hrálo roli.“ Alvias viděl, jak byl Ollowain sklíčený, když opouštěl trůnní sál. Obrátil se na kentaura se stříbrnými nitkami ve vousech. „Co že to ten tvůj válečník říkal? Že to byla spíš poprava než boj?“

Kentaur přikývl. „Ano. Mistr šermíř se zjevně vůbec nepokoušel bránit. Skolil ho hned první úder. On…“ Kentaur se zajíkl. „To byla… já…“ Nedokázal mluvit dál.

„Stálo ve zprávě něco, co by vysvětlovalo jeho chování?“ zeptala se plavovlasá válečnice.

„Ne,“ zalhal Alvias.

Kniha třetí

Bezhlavý

MEČ

Nikodemus nanejvýš spokojeně leštil čepel svého nového meče. V boji ho nebude moci použít. Byl to elfí meč, a tudíž na kobolda příliš velký a těžký. Ale chvíli si ho nechá. Už jenom proto, že je tak nádherný. Mohl by si ho připnout na záda jako dvouručák. A pokud se ho rozhodne prodat, bude z něj zámožný muž. Ačkoliv… bylo by nespravedlivé nechat si ty peníze pro sebe. Ne, dokud není rozhodnut boj jejich lidu za svobodu. Tisky u Čerňáka stojí celé jmění!

Dnes byl dobrý den pro všechny utiskované! Na bojišti leželo bohatství. Ale trolové se jako vrány zajímali jen o maso. Po celé planině i na kopcích hořely malé ohně. Široký pruh křoví u potoka, tam, kde se schovával vůdce smečky Brodgrimm se svými muži, byl skoro úplně vymýcený. Zničené válečné vozy, zbytky šatů, dokonce i kosti, všechno bylo přikládáno do ohňů. Nad plání se vznášela vůně pečeného masa.

Nikodemovi se svíralo hrdlo, když pomyslel na to, jaké maso se to tam peče. A už zítra budou muset vyrazit, aby ho dopravili do tajných zásobáren co nejvíc. Při tom pomyšlení přeběhl mladému veliteli lutinů mráz po zádech. Prozatím odnášeli do skladišť jen buvolí maso, vepřové půlky, mamutí šunky a podobné věci. Tentokrát to bude jiné maso… Ale obchod je obchod! Elija se spojil s troly a při všem, co se dalo o těch páchnoucích kanibalech říct špatného, jedno jim bylo třeba nechat − drželi slovo.

Nikodemus si prohlížel svůj obraz v lesklé čepeli. Vypadal dobře. Jemná dlouhá tlama s hustými rezavými chlupy, úzké pysky, na kterých nebujela jediná bradavice, ostré, dokonale bílé zuby. Už se těšil, jak zase bude putovat zemí a propagovat Rudé čapky.

Kradmo se zahleděl na Gandu. Velitelka Klíček pečovala o několik zraněných koboldů, které našla na bitevním poli. Bylo jich velmi málo. Ale byli jí nanejvýš vděční! Dobře věděli, co by se s nimi stalo, kdyby je objevili trolové. Až si s nimi Elija pár večerů popovídá, jistě se z nich stanou oddané Rudé čapky.

Při pomyšlení na staršího bratra se Nikodema trochu zmocnila žárlivost. Elijovi se všechno bez námahy dařilo. Uměl mluvit tak, že jste za chvíli nevěděli, kde vám hlava stojí. Nikodemus nikdy nezažil, že se by bratrovi nepodařilo nějakého kobolda přesvědčit o věci Rudých čapek. Byl to on, kdo naverboval velitele Škorpióna a Železnou. Tu potkal strašlivý konec. A i když se tvrdilo, že byli se Škorpiónem milenci, velitel to přijal s klidem.

Já bych to nezvládl, pomyslel si Nikodemus. Znovu se podíval na Gandu. Neuvěřitelné, jak dobře vypadala! Přitom musela být zhruba stejně stará jako Elija. Rád se na ni díval. Už tehdy, když byl ještě utřinos. Nevěnovala tomu pozornost. Nejspíš vůbec netušila, že je do ní skoro stejně zamilovaný jako do Lizy.

Proč se pořád zamilovával do žen, které o něm nechtěly ani slyšet? Ach, Liza! Byla teď někde v Srdci říše. Dobrovolně se přihlásila, že bude v ilegalitě bojovat za věc Rudých čapek. Hlásit se k nim nebylo už nějakou dobu bez rizika. Některá elfí knížata je nechávala pronásledovat. Znovu si vzpomněl na Železnou. Stala se mučednicí, hrdinkou. Její jméno bude známo ještě za sto let.

Nikodemus vzhlédl. Ganda se loudala k němu. Proč se jenom hned zase vrhla Elijovi kolem krku? Vždyť ten skoro nevěděl, co si se ženami počít!

Se svou stříbrnou rukou na něj působila trochu děsivě. Co asi zažila v žalářích elfů? Bylo by příliš nezdvořilé se jí na to otevřeně zeptat?

„No, získal jsi bohatou kořist?“

Nikodemus odložil meč do trávy a trochu rozpačitě se usmál. „Není moc dobré, že hned zítra odtáhneme. Na stepi leží celé jmění.“

„Bude tam ležet i za pár dní, až se vrátíme. Ale maso musí pryč. Nechápu sice přesně, jaký je smysl toho podniku, ale pro troly je to velmi důležité. Asi musíš být jeden z nich, abys pochopil, k čemu jsou zásobárny, ke kterým se jen tak nedostaneš.“

Nikodemus byl zasvěcen do pozadí celé věci. Mělo to něco společného s vytvářením jednotné fronty, s troly a stády dobytka, který utíkal, se zimou, dlouhými pochody, rozedřenýma nohama, prázdnými břichy a… hmm. Možná přece jen neznal všechny podrobnosti. Ale Gandě nic neřekne. Pokud ji Elija dosud nezasvětil, musel mít jistě důvod. Nebude se do toho míchat.

„Na stepí leží celé jmění,“ řekl znovu. „A není jedno, jestli ho posbíráme až za týden. Zbraně a zbroje se musí namazat. Jinak zrezaví. A kdo ví, kdo se sem nachomýtne, až budeme pryč. Elfové mají na brněních dokonce drahokamy. Aspoň někteří. A nevěřila bys, kolik těch bláznů vytáhlo do bitvy s plnou peněženkou. Vážně, Gando! Je to neslýchané. Místo aby nechali peníze u své rodiny nebo rodu, vzali je s sebou do takové řezničiny. V takovém případě přece jeden nikdy neví, jestli to taky neodnese. To už můžeš své peníze rovnou rozdat.“

„Myslím, že většina válečníků si s tím hlavu tolik nelámala. Válečníkem se stáváš, když už nemáš ve svém rodě místo.“

Nikodemus si poškrábal levé obočí. Tohle mu znělo dost pohrdavě. Válečníci byli důležití! Byli to hrdinové. A každý lid potřebuje hrdiny! „Myslím, že válečníkem se stáváš i tehdy, když se tělem a duší upíšeš svým ideálům, jak jsme učinili i my. Jsme rod plný válečníků.“ Ukázal k táboru rohatých ještěrů. „Každý z nich by bez váhání položil život za naši věc. Dokonce i ještěří.“

Ganda se ušklíbla.

„Co je na tom k smíchu, velitelko?“

„Právě jsem si představila, jak by Srpkolímec vypadala v rudé čapce.“ Ganda se usmála ještě víc. „Velmi působivé! Byla by z ní prima bojovnice v boji za jednotnou frontu koboldích národů.“

Nikodemus si snažil vzpomenout na výraz, který jeho bratr používal k označení podobně kacířských poznámek. Defétismus! To bylo ono. Osvojila si Ganda tento svérázný humor, aby přestála hrůzy elfích žalářů? Určitě! Dřív taková nebyla… Nebo ano? Byla tak dlouho pryč.

„Měla bys mě doprovázet při některé z dalších cest, velitelko. Bylo by určitě velmi užitečné, kdybys mohla vyprávět o svých zážitcích v elfích žalářích. Jsi jedinou velitelkou, která z nich unikla. Kdybys jen mohla otevřít ostatním koboldům oči pro to, jaké hlubiny číhají pod krásnými domy a paláci.“

„Myslím, že na to nejsem ta pravá.“

„Nemůžeš o tom mluvit, protože to bylo tak hrozné, že?“

„Přesně tak.“

Něco na tónu, jakým to Ganda pronesla, se Nikodemovi nelíbilo. Ale ten, kdo na patnáct let zmizel v kobce elfů, měl asi právo být trochu zvláštní. Nikodemus vzal meč a znovu začal leštit čepel. Večerní červánky se na elfí čepeli třpytily jako krev. Jaká nádherná zbraň! Určitě ji zhotovili koboldí kováři! Byla očarovaná? Možná se nikdy neztupí. Nebo snad dokáže projíždět železem jako nůž máslem? Nebo byl ten, kdo ji nosil, nezranitelný? Ne, to asi ne. Jako nezranitelný ten chlap vážně nevypadal!

„Kolik je vlastně Rudých čapek?“ zeptala se Ganda po delším mlčení.

„Tisíce.“ Nikodemus byl hrdý na to, co jeho velký bratr vytvořil. „Jsme všude. V palácích elfů se nestane nic, co bychom nevěděli. Naši špehové jsou všudypřítomní. Přidalo se k nám dokonce i pár faunů a květinových víl. Dny otroctví jsou sečteny. Brzy přijde doba, kdy bude každý posuzován jen podle svých činů, a ne podle lidu, ve kterém se narodil.“

„Nádherný sen,“ poznamenala lutinka zamyšleně.

„Je na nás, abychom proměnili sny ve skutečnost, Gando. Musíme jen chtít.“

Velitelka se smutně usmála. „Ano, tak jednoduchý se zdá být svět. Ale je dobré mít nějaký sen a žít pro něj. Je to drahocenný poklad. Nechci ti ho…“

„Co je?“ Ganda náhle strnula, jako by spatřila zmiji. „Gando?“

„Ten meč! Odkud ho máš?“

„Nádherná zbraň, viď? Jsem si jist, že patřila nějakému knížeti a stojí jmění.“

„Odkud máš ten meč?“

Ganda byla úplně bez sebe. Nikodemus si nevzpomínal, že by ji někdy viděl tak rozrušenou. Co to s ní zase je? „Našel jsem ho támhle, na tom místě, kde se mezi kopci tyčí skála.“ Zalovil v kapsách kalhot. „Našel jsem tam i krásnou brož a zlaté mince, zavěšené na koňském postroji, a…“

Ganda ho velitelským gestem umlčela. „Zaveď mě tam! Hned!“

„Ale za chvíli bude tma a…“

Lutinka ho popadla stříbrnou rukou. Nikodemus zasípal. Měla sílu jako trol. Skoro mu rozdrtila ruku. „No tak dobře. Tak dobře. Zavedu tě tam. Pěšky je to kus cesty.“

Cesta přes bojiště byla lutinovi nepříjemná. Už mnohokrát viděl mrtvé, ale nikdy ani zdaleka ne tolik. V žáru se těla nadouvala. Nejhorší to bylo s mrtvými kentaury. Nohy jim strnule odstávaly od těla, někdy sebou škubaly a mrtvoly prděly.

Hejna krkavců nechávala Nikodema chladným. Byli všude, a i když měli prostřeno k bohaté hostině, stále zápasili o nejlepší kousky. Co ovšem lutinovi vadilo, byly mouchy. Když se vznesly z mrtvol, připomínaly ve vzduchu černou mlhu. Bylo jich jako stébel trávy ve stepi. A obtěžovaly i živé. Lezly jim po obličeji, snažily se dostat do koutků očí či nosních dírek. A Nikodemus si dokázal velmi dobře představit, na čem tyto velké, třpytivé mouchy ještě před několika okamžiky seděly.

Všude se potulovali trolové a hledali maso pro svá ohniště. Když se sklonili s kamennými čepelemi nad nějakou mrtvolou, Nikodemus odvrátil zrak. Nedělalo mu problém stáhnout čerstvě složenému králíkovi kůži a vyvrhnout ho. Právě naopak. Myslel při tom na pečeni nebo na masovou polévku, která z něj za chvíli bude. Ale toto bylo něco jiného…

Konečně dorazili ke skále. Nikodemus pokračoval ještě kousek dál k troskám budovy. Slunce zmizelo za kopci na západě a zalilo oblohu rudou září. Brzy našel místo, kde meč předtím vězel v zemi. Zarazil ho mezi suché trsy trávy. Pod tíhou jílce se zbraň lehce naklonila na stranu. Opodál se tyčil rozpadlý okenní oblouk.

Ganda se pátravě rozhlédla. Důkladně si prohlížela mrtvé, ležící kolem válečného vozu, pátrala po stopách v trávě a pak se pomalu vydala ke skále. Náhle se dala do běhu.

„Co se děje, velitelko?“ Nikodemovi bylo její podivné chování záhadou. Patřil snad ten meč některému z jejích mučitelů? A pokud ano, proč se ho snaží najít? Nebo šlo jen o to vidět ho mrtvého? Možná taky zešílela. Už slyšel o bláznech, kteří připadali člověku většinu doby normální, až je náhle zčistajasna napadlo dělat ty nejšílenější věci.

Následoval ji s mírným odstupem. Bylo jeho povinností říct o tom Elijovi. Měl by to vědět, než Gandě nařídí, aby našla pro ně a pro stádo cestu zlatou sítí. Popadl ho chladný vztek na elfy, kteří Gandu tak změnili.

„Nikodeme, rychle!“ Klesla na kolena. Před ní ležel ve vysoké trávě elfí rytíř. Na sobě měl nádherný prsní pancíř a bílý plášť. Musel to být nějaký kníže. Ale teď už byl jen kusem mrtvého masa. Pancíř měl zprohýbaný a celý od krve, šaty potrhané. Celé tělo se proměnilo v jednu jedinou ránu. A jeho přilba! Na jedné straně byla prohnutá dovnitř tak hluboko, že by mohl Nikodemus do té prohlubně strčit pěst.

„Co tady děláš, ty zatracený mizero? Proč nejsi u své královny a nestuduješ s ní tu knihu? Proč leží tvůj meč úplně jinde než ty?“ Ganda se pustila roztřesenýma rukama do uvolňování řemínku pod bradou přílbice. V náhlém návalu hněvu udeřila elfa pěstí do hrudi. „No tak, dýchej! Myslíš, že ti něco dlužím, protože jsi bděl u mého lůžka? Jsem lutinka. Jsme lháři a zloději! Neznáme dluhy! Nemysli si, že tě lituju!“ Zatímco pronášela ta slova, objevily se jí v očích slzy.

„Pojď, Gando.“ Nikodemus jí opatrně položil ruku na rameno. „Měli bychom jít. Nemůžeš pro něj nic udělat.“

„Nech mě!“ Znovu a znovu bušila elfovi do hrudi. Při tom na něj bez přestání mluvila. Konečně se jí podařilo uvolnit řemínek přilby.

„Honem, pomoz mi!“ nařídila Nikodemovi.

Kdysi mu někdo vysvětloval, že šílencům je třeba vyhovět. A tak si klekl vedle Gandy. A potlačit chuť jí říct, co si o celém tom nesmyslu myslí.

Opatrně otáčeli přilbou sem a tam. Konečně se jim ji podařilo škubnutím uvolnit. Vstříc se jim vyhrnula krvavá hmota. Nikodemus se musel odvrátit. Bylo mu na zvracení.

„To jsou jenom vlasy,“ zamumlala Ganda. „Nevyváděj tak.“ Obezřetně ohmatala elfovi lebku.

Ať si velitelka říkala, co chtěla, Nikodemus se nechtěl na toho chlapa dívat. Tvář měl jaksi zdeformovanou. Proč nenechá toho mrtvého prostě na pokoji? Ať si ho trolové klidně vezmou!

„Vrať se do tábora a přiveď někoho, kdo nám ho pomůže odnést!“

„Cože? Ale no tak, Gando. Je mrtvý. Necháme ho tady.“

„Dojdeš pro pomoc!“ vyjela na něj. Oči se jí blouznivě leskly.

„Dobrá.“ Nikodemus zvedl chlácholivě ruce. „Někoho přivedu.“ Elija nebude právě nadšený, až se o tom všem dozví. Jestli je jedna z našich slavných velitelek šílená, vrhne to špatné světlo na naši věc. Bude se muset najít řešení, pomyslel si Nikodemus stísněně. Přitom měl Gandu vždycky rád. Zatracení elfové! Byla to jejich vina. Připravili velitelku o rozum. Kéž by nenašel ten prokletý meč. Možná by její šílenství vůbec nevypuklo.

Nikodemus se smutně vydal zpátky k táboru. Přišli o Gandu hned ve stejný den, kdy se vrátila.

Lutin si zapnul vestu. Ochladilo se. Nedaleko ruiny viděl po bojišti bloudit tři bílé koně.

VELKÉ UMÍRÁNÍ

Bestie to vycítila. Začalo to v poledne. Bytost, se kterou splynuli, chtěla pryč od moře a on se jí brzy musel podřídit. Jeho vůle by byla dost silná, aby se jí vzepřel. Ale našla jeho slabinu. Kdyby neposlechl, zabila by jednu z jeho sester a jednoho z bratrů, se kterými sdílel toto tělo. Pásla se na jeho nečistém svědomí. Teprve včera vystopovala a zabila skupinu mladých vodních víl. Dětí! Poté mu vysvětlila, že to udělala jen kvůli němu. Protože při tom tak nádherně trpěl.

A teď byli tady.

Sebastien se snažil uzavřít svou duši před tím, co tady viděl. Jeho úkolem bylo rozpoutat válku, která pohltí Alben i všechny jeho obyvatele. Dnes se stal svědkem úvodu tohoto krveprolití. Nestvůra v něm ho přenesla přes stovky mil až na tuto sluncem vyprahlou pláň. Nedokázal přesně odhadnout, jak daleko jsou od moře. Jejich tělo nepodléhalo stejným zákonům jako těla jiných. Klouzalo nad zemí rychleji než vítr.

Sebastien nechápal, jak se zvíře dokázalo tak rychle pohybovat. Že by jen silou myšlenek? Neměl tušení.

Nejdříve se vznášeli vysoko nad bojištěm jako káně a dívali se. Bestie měla radost, že může být svědkem tak velkého umírání. Že může sledovat, jak se světla života zoufale vzpírají vyhasnutí.

Také Sebastien byl naprosto uchvácen pohledem na bitvu. Tím zničujícím útokem, který předvedli kentauři a elfové. Sám kdysi býval válečníkem. Už to bylo tak dávno… Ale bitvu, jako byla ta dnešní, nikdy neviděl. Trolové měli mimořádnou důvěru v jakousi starou ženu a chlapce. Kdekoliv se objevili, oddíly se znovu shromažďovaly. Vlastně by mělo být jejich vojsko zničeno. Ale ti dva znovu obrátili kormidlo.

Sebastien se tak soustředil na dění před sebou, že si ani nevšiml, kdy se objevili další dva přízrační vlci. Setrvávali na obloze v jejich těsné blízkosti. Ale nehleděli dolů. Ti tři se spolu dorozumívali. Byl to spíš pocit než jistota; Sebastien nedokázal určit, jak to ty bestie dělají, ale měly válečnou poradu. Cítil, že se nestvůry, s níž byl polapen v jednom těle, zmocnila divoká radost. A to se stávalo zpravidla jen tehdy, když mohla zabíjet a mučit.

Trojice přízračných vlků sestoupila z oblohy. Toulali se bojištěm a uždibovali životy. Nejraději zabíjeli ty, kteří ještě měli naději. Lehce zraněné, kteří ale sami nedokázali jít. Ty, jimž se ještě dalo pomoci a kteří to věděli. Umírající je nezajímali.

Způsob, jakým se vlci chovali, připomněl Sebastienovi jednoho městského rychtáře, kterého kdysi pozoroval jako dítě. Ten muž přišel na velký týdenní trh a loudal se od stánku ke stánku. Všude si něco vzal. Byla doba sklizně. Tu ochutnal pár švestek, jinde zase hrušku, do které si jen dvakrát kousl, než ji zahodil. A nikdo nic neřekl! To je skutečná moc, pomyslel si tenkrát ve své dětinské prostoduchosti a přál si, aby se stal jednou taky tak mocným jako ten rychtář.

Některá přání se neblaze plní, pomyslel si opat hořce. Nejdřív se bál, že by jim mohly zbraně nebo magie elfů ublížit. K smrti se vyděsil, když jim jakýsi válečník vrazil do těla dlouhý meč. Sebastien zbraň cítil, ale nenapáchala žádné škody. Po strašlivý okamžik měl dokonce potěšení z elfovy smrtelné úzkosti, když útok selhal. Opat upřímně litoval, že svou duši tak poskvrnil. Byl hrozný ubožák!

„Prostě miluješ, když se můžeš trýznit,“ vysmíval se mu hlas bestie. „Zatímco já rád ubližuju jiným. Dobře se ve svých nedostatcích doplňujeme. Tvoje utrpení je mi nevysychající studnicí radosti, Sebastiene. Proto tě v sobě strpím i ve chvíli, kdy už ty ostatní fňukající duše, se kterými sdílíme toto tělo, dávno pohltím.“

Sebastien si z celé duše přál, aby našel způsob, jak se před tím hlasem uzavřít. Zahleděl se na ostatní přízračné vlky. Byly v nich duše jako ta jeho, utopené v zoufalství? Můžou ho slyšet? Nedostal žádnou odpověď.

Měli bychom odtud zmizet, pomyslel si nakonec opat zklamaně. Máme úkol!

„Copak si vy, lidé, nikdy nevychutnáváte plody své práce? Na tomhle tady jsme tvrdě pracovali. A je to teprve začátek! Čekají nás hořící města. Nekonečné proudy uprchlíků, smrt desetitisíců. Jsme sbormistry, dirigujícími tisícihlasý sbor. A každý hlas křičí ve smrtelných mukách. Těšíš se na píseň, která se ponese celým Albenem? Musíš si to přece vychutnávat! Elfové zavraždili vašeho nejsvětějšího kněze. A tebe Tjured a bratr Jules vyvolili, aby ses stal mečem boží odplaty. Proč tě neslyším bez ustání jásat radostí? Přestal jsi být věrný svému bohu Tjuredovi?“

ARMÁDA SE HROUTÍ

„…už večer po bitvě se ukázalo, že ztráty u Mordštejnu byly mnohem měně vysoké, než se zprvu zdálo. Rozptýlené jednotky se pomalu scházely. Velitelé bez ustání spěchali podél dlouhé pochodové kolony v říčním korytu, sestavovali seznamy ztrát a snažili se seskupit své muže.

Kníže Elodrin z Alvemeru se opět ujal vrchního velení a nikdo ze spojenců jeho postavení nezpochybnil. Už během prvního večera ústupu ale došlo ke sporu s kapitánem Melvynem. Navzdory rozkazům se vydal s černými orly zpět. Teprve mnohem později jsem se dozvěděla, že hledal na bojišti našeho ztraceného vojevůdce. Všichni jsme věděli, co se s našimi mrtvými stane. Melvyn nesnesl pomyšlení, že by Ollowainova mrtvola padla do rukou trolů. Hledali ho celou noc a hodnou část následujícího dne. Nejspíš došlo i k několika šarvátkám s troly. Ale vojevůdce nenašli. A roztržka mezi Melvynem a Elodrinem byla jen první trhlinou v křehké nádobě, ve kterou se vojsko z Feylanvieku proměnilo. Melvyn a jeho muži byli z armády vykázáni, i když přece měli být našima očima.

Z vojenského pohledu bylo patrně to, čeho jsme dosáhli v bitvě u Mordštejnu, vítězství. Trolové ztratili tisíce válečníků, my nakonec jen pár set. Jejich tažení do Větrné země bylo o měsíce opožděno, jak se později ukázalo. Ale k čemu je vítězství, které nikdo nevidí? Po Ollowainově smrti se morálka naší armády zhroutila. Vítězové nenechávají své mrtvé a zraněné na bojišti, říkali prostí vojáci. Vítězové neutíkají jako zpráskaní psi. Vítězům nikdo nevyrval srdce, protože Ollowain nám nebyl ničím menším. Byl více srdcem armády než jeho hlavou.

Těch pár dnů, kdy nám Ollowain velel, ještě zvýraznilo Elodrinovy nedostatky. Kníže z Alvemeru je chladný taktik. Zná válku a z těžce pochroumaného vojska, které opouštělo bojiště u Mordštejnu, vytvořil během šesti dnů ústupu opět těleso, jež pochodovalo při vítězné přehlídce Feylanviekem v pětistupech. Nejspíš měl příliš mnoho rozumu, než aby se dokázal dotknout srdcí válečníků. Brzy nás opustili minotauři, aby připravili své tajné rituály probíhající v podzimních měsících v horách jejich vlasti. A ne o moc později odešli i kentauři, neboť bylo načase vyhnat stáda na zimní pastviny a stepní kmeny potřebovaly každého muže. Ale předtím ještě proběhla pohřební slavnost. Oslava, během níž bylo pohřbeno i křehké spojenectví mezi kmeny Větrné země…“

O válce s troly,

od Caileen, hraběnky z Dorienu,

Talsinské vydání se zlatou ořízkou, str. 759

JARNÍ DEN V HORÁCH

Kadlin se opřela o vyhřátou skálu a zadívala se pod sebe na svah. Björn zůstal hodný kus za ní. Byl brunátný ve tváři a supěl jako starý losí býk. Když neseděl na koni, pohyboval se sotva rychleji než svišť s bolavýma nohama. A při hluku, který nadělal, nemohla Kadlin doufat, že by ulovila aspoň skalní myš, dokud byl nablízku. Možná byl dobrý lukostřelec, ale dobrý lovec určitě ne! A kdyby nebylo toho závanu větru… To, že ji při turnaji lukostřelců porazil, ji ještě pořád zlobilo. Björn si také nenechal ujít žádnou příležitost, aby jí nepřipomněl, že je lepší střelec. Někdy byl opravdová osina v zadku!

Neměla ho brát s sebou. Sama by postupovala mnohem rychleji! Poté co jejich výprava válečníků a dělníků dorazila k průsmyku, u kterého měla být postavena nová pevnost, nechal Eirik většinu lovců rozejít do terénu. Až do začátku zimy měli lovit daleko od staveniště, aby v blízkosti nového hradu ještě zůstala zvěř, až přijde první sníh a dlouhé lovecké výpravy budou příliš obtížné. Také se měli seznámit s krajinou a zvyknout si na řídký vzduch v horách. Eirik rozdělil lovce do skupin po dvou či třech mužích. Kadlin si s úsměvem vzpomněla, jaká pranice se strhla o to, kdo bude smět jít s ní. Její plán najít si milého chlapíka a třeba už příští zimu oslavit veselku možná vyjde.

Kadlin chovala podezření, že Björn využil svého urozeného původu nebo podplatil Eirika plnou hrstí mincí. Že s ní byl vyslán právě on, Kadlin překvapilo. Björn vlastně patřil spíš k vojákům než k lovcům, i když byl dobrý lučištník.

Kadlin s ním byla ráda. Snadno ji rozesmál. Kéž by byl jen trochu starší. S úšklebkem se na něj zahleděla dolů. Beznadějně to přehnal s vybavením. Kromě luku, toulce se šípy a loveckého nože si vzal i lovecký oštěp se širokou čepelí. K tomu pokrývku, dva měchy s vodou a pytel s proviantem, dost velký, aby udržel přes zimu naživu rodinu s desetihlavým houfem dětí. Kadlin neměla ani polovinu věcí. Z proviantu neměla s sebou nic než trochu chleba, sýra a soli. Byli koneckonců lovci. Pokud si nedokážou zastřelit jídlo, zaslouží si sedět večer u ohně s prázdnými žaludky.

Když ji Björn konečně dostihl, opřel se s těžkým funěním o skálu, o kterou se opírala i ona. Tvář měl zbrocenou potem.

„Potřebuješ odpočinek?“ zeptala se, i když dobře věděla, co jí odpoví.

„Vypadám tak?“ vyrazil přerývaně. „Schválně jsem šel pomaleji, aby sis tu mohla trochu oddechnout. Nejsem přece holka, co potřebuje každých pár set kroků přestávku.“

„Vážně vypadáš spíš jak soumar než jako holka.“ Vzala luk a ukázala nahoru na svah. „Tam nahoře, těsně pod hranicí stromů, je mezi borovicemi průsek. Nejspíš větrný polom. Určitě tam najdeme dobré tábořiště, co myslíš?“

„Určitě.“

Björnovi už zjevně chyběl dech, než aby navrhl něco jiného. Průsek byl víc než hodinu cesty od nich. Kadlin přemýšlela, jestli by nebylo moudřejší ještě chvíli postát a povídat si, aby se mladík mohl vzpamatovat. „Dneska je pěkné horko.“

„Nic zvláštního.“

Řekl, a přitom si utíral rukávem zpocené čelo. Hlupák! „Tak to sis asi jenom nastříkal z měchu trochu vody na tvář.“

„Přesně tak.“

„Teď chápu, proč máš dva měchy na vodu. Z jednoho piješ a druhý používáš k tomu, aby ses tu a tam osvěžil.“

„Správně.“

Pomalu se jí zmocňovala zuřivost. Jak může někdo tak bezostyšně lhát?

„Když ses tak pěkně osvěžil, můžeš teď jít vpředu. Taky navrhuji, abychom šli trochu rychleji. Tam nahoře má být někde malé jezero. Zaplavat si by mohlo být příjemné, ne?“

Björn ještě víc zrudl. Styděl se snad, že ho Kadlin uvidí nahého? Možná taky neuměl plavat. Najednou se drze ušklíbl. Vlastně nevypadal vůbec špatně. Kdyby jenom nebyl tak zatraceně mladý!

„Není moc chytré lézt rozpařený do vody.“ Ještě pořád byl skoro bez dechu a hovořil přerývaně. „Kromě toho chodím rád za tebou a okukuju ti zadek. Jak s ním vrtíš, však víš.“

Kadlin potlačila nutkání vlepit mu facku. Ne, že by si ji nezasloužil, ale nechtěla projevit slabost. „No, v tom případě se drž, protože jinak rychle ztratíš moji zadnici z očí.“

Dlouhými kroky se vydala k lesu. Zlobilo ji, že ji jeho slova tak rozrušila. Takový pitomec! Ještě bude prosit, aby mu pomohla s věcmi. Jako by vrtěla zadkem úmyslně! Co si myslí? Když člověk jde, zadek se pohupuje. S tím se nedá nic dělat. Ona, a kroutit zadkem! Považuje ji za jednu z těch holek, co zapomenou na stud, protože chtějí dostat mužského? Jestli si to o ní myslí, tak uvidí! Tomu zelenáčovi teče mlíko po bradě! Určitě ještě nikdy neměl nic s ženskou. Kromě čůrání nejspíš vůbec netuší, co by si měl s tou věcí mezi nohama počít. Kéž by se s ním jenom nevydávala na cestu. Co to do ní vjelo, že souhlasila?

Ohlédla se přes rameno. Björn měl zjevně co dělat, aby udělal jediný krok. A vážně jí zíral na zadek!

Kadlin šla strnule dál. Björnovy žádostivé pohledy ji vyvedly z míry. Možná už byl přece jenom víc mužem, než si chtěla přiznat. Jeho drzý výrok ji rozzlobil. Vlastní zadek jí připadal příliš úzký. Vypadal jako klučičí. Sestra si ji kvůli tomu vždycky dobírala. Silwyna měla bujařejší tvary. Proto taky měla svého rybáře, i když byla o dva roky mladší. Prostě vypadala, jak má ženská vypadat.

Kadlin se ještě jednou krátce ohlédla. Björn za ní pořád ještě hleděl. Pěkná nestydatost! Usmála se a trochu se uvolnila. Pak při chůzi schválně zdůraznila pohupování v bocích. Jenom ať se kouká! Až se budou koupat nahoře v jezeře, nejspíš mu vypadnou oči z důlků. Dobrá, měla i příliš malá ňadra. Ale když si rozpustí vlasy, Björn si toho ani nevšimne. A líbí se mu její zadek! Vévodovu synovi!

V dobré náladě vkročila Kadlin do borovicového lesa. Nádherně to tu vonělo pryskyřicí a čerstvou zelení. Pod nohama jí pružil tlustý polštář borovicového jehličí a tlumil každý zvuk. Bylo to, jako by se po něm vznášela. Šla trochu pomaleji, aby ji Björn neztratil z očí. Měl už někdy něco s ženou? Jeho otec byl dost drsný hulvát. Možná už poslal synovi do postele některou z děveček, aby z něj udělala opravdového muže. Björn byl jiný než Lambi. Hlavně se mu dalo dívat do obličeje, aniž by vám naskočila husí kůže. Starý vévoda vypadal s tím napůl uřezaným nosem děsivě!

Kadlin myslela na svého otce. Kalfovi se přímo ulevilo, když odcházela s Björnem. Zdálo se, že má mladíka rád. A Kalf měl na lidi dobré oko. Zůstávalo jí ale záhadou, proč se stále vyhýbá králi. O Alfadasovi se mluvilo jen v dobrém. Přesto byl Kalf hned celý neklidný, když se král objevil poblíž.

Kadlin zamrazilo. Pod stromy bylo opravdu chladno. Výš na svahu viděla na stinných místech dokonce sníh. Možná přece jen není tak dobrý nápad jít plavat. Voda v horském jezeře bude určitě ledová.

Potlačila ty myšlenky a snažila se splynout s lesem. Vyrážela s Kalfem na lov už od chvíle, kdy uměla chodit. Otec jí zostřil smysly. Věděla, že nemá smysl sledovat sobí stopy, které vedly kousek opodál. Byly staré víc než pět hodin. Šance zvíře dostihnout byla minimální. Neušly jí ani mělké brázdy v koberci z jehličí. Cestičky, které zanechávala malá zvířata, jež používala mezi úkryty a možnými zdroji potravy stále stejnou stezku.

Pozorovala veverku, která zuřivě hrabala v měkké zemi a hledala borovicové šišky, co si tam loni ukryla. V dálce slyšela rytmické bušení datla. Jiné ptáky nezpozorovala. Nejspíš je všechny zahnal ten dvounohý soumar, který ji dál vytrvale následoval.

Kadlin už kráčela lesem skoro hodinu, když narazila na velký zátaras z popadaných stromů. Mezi roztříštěnými kmeny trčely obrovské balvany. Lavina prorazila lesem široký průsek.

Lovkyně obešla překážku. To místo se dokonale hodilo na tábor. Mezi kmeny a větvemi nebude těžké najít závětří. Možná dokonce i jeskyni, tak úzkou, že nebude jiná volba než se tam k sobě schoulit blíž. Vzpomněla si na noci loňského léta, na bouřlivé milostné hrátky s rybářem a mezi stehny jí stoupalo do břicha příjemné teplo.

Svah na druhé straně polomu byl zpustošený. Z rozervané půdy trčely pařezy s kořeny, vysoké jako člověk. Díky suti a zejícím dírám bylo obtížné najít cestu. Kousek výš na svahu zahlédla Kadlin skupinku zajíců. Náhle zvířata strnula. Kadlin se pohybovala opatrně a vítr foukal směrem k ní. Správně by si ji zajíci vůbec neměli všimnout. Zapátrala na nebi po stínu dravého ptáka, ale nic tam nebylo.

Pak uslyšela praskot lámající se větve. V houští z keřů a ostružiníků asi sto kroků odtud se něco pohybovalo. Zajíci vyskočili a ve vteřině zmizeli.

Opět zapraskala větev. Zvuk zněl v tichém lese nepříjemně hlasitě. Bušení datla utichlo. Kadlin natáhla na luk tětivu a z toulce u boku vyňala šíp. Měla pocit, jako by tam nahoře někdo úmyslně dělal hluk. To určitě nebylo zvíře! Někdo ji chtěl přilákat.

Lehký vánek utichl. V lese panoval hrobový klid. Neslyšela už dokonce ani Björnovo funění. Ale nechala mladíka hodný kus za borovicovým polomem. Nejspíš využil příležitost, že je mimo dohled, a udělal si malou přestávku.

Jemné chloupky na Kadlinině šíji se naježily. Někdo ji pozoruje! Ve vzduchu se vznášel nepříjemný zápach. Jako od zdechliny. Vůně borovic ten pach skoro přehlušovala. Bylo to spíš tušení než jistota.

S přimhouřenýma očima se pátravě zahleděla nahoru k ostružiní. Nad lesním průsekem se rozlehlo ostré prasknutí. Někdo zlomil silnou větev.

Náhle se za ní ozvalo ohlušující zařvání. Prudce se otočila a zvedla luk. Ze změti rozdrcených kmenů vyrazil sněžný lev. Obrovská šedobílá bestie.

Kadlin couvla. Zvedla luk a vystřelila, ale šíp mířil špatně. Sklouzl lvovi po husté hřívě a nenadělal škodu.

Aniž by obrátila pohled od šelmy, řítila se vzhůru průsekem. Stále znovu a znovu klopýtala o kořeny. Vytrousila z toulce část šípů. Spěšně přiložila k tětivě další šíp.

Sněžný lev běžel za ní. S děsivou rychlostí se hnal vpřed, pak přeskočil pařez a už byl skoro u ní.

Kadlin natáhla tětivu až k líci. Zamířila lvovi na pravé oko. Její tep se uklidnil. Už neviděla vražednou šelmu, jen jantarový cíl.

Šíp vyrazil vpřed. Šelma se přikrčila ke skoku a střela minula cíl. Zanechala na lvím čele hlubokou, krvavou rýhu a zachytila se v husté hřívě. Sněžný lev vydal ohlušující zařvání. Do pravého oka mu kapala světlá krev a stékala k tlamě.

Kadlin kousek ustoupila. Pravačkou nahmatala toulec se šípy. Ještě jednu střelu, dokud zuří, pomyslela si. To je poslední šance! Opeřené dříky jí klouzaly mezi prsty. Spěšně několik kroků couvla, aby získala větší odstup.

Klid, nabádala se a zhluboka dýchala. Přiložila šíp k tětivě a udělala další krok zpátky, když tu jí něco železným stiskem sevřelo kotník. Strhlo ji to dozadu. Šíp vylétl k nebi. Po Kadlin sklouzl šedostříbrný stín. Čas běžel jaksi pomaleji, jako by se tkadlec osudu rozhodl poskytnout jí ještě chvíli na to, aby se rozloučila se světem. Naprosto zřetelně viděla na lvově břiše cákance bláta a lopuchy. Jeho obrovské tlapy se zakřivenými, světlými drápy, které jí za chvíli začnou rvát maso z těla. Dlouhý ocas, zakončený černou štětkou.

Kadlin tvrdě narazila na zem. Koženou loveckou košilí jí pronikly roztříštěné provazce kořenů a drásaly jí kůži. Nad hlavou se jí klenulo nebe. Nádherně rozlehlé, bezmračné a zářivě modré.

Štěrk se se skřípotem rozlétl na všechny strany, jak vedle ní sněžný lev přistál. Pádem získala milosrdný odklad. Upustila luk, který stále svírala v ruce, a vytáhla z opasku lovecký nůž. Zemře, ale lev zaplatí krví za to, že si vybral právě ji za svou oběť.

„Hej, ty blechami rozežraná zrůdo! Pojď sem ke mně! Bojuj jako muž!“ Za borovicemi se objevil Björn a vyzývavě mával loveckým oštěpem. Ze všech sil křičel. A opravdu, lev se od Kadlin odvrátil. S vrčením se vydal k mladému válečníkovi.

Kadlin se pokusila vstát. Kotníkem jí projela palčivá bolest. Měla ho vymknutý. Ještě jednou se zkusila vyškrábat na nohy, okamžitě se ale zhroutila. S kletbami na rtech popadla luk.

Björn a lev kolem sebe kroužili. Vévodův syn poklesl hluboko v kolenou a držel oštěp nízko nad zemí. Hrot zbraně sledoval každý lvův pohyb.

Kadlin se neodvažovala na Björna zavolat. Lev každým okamžikem zaútočí. Kdyby teď odvedla Björnovu pozornost, mohlo by to znamenat jeho smrt. Při tom, jak oba stáli, nemohla vystřelit. Riziko, že Björna zasáhne, bylo příliš velké.

Šelma pronikavě zařvala. Björn před ní couvl. Ve stejném okamžiku lev skočil. Přední prackou se ohnal po hrotu oštěpu a odmrštil zbraň stranou. Pak narazil celou vahou do Björna. Mladý válečník padl k zemi.

Kadlin vypustila šíp z tětivy. Rána byla špatně mířená. Zasáhla lva do pravé zadní nohy. Šelma se s prskáním otočila. Björn ležel nehybně na zemi. Loveckou košili měl rozdrásanou od lvích drápů.

Kadlin s chladnou zuřivostí popadla další šíp. Musela držet velký luk vodorovně, protože se nedokázala napřímit. Nemohla ho napnout plnou silou. Ale aspoň nebyla úplně bezbranná.

Lev se k ní kulhavě blížil. Z tlamy mu kapala Björnova krev.

Kadlin vydechla a vystřelila. Šíp zasáhl zvíře těsně pod hřívou do hrudi.

Oči šelmy zasršely zuřivostí a vraždychtivostí.

Aniž by odvrátila od lva zrak, šátrala Kadlin po šípech, které ležely vedle ní rozházené po zemi. S trochou štěstí bude mít ještě jeden výstřel.

Lev napjal svaly ke skoku.

Kadlin natáhla tětivu.

Za šelmou se vynořila obrovská šedá postava. Objevila se na bojišti rychle a nehlučně jako duch. Sukovité ruce popadly lva za hřívu a vytáhly ho do výšky. Zvíře chňapalo čelistmi po paži útočníka, když tu se mu zabořil do krku široký kamenný nůž.

Lev zasípal. Ze zející rány mu vystříkla krev. Soupeř ho zvedl tak vysoko, že se mu zadní nohy bezmocně klátily ve vzduchu. Jeho pohyby byly čím dál pomalejší.

Kadlin zvedla další šíp. Věděla, že toho proti tomuto novému nepříteli s lukem moc nepořídí. Ale nebude prostě jen ležet a čekat na nevyhnutelný konec.

Trol upustil umírajícího lva. Kamenný nůž si zastrčil za široký opasek, který mu přidržoval bederní zástěrku. Ten chlap byl velký jako skála. Širokou hruď měl pokrytou opuchlými ozdobnými jizvami. Znázorňovaly sokola. Ze spánku mu visely na pravé rameno tři tenké copy. Jako ozdobu si do vlasů zastrčil ptačí pera.

Jeho kůže se mastně leskla. Byla šedozelená se světlými skvrnkami jako lišejníky porostlá skála. V obrově pohledu bylo něco velitelského. Kadlin měla pocit, že je luk v její ruce náhle těžký jako kmen stromu.

Björn přišel k sobě. Zasténal bolestí a tiše zavolal její jméno.

Trol se k ní pomalu blížil. Chtěla přece střílet! Ale než stihla aspoň z poloviny napnout luk, byl už trol u ní a vykroutil jí zbraň z ruky. Naklonil se těsně k ní. Nozdry se mu chvěly. Větřil její pach jako šelma.

„Děuče,“ řekl náhle. Z dechu mu byly cítit byliny. Založil si ruce na prsou a kolébal jimi sem a tam, jako by držel malé dítě.

„Děuče! Dopré děuče!“ Zabušil si do hrudi. „Brud! Lovec Brud.“

TA, KTERÁ VĚŘÍ SRDCI

Alvias si odcvrknul z černého pláště zrnko prachu a zadíval se na velké křídlové dveře, vedoucí k trůnnímu sálu. Přál si, aby to už měl za sebou. Odložil odchod z Feylanvieku o den, protože nevěděl, jak by měl královně říct, co se stalo. Možná už to věděla ze stříbrné mísy? Ale napsala by pak ten dopis? Zahleděl se na nádhernou fontánu, jejíž sochy zachycovaly okamžik Falrachovy smrti. Každý, kdo se pohybuje blízko královny, je v nebezpečí, pomyslel si Alvias. A vždycky to tak bylo. Emerelle jakýmsi podivným způsobem přestála každou bouři. Ale běda těm, kteří ji doprovázeli.

Vysoké bronzové dveře trůnního sálu se rozletěly. Vykročila z nich postava celá v černém. Takže opravdu přišla, pomyslel si hofmistr hořce. Alathaia! Mířila přímo k němu. Provázel ji ledový závan vzduchu.

Ten závan přichází z trůnního sálu, namlouval si.

Kněžna měla na sobě prosté a nezdobené šaty. Byla bosá! Její tvář byla bledým obrysem za gázovým závojem. Když před ním stanula, mohl jí dobře vidět do obličeje. Závoj přitahoval pohledy, ale skrýval jen málo. Zřetelně rozeznával její tmavě zelené oči. Jemně vykroužené rty měla temně rudé. „Vítej zpátky, hofmistře.“ Její hlas zněl vřele a smyslně. „Doufám, že přinášíš z bojiště dobré zprávy. Rozdrtil mistr šermíř vojsko našich nepřátel?“

Alvias měl pocit, že je to čistě řečnická otázka a že Alathaia dávno ví, jak boje dopadly. Údajně dokázala přivolávat duchy. Nikoliv duše zemřelých elfů, ale těch, které čekala po smrti jen temnota.

„Určitě chápeš, že musím nejprve informovat královnu,“ prohlásil upjatě.

Obdarovala ho úchvatným úsměvem. „Už jsem slyšela, že se vždy přísně držíš etikety, mistře Alviasi. Prokázal bys mi tu laskavost a navštívil mě v mých komnatách, až splníš svou povinnost vůči královně?“

Podařilo se jí to říci tónem, jako by šlo o něco obscénního. Co si ta ženská myslí! Alathaia se předklonila a vdechla mu přes závoj polibek na tvář. Z šatů se jí linula těžká, vzrušující vůně. I když se Alvias v parfémech dobře vyznal, nedokázal ji nikam zařadit. „Očekávám tě, Alviasi.“ S úsměvem odešla.

Taková nafoukaná kráva, pomyslel si Alvias. Ovládl se a nepodíval se za ní. Místo toho začal hledat na svém plášti další smítko. Klouzal prsty po hladké látce. Křídlové dveře trůnního sálu byly ještě stále doširoka otevřené. Váhal, ale široký vstup doslova křičel jeho jméno. Emerelle ho očekávala.

Hofmistr se narovnal. Poněkud strnulými kroky vstoupil. Vodní kaskády na stěnách tiše ševelily. Emerelle seděla na trůně. Byla v rozlehlém, kruhovém sále sama. Nad otevřenou kupolí se klenulo nebe zářící rudou a zlatou.

„Pojď sem ke mně nahoru,“ řekla Emerelle tiše. „Nechme formality stranou.“

Alvias jí neodporoval. Nikdy jí neodporoval. Ale raději by klečel před trůnem. Pokud bude stát kousek od ní, bude ještě obtížnější předat zprávu, i když královna svou bolest určitě skryje.

„Myslím, že máme důvod předpokládat, že jsme útok trolů oddálili o mnoho týdnů,“ zahájil své hlášení. Alvias vyprávěl o průběhu bitvy a o ústupu. Také nezatajil, že se vojsko spojenců ve Feylanvieku nejspíš brzy rozejde.

Emerelle jej pozorně poslouchala. Někdy kladla otázky, aby si vytvořila lepší obraz. Obzvlášť se zajímala o Melvyna a mladého kentaura Nesthea, jehož smělý útok zachránil obránce na kopci před záhubou.

Alvias vychválil Ollowainův plán. Do všech detailů vyprávěl o černých hedvábných balónech. Nikdy předtím o něčem podobném neslyšel. Mistr šermíř byl vynikajícím vojevůdcem. Nikdo ho nedokáže nahradit. Pociťoval to jako cosi nemravného, když si uvědomil, že v den, kdy zemřely tisíce bytostí, zpečetila osud Albenu smrt jednoho jediného elfa.

„Navzdory ztrátám jsou trolové stále silní. Brzy se vzpamatují z porážky, paní, a nevím, jak je pak dokážeme zastavit. Obávám se, že bychom měli zvážit evakuaci Feylanvieku.“

„Trolové začínají dělat chyby. Zdá se, že Skanga vytvořila Shi-Handan. Využívá je, aby potrestala ty děti Albů, které se s ní nechtějí spolčit. To spojenectví mezi našimi národy posílí. Dává tím všem najevo, jaká vláda nás čeká, když trolové dobudou Srdce říše. Doufám, že budu moci vyslat nové jednotky, až se kentauři uchýlí na zimní pastviny. Ostatně, jsem si jistá, že nás Ollowain opět překvapí nějakým plánem, který učiní přesilu trolů bezvýznamnou.“

Teď tedy nastal čas vyjít s pravdou ven. „Paní, obávám se, že na Ollowainovy plány už nemůžeme spoléhat. Patří k těm, kteří se nevrátili.“ Alvias se nedokázal podívat královně do očí. „Tvá zpráva už jej nezastihla, paní. Přišel jsem pozdě.“

Ještě nikdy se Alvias necítil v prostorném trůnním sále tak osamělý. Ozývalo se jen tiché zurčení vody. Dokonce ani zpěv slavíků nerušil klid. Od chvíle, kdy se do hradu vplížily stíny, utichli.

Konečně se Emerelle zhluboka nadechla. „Musíš se mýlit, Alviasi.“

„Paní, sám jsem mluvil s kentaurem, který ho viděl zemřít. Věř mi, že lehkomyslně neinformuji o něčí smrti. Položil život, aby zachránil Caileen, hraběnku z Dorienu. Zemřel, jak žil. Jako rytíř.“ Alvias si rozpačitě odkašlal. Celé dny se snažil připravit si slova, kterými to Emerelle sdělí, a teď říkal takové sentimentální nesmysly!

„Došlo k požáru?“

Vypadalo to, jako by Emerelle trochu zbledla. Alvias její otázku nechápal. „K požáru, paní? Jak to myslíš?“

„Zahynul v plamenech?“

„Ne, paní. Byl obklíčen a zabit troly.“

Teď se královna zasmála. „Víš, že je nejlepším šermířem Albenu, Alviasi. To není možné.“

Hofmistr se na Emerelle pevně zahleděl. Chtěl ji toho ušetřit. Nejspíš by ani on nechápal, k čemu vlastně došlo, kdyby nevěděl o sporu mezi královnou a jejím mistrem šermířem a nečetl řádky, které měly Ollowaina bezpodmínečně zastihnout před bitvou. „Paní, prosím, věř mi. Vyšel trolům vstříc a ani se nepokusil pozvednout meč na svou obranu. Nebyl to boj. Byla to poprava. To jsou přesná slova kentaura Senthora, který viděl Ollowaina zemřít. Podařilo se mi ho přesvědčit, že o tom nemá nikomu vyprávět, aby nebyla hrdinova smrt poskvrněna fámami a neslušnými historkami.“

„Ale viděl jsi jeho mrtvolu, Alviasi?“

„Ne, paní. Melvyn Ollowaina hledal. Zjevně ho šermířova smrt zasáhla ještě silněji než ostatní. Riskoval život, aby zachránil jeho tělo. Ale nenašel ho.“

Emerelle zavrtěla hlavou. Na hofmistra už nepůsobila jako vládkyně, nýbrž jako mladá dívka, která si navzdory zdravému rozumu paličatě odmítá přiznat, jaké tragické důsledky její spor s mistrem šermířem měl. „Není mrtvý. Proto jste nemohli najít jeho mrtvolu.“

„Paní, možná se odebral do měsíčního světla. Nebo… víš přece, co dělají trolové s mrtvými na bojištích. Hlavně s těmi, kteří si svou odvahou získali jejich respekt.“

„Dost! Zakazuji ti tak mluvit. Já…“

„Paní, prosím.“

Královna si položila ruku na srdce. „Vím, že od nás neodešel. Cítím ho tady ve svém srdci. Žije. Vede se mu dobře. Ať je kdekoliv. Neopustil mě!“

OPĚT U STÁDA

„Jaký podivný druh nenávisti.“

Ganda sebou trhla. Neslyšela Eliju přicházet. Velitel stál ve vchodu jejího stanu a opíral se o jednu z tyčí, která byla pevně spojena s dřevěnou konstrukcí na zádech rohatého ještěra.

„Nikodemus věří, že to byl jeden z tvých mučitelů.“ Elija vstoupil a nechal za sebou zapadnout stanovou klapku. Stál s rozkročenýma nohama a bez potíží udržoval rovnováhu na kymácející se dřevěné podlaze, která s každým krokem ještěra lehce stoupala a klesala. „Má pravdu?“

Ganda věděla, že nemá smysl veliteli něco nalhávat. „Ne,“ řekla tiše. „Tento elf mě zradil. A přesto mu něco dlužím. Bojoval o můj život.“

Lutin se posadil vedle ní k loži nemocného. „Umí v nás vzbuzovat pocit, že jim něco dlužíme, Gando. Tím, jak se nám snaží namluvit, že stojí tak vysoko nad námi. Když se pak jeden z nich o nás stará a dělá věci, které by vlastně měly být samozřejmé, jsme úplně bez sebe štěstím a máme pocit, že jim něco dlužíme. Je to jeden z mechanismů jejich vlády.“

Ganda se unaveně zahleděla na Eliju. „Možná máš pravdu. Pokud ano, funguje to zatraceně dobře. Myslela jsem, že ho nenávidím. A teď tu sedím a bojuji o jeho život.“

„Jsi si jistá, že ti poděkuje?“

„O to nejde. Nepotřebuju jeho dík. Dělám to…“

„Špatně jsi mě pochopila. Podívej se na něj! Nikdy nebude tím, kým býval. Už ses někdy setkala se zmrzačeným elfem? Jsou posedlí svými představami o dokonalosti. Nedokonalé nesnášejí. Bude zohaven. Možná dokonce ochrnutý. Myslíš, že ti poděkuje za to, že mu daruješ takový život? Opravdu mu prokazuješ laskavost? Nebo je to z tvé strany přece jen podivný druh nenávisti? Když zemře, odebere se do měsíčního světla nebo se znovu narodí. Pro něj neznamená smrt konec jako pro nás. Ať je mu určena kterákoliv z těchto cest, polepší si. Nech ho jít.“

Ganda se zahleděla na obvázanou postavu, ležící na loži zapuštěném do podlahy. Ollowain utrpěl vážnou zlomeninu lebky a měl polámaných dalších sedm kostí. Kvůli třem hlubokým řezným ranám skoro vykrvácel a jeho tělo pokrývalo nesčetné množství pohmožděnin a modřin. Musela ho krmit masovým vývarem lžíci po lžíci jako dítě. Od chvíle, kdy ho našla, nenabyl vědomí a nebylo možné určit, zda má poškozený mozek. Tvář měl tak nateklou, že by ho nepoznala, kdyby nebyl oblečený celý v bílém. Možná mu opravdu neprokazovala laskavost… Ale také ho nemohla nechat jen tak umřít. To by nepřenesla přes srdce.

„Prozradíš mi jeho jméno?“

„Ollowain.“

„Mistr šermíř?“ Elija si povzdechl. „Je jedním z nejoddanějších Emerelliných služebníků a my o něj pečujeme. To nedává smysl. Myslíš, že by se jen na vteřinu váhal proti nám postavit, kdybychom chtěli svrhnout tyranku? Nesmí vědět, co děláme. Nesmí znát dokonce ani naše tváře. Přivedla jsi do našeho středu hada. Ztělesňuje vše, proti čemu bojujeme.“

„Vděčím mu za svůj život.“

„To je možné, Gando, ale za co mu vděčíme my? Před třemi hodinami jsem ti svěřil naše stádo a teď se musím dívat, jak jsi zbloudila.“

„Nezavedla jsem tě snad tam, kam jsi chtěl? Vím, co stádu dlužím. Bezpečně jsem vás provedla zlatou sítí. Můžeš se spolehnout, že budu své povinnosti plnit stejně zodpovědně jako předtím.“

„A co bys dělala, kdybych chtěl, abychom tady toho elfa nechali?“

„Byla bych smutná, že ten Elija, kterého jsem znala, už neexistuje. Nebál by se těžce zraněného, který možná nepřežije příští noc.“

Lutin rozhněvaně škubl tlamou. „No tak, Gando! Takhle ne… Co jestli toho elfa uzdravíš? Pak budeme mít mezi sebou mistra šermíře. Pokud je pravdivá jenom polovina toho, co se o něm říká, nestačíme na něj ani my všichni dohromady. A co myslíš, že se stane, až pochopí, co jsme udělali? Když tu zůstane, jsme všichni v nebezpečí. Vedu naše malé stádo a nestrpím, abychom měli ve svém středu vlka.“

„Tak co chceš dělat? Vyhnat mě?“

Elija se napřímil. „Ne. Jsem rád, že ses k nám vrátila. Nechci o tebe hned zase přijít. A taky nepřijdu. Budu tebe i mistra šermíře pozorovat, a když získám dojem, že pro nás představuje nebezpečí, něco podniknu.“

„Co to znamená − něco podniknu? Chceš ho zabít?“

„Možná.“

„Když ho zavraždíš, ztratíš mě navždy.“

Elija si povzdechl. „To je směšné! Copak ses do něj zamilovala? Je ti doufám jasné, Gando, že by si toho ani nevšiml? Je elf. Nejsme pro něj víc než jen užiteční služebníci. Pokud tě má rád, pak tak, jako má člověk rád věrného psa. Nikdy tě nebude milovat.“

„Kdo tady mluví o lásce?“

„Tvé skutky, Gando. Tvé skutky.“

„Žárlíš snad?“

Elija se usmál, ale jako u všech lutinů to vypadalo, že cení zuby. „Možná. Celý život bojuji proti povýšenosti elfů. Nemáme pro ně větší cenu než špína za nehty. A ty mi teď přivedeš do tábora elfa, který by mohl všechno zničit, kdyby pochopil, jak blízko jsme se dostali našemu cíli. Vyletěl bych z kůže zlostí! A přesto jsem pořád rád, že ses vrátila.“

Elija to pronesl klidně, bez náznaku citu v hlase. Lekalo ji to.

„Něco ti navrhnu, Gando. Ušetřím život toho elfa a dovolím mu zůstat v táboře. Ale za to žádám tvou věrnost. Služ naší věci stejně jako dřív. Odpřisáhni mi to!“

Ganda byla překvapená. Elija nikdy nedával slovo lehkomyslně. Bylo možné se spolehnout, že dodrží, co slíbil. Jeho náhlá změna názoru v ní probouzela skepsi. Nebo ji tak miloval?

Dlouho na sebe mlčky hleděli. Ganda se snažila číst ve velitelových očích, ale dokázal mistrně skrývat své pocity.

„Souhlasím,“ řekla konečně. „Můžeš mi důvěřovat. Stále jsem oddanou bojovnicí za naši věc.“

Elija znovu vycenil zuby. „Dobrá.“ Bez dalšího slova opustil stan.

Ganda chvíli počkala, pak také vyšla ven. Až k obzoru se rozkládala širá, lehce zvlněná travnatá krajina. Stádo pozvolna táhlo svou cestou. Za rohatými ještěry pobíhaly vysmáté děti a sbíraly jejich tvrdé, suché výkaly na večerní ohně. Stádo jí chybělo. Vzdala by se toho všeho kvůli Ollowainovi? Pohladila si hladkou stříbrnou ruku. Bylo tohle všechno, co jí dobrodružství s elfem přineslo? Ještě před několika dny ho vášnivě nenáviděla. A teď kvůli němu riskovala svůj život ve stádu. Opravdu byla zamilovaná? Při tom pomyšlení ucítila knedlík v krku. To nesmí připustit! Bylo by to beznadějné. Možná Ollowain ani nepřežije noc. Rány se mu sice nezanítily, ale byl tak slabý, že už samo dýchání skoro převyšovalo jeho síly. A ta rána na hlavě… Napravila vmáčknuté lebeční kosti, jak jen dokázala. Ale nedalo se určit, jestli se neprobudí jako koktající idiot.

Ganda cítila na kožichu teplé sluneční světlo. Zhluboka dýchala. Vzduch voněl suchou trávou, prachem a stepními květinami. Velkými ještěry a masem, které stádo neslo. Dost, aby měl celý rod jídlo na mnoho měsíců. Při pomyšlení, co je to za maso, ji zamrazilo. Možná by byl i Ollowain v jednom z těch košů, kdyby ho nenašla. Vyvrhnutý a rozporcovaný mohutnými kamennými sekyrami.

Kolem velkých ještěrů kroužily tisíce much. Gandě se uleví, až se zbaví toho hrůzného nákladu. Čas je tlačil. Další den v letním žáru maso nevydrží. Už teď se hemžilo červy. Nasolili ho a obklopili kouzly, která měla držet horko a mouchy v uctivé vzdálenosti. Ale byl to boj, který nemohli vyhrát. Byl nejvyšší čas dorazit k cíli!

Zastínila si oči stříbrnou rukou. Brzy by měli dojít k mohyle, kde kentauří kmen Černých štítů pochovával své mrtvé náčelníky. Proč měli dopravit maso právě tam, jí nikdo nechtěl říct. Možná to věděl jen Elija. Lutinové zjevně dopravovali maso do hrobů už roky. Je možné, že se velitel zbláznil? A jaké plány měl s Ollowainem?

POHŘEBNÍ HOSTINA

„A co se dá čekat při takové pohřební hostině?“ zeptal se Melvyn, i když už odpověď tušil. Snažil se znít vesele, přitom se musel přinutit, aby dnes přišel na velkou louku u řeky. Už zítra uteče. Neposlechne Elodrina. Snažil se elfímu knížeti vysvětlit, proč nemůže zůstat, ale ten nechtěl o pátrání po Leylin ani slyšet. Právě naopak. Vyložil mu, jak velká je Arkádie a kolik existuje míst, kam mohl Shandral uprchnout. Apeloval na jeho čest, dokonce mu lichotil a připomínal mu, že on a jeho zvědové jsou očima armády a že jsou teď, když se kentaurové chystají odejít, o to nepostradatelnější. Ale Melvyna nedokázalo nic z toho přesvědčit. Hleděl k jižnímu nebi, které soumrak zabarvil hlubokou sametovou modří, z níž ostře vystupoval srpek měsíce. Někde tam v dálce byla Leylin. A hleděla na stejný měsíc. A možná pořád doufala v jeho příchod. Zničil jí život. Toto provinění nedokáže nikdy odčinit. Jediné, co pro ni může udělat, je vyrvat ji Shandralovi. Zase budou s orly tančit po obloze. Chtěl ji nechat zapomenout na to, že přišla o nohy. Chtěl jí vykouzlit na rtech ten plachý úsměv, do kterého se zamiloval. Chtěl ponořit svou tvář do jejích vlasů a utopit se mezi jejími stehny. Najde ji! Nebo při pátrání po ní zemře.

Myslel na Ollowaina. Znal ho jen pár dnů. Šermíř byl tak plný sil. Tak sebejistý. Každým coulem rytíř. Když jste ho měli na své straně, zdálo se být všechno možné. Melvyn o něm slýchával příběhy už jako malý chlapec. Jeho otec Alfadas byl prý Ollowainovým nejmilejším žákem. Ale takovým rytířem jako mistr šermíř se Alfadas nestal, pomyslel si Melvyn. Ollowain by ho neopustil. Byl přesně takový, jakého si ho jako chlapec představoval.

Melvyn se hořce usmál, když si vzpomněl, jaké bylo jeho první setkání s rytířem a jak ho nechal Ollowain zakout do želez. Nejspíš měl vrchní velitel pravdu. Ale přese všechno mu věřil. Byl to dobrý pocit.

Melvyn se zadíval na Artaxase, který kráčel vedle něj. Lamassu se přidal k němu a Nestheovi cestou na louku. V tmavých očích mu jiskřilo a kolem rtů pohrával mazaný úsměv. Melvyn ten výraz dobře znal. Jeho příteli dnes večer koukala z očí nějaká lotrovina. Těšil se na pořádnou pijatyku a bitku. Z Artaxase nemohl být člověk moudrý − jednu chvíli mluvil vyumělkovaně jako filozof a v následující klel tak, že i váleční veteráni bledli. Jeho nálady byly stejně proměnlivé a nepředvídatelné jako jarní počasí na pobřeží Alvemeru. Byl hádankou na čtyřech podsaditých býčích nohou. A věrným přítelem.

„Hej, koňský zadku. Ty s námi nemluvíš? Jak oslavují tví lidé mrtvého? Rád bych to věděl, než promarním večer někde, kde se dají čekat jenom mokré tváře, a ne mokrá hrdla!“

Melvyn sebou v duchu trhl. Teď se do toho tedy Artaxas obul. Ale Nestheus předstíral, jako by ty urážky neslyšel. Působil dnes večer nervózně. Jako by je ani neposlouchal. Mlátil neklidně oháňkou a neustále se rozhlížel. „Co byste čekali na slavnosti mého lidu? Opijeme se, až spadneme pod stůl, a před tím proneseme pár dojímavých řečí o mrtvém.“

„Opravdu chceš jít s námi, Artaxasi?“ zeptal se Melvyn v mlhavé naději, že by mohl lamassu ještě přimět změnit názor.

Jeho přítel se zazubil. „Proč ne? Mám dneska chuť rozšířit si obzory. Nechápej to špatně, ale pro můj intelekt vážně není velká výzva trávit večery povídáním s kapitánem, který strávil dětství ve vlčím doupěti. Potřebuju změnu.“

„A co očekáváš od kentauří slavnosti? Nahlédnutí do pářících rituálů namol opilých hřebců?“

Artaxas mlaskl jazykem. „Inspiruješ mě… Vlastně jsem doufal, že se setkám s Elodrinem a přesvědčím ho, aby opustil ty divoké pijácké orgie a změřil se místo toho se mnou ve falrachu. Prý je vážně dobrý. Ale pokud nepřijde, začnu zjišťovat, kolik vlčího mléka potřebuje lamassu, aby se vyvrátil, a než k tomu dojde, budu se zabývat studiem, které jsi právě inspiroval, Melvyne.“

„Která tvoje část vlastně může za tu přemoudřelost, býk, orel, nebo ta pochybná bytost, jíž vděčíš za obličej, který schováváš pod vousy?“

„Slyším tady náznak závisti kvůli vousům? Jeden můj přítel o tom napsal hezké pojednání. Věří, že elfové mají jako bezvousí tvorové sklon cítit se intelektuálně méněcenní vůči vousáčům. Zastává také názor, že si mnozí z nich vynahrazují tuto nedostatečnost koňskými oháňkami nebo bujnými chocholy na přilbicích. Osobně to považuji za přehnané, ale…“

„Blablabla.“ Melvyn se s úsměvem obrátil k Nestheovi. „Nikdy bys neměl dávat lamassu příležitost chlubit se moudrostí. Pak ti z něj jde hlava kolem… Hele, posloucháš mě vůbec?“

„Náš roztomilý hřebeček si určitě může ukroutit krk za tou malou klisničkou, se kterou se včera sešel na louce u březového hájku. Mám se vydat na chvíli do tábora a poohlédnout se po ní? Možná by to bylo rychlejší. Ta tvoje nervozita mi už jde pomalu na nervy.“

Kentaur se na Artaxase vyděšeně zadíval. „Ty jsi…“

„Když máš přátele, kteří umí létat, neměl bys spouštět nebe z očí, Nesthee.“ Lamassu se spiklenecky usmál. „Ale žádný strach. To, že rád mluvím, neznamená, že neudržím žádné tajemství.“

„Mohl by mi někdo říct, o co jde?“ zabručel Melvyn uraženě.

„No, jako pěší máš velmi omezený pohled na svět,“ popichoval ho Artaxas. „Náš čtyřnohý přítel se zakoukal do hezké bílé klisny. Shora to vypadalo, jako by do něj byla taky celá pryč.“

Nestheus zrudl. „Snad jsi ne…“

„Mladá láska tě zahřeje u srdce, když jsi takový stařík jako já.“

Melvyn se začínal pomalu zlobit. Dnešní večer měl celý patřit Ollowainově památce, ale jeho přátelům jako by šlo o úplně jiné věci.

„Jmenuje se Kirta a patří ke klanu Dětí mrazu,“ vychrlil najednou Nestheus. „Seznámil jsem se s ní před dvěma lety na dobytčím trhu tady ve Feylanvieku. Viděl jsi ji, Artaxasi. Je nádherná! Spěnky má jako jemné březové kmínky, žíně jako jinovatku za chladného jarního jitra. A kdybys slyšel její hlas. Sladký a melancholický jako volání potáplice za svítání. Je jako…“

„Nepíšeš jí náhodou básničky?“ přerušil ho Artaxas.

Kentaur se zatvářil překvapeně. „Ano,“ přiznal konečně.

„To je vidět. Kdy nám ji představíš? Nikdy jsem se neodvažoval doufat, že se na stará kolena ještě setkám s nejdokonalejším ze všech stvoření,“ vtipkoval lamassu.

Melvyna zabolelo z kentaurových slov u srdce. Musel myslet na Leylin a přál si být o samotě.

„Nepřijde na slavnost… aspoň doufám. Prosil jsem ji o to. Nebylo by to dobré.“

„Protože jenom muži se opíjejí?“

Kentaur zavrtěl hlavou. „Otec mi zakázal se s ní stýkat.“

Artaxas se hlasitě rozesmál. „A s tím si děláš hlavu? Chlapče, viděl jsem tě na bojišti. Dokonce i trolové z tebe měli strach, a ty si děláš starosti s otcovým požehnáním! Popadni tu svoji holku a zmiz. Vsadím se, že se s tím Orimedes smíří. Jsi přece jeho jediný syn. Dlouho to bez tebe nevydrží. Na tatíky se někdy musí tvrdě. Uvidíš, že přijde k rozumu.“

„To sotva. Umí být pěkně paličatý…“

„Ach, chlapče. Jsi darem osudu. Drahocenným klenotem, který obohacuje jeho život. Ale nejsi jeho majetek. Když jsi byl ještě hříbě, měl možná právo ti říkat, co máš dělat. Ale teď už ne! Jsi muž! Válečník! Proléval jsi na bojišti krev nepřátel. Elodrin a polovina velitelů naší armády ti vděčí za svůj život. Bez tvého posledního útoku by se pro nás změnila bitva u Mordštejnu v děsivý masakr. Sotva ti raší vousy, a už jsi slavný. Ani tvůj otec se teď nemůže proti tobě postavit. V každém případě to neudělá, pokud je moudrý muž, a ten dojem jsem vždycky měl.“

Dorazili na louku. Orimedes stál na nevysokém pahorku u řeky. Vedle něj byla vztyčena velká dvouramenná váha. Na kopec vytáhli i káru s vinnými amforami. Kníže už zahájil pohřební řeč. Stovky kentaurů mlčky stály a naslouchaly jeho slovům. Slovům o přátelství a odvaze.

Melvyn cítil hořkosladkou bolest. A také se cítil podveden! Proč musel poznat Ollowaina, když ho měl hned zase ztratit?

„Říká se, že světlo, které příliš jasně plane, musí brzy pohasnout.“ Silný hlas kentauřího knížete se nesl nad rozlehlou loukou. „Takovým světlem byl Ollowain. Vzorem rytířskosti. Nikdy jsem neslyšel, že by se zeptal, co z toho bude mít, když ho někdo požádal o pomoc. Byl tam, kde bezpráví zvedalo hlavu, a nenašel klid, dokud nebylo spravedlnosti dopomoženo k vítězství. Neochvějná víra, že spravedlnost nakonec zvítězí, byla možná jeho nejtypičtějším rysem. Nikdy se nezdráhal zasazovat se o zdánlivě ztracenou věc. A proto k nám přišel, bratři. Vzpomeňte si, jak jsme byli malomyslní. Jak jsme týden za týdnem čekali v ležení, jako čeká odsouzený ve své cele na popravu. Věděli jsme, kolik trolů se shromažďuje na pláni před Mordštejnem. V srdcích jsme byli poraženi dřív, než jsme vůbec svedli první bitvu. Nevím, jak vám, bratři, ale mně vrátil Ollowain odvahu. Bitva u Mordštejnu pro nás byla vítězná, protože se trolové naučili, že se před námi nemohou nikde a nikdy cítit v bezpečí − a že ani jejich počet je neuchrání před našimi útoky. Ollowain, mistr šermíř královny Emerelle, za nás položil život. Vím, že si mnozí kladou otázku, proč válku s troly nevzdáme. Tvrdí, že trolové jen protáhnou naší zemí a nechají nás na pokoji. Domnívají se, že trolům jde jen o Emerellin trůn. Říkám vám, že každý, kdo si to myslí, je slepý. Trolů je čím dál víc a jejich hlad je proslulý. Hlad po mase! Přinutí nás platit tribut. Budou požadovat nejlepší kusy z našich stád. A jejich hlad bude neukojitelný. Brzy začnou tvrdit, že stáda patří jim, neboť jsou pány země a země živí stáda. Pak už budeme jen jejich honáky. Ollowain věděl, že by to tak dopadlo. Byl přítelem svobodného stepního lidu. Věděl, že potřebujeme svobodu stejně jako vzduch, který dýcháme. Svou smrtí nám zanechal odkaz. Dal své tělo, aby chránil naše. Nedopusťte, aby byla jeho smrt marná!“ Orimedes rozpřáhl paže a zvedl je k nebi. „Nevím, kam odešla tvá duše, spolubojovníku Ollowaine. Náš lid věří, že se duše mrtvých prohání s větrem, vanoucím nad stepí. Možná se teď s ním proháníš i ty. Jedno ale vím určitě − že chci, abys na nás mohl být vždycky hrdý. Tvá oběť nebyla zbytečná! Nepřestaneme proti trolům bojovat. Budeme se rvát, dokud nevybojujeme vítězství, které nám zajistí svobodu. Vítězství, o němž jsi nikdy nepochyboval.“ Orimedes zvedl meč a namířil čepel k měsíci. „Slyšíš mě, jižní větře? Odnes má slova k mému mrtvému příteli. Narodil ses jako elf, ale zemřel jsi pro můj lid. A bez ohledu na to, kolikrát ještě vyjde nad stepí slunce, než se náš svět rozpadne a nastane konec všech časů, budeme nosit tvé jméno a tvé činy navždy na našich rtech. Dokud budou existovat kentauři, nebudeš zapomenut, Ollowaine!“

Kníže se odmlčel a nad loukou zavládlo na okamžik ticho. Melvyn myslel na to, jak viděl Ollowaina bojovat proti koboldům. Jak mohl být muž, který se dokázal vyhýbat střelám z kuší, zabit těžkopádnými troly? Patrně mu to zůstane navždy tajemstvím.

„Vyneste jeho jméno jako vichřice k nebesům!“ zvolal náhle Orimedes. „Ollowain!“

Melvyn se k volání přidal. „Ollowain! Ollowain!“ volal znovu a znovu, dokud ho nezačalo pálit hrdlo, a opravdu se pak cítil lépe. Slyšet vyvoláváni hrdinova jména z tisíců úst v sobě mělo něco osvobozujícího. A jeho žal stoupal spolu s křikem k nebesům.

Po chvíli rozpřáhl Orimedes paže a hlasy válečníků postupně utichly. „Odpradávna jsme uctívali naše mrtvé tím, že jsme pili na jejich počest. Nikdy nám nejsou tak blízko jako v opojení. Chci se na tebe napít, jako jsem ještě nikdy v životě nepil, Ollowaine. Naše oslava bude trvat celé dny. Slibuji ti, že skončí až tehdy, když vypiju tolik vína, kolik sám vážím. A na tvou počest to musí být to nejlepší. Červené z Alvemeru, stáčené v onom roce, kdy jsme ve Phylanganu prolévali krev. Král mezi víny pro krále mezi válečníky.“ Po těch slovech si Orimedes stoupl na jednu z misek vah, velkých jako vrata od stodoly. Dva mladí kentauři přispěchali a navršili na druhou misku amfory.

„Určitě musel prodat celé stádo, aby to víno zaplatil.“ Nestheův tón kolísal mezi obdivem a zděšením. „To je šílené. Za tím bude něco víc. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by nějaký kníže zaplatil za pohřební hostinu tolik.“

„Pak se asi dá říct, že ještě žádnému knížeti Větrné marky nebyl jeho přítel tak drahý,“ prohlásil Artaxas.

Melvyn se překvapeně podíval na svého druha. Takovými ironickými poznámkami si udělá mezi kentaury rychle nepřátele.

Zdálo se, že si Nestheus slov lamassu vůbec nevšímá. Upřeně hleděl na pahorek a sledoval, jak se miska, na které stál jeho otec, pomalu zvedá.

„Švindluje,“ pravil Artaxas. „Ty amfory představují značnou část váhy.“

„Támhle začali nabízet vlčí mlíko.“ Melvyn ukázal na káru s plnými koženými měchy, která vjížděla na louku. Dva koboldi házeli měchy s kořalkou každému kentaurovi, který na ně mávl.

„Pokud jde o mě, dávám vlčímu mlíku přednost před vínem i pivem. Proč ztrácet čas, když se chceš opít.“ Melvyn doufal, že vytrhne oba druhy z jejich podivné nálady. Věděl, že alkohol buď pomůže, nebo všechno ještě zhorší. Ale nechtěl jenom přihlížet a nečinně čekat. Ještě se nezúčastnil žádné tryzny kentaurů a nevěděl, jak se chovat. Něco viselo ve vzduchu. Nějaká hádka.

Tlačili se davem, který se vytvořil kolem vozu. Artaxas byl jako mohutná galéra, rozrážející přídí vlny. Převyšoval každého kentaura víc než o hlavu. Nikdo se s ním nechtěl hádat. Ještě ne.

Melvyn následoval lamassu. Tušil, co teď přijde. Artaxas si vždycky užíval podívanou, kterou pro okolí představoval muž bez rukou, když pil. Muž, který byl stejně jako všichni lamassu prodchnut magií měrou, které se mohlo vyrovnat jen málo obyvatel Albenu.

„Hej, ty ošklivá kůže,“ zavolal Artaxas na jednoho z koboldů. „Ten největší měch pro chlapa s největší žízní na téhle louce.“

Kobold se chystal něco odpovědět, ale při pohledu na lamassu si nechal zajít chuť. Zašeptal něco svému druhovi, pak vybrali měch, který museli zvednout společně. Popadli ho na obou koncích, dvakrát jím zhoupli sem a tam a vysokým obloukem ho nechali svištět vzduchem. Měch mířil lamassu přímo do obličeje. Okolostojící kousek ustoupili. Někteří kentauři se nenávistně šklebili. Melvyna stále znovu překvapovalo, jak se Artaxasovi dařilo učinit se jednou jedinou větou neoblíbeným.

Kožený měch náhle znehybněl ve vzduchu, jako by ho popadla neviditelná ruka. Artaxas se široce usmíval. Sněhobílé zuby mu zářily v černých vousech jako srpek.

Korková zátka měchu se otevřela. Artaxas zaklonil hlavu a do široce otevřených úst mu začal stékat tenký pramínek vlčího mléka.

Pověrčiví kentauři ucouvli před lamassu ještě dál. Dokonce i Nestheus se vytrhl ze své hloubavé nálady. „Tvůj přítel povolává duchy větru a činí z nich své služebníky,“ pronesl nevěřícně. „Je to mocný kouzelník.“

Melvyn se zasmál. „Hlavně bych ho nazval knížetem mezi chvastouny. A ano, samozřejmě, je kouzelník. Jako všichni lamassu. Kromě toho je taky vynikající učitel šermu.“

Nestheus svraštil čelo. „Bytost bez paží je učitelem šermu?“

„Umí nechat šavli vznášet se ve vzduchu stejně jako ten měch. Už jsi někdy bojoval proti čepeli, kterou nedrží žádný válečník, jehož bys mohl zranit? Každý skutečný boj ti pak připadá jako hračka. Když chce, může nechat bojovat dokonce pět šavlí současně. A pouhou silou vůle vymršťuje dýky stejně, jako jiní vystřelují šípy z kuší. Kromě toho se taky považuje za geniálního stavitele, jednoho z nejvýznamnějších žijících básníků, neporazitelného hráče falrachu a majitele nejelegantnějšího plnovousu, jaký kdy svět viděl. Taky by se dalo říct, že nezná míru v ničem, co dělá. Ale ve většině věcí je opravdu dobrý.“

„To jsem slyšel, vlčátko,“ zvolal lamassu. Nechal kožený měch plachtit Melvynovým směrem. „Pojď, napij se, abys už o mně nemohl vykládat další nesmysly.“

„Ve své vlasti jsi určitě knížetem,“ řekl Nestheus uctivě.

Artaxas zakoulel očima. „Všichni lamassu se považují za knížata. Naštěstí nás není moc. Raději jsem učitelem elfa, kterého už jako dítě kvůli špatným manýrům pohodili v divočině.“ Říhl si. „Někdy se ovšem bojím, že má na mě špatný vliv. Ale nechme už toho… Pojď, napij se taky. Pro toho, kdo zůstane střízlivý, to bude tady na louce za chvíli určitě dost nepříjemné.“

Kožený měch vyklouzl Melvynovi z rukou a vydal se ke kentaurovi.

Nestheus zvedl odmítavě ruce. „Moc toho nesnesu.“

„Aspoň si nemusíme dělat starosti, že na nás moc nezbude.“

„Když se napiju, mluvím někdy nerozvážně…“

Lamassu se dal do hlasitého smíchu. „Tady jsi v té nejlepší společnosti. No tak, neostýchej se jak stará panna. Napij se, chlapče!“

Kentaur si přiložil náustek ke rtům a zhluboka se napil. Pak podal měch Melvynovi. Tvářil se rozpačitě.

„Na Ollowaina!“ zvolal elf a několik kentaurů se k jeho přípitku okamžitě přidalo.

Melvyn stlačil měch a do úst mu vytryskl pramínek vlčího mléka. Nápoj pálil na jazyku i v hrdle. Když ale dorazil do žaludku, vyzařoval příjemné teplo. A uvolňoval pouta mysli. Když jste se napili dostatečného množství vlčího mléka, vypadal svět rázem jinak. Přívětivěji. Víc tak, jak byste ho chtěli mít. Tento kouzelný nápoj ze zkvašeného kobylího mléka a dalších přísad, na které se Melvyn nikdy neodvážil zeptat, byl požehnáním pro všechny, co chtěli na jeden večer zapomenout. A na rozdíl od vína nebo piva působil velmi rychle.

Melvyn už byl lehce opilý, když spatřil, jak dorazil kentaur Senthor a hovoří s Nestheem. Po Nestheově boku stála mladá klisna. Hezké děvče. Vlčí elf si ani nevšiml, kdy přišla. Měla dlouhé, světle plavé vlasy. Také její oháňka byla téže barvy a stejně jako Nestheus měla bílou srst. Ti dva se k sobě dobře hodili.

Nad loukou se rozlehl pronikavý zvuk lur. Melvyn vzhlédl. Na pahorku se vedle Orimeda objevil Katander z Uttiky. Zraněný kníže se musel opírat o dva své válečníky, aby vůbec dokázal stát. Kolem úpatí kopce stáli hráči na lury a zvedali své hadovité nástroje k nebi. Když se jejich naléhavé volání ozvalo podruhé, utichly písně hodovníků i brebtavé chvástání o milostných a válečných dobrodružstvích.

„Půjdeš za ním. Hned teď!“ Senthor se odmlčel, protože si všiml, že se na něj všichni dívají. Kentauří dívka vedle něj vypadala vyděšeně.

„Dnes večer ne!“ prohlásil Nestheus rozhodně.

„Bratři!“ Hlas knížete Orimeda zněl trochu chraptivě a bylo na něm poznat, že už jeho majitel tvrdě zapracoval na tom, aby splnil svůj slib Ollowainovi. „Bojovali jsme s Uttičany bok po boku. A teď s nimi popíjíme a společně vzpomínáme na našeho největšího hrdinu. Uttičané zachránili stepním jezdcům život a také my jsme zachránili kůži nejednomu Uttičanovi. Ohně války někdy dokážou ukout přátelství, které už nikdy nepomine. Z pohrdání se stal respekt. A tak ať to už zůstane navěky. Katander a já jsme se společně napili a rozhodli jsme se, že posílíme pouto mezi našimi národy. Proto oslavíme ještě tuto zimu svatbu. Můj Nestheus, hrdina bitvy u Mordštejnu a jediný dědic mé krve, se ožení s Elenou, jedinou Katanderovou dcerou. Tak jako se spojí ti dva, spojí se v budoucnu i naše národy. A s příchodem příštího jara to bude můj syn, kdo povede naši společnou armádu.“

Melvyn rázem vystřízlivěl. Podíval se na Nesthea. Mladý kentaur smrtelně zbledl. Svíral pěsti a zuřivě švihal oháňkou. Kirta skláněla hlavu. Působila klidněji.

„Jenom neudělej něco nepředloženého!“ pošeptal mu Melvyn, ale přítel ho prostě odstrčil stranou. Tlačil se davem.

Melvyn se vydal za ním, ale mezi vlnícími se kentauřími těly ho ztratil z očí, až ho najednou spatřil, jak pádí vzhůru do kopce, na němž stáli Orimedes a Katander.

„Není to ani hodina, co jsi vychvaloval svobodu stepi jako naše největší požehnání, otče. A já mám vést naši armádu, abych za tuto svobodu bojoval. Ale jak se můžeš domnívat, že naši válečníci budou poslouchat nesvobodného, otroka?“

„Mluvíš nesmysly, synu. Jsi opilý.“ Orimedes pokynul dvěma svým silným osobním strážcům. „Odveďte ho!“ Přiměl se k falešnému úsměvu. „Ten chlapec moc nesnese.“

„Neulehčuj si to tak, otče! Víš, o čem mluvím. Našel jsem si nevěstu tam venku ve stepi. A daroval jsem jí své srdce.“ Obrátil se ke Katanderovi, který zpopelavěl. „Neznám tvou dceru, kníže z Uttiky. Určitě je to skvělá dívka. A protože taková je, zaslouží si muže, který by ji miloval. Nebuď jako můj otec a nečachruj se svým masem a krví. Není možné spojovat národy tak, že přiměješ muže a ženu, aby sdíleli život. Když se spářím s tvou dcerou, i když ji nemiluji, nebude to pak skoro totéž, jako bych si ji vzal násilím? Opravdu to chceš, Katandere? Chceš…“

„Dost!“ Orimedes zrudl. „Osudem knížecích dětí je, že se rodí v poutech. Slouží svému lidu! A ať sis ve svém milostném poblouznění vybásnil cokoliv, je starým a osvědčeným zvykem, že se spojenectví mezi dvěma národy stvrzuje svatbou. Podřídíš se, protože když tak neučiníš, budeš jen sobeckým zrádcem. Znám tu děvku, která ti popletla hlavu. Co ti dá? Její rod je chudý jako myš. Jejich buvoli připomínají prašivé kostry na čtyřech nohou. A tomu děvčeti nařídili, aby tě polapila do svých sítí. Získá díky tobě bohatství. Jenom proto po tobě pokukuje těma krásnýma očima.“

Melvyn s hrůzou spatřil, že se i Kirtě podařilo prodrat na kopec. Kentauři se čím dál víc strkali, aby mohli sledovat spor. Poloviční elf si probojovával cestu mezi zpocenými koňskými těly. Kromě dusání kopyt a hlasů na kopci nebylo nic slyšet.

Kirta vypadala ve stříbřitém světle měsíce jako duch. Srst se jí třpytila, jako by byla ozářena zevnitř. Když přistoupila k Nestheovi, vypadala velmi jemně a křehce. A ano, byla hubená. Ve světle se jí pod kůží jasně rýsovala žebra.

„Dva moji bratři za tebe položili u Mordštejnu život, kníže, a ty haníš náš rod! Nazýváš mě děvkou. Jak se opovažuješ, Orimede! To tvůj syn ke mně přišel, zahrnul mě krásnými slůvky a připravil mě o nevinnost. Je ušlechtilý a nezištný. Nepošpiňuj jeho skutky! Pokud si myslíš, že ničím mír mezi našimi národy, vezmi meč a vraž mi ho do hrudi. Ukonči tlukot mého srdce, protože dokud se hýbe, patří Nestheovi. Přísahala jsem mu lásku a ty ze mě neuděláš křivopřísežnici, kníže.“

„Připravila jsi mého chlapce o rozum, ty čarodějnice, a varuju tě − nepokoušej mě!“ Kníže položil ruku na jílec svého meče.

Melvyn zdvojnásobil úsilí, s jakým se probíjel davem. Potřeboval se dostat na kopec a oddělit horké hlavy od sebe.

Nestheus se postavil před Kirtu. „Můj život je jejím štítem.“ Také on položil ruku na meč. „Nenuť mě, abych před tebou bránil svou ženu, otče. Celý život jsem tě poslouchal. Byl jsem ti dobrým synem. Naučil jsi mě hrdosti a šlechetnosti. Poskytl jsi mi kodex cti, který má zachovávat každý válečník. A teď jsi to ty, kdo stojí s rukou na jílci před neozbrojenou ženou. Dávej si na mě pozor, otče, protože dítě, z něhož jsi vychoval muže, je připraveno žít podle tvých slov.“

Orimedovi se objevily v očích slzy. „Očarovala ho,“ zvolal pronikavým hlasem. „Už nejsi můj syn. Můj syn by nikdy nezradil svůj lid.“

Melvyn dorazil na vrcholek kopce. Chtěl se vrhnout mezi oba kentaury, když tu se mu nad hlavou ozvalo šustění křídel. Na nočním nebi se objevil mohutný stín. „Pojďte ke mně, děti,“ zvolal Artaxas hromovým hlasem.

Kirta překvapeně vykřikla. Její kopyta sebou zaškubala ve vzduchu. Vznesla se do výše. Pak se zableskl meč. Kov třeskl o kov. Orimedes tasil zbraň. Nestheus se pokusil odrazit jeho ránu. Napříč hrudí se mu náhle táhla nehluboká řezná rána. Pak byl i on vytažen do vzduchu.

Melvyn pohlédl k nebi. Artaxas! Tvář lamassu byla stažena námahou. Zvednout oba silou magie k nebi ho zjevně přivedlo na sám pokraj sil. Kirta a Nestheus se teď vznášeli po jeho boku.

Orimedes máchal v bezmocném hněvu zkrvaveným mečem. „Zavrhuji tě, Nesthee. Obrátil ses proti svému lidu. Měl jsi vést všechny naše kmeny. Ale teď jsi vyobcován! A každého, kdo ti poskytne útočiště, postihne můj hněv. Nemysli si, že jsi mi unikl. Jakmile splním svou přísahu vůči Ollowainovi, vydám se tě hledat. A až tě najdu, budete ty i ta tvoje děvka potrestáni za zradu. Pohodím tě se zlomenými běhy ve stepi, aby tě sežrali vlci. Proklínám tě! Vyháním tě ze svého srdce!“

Artaxas zmizel s oběma kentaury na tmavém nočním nebi. Na louce se rozhostila stísněná nálada. Melvyn kráčel davem. Naslouchal šeptajícím hlasům. Dokonce i na několik Uttičanů udělal Nestheus dojem, i když se vzepřel svému knížeti.

Vlčí elf objevil na zemi zpola plný měch. Pronesl k nebi přípitek. „Hodně štěstí, přátelé.“ Pak začal pít. Dnes v noci toho vypije hrozně moc!

PEČÍNKA V MEDOVÉ KRUSTĚ

„Ten sněžný lev měl v borovicovém průseku krmiště. Lvi někdy vlečou své oběti na dlouhé vzdálenosti, aby je dostali na bezpečné místo.“ Eirik, velitel králových lovců, ukázal na zátaras ze sutin a roztříštěných kmenů. „Našli jsme tam doupě plné kostí. Nemusel lovit. Leží tam i kolouch. Není mrtvý ještě ani den.“

Ulric mršinu cítil. Neměl Eirika rád. Byli nepřátelé už od dětství, i když se lovec znovu nedopustil té chyby, aby se snažil jejich spor otevřeně vyřešit. Ulric věděl, že o něm Eirik špatně mluví. Kdykoliv se setkali, cítil z něj nedůvěru a hněv. A také strach, i když by to Eirik nikdy nepřiznal. Lovec opravdu věřil historkám, které si drbny vyprávěly po večerech u ohňů nebo při praní prádla u fjordu. Považoval jeho i Halgardu za duchy. Za mrtvé, kteří se kouzlem elfí královny znovu vrátili do světa živých.

Lovec ukázal na cákance krve na zemi. Mezi kameny se třpytil hrot loveckého oštěpu. Kousek opodál ležela roztříštěná násada zbraně. „Björn se ji pokusil zachránit. Přilákal na sebe lvovu pozornost. Vidíš ten krvavý otisk tlapy? Musel Björna ošklivě zřídit.“

Ulric hlavně viděl všude na okolních skalách krev a zaschlou kaluž v místech, kde Lambiho syn ležel. „A potom?“ Ulric nebyl špatný stopař, ale Eirik byl skutečný mistr. Neunikla mu ani sebemenší drobnost. I když Alfadasův syn neměl toho muže v lásce, bylo by pošetilé nevyslechnout si jeho názor.

Lovec ukázal k ostružiní. „Tam nahoře číhal trol a sledoval boj. A když byli všichni zraněni, opustil úkryt a získal snadnou kořist. Tady na kamenité půdě se dají stopy jen špatně vysledovat. Ale přišel sem nejmíň dvakrát.“

„A ty myslíš, že je…“ Ulric raději nedořekl. Byla to hloupá pověrčivost, ale něco vyslovit nahlas znamenalo dodat tomu větší jistotu. Měl tu zrzavou dívku rád. Dvakrát si spolu cestou do hor popovídali. Byla zvláštní. Divoká a nezkrotná jako divočák, a pak zase až překvapivě zranitelná. Dokonce i starý lovecký pes Krvák si Kadlin oblíbil. Alfadas ale kvůli dívce trpěl. Ulric viděl, jak král Kadlin někdy tajně pozoruje. Proč se ještě navíc musela jmenovat Kadlin! Luth si s nimi opravdu krutě pohrává! Kadlin, tak se jmenovala jeho malá sestra, která přišla o život skoro před šestnácti lety během zimy elfů. Vzpomínal si na ni už jen matně. Jeho představy byly poznamenány otcovým vyprávěním.

Králův syn doprovodil Eirika nahoru k ostružiní. Trol po sobě zanechal zřetelné stopy. Něco bylo jinak. „Co myslíš, že mají znamenat ty polámané větve?“

Lovec pokrčil rameny. „Pro to nemám vysvětlení. Ten trol se pohyboval velmi obratně. Až neobvykle na svůj lid. Podezírám ho, že je taky lovec. Pravděpodobně pozoroval úkryt sněžného lva a čekal, až zvíře vyleze ze svého doupěte. Určitě se mu ani nesnilo, že získá tak bohatou kořist. Ale ty větve… Musel je polámat úmyslně. Možná chtěl těmi zvuky lva vyplašit.“

Ulric jednu z větví zvedl. Byla silnější než jeho zápěstí a dřevo nebylo ztrouchnivělé. Zlomit takovou větev vyžadovalo medvědí sílu.

„A Kadlin ještě žije?“

Eirik si povzdechl. Nebyl mužem, který by dával najevo své city, ale i on měl Kadlin rád. Všichni ji měli rádi! „V každém případě nekrvácela. Zachytila se kotníkem v kořeni. Řekl bych, že si ho vymkla. Možná dokonce zlomila. Rozhodně se nemohla vlastními silami pohnout z místa. Ale nevzdala se. Tam vpředu, u té skály, která vypadá trochu jako kovadlina, jsou kapky krve. Jsem si jist, že lva minimálně jednou zranila, poté co upadla.“

„Ale smrtelná rána to nebyla?“

„Při vší úctě, Ulriku Alfadassone. Už jsi někdy lovil sněžného lva? Můžeš je zasáhnout šípem přímo do srdce, a přesto tě ještě roztrhají, než jim dojde, že by měli být mrtví.“

Jeden z lovců výš na svahu na ně zamával. „Tady je další krev!“

Malý pátrací oddíl se seskupil. Čtyři stopaři vyrazili napřed. Stopy vedly nahoru po skalnaté mýtině a pak těsně nad lesem rovnoběžně se svahem. Tu a tam nacházeli na měkké půdě otisk trolova chodidla.

Ulric se držel těsně vedle Eirika. Bylo dobře, že Alfadas, Kalf ani Lambi nebyli v táboře u staveniště, když dorazila zpráva, že se Kadlin a Björn nevrátili z lovu. Všichni byli s různými loveckými skupinami v horách a nebylo možné je informovat. V hloubi duše tomu byl Ulric rád. Nemohl teď potřebovat žádné ustarané staré válečníky. Cesta do příkrého svahu vyčerpávala až na pokraj sil i mnohem mladší muže.

Ulric pozoroval, jak po vnitřní straně Eirikova nadloktí stékají kapky potu, chvilku zůstávají viset na lokti a pak padají na prašnou, šedivou kamenitou půdu. Velitel lovců nesupěl, i když nesl na zádech těžký batoh a výstroj. Zarytě postupoval vpřed. Ty máš něco společného s tím sněžným lvem, pomyslel si Ulric. Nejspíš by taky bylo těžké tě zabít. A jsi paličatý jako starý kozel. Lovec nikdy nezměnil názor na něj ani na Halgardu. Ulric znal i novější historky, které o nich kolovaly. Sám to zvládal, ale Halgarda se skoro neodvažovala vyjít ze svého pokoje. Celý den se věnovala svému vřetenu nebo seděla u tkalcovského rámu. Existovala jen hrstka mladých žen, otrokyň z jihu, které strpěla ve své blízkosti. Někdy mluvila i se stavitelem Gundaherem. Ale jinak vedle sebe nesnesla nikoho.

Oba se tak snažili zplodit dítě. Syna, který by mohl jednoho dne zdědit královský titul. Ale Mandredův rod pravděpodobně s ním a Halgardou zanikne. A moc času už nezbývalo. Luth jim upředl jen krátké vlákno života. Věděli to. Možná bylo za těchto okolností lepší nezanechávat po sobě sirotka.

Když si pomyslel, že lidé tak dlouho překrucovali skutečnost svými klevetami, až už ani Halgarda nevěděla, čemu věřit, zmocňovala se ho chladná zuřivost. Není divu, že nemohou mít spolu děti, říkalo se. Kdo kdy slyšel, že by něco mrtvého mohlo vytvořit něco živého?

Byla to prostě jen smůla! Osud, který jim Luth určil. Existovaly i jiné páry, které neměly děti. Jeho otec Alfadas a Silwyna už také nezplodili dítě − aspoň pokud věděl. Elfka často na měsíce mizela. Možná porodila v Albenu další děti. Ulric si často kladl otázku, jak asi vypadá jeho nevlastní bratr. Rád by se do Albenu vydal, ale nechtěl nechávat Halgardu samotnou. Měla strach projít zlatou branou v kamenném kruhu na útesu. Silwyna mu nabízela, že ho vezme s sebou. Říkala mu, jak rád by se s ním jeho bratr seznámil. Ulric nikdy nepochopil, proč Melvyn prostě nepřišel s matkou do Fjordlandu. Asi byl příliš hrdý. Nebo spíš tvrdohlavý. Byl toho názoru, že rodina mu něco dluží a měla by za ním přijít sama. A tak se nikdy nesetkali. Ale možná… Ne, k tomu nejspíš nikdy nedojde. Krvák, otcův velký lovecký pes, byl velmi starý a sešlý. Nepřežije zimu. A to znamenalo, že se krátí čas i jemu a Halgardě. Nepřežijí psa dlouho. Věděli to už od dětství. Od oné zimy, kdy potkal cizince v modrém plášti. Neměl jeho dárky přijímat! Otrávily jim život! Loutky, představující jeho, Halgardu a Krváka, byly přitom tak krásné. Jak by dokázalo dítě takovým dárkům odolat?

Ulric si na ten večer vzpomínal, jako by to bylo včera. Napadlo hodně sněhu. Halgardu našel ve Svenjině chatrči. Svenja byla teta jeho matky Asly; když se Asla nevrátila, stala se jejich chůvou. Jakou radost měla Halgarda z těch krásně vyřezávaných dřevěných figurek, které jí přinesl! Válečníka s mečem, který byl vyrobený ze starého hřebíku, princeznu z červeného ořechového dřeva i s vlasy a sazemi začerněného psa. Když pootočili válečníkovou paží s mečem, otevřela se figurce na zádech malá klapka. Uvnitř našli pečlivě smotanou červenou nit. Také v obou zbývajících figurkách byly schovány podobné nitě. Halgarda okamžitě pochopila, co vlákna znamenají. Kéž by jenom nebral tu prokletou postavičku psa! Jejich život by probíhal jinak. Šťastněji.

Halgarda nitě rozmotala a položila svou a Ulricovu vedle sebe. Obě byly stejně dlouhé! To znamenalo, že zemřou ve stejný den, možné dokonce v tutéž hodinu. Halgardu to nevylekalo. Pro ni to bylo jako v pohádce. Dokonce ani dnes nezměnila názor. Čerpala klid z jistoty, že se nemusí obávat života bez Ulrika.

Jak bezelstní tehdy byli! Hádali se, jak dlouhý jejich život asi bude. Symbolizoval coul rok, nebo desetiletí? Podle jakého měřítka zastřihoval Luth vlákna osudu? Ještě dnes se Ulric proklínal za nápad, který tehdy dostal. Položili Krvákovu nit vedle ostatních. Oba věděli, že psi dlouho nežijí. Třináct let, se štěstím trochu déle. Mohli tak odhadnout, jaký čas jim byl vyměřen.

Zprvu to vypadalo, že i Krvákovo vlákno je stejně dlouhé jako jejich. Stále znovu a znovu k sobě všechny tři přiměřovali. Dokonce i dnes to ještě někdy dělali. Bylo třeba se velmi dobře podívat a nit opatrně napnout, abyste spatřili, že Krvákovo vlákno je o maličký kousíček kratší než jejich.

Nikdy s nikým nemluvili o tom, že je jim předurčeno žít jen tak dlouho jako pes. Ulric se stále znovu a znovu snažil namluvit sobě i Halgardě, že to je jen zlomyslný cizincův žert. Koneckonců pouze Luth sám znal délku vláken osudu. Halgarda o tom nechtěla ani slyšet. Věřila cizinci. A hluboko v srdci věděl i Ulric, že má pravdu. Ten muž byl děsivý. Nikdo kromě něho ho tenkrát nespatřil. Vynořil se ze zimní noci, jako by byl poslem tkalce osudu. A opět zmizel, aniž by zanechal sebemenší stopu. Nikdo tohoto Julese neznal. Už dávno po něm přestali pátrat.

Nebylo mu o moc víc než deset, když se rozhodl, že změní svůj nešťastný osud ve výhodu. Dokud žil pes, nemohlo se mu nic stát! Byl tehdy až sebevražedně odvážný. Plaval ve fjordu mnohem dál než jiní chlapci, nevynechal jediný hloupý kousek a dělal těžkou hlavu svému učiteli šermu. Než spadl ze střechy královské síně a ošklivě si zlomil nohu. Otec povolal léčitele ze všech stran, ale nikdo mu nedokázal pomoci. Rána se zanítila, a kdyby nebylo Silwyny, přišel by o nohu. Přivedla ze dvora královny Emerelle elfku, která ho zachránila. Během týdnů, kdy ležel upoután na lůžko, se naučil vážit si života. Přísahal si tenkrát, že nepromarní jediný den. Teď se vyměřená lhůta chýlila ke konci. Nahmatal Krvákoví v tříslech tři bulky, velké jako lískový ořech. Když se pozorně podíval, všiml si, že velký pes začíná kulhat. Ještě pořád z něj šel strach. Ale jeho vlákno bylo skoro u konce. A s ním se krátil i jejich čas. Pravděpodobně nepřežijí ani zimu.

Ze zamyšlení ho vytrhl psí štěkot. Ušli pořádný kus cesty a dorazili do úzkého údolí. V kamenité zemi se uchytilo pár větrem nachýlených borovic. Psi stáli u nevysoké, ploché skály. Její povrch pokrývaly velké rezavé skvrny; po stranách vedlo dolů několik rezavých žil.

Ulric se přidružil k lovcům. Nikdo nepromluvil. Člověk nemusel být stopař, aby věděl, co ty skvrny znamenají. Trol si tady rozporcoval kořist.

„Měli bychom se vrátit,“ řekl Eirik tiše. „Řekl bych, že jejich tábor bude docela blízko. Nevíme, kolik jich je. Tady si připravili maso na oheň.“

„Nevrátíme se domů bez Björna a Kadlin,“ prohlásil Ulric rozhodně.

Předák lovců zakoulel očima a zatvářil se, jako by měl co dělat s idiotem. „Při vší úctě, Ulriku Alfadassone.“

Takhle vždycky mluví ve chvílích, kdy by nejraději řekl: Nefušuj mi do řemesla, ty nafoukaný pitomče! pomyslel si Ulric.

„Naše lovecká skupina není dost silná, aby se utkala se smečkou trolů. Kdybych si myslel, že to má smysl, riskl bych to. Předpokládám, že nikdo z přítomných by mě nenazval zbabělcem.“ Eirik na okamžik vzhlédl, aby se ubezpečil, že se mu nikdo neopováží odmlouvat. „Ti dva mají už tři dny zpoždění. Byl jsem dole u fjordu, když tvůj otec vyhnal troly. Viděl jsem jejich tábor. A to, co udělali se zajatci. Nikdy nechtějte nic podobného spatřit! Ještě dneska mě to pronásleduje ve snech. Porazili Björna a Kadlin jako dobytek. Uchovejme si je v paměti takové, jaké jsme je znali! I jim by to bylo milejší.“

Ulric opět viděl před očima hrůzné obrazy z dětství. Vyprávěl jen otci, jak trolové vyvedli jeho, Halgardu a všechny ostatní přeživší z hořícího Honnigsvaldu. Nahnali je na břeh fjordu jako dobytek. Neviděl jen opuštěné ležení… Byl u toho, když dorazili řezníci. Chtěli odvést i Halgardu. Zaútočil na trola, který si ji vybral, dýkou, již mu kdysi věnoval mistr šermíř. Bylo to beznadějné. Jediné, čeho dosáhl, bylo, že trol s ozdobnými jizvami na prsou odvedl místo Halgardy jeho. Proč nebyl zabit, Ulric nikdy úplně nepochopil. Bylo to štěstí. Stejně jako bylo štěstí, že je elfka Yilvina přišla osvobodit přímo ze srdce trolího ležení.

Následník trůnu hleděl na zaschlou krev na kameni. Možná měla i Kadlin štěstí. Větší štěstí než jeho sestra Kadlin, která přišla spolu s matkou o život při útěku do hor.

„Najdu je. Živé nebo mrtvé. Nemusíte jít se mnou.“

Eirik zbledl zlostí. „Myslíš, že je tady jediný muž, který by měl menší odvahu než ty? Co ti dává právo tak lehkomyslně hazardovat s jejich životy? Je to snad tím, že jsi už dávno mrtvý? Ty… ty zatracený duchu!“ Jeden z mužů lovce popadl a odtáhl ho od Ulrika. Nikdo nevyslovil, co si všichni mysleli. Byl to nepsaný zákon.

„Vždyť jsem říkal, že mě nemusí nikdo doprovázet.“

„Pane, když půjdeš, nemáme jinou možnost než tě následovat,“ řekl jakýsi starší lovec. „Ten, kdo tě opustí, navždy poskvrní hanbou své jméno.“ Vrhl pohled na Ulricův meč. „Jsi jediný, kdo tu má kouzelný meč.“

Ulric v duchu proklínal příběhy skalda Vehleifa. Jeho sága o mladém Ulricovi Alfadassonovi se postarala o to, že každé dítě ve Fjordlandu vědělo, jak Ulric v pouhých sedmi letech zabil trola. A že při tom použil meč legendárního krále Osaberga, hrdiny z dávných dob, jehož hrob při svém útěku našel.

„Znám většinu z vás už od dětství. Šel bych tam nahoru kvůli každému. Vím, co to znamená být zajat troly. Když narazíme na víc než jednoho, stáhneme se. Je mi známo, co si o mně myslíte, ale nebudu riskovat ničí život, abych zachránil mrtvé.“ Ulric se obrátil k Eirikovi. „Znáš to tady? Co myslíš, kde by se trolové utábořili, kdyby byli poblíž?“

Velitel lovců si ho ponuře změřil. „Byl jsem tu před dvěma lety.“ Ukázal k příkrému svahu, ležícímu asi pět set kroků východně. „Támhle je velká jeskyně. Lupiči, kteří přicházejí krást z našich statků dobytek, ji někdy používají jako skladiště.“

„Jak bys na tu jeskyni zaútočil?“

Eirik znovu obrátil oči v sloup. „Vůbec bych na ni neútočil! Trolům stačí zůstat uvnitř a počkat, až tam vlezeme. Dostanou nás jednoho po druhém. Jsou to lidojedi, šelmy. Ale nejsou hloupí.“

„V tom případě půjdu k jeskyni sám a pokusím se je vylákat ven. Umístíš naše lukostřelce tak, aby mohli prošpikovat šípy každého trola, který se ukáže. A když jich z jeskyně vyjde víc, než jsme schopni zabít, budete mít dobré vyhlídky utéct. Jako lukostřelci nemusíte příliš blízko.“

Velitel lovců se na něj podíval pln pohrdání. „Tobě to nedochází, co? Nikdo nemůže utéct, když jde o tvoji kůži, duchu. Jsi králův syn! Co myslíš, že s námi tvůj otec udělá, když mu řekneme, že jsme utekli, zrovna když ses potýkal se smečkou trolů?“

„Poblahopřeje vám, že jste měli víc rozumu než já.“

„Krásná slova, Ulriku. Nemusíš nás přesvědčovat, že je tvůj otec spravedlivý muž. To všichni víme. Ale vzpomene si na to, když podruhé ztratí svého jediného syna?“

Ulric byl ze všech těch řečí unavený. Lovec vždycky našel způsob, jak ho ukázat ve špatném světle. Neměl by se nechat ovlivňovat jeho názorem. Srdce mu říkalo, že by bylo špatné nevyzkoušet všechno, aby Björna a Kadlin zachránili. I když byla šance, že je najdou živé, tak mizivá. „Ukaž mi, kde je ta jeskyně.“ Rozhlédl se po ostatních. „Zprošťují vás přísahy věrnosti. Dělejte, co považujete za správné.“

Všichni se dívají na Eirika, jako kdyby on tady velel, pomyslel si Ulric rozzlobeně.

„Půjdeme s tebou,“ rozhodl velitel lovců. Popsal svým druhům, jak by se měli přiblížit k jeskyni, aby měli co nejlepší palebné pole. Pak dali psům vodítka. Nechají je tady, aby je neprozradil jejich štěkot.

„Doprovodím tě, Ulriku Alfadassone.“

„Nepotřebuji osobního strážce,“ odvětil králův syn popuzeně.

Lovec počkal s odpovědí, dokud nebyli ostatní muži z doslechu. „Chci se jen ubezpečit, že tentokrát opravdu zemřeš, duchu.“

„A? Pomůžeš trolům, když neodvedou dobrou práci?“

„Ať si o mně myslíš cokoliv, vrah nejsem. Ale připouštím, že budu se zadostiučiněním sledovat, jak tě porážejí jako dobytek. Pak už nezbude nic, co by mohli tvoji elfí přátelé znovu oživit. Mělo to tak být už během zimy elfů.“

Lovcova otevřenost vzala Ulricovi řeč. Co Eirikovi udělal, že ho tak nenávidí?

Oba mlčky čekali, až ostatní lovci zaujmou pozice.

Konečně dal Eirik znamení. Vyrazili. Jejich postup kryly dvě odumřelé borovice. Zakrývaly výhled na jeskyni. Kmeny trčely ze skalnaté půdy, vybledlé jako kosti.

Vítr foukal proti nim. Byl to slabý, nepravidelný vánek. Nesl s sebou po svahu vůni pečeného masa.

U mrtvých borovic se zastavili. Konečně spatřili vchod do jeskyně. Byla to široká štěrbina, tyčící se na úpatí příkrého skaliska.

„Počkej chvíli,“ řekl Eirik tiše. Ukázal na dvě postavy, škrábající se kousek stranou nahoru po svahu. Oba lovci měli zaujmout postavení nad jeskyní.

Pach pečeně Ulrika trýznil. Bylo v něm něco sladkého. Vzpomněl si na ležení u Honnisgvaldu. Trolové objevili ve městě několik sudů s medem. Natírali jím pak maso, které pekli. Při té představě se Ulricovi zvedl žaludek. Jeho otec měl pravdu. S těmi nestvůrami nemohou uzavřít mír. Nikdy!

Ulric tasil meč mrtvého krále Osaberga. Po svém povýšení na válečníka si ho vyzvedl z královy hrobky. „Jdeme!“ vyrazil ze sebe a musel při tom potlačit dávení.

Eirik se na něj pochybovačně podíval. Doufal snad, že si to Ulric rozmyslí? Králův syn pozvedl meč a ukázal před sebe. Bál se toho, co v jeskyni najdou. A chtěl prolévat krev!

Vystoupil z úkrytu. „Slyšíte mě? Tady stojí Ulric Alfadasson! Vylezte ven a ukažte se!“

Ulric se vlekl nahoru do svahu. Pod holínkami se mu uvolnila suť. Skoro upadl. „Slyšíte mě, trolové? Máte strach ze syna člověka? Už jednou jsem jednoho z vás zabil. Udělám to znovu!“

U vchodu do jeskyně se něco pohnulo. Ulric koutkem oka zahlédl, jak Eirik přikládá k tětivě šíp.

Vůně pečeně zesílila. Ulric zadržoval dech a spěchal vpřed.

Ze stínu vchodu se vynořila obrovitá postava. Trolovi visely z holé lebky tři copy zdobené pery. Za opaskem, přidržujícím bederní zástěrku, mu vězel velký kamenný nůž. V ruce držel kyj.

Ulricovi znovu vytanuly před očima děsivé výjevy ze zajateckého tábora. Tolik let si na ně nevzpomněl. Právě s takovým kamenným nožem, jaký měl trol za opaskem, porcovali nepřátelé své oběti.

Trol ukázal na vchod do jeskyně. „Děuče!“

Teprve teď Ulric poznal, že trol nedrží kyj. Byl to kus šunky, z níž trčela kost.

„Zabiju tě a tvoje játra předhodím psům. Já…“ Po tvářích mu stékaly horké slzy. Myslel na dívku v modrých šatech. Kadlin vypadala při turnaji lučištníků jako princezna. Takhle neměla skončit. Nikdo by tak neměl skončit!

„Drž se víc vlevo! Stojíš v palebném poli,“ zvolal Eirik za ním.

Ulric jeho slova slyšel, ale nebyl už schopen jasně uvažovat. Chtěl trolovi vrazit meč do těla. Dokáže ho porazit. Už jako dítě zabil trola.

Obr nechal ruku se šunkou klesnout. „Děuče,“ řekl znovu. Ustoupil kousek zpátky do vchodu jeskyně.

„Zatracený idiote! Drž se vlevo!“ zařval Eirik.

Ulric už byl skoro u trola. Lidojedovu hruď pokrývaly opuchlé jizvy. Zvedl obrovitou pracku a potřásl jí. „Nébojovat!“

Kolem Ulricovy tváře prosvištěl šíp tak těsně, že králův syn ucítil závan vzduchu. Střela se zavrtala trolovi hluboko do hrudi.

Obr vevrávoral zpátky do jeskyně. „Né…“

Pach pečínky v medové krustě byl nesnesitelně intenzivní. Kousek za vchodem do jeskyně hořel oheň. Ve hře světla a stínu se něco hýbalo. Kulhala k nim drobná postava.

„Nestřílejte,“ zvolala Kadlin. „U všech bohů, nestřílejte!“

Ulric sotva věřil vlastním očím. Vedle ohniště ležel Björn. Koženou košili měl roztrhanou, hruď pokrytou zelenou pastou. Kadlin se opírala o luk. Pořád znovu a znovu volala, aby nestříleli. Trol dřepěl vedle ohně. Levou ruku si tiskl na hruď. Mezi prsty mu prýštila tmavá krev.

Ulric nechápavě hleděl na výjev, který se mu tu nabízel. To není možné! To nemůže být pravda!

„Co jste to udělali?“ křičela Kadlin. „Zachránil nás. Co jste to udělali?“

Vedle Ulrika se do vchodu protlačil stín.

„Ne!“ Kadlin se postavila před trola.

„Ustup, děvče!“ zvolal Eirik.

„Odlož zbraň!“ Ulric uchopil lovcův luk a strhl ho stranou. „Nestřílej. Je to… jinak.“ Sotva věřil tomu, co viděl. Oběma lidem se nic nestalo, i když byli trolovi vydáni na milost a nemilost.

Obrovitý trol vstal. Jemně odstrčil Kadlin stranou. „Teď jít.“

„Ne, Brude. Prosím! Byl to omyl. Bylo to…“

„Děuče dopré.“

Ulric couval před válečníkem. Ten se tlačil k východu. Králův syn byl na okamžik v pokušení nechat obra vběhnout do pasti. Pak se vzpamatoval; byl přímo zázrak, že Kadlin ještě žije. Dar bohů. A on před nimi nechtěl jednou stanout jako bezectný vrah. Nechá trola jít. Tentokrát. „Nestřílejte! Slyšíte! Odložte zbraně. Nechte ho odejít!“ Ulric Bruda zadržel. „Ještě nemůžeš jít. Počkej. Nejdřív musím ven já. Prosím, důvěřuj mi.“

Brud se na něj pronikavě zahleděl. Nezdálo se, že by měl strach. „Sbraň pryš.“

Ulric upustil zbraň.

„Přece mu nebudeš věřit,“ zasyčel Eirik.

„Jdu teď ven. To jsem já, Ulric.“ Králův syn vystoupil z jeskyně do jasného slunečního světla. Kousek níž na svahu stáli dva lovci. Zbraně měli skloněné, ale na tětivách drželi šípy.

„Kadlin a Björn žijí. Zdá se, že jim ten trol pomohl. Nechte ho odejít! Rozuměli jste? Nechte ho projít, to je rozkaz!“

Na Ulricovo rameno dopadla těžká ruka. Dědic trůnu stál jako zkamenělý. Věděl, že by mu trol mohl zlámat vaz stejně snadno, jako on sám lámal rákosí. Cítil na šíji jeho teplý dech. Co to, u bohů, ta nestvůra dělá? Z jejího supění mu běhal mráz po zádech.

„Vem děuče do smešky, dopré.“

Teprve teď Ulric pochopil, co obr dělá. Čichal k němu jako šelma, která větří něčí pach. Pak se trol se zabručením napřímil a vyšel z jeskyně. Pokud pochopil, že tam venku číhají lučištníci, nedal na sobě nic znát. Se zvednutou hlavou kráčel dolů z kopce.

„Přece ho nenecháš jen tak odejít,“ protestoval Eirik. „Je to nepřítel!“

„Tenhle ne,“ vmísila se Kadlin do hovoru. „Zachránil Björnovi život. A mně taky. Zabil sněžného lva.“

Ulric ještě stále nechápal, jak je možné, že Kadlin a Björn žijí. Bylo správné a čestné nechat trola odejít. I když na sebe jednoho dne možná narazí jako nepřátelé. Od dob, kdy si hrál jako malý chlapec před Halgardou na rytíře, nic podobného necítil. Protichůdné pocity ho skoro přemohly. Rozpačitě si odkašlával, bránil se slzám. Ostatní si nesmí všimnout, jak je rozrušený!

„Co je to za maso?“ zeptal se a snažil se nasadit vyrovnaný tón.

Kadlin se na něj podívala, jako by byl idiot. „Ten sněžný lev,“ řekla konečně. „Brud se pro něj vrátil. Tam dole před jeskyní ho rozporcoval. A z úlu v dutém kmeni přinesl med. Potřel jím maso, aby déle vydrželo. Björn by bez něj zemřel. Zastavil mu krvácení a zakryl rány chladivým mechem.“

„Proč?“ zeptal se Eirik. „Co z toho má? Trolové něco takového nedělají!“

Kadlin se na něj bezmocně zadívala. „Mám pocit, jako by mě znal. Já… myslím, že jsem se ještě nikdy nesetkala s trolem. Kromě… zní to bláznivě. Někdy se mi zdá sen. Jsem ještě velmi malá a jsem v jeskyni. Je mi hrozná zima. Kolem mě jsou velcí muži, kteří mají navzdory zimě nahý trup. Jeden mi opatrně tře údy. Ruce má obrovské, ale počíná si jemně. Pomalu mi začíná být teplo. A vidím matku. Bere mě do náruče. Ten muž, který mi třel údy… měl na hrudi ošklivé jizvy. Jizvy, které vypadaly jako pták. Takové, jaké měl tenhle trol. Možná to nebyl normální sen. Možná…“

„Hloupé ženské tlachy!“ láteřil Eirik. „Ten chlap má něco za lubem. Sledovala jsi zvuk lámajících se větví, když jsi mířila k těm překoceným borovicím? Přemýšlej, Kadlin! Je možné, že tě úmyslně vlákal do blízkosti toho sněžného lva?“

Lovkyně se na Eirika udiveně podívala. „To… to nevím. Ne. Co má znamenat ta otázka?“

„Možná chtěl, aby vás ten lev napadl. Díky tomu měl příležitost vás zachránit. A teď se mu cítíš být zavázána. Možná chtěl právě toho docílit.“

„Proč by to nemělo být prostě tak, jak to vypadá?“ zeptala se Kadlin hněvivě. „Byli jsme v nebezpečí a ten trol nám pomohl. Proč musíš za těmi událostmi vidět nějaké úskoky? Trolové jsou poloviční zvířata. Moc nepřemýšlejí. Jednají.“

„Už od mého dětství vedeme s troly válku. Jsou to krutí lidojedi. A teď se jeden z nich objeví a postará se o tebe a Björna. To je do nebe volající! Za tím bude něco víc.“

Ulric cítil k Eirikovi pramalé sympatie, ale tentokrát měl lovec pravdu. Dívka byla zjevně stále v šoku a nevnímala skutečnost.

„Takže ty myslíš, že s tím trolem není něco v pořádku?“ zeptala se Kadlin vztekle. „Podívej se na to z jiného úhlu. Možná není s tebou něco v pořádku, když nejsi schopen přijmout, že mě a Björna potkalo z nečekané strany něco dobrého. Byl bys raději, kdybych byla mrtvá, ale tvůj obraz o trolech souhlasil?“

„To stačí, Kadlin!“ přerušil ji Ulric ostře.

Eirik zuřivě zavrtěl hlavou. „Ty tvoje popletené nesmysly mi můžou být ukradené, holka! Vím, co vím. Když se trol začne najednou chovat jako starostlivá kvočna, něco za tím vězí. Však uvidíš, Kadlin.“ Po těch slovech vyšel z jeskyně.

„Je vždycky takový?“ zeptala se Kadlin. Posadila se na kámen vedle ohniště a masírovala si kotník.

„Je jediný ze svého rodu, kdo přežil zimu elfů. Divíš se, že v jeho světě není místo pro trola, který není dravou bestií?“

POKLEKNUTÍ

Orgrim sledoval stavební práce dole u průsmyku se smíšenými pocity. Stál ukrytý mezi skalami, které měly takřka barvu jeho pokožky. Naprosto nehybný hleděl na velké staveniště před sebou. Lidí dorazily stovky a práce jim šla dobře od ruky. Zarovnali terén a položili základy. Nedalo se přehlédnout, že se tu chystají usadit na dlouho. Poprvé stavěli hraniční pevnost z kamene, a nadto přímo u nejvýznamnějšího průsmyku na jihu. Chtěli ho vyzvat k boji? Nebo se tak báli jeho lidu?

Na jeho vkus pronikli až příliš hluboko do loveckých revírů trolů. Kam to povede? Snili snad o tom, že zaútočí na Noční baštu? Musel se mimovolné usmát. To by byla pošetilost. I když jeho skalní hrad zdaleka nedisponoval tak rafinovanými obrannými zařízeními jako Phylangan, byl pro lidi podobně nedobytný. Nikdy se jim nepodaří příkrou skalní jehlu ztéct! Jejich hrad je výrazem strachu z Orgrimova lidu. Ponechá jim volnou ruku. Však už si jeho mladí válečníci poradí s hlídkami, které odtamtud začnou vyrážet, až bude stavba dokončena. Bude to pro ně dobré cvičení.

Orgrim si protáhl údy. Rád by se jednou seznámil s králem lidí. Tenhle Alfadas byl statečný muž. Těšil se vážnosti dokonce i mezi elfy. Vévoda Noční bašty si pohrával s myšlenkou, že by se prostě přiloudal do tábora lidí. Ale měli příliš mnoho lučištníků a byli příliš vystrašení. Vůbec by se k Alfadasovi nedostal, i když dole nebyl jediný válečník, který by se s ním mohl měřit. Snad s výjimkou elfky, již už několikrát zahlédl v králově blízkosti.

Zvuk šouravých kroků a tiché ťukání dřevěné hole ho přiměly rychle se otočit. Skanga! Stará, křehká šamanka mířila k němu nahoru. Povzdechl si. Pak opustil své pozorovací stanoviště a vydal se jí naproti.

„Asi není místo, kde bych se před tebou mohl cítit v bezpečí, stará.“

„Máš nějaký důvod, proč by ses měl chtít přede mnou uklidit do bezpečí?“ vyrazila ze sebe Skanga, supící vyčerpáním.

Zasmál se. „Vždycky připravena na slovní půtky, viď? Pojď, sedni si.“

Šamanka zůstala stát. Její sněhobílé, slepé oči si ho pronikavě měřily. Kníže si v duchu kladl otázku, jak ho asi vidí. Samozřejmě při tom byla ve hře magie. Ale jak v jejích očích asi vypadal?

„Slyšel jsi o bitvě u Mordštejnu?“

Orgrim byl překvapen. Jen málo trolů mělo takovou moc, aby mohlo vstoupit na albské stezky a putovat mezi světy. Zprávy z Albenu byly proto vzácné.

„Zaútočili na Sněžnou marku. Nikdy bych si nepomyslela, že se toho odváží.“

„Shromáždili jsme vojsko, které bylo pětkrát silnější než armáda elfů a kentaurů!“

Orgrim tušil něco zlého. Mlčky si vyslechl Skanžinu zprávu. Byl otřesen. Z jihu existovala jediná cesta, kterou se mohla dostat armáda na pláň před Mordštejnem. Nemělo by být těžké ji zablokovat! Dvě stě trolů by snadno dokázalo zadržet armádu Albenu tak dlouho, než dorazí posily. Ale Orgrim se střehl dělat stařeně výčitky. Byla proslulá svými náladami. „Kolik máme mrtvých?“

„Mnoho.“ Skanga stiskla rty. Sval ve tváři jí cukal. „Příliš mnoho. Ale zvítězili jsme. Udrželi jsme bitevní pole. To elfové a jejich spojenci nakonec utíkali.“

„Proč jsi tedy ke mně přišla, když jste zvítězili?“

„Protože se obávám dalších vítězství tohoto druhu.“ Náhle klesla na kolena. Klouby jí příšerně zapraskaly. „Prosím tě, abys nám pomohl, Orgrime. Podívej se na mě! Jsou to už staletí, kdy jsem před někým naposledy klečela. Ani nevím, jestli vůbec dokážu sama vstát. Ale na pláni před Mordštejnem se moje hrdost změnila v popel. Padly tam tisíce našich štěňat. Mladíků, kteří by si zasloužili být přijati mezi vlky a nazývat se válečníky. Elfové jsou slabí. Nakonec je porazíme. Ale bojím se ceny za toto vítězství. Sám jsi zplodil celý vrh štěňat. Víš, o čem mluvím. Prosím tě, Orgrime, stůj při nás! Když to bude nutné, políbím ti i nohy. Udělám všechno, co chceš. Já…“

Orgrim ji popadl za ramena a zvedl ji. „No tak, Skango. No tak! Víš, že si tě vážím. Nic na mě nehraj. Našel jsem ve světě lidí klid. Mám dobré ženy a zplodil jsem s nimi osm štěňat, která mi dělají radost. Proč bych měl válčit v Albenu? Jsem tady šťastnější.“

Stařenin dech ještě stále hvízdal vyčerpáním. „Možná jsi šťastný, ale smrt je tvým štěňatům blíž, než si myslíš. Vzpomínáš si na ten rituál na ostrově v Lesním moři? Pamatuješ si, co jsem stvořila z těch dvou zajatých elfů?“

Až do konce svých dní na to nezapomene. „Ano. Vyhrožuješ mi, Skango?“

„Já ne! Emerelle stvořila několik Shi-Handan. A svůj hrad v Srdci říše nechává střežit Yingizy.“

Orgrim se zamyslel. „To není Emerelle, kterou znám,“ pronesl konečně.

„Samozřejmě že ne. Vede boj na život a na smrt a mám obavy, aby nestrhla náš svět s sebou do zkázy. Musí jí být jasné, že nad námi nemůže zvítězit, a je zoufalá. Kdybych to nezažila, nikdy bych nevěřila, že zničí část velkého díla Albů. A zničení albské stezky byl teprve začátek. Odhazuje pouta, kterými se až dosud svazovala. A povolala k sobě do hradu Alathaiu z Langollionu. Když spolu ty dvě začnou spřádat magii, musíme se obávat nejhoršího, Orgrime. Tvůj lid tě potřebuje! Alben tě potřebuje! Musíme královnu elfů definitivně porazit dřív, než napáchá ještě větší škody.“

Orgrim zůstával nerozhodnutý. Přísahal si, že už nebude králi sloužit. Jistě, Branbart byl mrtev, ale jeho duše se zrodila znovu a vévoda Noční bašty nevěřil, že teď bude všechno jinak. Branbart si přál jeho smrt, když ho poslal sem, do světa lidí. Vrátily se v Gilmarakovi i Branbartovy temné stránky? Neměl chuť to zjišťovat. A bylo mu jasné, že se Skanga vždycky postaví na stranu krále. Ne, když se vydá do Albenu, nemá co získat, ale může toho hodně ztratit.

„Ty Emerelle porazíš, Skango. Jsi nekonečně mocnější než já.“

Šamanka rozzlobeně zabručela. „Nemaž mi med kolem pusy. Nejsem vojevůdkyně. Možná zvítězím, ale vybojuji toto vítězství mnohem krvavěji než ty. A co mi dělá ještě větší starosti, je fakt, že budu potřebovat delší dobu, abych Emerelle porazila. Ale čas už nemáme. Kdo ví, co ta prokletá tyranka udělá teď. Nejsem bázlivá, Orgrime. Ale Emerelle se bojím. Využívá Shi-Handan, aby potrestala všechna knížata, která se nemohou rozhodnout, zda vytáhnout po boku elfů do války. A co je horší, její oběti se domnívají, že jsem ty přízračné vlky poslala já! Ještě před několika týdny byla její aliance slabá a nepředstavovala pro nás nebezpečí. Ale teď získává každým dnem nové spojence. A pak ještě ti Shi-Handan a Yingizové. Královna ví, že jsi nebezpečný. Možná pošle jednoho ze svých přízračných vlků i sem. Měl bys odvést své ženy a štěňata z Noční bašty pryč. A kdo ví, co ještě Emerelle plánuje. Možná chce probudit některého ze spících obrů.“

Ogrima se začínal pomalu zmocňovat neklid. Představa, že by i k němu mohli přijít přízrační vlci, mu naháněla strach. Ale nebylo by pro něj nejlepší ochranou, kdyby se za žádnou cenu nemíchal do války v Albenu? „Spící obři. Není to pohádka?“

„Mnozí považovali i Shi-Handan za bytosti z pohádek. Nevím, jestli obři existují a zda opravdu pomohli Albům vybudovat svět. Ale pokud jsou víc než jen příběhy, které se vypráví štěňatům, pak mají sílu strhávat pohoří. Emerelle už dávno není vybíravá v tom, koho proti nám pošle do boje.“

Orgrim se zahleděl dolů ke staveništi. Jak malý a srozumitelný mu připadal svět ještě před chvilkou. „Kolik ti zbývá po bojích u Mordštejnu válečníků?“

„Vojsko čítá ještě přes čtyřicet tisíc mužů.“

„Jak chceš uživit takovou spoustu trolů?“

Skanga se mazaně usmála. „Nejsem vojevůdce, ale taky nejsem hloupá! Samozřejmě jsme připraveni.“ Informovala ho zevrubně o svých plánech a o spojencích, na které se může spolehnout.

Na Orgrima to udělalo opravdu dojem. „Jaký cíl má tvoje válka, Skango?“

„Vyženeme Emerelle z trůnu. Jde vlastně jen o ni, ale kdo se nám postaví do cesty, zemře s ní. Gilmarak by měl usednout na trůn v Albenu a Emerellina hrůzovláda by měla skončit. To je cíl tažení.“

Orgrim se poškrábal za uchem a zavrtěl hlavou. „Trůn v Albenu. Není toho na to štěně trochu moc? Ty chceš vládnout, viď? Když Emerelle porazíš a vezmeš jí albský kámen, staneš se nejmocnější kouzelnicí. A budeš stát jako rádkyně po boku mladičkého krále, který udělá všechno, co mu řekneš.“

Skanga na něm spočinula mrtvýma očima. Vypadala velmi unaveně. „Poklekla jsem před tebou, vévodo, a řekla jsem ti, jak vypadá situace. Nebudu tě úpěnlivě prosit ani nutit, abys mi pomohl. Alben tě potřebuje. Mohl bys Emerelle zastavit.“ Obrátila se k odchodu. Kostěnou holí ohmatávala nerovnou kamenitou půdu. Pomalu sestupovala z kopce.

HRDINSKÁ SMRT

První zneklidňující zprávy k němu dorazily před dvěma dny. Jeho bratr Nikodemus se často zastavoval u Gandy a přinesl mu je. I když se Elija stále cítil být k lutince přitahován, nevyhledal ji od chvíle, kdy ubytovala ve svém stanu toho elfa.

Věděl, že se o velitelce Klíček mluví za jejími zády. Zmatené věci o tom, že elfa miluje. Ta slova ho pálila v duši jako jed. Ale jeho duše je silná! Musí být při tom velkém úkolu, kterým ho život pověřil. Nebál se, že by snad elf mohl dělat na Gandu hezké oči. K tomu nikdy nedojde! Zná elfy! Lutinové s liščími hlavami pro ně byli sotva víc než zvířata. Elf by se do lutinky nikdy nezamiloval! Spíš by trolové přestali jíst maso a pásli se pokojně na lukách jako krávy. Starosti mu ovšem dělalo, co se stane, až elf opět nabude sil. Kolik toho asi zaslechl o vztahu mezi troly a lutiny? Opravdu byl v hlubokém bezvědomí? Nebo je snad poslouchal, příliš slabý, než aby dal najevo známky života, ale dost silný na to, aby pochopil, co se kolem něj děje?

Stádo bylo na cestě do ležení Kamenných kopyt, kentauřího kmene, u kterého už několikrát kupovalo dobytek. Měli s sebou sůl a koření stejně jako zbraně a těžké zlato z bitvy u Mordštejnu. Dobytek bude dražší než v minulých letech. Ve válečných dobách to tak bývalo. Majetek, který se sám pohyboval, se stával dražším a dražším. Ale cena už nehrála roli. Trolové brzy opět vyrazí na pochod. A pak navždy skoncují s tyranidou elfů. Všechno se změní. Lutinové byli nejvěrnějšími spojenci nových pánů. Ne, na peníze už nemusí brát ohled.

Zakrátko bude moci spolurozhodovat o osudech Albenu. Co pak bude záležet na tom, jestli dal za stádo o pytel pepře víc, než za kolik opravdu stálo. Jen se musí postarat o toho zatraceného elfa. Kéž by se neprobral z bezvědomí! Teď musí najít definitivní řešení. A to současně znamenalo, že si navždy znepřátelí Gandu, pokud ta odhalí, co udělal. Jen když bude jednat rychle, existuje šance, že velitelka bude považovat Ollowainovu proměnu za tragické navrácení nemoci.

Elija uchopil nevysokou dřevěnou truhličku. Získal ji před sedmi lety od Čerňáka. Tiskař za ni sice žádal královskou cenu, současně ale vypadal, jako by se mu ulevilo, že se toho pokladu konečně zbavil.

Lutin přejel po truhličce z otlučeného, popraskaného růžového dřeva rukou. Stářím ztmavlé dřevo bylo zdobeno květy z ohnivých granátů. Polovina kamenů chyběla. Sám jich před lety několik prodal, když nevěděl, čím by měl zaplatit za příští bochník chleba.

Elija už stál ve vchodu svého stanu, když se ještě jednou zarazil. Čerňák ho ujišťoval, že poklad není otrávený. Ale u výrobků Grobhäma Ploga byla opatrnost vždycky na místě. Elija znal knihovníka, kterému jedna z Grobhämových knih ukousla dva prsty.

Vydal se k truhlici na šaty a hledal těžké kožené rukavice, které nosíval v zimě. Když si je natáhl na ruce, hned se cítil lépe. Se skříňkou pod paží vyšel ze stanu. Bylo poledne a stádo odpočívalo. Pozorně se rozhlédl. Daleko na západě objevil na pláni malý jezdecký oddíl. Ganda dnes poprvé odešla od elfova lůžka. Vyrazila si s Nikodemem a několika dalšími lovci na malý výlet k blízkému jezeru. Brzy začnou nad Větrnou zemí řádit první podzimní bouře. Léto bylo u konce a nikdo nedokázal předpovědět, zda jim rok nabídne ještě další tak zářivý, teplý den.

Elija slezl po provazovém žebříku z plošiny a vydal se k Srpkolímci. Velký rohatý ještěr ospale zamžoural, když ho spatřil, a pak znovu zavřel oči. Lutin cítil, jak mu vlhnou ruce. Bylo to už dávno, co vraždil. Jaká ironie, že bude největší šermíř Albenu zhasnut neozbrojeným lutinem, který mu sahá sotva nad kolena.

„Zhasnut.“ Elija si vychutnával to slovo jako víno, které je třeba po každém doušku chvíli podržet v ústech, abyste si plně vychutnali jeho chuť. Zhasnut, případněji se to nedalo vyjádřit.

Elija vyšplhal po provazovém žebříku nahoru. Ještě jednou se pátravě zahleděl k západu. Houf jezdců zmizel za obzorem. V táboře našli jeho lidé útočiště pod slunečními plachtami. U Gandina stanu ho zahlédli jen dva strážní. Osobně je vybral. Od nich se Ganda nedozví, co se dnes v poledne stalo.

Lutin odhrnul plachtu a vstoupil do šera malého stanu. Elf se pohnul.

„Jak jsem slyšel, vede se ti lépe, kníže,“ řekl lutin přívětivě a posadil se vedle lůžka zraněného. „Ganda o tebe obětavě pečovala. Doufá, že brzy opět nabudeš sil. Dokázala s tebou skutečný zázrak. Nevsadil bych ani stéblo trávy z pláně na to, že se probereš. Vy elfové jsou opravdu úžasně odolní.“ Elija se usmál. „Ale jste také trpěliví, pokud jde o snášení nudy? Ganda má spoustu povinností a bude tě muset v příštích dnech často nechávat o samotě. A ty ještě nesmíš vstávat. Na to jsi příliš slabý. Rány by se ti mohly znovu otevřít, kdyby ses příliš namáhal.“

Elf na něj pronikavě hleděl modrýma očima. Většinu jeho tváře zakrývaly obvazy. Rty mu přes bílé plátno rudě zářily. Dělily je dvě brázdy z černého strupu. Také byly stále nateklé, takže vypadaly odulé. Levé víčko měl elf trochu pokleslé. Rýsovala se na něm ošklivá hnědozelená modřina.

„Rozumíš mi?“

„Ano.“ Nateklé rty se nepohnuly, když Ollowain odpověděl. Ústa měl lehce pootevřená. Na spáncích mu po obvazech splývaly plavé vlasy. Elija věděl, že mu Ganda pořádný kus lebky oholila, aby mohla rány lépe ošetřit. Pozoroval ji tehdy, jak spaluje každý zlatý vlas, aby ho nikdo nemohl použít na škodící kouzlo proti elfovi.

Elija poklepal na malou dřevěnou truhličku. „Něco jsem ti přinesl, abych ti zkrátil osamělé hodiny. Jak víš, jsme lidem na nepřetržité pouti. Vlastníme jen málo věcí, protože nám náš způsob života neumožňuje hromadit víc, než kolik uneseme. Proto můj lid také nevlastní skoro žádné knihy. Toto je jedna z mála výjimek.“ Otevřel víko skříňky. Kniha uvnitř nebyla velká ani jako ruka. Vybledlými zlatými písmeny byl na černých kožených deskách vyvedený titul: NENAPSANÝ ŽIVOT.

Kůže svazku nebyla ohmataná. Jen vybledlé písmo prozrazovalo její věk, jinak vypadala kniha nečtená.

„Myslíš, že dokážeš zvednout ruku? Ta kniha není zvlášť těžká. Doufám, že tě trochu zabaví.“

Ollowain lehce otočil hlavu na stranu. Zasténal. Velmi pomalu zvedl pravou ruku.

„Udržíš ji?“ Elija opatrně vyndal knihu z truhličky. Elf měl paži v dlaze, ale jeho ruka vypadala až na pár skoro zahojených oděrek v pořádku. Jak dlouhé a štíhlé měl ten chlapík prsty. A jeho nehty byly bez poskvrnky, jako by se mu o ně každý den starala služebná.

Mistr šermíř si položil druhou paži na hruď. Pohyboval se nemotorně. Elija mu obezřetně vtiskl knihu do rukou.

„Děkuji,“ vyrazil ze sebe elf namáhavě. Měl zjevně problém sevřít úzkou knihu v prstech, ale nestěžoval si.

„Namáhám tě příliš?“

„Ne… jsi… velmi milý.“ Elfovy oči se usmívaly.

Ollowain neobratně knihu otevřel.

„Jenom bílé… stránky…“ hlesl překvapeně.

Elija bázlivě odvrátil pohled. „Musíš nalistovat začátek knihy. Pak všechno pochopíš. Otevři ji na první stránce.“ Lutin se natočil kousek stranou, aby mu Ollowain neviděl do obličeje, a zavřel oči. Slyšel tiché šustění otáčejících se stránek. Pak se ozval povzdech. Po něm následovalo ticho. Teprve zarachocení přimělo Eliju znovu otevřít oči. Kniha vypadla elfovi z rukou.

Lutin ji zvedl z dřevěné podlahy. Byla tak tlustá, že už se nevlezla do truhličky. Na okamžik ji otevřel. Stránky byly hustě popsány drobným, úhledným písmem. Rychle přelétl několik řádků. Pojednávaly o elfí dámě, která zemřela při hostině, protože si vrazila do oka střep ulomený z křišťálové sklenice. „Vedl jsi krvavý život,“ zamumlal Elija a zavřel knihu. Pozoroval elfa. Modré oči bez výrazu hleděly ke stropu stanu. Z koutku úst stékal tenký pramínek slin.

Elija mu zavřel oči. „Určitě sis nemyslel, že nás opustíš zrovna takhle. Ne právě hrdinský konec.“

TŘINÁCT DĚTÍ UROZENÉ KRVE

Alathaia položila těžkou knihu před Emerelle na stůl. Její sebejisté způsoby zmizely jako čarovným proutkem. Hleděla do temných koutů malé knihovny, ve které se setkaly. „Jeden z nich je tu. Cítím ho.“

Královna přikývla. Také ona vycítila Yingizovu přítomnost. Už dávno si zvykla, že ji stínové bytosti stále sledují. V posledních měsících jich přibylo. „Co si myslíš o té knize?“

Alathaia pohladila těžké desky. „Meliander byl tvůj bratr, že? Mohu přesto mluvit otevřeně?“

„Situace je příliš vážná, než abychom ztrácely čas tím, že si budeme vzájemně něco předstírat.“

Kněžna přikývla. „Považuji ho za šíleného, i když měl bezpochyby i jasné chvilky. Ta kniha je zmatená. Četla jsem ji třikrát. Někdy si autor v tom, co píše, protiřečí. Také jsem se pokusila si něco ověřit… pokud to bylo v mé moci.“

„Mistr Alvias mě o tom informoval. Je tebou všechno, jen ne okouzlen. V celém paláci už se nenajde jediný sluha, který by se odvážil vstoupit do tvých komnat. Musel je uklidit sám.“ Emerelle si vzpomněla na věci, které jí Alvias vyprávěl. Hofmistra přitom nebylo snadné vyvést z míry.

„Rozčiloval se kvůli těm stříkancům krve?“ Alathaia se chladně usmála. „Radila jsem mu, aby dal natřít podlahu a stěny na červeno. Hned ten první večer, kdy jsem dorazila. Tehdy mě nebral vážně. Ale že si tak vezme k srdci smrt několika černých beranů…“ Rozpřáhla paže. „Myslela jsem, že už bojoval v bitvách. Musí být přece zvyklý na pohled na krev.“

„Myslím, že mu nedalo zabrat ani tak to, že byli ti berani zabiti v tvých komnatách, jako spíš způsob, jak zemřeli.“

Alathaia se pohrdavě zasmála. „Neměl by tak vyvádět. Bylo podstatně nepříjemnější být u toho, když umírali, než seškrabávat ze stěn cáry jejich masa.“

Emerelle polkla. Měla na jazyku otázku, ale rozhodla se, že raději nechce vědět, co Alathaia udělala. „Takže Melianderovi nevěříš.“

„Kdybych mu věřila, musela bych klesnout na mysli. Maluje budoucnost v těch nejtemnějších barvách. Přitom je vítězství na dosah.“

Královně se nelíbil pohled, jakým se Alathaia na knihu dívala. „Víš, co je to za kámen?“

Kněžna z Langollionu její otázku přešla. „Komu vzal tvůj bratr ten albský kámen? A proč ho zničil? Vím, že kámen knihu chrání, ale té ochrany je příliš. Je to stejné, jako by královna mravenců chtěla bránit svůj lid s přispěním lva. A že ho zničil…“ Potřásla hlavou. „Musel být opravdu šílený.“

„Chtěl nám něco naznačit. Existuje nekonečně víc budoucností, než jich mohl v knize popsat. A stříbrná mísa se vyzná v tom, jak vždycky ukazovat ty špatné stránky.“

„Myslíš třeba tu, jak tě malý král trolů nechává po svém vítězství u Shalyn Falahu pověsit hlavou dolů z cimbuří tvého hradu, aby ti zaživa vyřezal srdce z těla a sežral ho?“

Emerelle odpověděla kněžně ledovým úsměvem. „To je způsob, jakým trolové prokazují někomu respekt. Skanga doufá, že se díky tomu její královské štěně jednou stane stejně odvážným, jako jsem já.“

„Opravdu jsi tak statečná? Vydala by ses každou cestou?“

„Myslím, že cesta k vítězství by měla být taková, aby se můj bratr ani nedomníval, že bych se po ní mohla vydat. Musím udělat něco, co ve skutečnosti považoval za tak nepravděpodobné, že tuto větev budoucnosti ani nezkoumal.“

Alathaia potřásla hlavou. „Nemohl to prostě do té knihy napsat? Proč takové cavyky?“

„Protože mě vždycky považoval za trochu paličatou. Kdysi jsem byla proslulá tím, že nepřijímám dobře míněné rady a stále kráčím svou cestou. To bylo dlouho předtím, než jsem byla poprvé zvolena královnou.“ Lítostivě vzpomínala na noc před bojem s drakem. Falrach jí ho naléhavě rozmlouval. Zaplatil za její nerozvážnost životem.

„Když poskládáme albský kámen znovu dohromady,“ pokračovala královna, „mohli bychom obnovit zničenou albskou stezku. Tím by byla uzavřena díra v síti cest. Síti, která zadržuje Yingizy. Pak mohu začít vyhánět stíny. A když se to podaří, pocítí trolové mou moc.“

„Proč nevyženeš Yingizy hned? Víš, jak na ně?“

„Musíš myslet o krok dál, Alathaio. Co se stane, když bude jeden z nich s vytím svržen zpátky do nicoty? Nebude hned všem druhům vyprávět, že cesta do Albenu je volná? Až dosud Yingizové, kteří jsou polapeni v temnotě mezi světy, o této cestě nic netuší. Když ale pošlu jen jediného z nich zpátky, začnou všichni pátrat po únikové cestě z vězení.“

„Tak je zabij!“

„To nedokázali ani Albové. Žádná síla v Albenu to nedokáže. Víš, co píše Meliander. Existuje jen jedna cesta naděje a na tu nemůže vkročit žádný elf. Žádná bytost Albenu nedokáže projít kolem stráží Zlatých síní. Když tam chceš hledat pomoc, musíš podat člověku pohár bolehlavu. Velice mimořádnému člověku, který ten nápoj dobrovolně vypije a má šanci najít ve Zlatých síních pomoc. Kdo by to měl být? Hrdina čistého srdce… A jsi si jista, že se Meliander nemýlil? Jak mohl vědět něco, co nikdy nikdo nezkusil? Žádné dítě Albenu Zlaté síně nevidělo. Neexistují snad jen v lidské představivosti? Chceš vsadit osud světa na tak mlhavou domněnku?“

„Když lidem nevěříš, jakou cestu zvolíš?“

„Cestu moci.“ Emerelle zamrazilo. Nebude jednou jako Alathaia, pokud se vydá až na konec cesty, na kterou ji osud kousek po kousku strhával? S každým kompromisem se musela vzdát části svých principů.

„Měla bys získat druhý albský kámen,“ prohlásila Alathaia. „Když se vypořádáš s nebezpečím, představovaným Yingizy, budeš se moci plně věnovat trolům. Nesmíš se vyčerpávat oběma válkami současně. Na žádné frontě nevybojuješ vítězství, pokud na ní nasadíš své síly jen z poloviny.“

Emerelle hleděla zamyšleně na knihu a na úlomky kamenů, zapuštěné jako ozdoba do její nádherné vazby. „Pokusila jsem se albský kámen sestavit, ale vzdoruje mi.“

„Povolala jsi mě přece proto, abych ti pomohla. Přijmi tedy mou pomoc. Vyzkoušela jsem v uplynulých týdnech několik kouzel a věřím, že můžeme slavit úspěch.“ Alathaia se opřela dozadu. Vyzařovala z ní dráždivá sebejistota. Byla to krásná žena. Každé její gesto bylo pečlivě vypočítané. Věděla o svém šarmu i o jeho účinku na ostatní. Jestliže se v jednu chvíli obrňovala ledovým pancířem, který znemožňoval se k ní přiblížit a uhádnout její pocity, pak se hned v následující dokázala naprosto změnit. Přívětivý úsměv, svůdný pohled, necudné protáhnutí… S ní bylo možné prozkoumávat nejtemnější tužby. Sny, ze kterých jste se uprostřed noci budili zalití potem a o jejichž hlubinách nikdy nepřešlo přes vaše rty jediné slovo… S Alathaiou je bylo možné proměnit ve skutečnost.

Emerelle ženy nikdy nepřitahovaly, ale dokonce ani na ni nezůstal smyslný půvab kněžny z Langollionu úplně bez účinku. „Ty tedy víš, jak kámen sestavit?“

Na tmavých, granátově rudých rtech kněžny se odráželo světlo svíček. „To, co uslyšíš, se ti nebude líbit, Emerelle. A je to tím, že se náš lid po staletí uzavírá v hranicích, které si sám vytyčil. Ustrnuli jsme, ztratili schopnost přizpůsobit se novým dobám. A proto zanikneme, pokud ovšem nenajdeš odvahu odhodit falešné morální zábrany. Jen krvavá magie je schopna dát kámen opět dohromady. Žádám od tebe třináct dětí urozené krve. Musí to být děti elfů, pocházející z našich nejstarších rodů. V nich hoří světlo života nejsilněji. Tato síla, správně usměrňovaná, přiměje kámen opět nabýt původní podobu.“

Emerelle cítila bodnutí u srdce. Mimovolné si sklouzla rukou na hruď. Musí se ovládnout! To, co Alathaia žádala, bylo neslýchané, ale to ještě nebyl důvod ztratit nad sebou vládu. I když si to jasně uvědomovala, neubránila se slzám.

Kněžně nic neuniklo. Královna se cítila pod jejím nemilosrdným pohledem nahá. „Samozřejmě budeš muset vést dýku, která těm dětem podřízne hrdla, protože vlastníš albský kámen. Jsi ohniskem magické síly. Ledaže bys mi ten kámen svěřila.“ Usmála se. „Ale díky mé pověsti to asi není příliš vhodné.“

„Opravdu si myslíš, že bys mě mohla přimět zabít děti?“

Alathaia zvedla obočí. „Myslíš, že bys tomu mohla uniknout? Budeš zabíjet děti, Emerelle. Jedinou otázkou je, kolik jich zabiješ. Máš odvahu vzít sama do ruky dýku? Sneseš ten pocit, že ti po prstech stéká jejich teplá krev? A odoláš jejich pohasínajícím zrakům? Nebo uprchneš do svého vězení pokrytecké morálky? S druhým kamenem bychom mohli vyhnat Yingizy a rychle zvítězit nad troly. Pokud nenajdeš odvahu vydat se po této cestě, čeká nás dlouhá, krvavá válka. A jak to vypadá, trolové v ní zvítězí. Samozřejmě můžeš svému svědomí tvrdit, že sis neušpinila ruce krví. Ale pravda bude jiná. Tvé rozhodnutí bude stát život stovky, možná dokonce tisíce dětí. Víš, co válka s troly znamená. Zástupy uprchlíků… Jsou to děti, kdo v takovém případě umírá jako první. A až válka skončí? Nepokusí se pak trolové vyhubit knížecí rodiny elfů? Z dětí, které žádám, abychom poskládali albský kámen, stejně žádné nepřežije, když nesebereš odvahu je zabít.“

„Dost!“

„Ne, Emerelle. Tak snadno si nedám zavřít ústa. Nepatřím ke tvým patolízalům. Chtěla jsi vládnout. Po staletí se křečovitě držíš trůnu Albenu a jsi zamilovaná do moci, protože muže sis nevzala do postele od chvíle, kdy jsi usedla na trůn, jak se tvrdí. Teď buď věrná své lásce! Bojuj o ni! Neříkala jsi o sobě, že jsi první služebnicí dětí Albů? Netvrdila jsi, že z tvé vlády by mělo vzejít co největší štěstí pro co největší počet tvých poddaných? Vládni! Obětuj třináct, abys zachránila nesčetné životy. Přiznej si konečně, kdo jsi. Vládkyně nemůže být poměřována podle měřítek obyčejných smrtelníků.“

Emerelle se napřímila. Pravou rukou se opřela o stůl, který stál mezi nimi. Měla pocit, že se jí každým okamžikem podlomí nohy. „Smíš odejít, Alathaio. Dám ti v příhodnou dobu vědět, jak jsem se rozhodla.“

Kněžna vstala a vytáhla z širokého rukávu šatů svitek pergamenu. „Napsala jsem tady jména třiceti dětí, které přicházejí v úvahu. A než odmítneš, pomysli, jak dlouhý bude seznam obětí, které budou muset zemřít, protože ses nebyla schopna rozloučit se svými pochybnými představami o morálce. Myslím, že první jméno na tomto seznamu zní Ollowain. Nebo se mýlím?“

„Jak se opovažuješ…“

„Mistr Reilif mi ledacos vyprávěl, než se vrátil do Iskendrie. Udělalo na něj velký dojem, jak jsi vyřešila problém s Ollowainem. Jen o způsobu Ollowainovy smrti toho strážce vědění moc nevěděl. Tady jsou kolující pověsti příliš rozporuplné. Věřím sice, že jsi klidně schopna sáhnout i po zákeřném vrahovi, když chceš prosadit svou vladařskou vůli, ale nedokážu si představit, že by mistru šermíři vrazil jeden z jeho druhů uprostřed bojové vřavy před Mordštejnem dýku do zad. I když je bojiště nejspíš to nejlepší místo, kde se dá rychle skoncovat se životem někoho, kdo se stal pro tvou vládu přítěží. Domnívám se, že jsi postupovala jemněji. Bohužel jsem Ollowaina nikdy nepoznala. Ale všichni, jež jsem o něm slyšela hovořit, se shodovali na tom, že nikdy neexistoval elf, který by tak dokonale ztělesňoval rytířské ctnosti jako on. Kdyby sis to přála, určitě by se postaral, aby bitvu u Mordštejnu nepřežil. Už dávno jsi začala rozšiřovat hranice žaláře své morálky. Nic si nenamlouvej! Nežádám tě, abys učinila první krok. Je to jen další krok na cestě, která je ti už dávno známa.“

Emerelle už neměla sílu stát. Klesla do křesla vedle stolu. Ani slzy už nedokázala déle zadržovat. Neschopna slova prostě jen hleděla na Alathaiu.

„Očekávám tvé rozhodnutí, vládkyně.“ Po těch slovech vyšla kněžna z Langollionu z malé knihovny.

Emerelle ponořila obličej do dlaní. Nechala slzy volně stékat. Nebyla to kněžnina slova, která ji zasáhla přímo do srdce. Byl to Ollowain… Už ho necítila. Už tady nebyl… Pohasl. Smrt dostihla mistra šermíře, ať byl kdekoliv. Nejspíš podlehl zraněním z bitvy. Zraněním, která mu způsobila ona, i když to nebyly její ruce, jež zasadily vražedný úder.

Už často musela snášet smrt znovuzrozeného Falracha. Ale ještě nikdy se necítila tak osamělá.

Závojem slz viděla svitek pergamenu se jmény dětí a myslela na slova kněžny. Alathaia měla pravdu. Emerelle spatřila ve stříbrné míse proudy uprchlíků. Všechnu tu krev, která jí ulpí na rukou.

TOUHA

Zvíře ho přivedlo k jezeru, odkud se otevíral pohled na nádherný hrad. Dokázalo se pohybovat stále rychleji. Sebastien nedokázal uhádnout, jak se mu to daří. Bylo to silou jeho myšlenek, že krajiny mizely jako ve snu? Stačilo na nějaké místo pomyslet, aby se na ně přemístili? A jak to, že ta bytost znala zdejší svět tak dobře? Pokud tomu opat správně rozuměl, udržovalo mocné kouzlo stínové tvory daleko od světa elfů. Jak mohla ta bestie vědět tolik věcí o tomto místě?

Zaposlouchal se do sebe, ale temná část jejich splynutých duší mu neodpověděla. Užvaněné bylo zvíře jen tehdy, pokud šlo o to někoho týrat.

Hrad s jeho bílými zdmi a štíhlými věžemi se zřetelně rýsoval na pozadí šedivého podzimního nebe. Hladinu jezera brázdil déšť. V těsné blízkosti břehu někdo položil do vody pestré kameny. Sebastien dřepěl pod přečnívající střechou z listoví dvou líp. I když se nemusel deště bát, ze starého zvyku vyhledal úkryt. Místo lákalo k odpočinku. A vzbuzovalo neznámou touhu. U hradu něco bylo. Zvíře se k němu cítilo být přitahováno a současně se ho bálo. Od chvíle, kdy splynuli, znal Sebastien u zvířete jako převládající pocity především nenávist a hlad. Teď měl dojem, že cítí touhu.

„Nevíš o mých pocitech nic,“ zazněl v jeho mysli hlas, který tak dlouho mlčel. „Na řádového bratra nacházíš podivuhodně velké zalíbení v mladých ženách s plochým hrudníkem. Měl by ses někdy seznámit s apsarasami. Vodními nymfami, které jsou tak krásné, že ti až hoří duše, když je spatříš. Vychutnám si, až je spolu zabijeme a já se budu moci pást na tvém utrpení.“

„Proč to všechno děláš?“ zeptal se Sebastien.

„Protože můžu.“

Obraz hradu zmizel. Krajina se rozplynula. Ale Sebastien měl pocit, že se sem bestie ještě vrátí. Něco na hradě ji lákalo.

POHLED SLEPÉ

Ulric vyčerpaně zabořil tvář do Halgardiných zrzavých vlasů. Milostné hrátky mu vzaly dech. Pokaždé, když byli spolu, milovali se s takřka bolestnou vášnivostí. Protože pokaždé se nad nimi vznášel stín prokletého daru. A oni se báli, že by to mohlo být naposled.

„Krvák nežere,“ řekla Halgarda tiše.

Ulric myslel na velkého, starého psa, s nímž byly spojeny jejich životy. Byl silný. Zpěčoval se zemřít. Žil už minimálně sedmnáct let. To bylo mnohem déle, než se odvažovali doufat. Ale teď byl den ode dne sešlejší. Zimu patrně nepřežije, ať už štěkal na smrt sebevzdorněji.

Ulric k sobě Halgardu přitiskl pevněji. Nepřítomně si pohrával s jejími vlasy. „Na co myslíš?“

„Proč bys řekl, že nám bohové dali schopnost nevyslovovat každou myšlenku?“

„Tak na to myslíš?“

Halgarda do něj šťouchla loktem. „Mizero!“

Ulric se otočil, takže ležel na ní a hleděl jí do tváře. Kolem nosu se jí rýsovaly světlé pihy. Rty měla ještě pořád modré od borůvek, které jí přinesl. Modré… Vzpomněl si na muže v modrém plášti. Bratr Jules. Proč jim to udělal? Žít psí život. Proč někdo uvalil na děti tak strašnou kletbu?

„Myslela jsem na to, jak slepí jsou ti, kteří od narození vidí,“ řekla Halgarda náhle.

„Líbí se snad mé domácí kněžce mluvit v hádankách?“

„Nevynechám žádnou příležitost, abych ti otevřela oči.“ Pronesla to vážným, skoro příkrým tónem.

„Urazil jsem tě?“

Halgarda si povzdechla. „Ne.“ Rozcuchala mu dlouhé vlasy. „Nevšiml sis u Kadlin ničeho?“

„Björn pěje chválu na její nádherný zadek. Mně připadá trochu úzký a klučičí. Ale jinak je vážně hezká…“

Halgarda ho zatahala za vlasy. „Nemůžeš být aspoň chvilku vážný?“

Ulric si odfrkl. Nedostatek vážnosti mu opravdu moc často nevyčítali. Druhové ho považovali za příliš chladného a ovládajícího se. Věděl od Björna, že spolu bezstarostně dovádějí teprve ve chvíli, když už není poblíž. „Myslím, že právě teď bych raději ležel v náručí trola.“

Halgarda ho od sebe odstrčila.

„Je ti jasné, co právě provádíš?“ zeptal se spíš smutně než rozzlobeně. „Ležím nahý mezi tvými stehny a ty se mě ptáš, co si myslím o jediné další hezké ženě, která se po tomhle zatraceném staveništi potuluje? Co je to? Léčka? Chceš mě zkoušet? Žárlíš? Chceš zjistit, jestli se na mně něco nepohne, když na ni pomyslím?“

„Máte vy chlapi v hlavě i něco jiného než svůj ocas?“

„U bohů! Když ti moje prostoduchost leze na nervy, proč mi neřekneš přímo, co máš na mysli?“

„Myslím, že Kadlin je tvoje malá sestra.“

Ulric klesl na malou stoličku vedle postele. „Ach, Halgardo…“

„S tím na mě nechoď. Sledoval jsi ji někdy? Krvák, který vážně není žádný krotký mazlíček, se od ní klidně nechá drbat. Dokonce jí žere z ruky. A ani ona z něj nemá strach.“

„Kadlin je mrtvá!“ řekl Ulric mrazivě. Nechápal, co do Halgardy vjelo, ale nechtěl se na tomhle špatném vtipu dál podílet.

„Její mrtvolu nikdy nenašli. Ani tělo její matky.“

„Umrzly na útěku do hor. A já jsem rád, že do Sunnenbergu jejich napůl zmrzlé a mrchožrouty znetvořené mrtvoly nikdo nedopravil. Jsem rád, že jsem si je mohl uchovat v paměti tak, jak jsem je znal.“

„No právě, proto taky nevidíš pravdu. Představ si svou sestru o patnáct let starší. Byla by v Kadlinině věku. A neexistoval snad ve vesnici rybář jménem Kalf? Taky byl přece při tom útěku přes zamrzlý fjord. Kadlinin otec se jmenuje Kalf.“

„Rybář byl vysoký, statný chlap se světlými vlasy.“

„A náš Kalf je vysoký, statný chlap s oholenou lebkou a krátkými vousy. Byla jsem slepá. Nikdy jsem toho rybáře neviděla. Ale nemohl by to být Kalf z naší vesnice? Musíš si ho přece pamatovat!“

Ulric zvedl odmítavě ruce. „Nech toho, prosím tě! Nechci o tom nic slyšet. Všichni zemřeli v horách. A proč by měla Kadlin nazývat rybáře svým otcem? To přece nedává smysl!“

„Byla malé děvčátko,“ pokračovala Halgarda nemilosrdně dál. „Pokud jí navykládali, že je Kalf jejím otcem, určitě tomu uvěřila. A pak ještě ta věc s troly. Možná už jí pomohli jednou. Možná proto ji ten trol v jeskyni zachránil, místo aby ji porazil jako dobytek.“

Ulric si natáhl kalhoty. „To stačí. Přijď za mnou, až zase budeš při smyslech. Nechci to poslouchat!“ Po těch slovech vyšel z malé chatrče, stojící v závětří pevnostní zdi. Spěšně prošel mezi potícími se dělníky ke studni a ponořil si hlavu do velkého vědra.

Halgarda uměla přicházet věcem na kloub. I když byli ještě děti, přišla na to, že rudé nitě v dřevěných loutkách symbolizují jejich vlákna života. A teď tohle!

Rozhlížel se mezi dělníky po Kalfovi. Našel ho u brány s věží. Starý lovec nosil na dřevěné konstrukci opracované kameny pro zedníky u věže. Postavou opravdu připomínal rybáře…

Ulric tu myšlenku zavrhl. To nepřipadalo v úvahu! To nemohla být pravda! Pokud ano, znamenalo by to totiž, že ho jeho matka Asla nechala na holičkách! Že ho opustila kvůli rybáři. To nebylo možné! To by nikdy neudělala. Milovala ho! To, že se v Honnigsvaldu ztratil, byla nehoda. Jeho vina… Přece poslala elfku Yilvinu, aby ho zachránila. Asla ho milovala!

Ulric se opět zahleděl na starého lovce. Kalf dorazil k zedníkům a shodil nosný stojan ze zad. Opravdu byl podobný rybáři. A to, že měl Krvák Kadlin rád, bylo opravdu podivné. Cizím lidem většinou nedůvěřoval…

Ale co tady ti dva v tom případě dělali? Kdyby mu Kalf uloupil matku a sestřičku, sotva by se odvážil sem, kde se musel bát, že ho někdo pozná. Vystavoval by se královu hněvu! Ulricův otec byl mírumilovný muž. Ale kdyby se dozvěděl, že Kalf Kadlin a Aslu unesl… Těžko domyslet! Když byl mladší, Ulric na Kadlin často žárlil. Stále znovu a znovu viděl otce sedávat večer u ohně, modré dětské šatičky na klíně. Ty šatičky byly všechno, co mu po Kadlin zbylo.

Tehdy si Ulric přál, aby si s ním otec hrál a mluvil s ním, místo aby prostě jen zíral před sebe. Postupem let tuto žárlivost přemohl. Bylo pošetilé žárlit na mrtvé děvčátko!

„Ach, Halgardo, kéž bys jen byla míň prozíravá.“ Ulric se rozhodl, že si to tajemství nechá pro sebe. Nějak do něj zasahovat by znamenalo přivolávat tragédii.

JINÝ DRUH VÁLKY

Elodrin odložil Emerellin dopis stranou a jednoho po druhém si změřil své důvěrníky a rádce. „Už královně nerozumím,“ řekl velmi tiše.

V síni map paláce cechu obchodníků se šafránem panovala stísněná nálada. Elodrin královně třikrát napsal a prosil ji, aby svou novou strategii ještě jednou uvážila, ale byla paličatá a názor nezměnila. Na jeho prosby, aby se dostavila do Feylanvieku a sama si udělala obrázek o situaci na hranicích, vůbec nereagovala. Už to nebyla ta vládkyně, kterou kdysi znával. Nakonec poslal Obilee, protože mladá válečnice měla s královnou obzvlášť dobré vztahy, dokonce i vůči ní si ale Emerelle počínala stroze a odmítavě. A Obilee mu vyprávěla, že na královnině hradě prodlévá Alathaia. To by vysvětlovalo královniny kruté rozkazy.

Dveře k síni map se otevřely a vstoupil hrabě Fenryl. Kolem čela měl obvaz, nasáklý čerstvou krví. Jeho plátěný pancíř a plášť zářily bělostí právě napadaného sněhu. Přilbice, kterou svíral pod paží, stříbřitě zářila. Někdy, když ho Elodrin zahlédl jen koutkem oka, měl pocit, jako by se mezi ně opět vrátil Ollowain. Neznal mistra šermíře dobře a hádali se spolu, ale nedalo se popřít, že byl dobrým vojevůdcem a čestným mužem.

„Přinášíš zprávy ze Sněžné marky?“

Fenryl položil přilbu na mapový stůl a pozdravil shromážděné: Yilvinu a Obilee, hraběnku Caileen, která měla vrchní velení nad válečnými vozy a jezdectvem, a léčitelku Nardinel.

Hrabě vrhl pohled na mapu a ukázal na Mordštejn. „Do oddílů vjel život. Trolové posilují armádu. Spousta mladých štěňat byla předčasně povolána do zbraně. Na východ k Velrybí zátoce vyrazily oddíly. Dalších pět tisíc válečníků je na cestě k jihu. Stojí kousek od Jerashe a blokují cestu nahoru k Mordštejnu.“ Na chvíli se odmlčel. „A co je horší, viděl jsem Orgrima. Zdá se, že má vrchní velení. Je to cítit. Věci se mění. Všude se potlouká víc zvědů a hlídek. Chtějí nás připravit o oči. Dvakrát mě napadli krkavci. Myslím, že Orgrim nařídil svým šamanům, aby z nebe vyhnali každého ptáka. V létě jsem nebyl během všech svých letů se Snížkem napaden jediným ptákem, a teď hned dvakrát. Nepovažuji to za náhodu. Také flotila ve Velrybí zátoce se připravuje k vyplutí. Je to víc než osmdesát obrovských černých galeass. Mohli by na ně nalodit celou armádu. Každá loď pojme dvě stě nebo i víc válečníků.“

Elodrin se pokusil usmát, aby skryl svou sklíčenost. „Jsi si jistý, že Orgrim dorazil? Má přece své vévodství v Jiném světě.“ Vlastně o Fenrylových slovech nepochyboval. Chtěl jen získat čas, aby mohl ještě jednou zvážit své rozhodnutí.

„Omyl je vyloučen. Když letím se Snížkem, mám tak ostrý zrak, že bych dokázal každé jméno na této mapě přečíst ze vzdálenosti sta kroků. Je to Orgrim. Znám ho z Phylanganu. Byl to právě jeho šíleně smělý útok do srdce pevnosti, který zpečetil osud nedobytného skalního hradu. Musíme počítat s nejhorším.“

„Pochodující oddíly a hrátky s flotilou, to jsou všechno jenom zastírací manévry,“ prohlásil Elodrin. „Orgrim ví, že ho sledujeme. Chce nás zmást. Chce, abychom příliš brzy neodhalili jeho skutečné plány. A ponechává si otevřené různé možnosti. Flotila může napáchat určité škody stejně jako armáda pěti tisíc trolů. Chce touto strategií dosáhnout, abychom své už tak slabé oddíly ještě víc rozdělili. Co myslíš, jak silné jsou oddíly trolů, Fenryle?“

Hrabě rozhodil rukama. „Těžko říct. S muži, tvořícími posádky lodí, a s posilami u Mordštejnu to může být padesát tisíc válečníků. Jak jsem řekl, povolali už teď do zbraně všechna štěňata, která měla být zařazena mezi vojáky až příští jaro. Myslím, že chtějí rozhodnout válku už tuto zimu.“

„Jsem stejného názoru.“ Elodrin vzal krabičku ze slonoviny, ležící na stole, vyňal z ní poslední Emerellin dopis a položil ho doprostřed mapového stolu. „Královna nařizuje vyklidit Feylanviek.“

„V tom případě byly všechny strázně zbytečné,“ řekla Nardinel. „Všichni ti mrtví, ranění a navždy zmrzačení trpěli zbytečně.“

„Připravili jsme troly o dva nebo tři měsíce,“ řekla Yilvina chladně. „I Ollowainovi bylo jasné, že je to všechno, čeho můžeme dosáhnout. Navrhuji, abychom se dál drželi jeho plánů, vlákali troly do širých stepí Větrné země a odřízli je od zásobování. Země a zima se pak postarají o zabíjení místo nás.“

„Ollowain netušil, že budeme muset bojovat proti Orgrimovi,“ namítl Elodrin. „Vévoda Noční bašty prohlédne naši strategii hned ve chvíli, kdy se stáhneme. Až vyrazí do Větrné země, bude připraven.“ Povzdechl si. „A Emerelle mu to ještě ulehčuje. Nechává na každém obyvateli Feylanvieku, zda chce uprchnout před troly. Kdo tu zůstane a podrobí se, nebude potrestán. Její plán předpokládá, že se všichni válečníci stáhnou z Větrné země, Uttiky, Alvemeru, Měsíčních hor, Carandamonu, lesů u Albí hory a také z Arkádie. Veškerá tato knížectví a království mají být vydána napospas nepříteli. A každý, kdo tam žije, si může svobodně zvolit, zda se vzdá trolům.“

Na okamžik zavládlo nevěřícné mlčení.

„Nařizuje mi, abych se vzdal svého knížectví. Žádné tamější město se nepoddá trolům dobrovolně. V Alvemeru je pětkrát víc obyvatel, než jsme schopni odvézt na lodích. Nemluvě o tom, že není radno se plavit po moři za podzimních a zimních bouří. Když budeme bojovat, jsme v tom sami a nemůžeme počítat s pomocí. Co je ještě horší, královna mi výslovně nařizuje poslat každého válečníka do Srdce říše. Takže když se podrobíme její vůli, zůstaneme bezbranní.“ Elodrin chvíli mlčel, aby dodal následujícím slovům větší váhu. „Vzdávám se velení nad královninou armádou. Hned teď. Caileen, převezmeš velení nad oddíly?“

Hraběnka se na něj zaraženě podívala. Ještě stále se úplně nezotavila ze svého zranění u Mordštejnu. „Já nemůžu…“

„Jsi dobrá velitelka. A nechci, aby ses vydala stejnou cestou, kterou teď volím já. Protivím se královniným rozkazům. To znamená, že ztratím své knížectví, i kdybych navzdory veškerému očekávání nad troly zvítězil. Nastal čas vést jiný druh války. Když jsem to Ollowainovi před několika týdny navrhoval, pokáral mě. Bude to válka bez hrdinů. Válka bez lesku. Válka, kde se rekové změní ve vrahy. Ale jen tak mohu doufat, že uchráním svůj lid před troly.“

„I nadále ti dávám své meče k dispozici, kníže,“ pronesla Yilvina klidně. „To, co po tobě královna žádá, je bezectné. Spoléhám na to, že učiníš správné rozhodnutí.“

Elodrin se usmál. „Nebudu zapírat, že jsem doufal, že tě budu mít i nadále na své straně. Ty znáš krále Fjordlandu, viď? Pošlu tě k němu s důležitým poselstvím.“

„Ať už se bude bojovat čestně či nečestně, na konci jsou vždycky ranění, kteří si přejí, aby se nikdy nezapletli do války. I já půjdu s tebou, Elodrine.“ Léčitelka sklopila zrak, jako by se styděla za to, že neuposlechne Emerellinin rozkaz.

„I já půjdu…“ začala Obilee.

„Ne!“ Toho se Elodrin bál. Když už vzpoura jednou začne, bude se šířit stále dál. „Ne, Obilee! Jsi královninou důvěrnicí. Jsi v této místnosti jediná, kdo může doufat, že má na Emerelle určitý vliv. Nesmíš se k nám přidat. A ani ty ne, Caileen. Moje rozhodnutí ze mě dělá zrádce. Ztrácím právo velet oddílům Albenu. Nevzdávej se ho i ty! Tisíce dětí Albů budou prchat stepí a přes Měsíční hory, aby unikly trolům. Rozhodná velitelka jezdectva je možná dokáže uchránit nejhoršího. Alben tě potřebuje! Nesmíš už nadále zůstávat po mém boku!“

Caileen byla velmi bledá. „Emerelle se zřekla i mých zemí.“ Mezi obočím se jí objevila hněvivá brázda. „Ať si královna žádá, co chce, postarám se, aby byla pro troly cesta do Arkádie dlouhá a krvavá. Budu se držet Ollowainových plánů. A co bude s kentaury? Nemohou v žádném případě hnát svá stáda v zimě přes Měsíční hory. A i kdyby našli nějaký způsob, jak to provést, z čeho by jejich dobytek v Arkádii žil? Má snad spásat naše pšeničná pole? Kentauři nemohou utéct. Emerelle je doslova předhazuje trolům k sežrání!“

„Já půjdu do Carandamonu,“ prohlásil Fenryl. „Ani moji lidé nemohou utéct.“

„Možná královna chce, aby trolové rozdělili své oddíly a bylo je tak možné snadněji porazit,“ namítla Obilee. „Emerelle začala v Srdci říše shromažďovat novou armádu. A říká se, že se do ní žene spousta válečníků, když teď trolové posílají krvežíznivé přízračné psy na každý knížecí dvůr, který se jim nechce podrobit.“

Ale žádný přízračný pes nemůže zničit půltucet knížectví, jako to udělala Emerelle škrtnutím pera, pomyslel si Elodrin. Uprchnout bylo pro mnohé jednoduše nemožné a vzdát se trolům znamenalo vydat se na milost a nemilost řezníkům. Svým rozhodnutím poskytla Emerelle nepřátelům zásoby, které potřebovali, aby mohli rychle postupovat vpřed. Jediné, co teď zbývalo, bylo zasáhnout Orgrima tam, kde byl nejzranitelnější. Kdyby se zase vzdal velení, hodně by tím získali. A Elodrin byl pevně rozhodnut přesně toho dosáhnout.

NEZFORMOVANÝ ŽIVOT

Elija byl překvapen, jak těžce Ganda přijala elfův osud. Když se vrátila z výletu s Nikodemem a ostatními, byl její nářek a pláč slyšet po celém táboře. Její slzy jako by neměly nikdy vyschnout. Zatímco Elija poslouchal její bědování, uvědomil si, jakou úžasnou příležitost mu Ollowainův stav nabízí. Poslal Nikodema pro Gandu. Bude lepší, když si promluví mimo elfův doslech.

Elija poodešel kousek stranou od stáda. Stál teď u staré buvolí lebky a hleděl k severu. Na nebi se rýsoval temně šedý pás mraků. Jizva na levé paži ho svědila. Zima přijde letos brzy. A bude velmi drsná.

Sledoval, jak se Ganda a Nikodemus brodí vysokou trávou. Lutinka na sobě měla úzké kalhoty a světlou košili, k tomu krátkou vestu. V šatech svého lidu vypadala dobře. Za všechna ta léta, co byla pryč, jako by o jediný den nezestárla. Byly doby, kdy do ní byl hluboce zamilovaný. Nedopustí, aby se ty city vrátily. Potřeboval jasnou hlavu. Svět se chystal proměnit. Brzy bude tyranie elfů svržena. Nesmí se nechat rozptylovat svými pocity!

„Volal jsi mě?“ Gandin hlas zněl nezvykle chraptivě.

„Nikodeme, nech nás, prosím, o samotě.“ Počkal, až bude bratr z doslechu. Ganda si zkřížila paže na prsou. Oči měla celé zrudlé pláčem.

„Mrzí mě, že ti ten elf způsobuje takový žal. Co je s ním?“

„Odkdy se staráš o osud nějakého elfa?“

„Ach, Gando! Je součástí mého stáda. Musím vědět, co se mezi mými lidmi děje. Zapomeň na chvíli na naše spory a prostě mi řekni, co se stalo.“

Podezíravě si ho změřila, pak ale zvítězila její potřeba mluvit nad pochybnostmi o jeho upřímnosti. „Myslela jsem, že je mu líp. Probral se. Mluvila jsem s ním. Nikdy bych si s Nikodemem nevyjela, kdybych tušila…“ Zajíkla se. V očích se jí leskly slzy. „Já… zotavoval se. Neměla jsem ho opouštět.“

Elija ji objal paží kolem ramen. „Nic si nevyčítej, Gando. Je zázrak, že vůbec ještě žije. Při tak těžkém zranění hlavy se nedá očekávat, že… že nebudou žádné následky.“

„Ale zdálo se, že se úplně uzdravuje.“

„Jak se mu teď vede?“

Ganda se ztěžkla nadechla a utřela si slzy. „Na nic si nevzpomíná. Zpočátku to dokonce vypadalo, že mě ani neslyší. Nerozumím tomu. Než jsem odjela, ještě jsem se s ním bavila.“

Do očí jí znovu vhrkly slzy. Její plačtivost Eliju čím dál víc zlobila. Taková kdysi nebývala! „Ale teď mluví.“

„Ano, ale jenom koktavě, jako by musel každé slovo vysvobozovat ze žaláře hluboko ve své paměti.“

Elija cítil, jak se mu svírá žaludek. Domníval se, že po pohledu do jedné z knih Grobhäma Ploga nezbude z oběti víc než tělesná schránka.

„Už neví, kým býval. Ani neví nic o světě. Je jako dítě. Jako novorozenec, jenomže umí mluvit.“

Velitel se poškrábal za uchem. „A co říká, když mluví?“

„To je právě to! Na nic si nevzpomíná. Dokonce ani na své jméno nebo původ. Netuší, že mě už kdysi viděl. A zdá se, že mu nahání strach, že nevypadá jako já.“

Elija se musel přemáhat, aby se neušklíbl. „Vyprávěla jsi mu hodně o jeho minulosti?“

Zavrtěla hlavou. „Jak bych mohla? Skoro nic o něm nevím.“

Elija se na ni soucitně podíval, v duchu ovšem jásal. Elf, který si nepamatoval nic o sobě ani o uspořádání světa. S tím se dalo ledacos počít!

„Je jako mrtvý,“ řekla Ganda. „Jako by mu uřízli hlavu. Ollowain už není. Jediné, co z něj zůstalo, je prázdná schránka.“

„Tak nesmíš uvažovat! Myslel jsem, že ho miluješ…“

Ganda se na něj vyděšeně podívala. Na chviličku vypadala jako děvčátko, které nachytali při nějaké lotrovině. Pak se opět ovládla. „Už jsem ti přece říkala…“

„Nic na mě nehraj, Gando!“ vyjel na ni. „Myslíš, že jsem slepý? Tak jsi o něj bojovala. A nikdy jsem neviděl lutinku tak truchlit… Uloupil ti srdce. A teď je jeho paměť pryč. Jenže tvé city tady pořád jsou.“

Polkla, chtěla něco říct, ale nedostala ze sebe ani slovo.

„Gando, jsem tvůj přítel. Copak nevidíš, jakým darem tě osud obdařil? Neříkej mu nic o jeho minulosti. Nevykládej mu o tom, jací jsou elfové. Ani slovo! Mám ti něco prozradit o tom Ollowainovi, do kterého ses zamilovala? Nikdy by tvou lásku neopětoval, protože jsi jenom lutinka. Možná to byl skvělý chlapík, ale svou povýšenost nad koboldy nasával už s mateřským mlékem. Nikdy by nemohl překročit svůj stín. Ale to teď už neplatí. Je svobodný. Je jako nepopsaný list. Můžeme ho zformovat do podoby, v jaké bychom chtěli elfy mít. Bez předsudků a povýšenosti. Můžeš mu umožnit poznat svět. Vysvětlit, že se nikdo nerodí k tomu, aby někomu sloužil. Stejně jako se nikdo nerodí vladařem. Chop se této úžasné příležitosti. Jsem si jist, že si znovu získáš jeho srdce… Ne. Získáš ho poprvé, protože teď v tobě uvidí jen Gandu, a ne lutinku, které se nedá věřit.“

Tvářila se nerozhodně. „Nepodvedu ho tím?“

„Jak můžeš mluvit o podvodu? Věnuješ mu dar. Nech ho zjistit, jaké to je žít bez sluhů. Jakmile opět nabude sil, ať s dětmi sbírá výkaly ještěrů. Ať si odpracuje jídlo a postel. Vychovej ho jako jednoho z nás.“

„Ale on přece není jedním z nás.“

Elija se zasmál. „Myslím, že nejdřív se musíš od svých zkostnatělých představ osvobodit sama. Ještě pořád jsi to nepochopila, Gando. On si na nic nepamatuje. Je nepopsaný list. Ollowain je mrtvý. To ty rozhoduješ, kdo se teď narodí.“

„Není to nesprávné?“

„Je nesprávné být jako my? Pokud to nechceš udělat pro sebe, udělej to pro naši věc. Elf, který myslí a cítí jako lutin! A navíc takový, jehož slovo má mezi jeho lidmi váhu. I když je jeho rozum pryč, ještě pořád vypadá jako Ollowain. Budou mu naslouchat, protože je elf. Přijmou z jeho úst pravdy, které bychom nikdy nesměli vyslovit. Chápeš, jaký je to dar? Díky němu se rozplynou hranice mezi pány a kmány. Elf, který se upsal Rudým čapkám!“ Sevřel jí paže. „Gando, pochop přece, jaký poklad máme v rukou!“

„Možná jsem příliš smutná a vyčerpaná, než abych poznala zázrak, který mě potkal,“ pronesla klidně. „Máš pravdu, milovala jsem ho. Navzdory zdravému rozumu.“ Melancholicky se usmála. „Tak to asi bývá s láskou. Jistou dobu jsem ho i nenáviděla…“

„Nemyslíš, že v něm teď můžeš znovu probudit to, co jsi na něm milovala? Teď ale nezatížené jeho předsudky?“

„A jestli jsem ho milovala proto, že se mnou navzdory svým předsudkům k našemu lidu zacházel jako pravý rytíř?“

Elija zasténal. „To je přece šílené. Přemýšlíš příliš komplikovaně. A k čemu je truchlit po něčem, co už je navždy ztraceno? Hleď do budoucnosti! Mysli na to, co můžeš získat. Co může Ollowain darovat celému tvému lidu, když ho vychováš podle našich představ.“

„Děkuji ti za pochopení. Nejspíš máš pravdu. Odpusť mi, jestli vyvádím jako plačtivá stará panna. Pomůžeš mi s ním?“

„Můžeš za mnou kdykoli přijít.“

Naklonila se a spěšně ho políbila. „Děkuji. Špatně jsem tě odhadla, Elijo.“

Vydala se zpátky ke stádu. Velitel za ní hleděl a byl zaskočen protichůdnými pocity, které se v něm svářily. Její polibek a vděčnost se ho dotkly do hloubi duše. Cítil se jako mizera, protože ji zneužil. Nikdy jí neřekne, co se Ollowainovi ve skutečnosti přihodilo. Jak ho zavraždil, z těch nejnižších pohnutek. Co ho to teď napadá! Ollowain byl významný elf! A znamenal velké nebezpečí! Musel ho odstranit, aby neohrozil nový světový řád. A teď mu elf patřil v míře, jakou si nedokázal představit ani v nejsmělejších snech.

TANEČNÍK VE SNĚHU

Kadlin odstrčila Björnovu ruku stranou a opatrně vstala z postele. Kamenná podlaha byla ledově studená. Rychle vklouzla do šatů a vykoukla skulinou v dřevěných okenicích. Brzy bude svítat. Byla zvědavá, zda bude stavitel opět tančit. Tenhle Gundaher byl zvláštní, uzavřený chlapík. Cizinec, který kdysi dávno přišel z jihu. A i když byl dobrý králův přítel, cizincem zůstal. Jeho obratnost a zanícení daly vzniknout pevnosti v průsmyku. Věděl všechno o kameni a jak se z něj zhotovují úžasné stavby.

Kadlin opatrně otevřela dveře. S úsměvem se zadívala na Björna. Už se skoro úplně zotavil z boje se sněžným lvem. A byl úžasný milenec. Kdyby jen nebylo jeho otce! Vévoda Lambi o ní mluvil špatně, kde se jen dalo. Nazýval ji děvkou, která se vkradla jeho synovi do postele. A to, že u této postele noc co noc bděla, dokud nebylo Björnovi lépe, si vykládal jako pokrytectví.

Když na tu ošklivou zrůdu pomyslela, vzedmul se v ní prudký hněv. Na „Lambiho bez nosu“, jak mu mnozí muži říkali, se skoro nedalo dívat.

Kadlin pospíchala po schodech nahoru na ochoz. Pod nohama jí skřípal zledovatělý sníh. Každý večer mrzlo, i když podzim teprve začal. Už to nebude trvat dlouho a zpola dostavěný hrad bude odříznut od údolí. Až přijde zima, budou cesty pohřbeny pod masami sněhu. Pak nastanou tady nahoře velmi osamělé časy.

Když přišly mrazy, poslal král většinu dělníků domů. Zůstalo jen několik kameníků. Opracovávali pod Gundaherovým dohledem kameny, které budou zapotřebí na jaře. Jakmile začalo mrznout, zakázal Alfadas stavět další zdi. Kadlin to považovala za hloupou pověru. Proč by mělo záležet hradbám a té šedivé břečce, kterou nechával král namíchat a již nanášeli mezi kameny, na tom, jestli je horko nebo řezavá zima? Přitom jinak Alfadas nebyl nijak zvlášť pověrčivý člověk…

Kadlin se zasmála. Co vůbec o Alfadasovi věděla! Byla obyčejná lovkyně. Krále zahlédla vždycky jen z dálky. Ale měla ho ráda. Kéž by se jenom netvářil často tak smutně! Učinit ho šťastným zjevně přesahovalo Silwyniny síly. Od chvíle, kdy Kadlin opustila údolí, se jí elfka vyhýbala. Dívka si to neuměla vysvětlit. Během jejího dětství v osamělém údolí představovaly Silwyniny návštěvy vyvrcholení roku. Elfka ji s sebou brávala na lov a byla mnohem méně přísná než Kalf. Učila Kadlin a její sestru, malou Silwynu, běhat v korunách stromů a pohybovat se ve sněhu tak obratně, že skoro nezanechávaly stopy. Seznámila je s léčivými účinky bylin, kůry a listí a vlastnostmi zvířat. A uměla vyprávět úžasné příběhy. Alfadas musel být velmi zvláštní muž, přestože byl nešťastný, i když měl Silwynu po boku. Kadlin bývala vždycky šťastná, jakmile byla se Silwynou, a když se teď elfka chovala, jako by se neznaly, velmi ji to trápilo. Toužila po jiném jméně nebo alespoň jiné barvě vlasů. Silwyna jí vyprávěla o mrtvé králově dceři a jak moc se jí Kadlin podobá. Pro krále asi muselo být velmi těžké stále ji vídávat ve zpola dokončeném hradě. I ona se mu začala vyhýbat, kdykoli to bylo možné.

Ani její otec se tu necítil dobře. Kalf nevynechal jedinou příležitost, aby vyrazil na lov a opustil hrad. Kadlin nechápala, proč se všichni chovají tak podivně. Nejspíš byla příliš hloupá, aby chápala zákonitosti královského dvora. V duchu se usmála. Všechno tohle jí bylo jedno, dokud se mohla každou noc vplížit do Björnova pokoje. Bylo příjemné nemuset jako jediná žena nocovat spolu s ostatními lovci. Zpočátku si muži mysleli, že před ní musí vést hloupé řeči, ale po několika rvačkách si dávali aspoň v její přítomnosti pozor na jazyk.

Kadlin spěchala po ochozu k jižní rohové věži. Byla hrdá na úžasnou práci, kterou tady všichni na jaře a v létě odvedli. Přední hradební zeď, blokující skoro polovinu průsmyku, byla dlouhá víc než sto kroků. Měla dvě mohutné rohové věže a bránu s věží, vysokou víc než dvacet kroků. Nikdy by si nepomyslela, že je možné postavit něco tak vysokého. Gundaher dokázal opravdu zázraky. Nejspíš neměli nikde na světě tak vysokou věž. Určitě to udělalo velký dojem i na troly a budou se v budoucnu průsmyku vyhýbat.

Kadlin si vzpomněla na trola, který jí a Björnovi zachránil život. Bylo velmi nespravedlivé, že dostal místo odměny za svůj čin šíp do hrudi. Přála si, aby se s ním mohla ještě někdy setkat a říct mu, co si o tom myslí. Možná by se dalo dokonce žít s troly v míru, pokud byli i ostatní jako Brud. Od setkání s ním ji neustále pronásledoval zlý sen. Byla polapena s mnoha troly ve velké jeskyni. A od vchodu slyšela vytí strašlivé bouře. Byla jí zima, i když ji jeden z obrů se šedou kůží kolébal v náručí. Trol s ozdobnými jizvami na prsou. U ohně seděla Asla s Kalfem. Měli takový strach, že se neodvažovali říct jediné slovo, ba ani zvednout zrak.

Gundaher vyšel ze zpola dostavěné pevnosti branou ven a kráčel teď podél hradeb k jihu. Kolem ramen si přehodil těžký modrý plášť. Na okamžik se zadíval nahoru na cimbuří. Předevčírem ji na hradbách objevil, ale neřekl ani slovo. Věděl, že ho pozoruje.

Na východě se mezi horami objevil tenký stříbrný proužek. S ním dorazil i ledový vítr. Kadlin s úžasem sledovala, jak bouřlivý vichr sfoukává z vrcholu hory, tyčící se nad průsmykem na jihu, široký praporec jemného sněhu. Vypadalo to, jako by chtěl příkrou skálu oloupit o její bílý závoj.

Gundaher odložil plášť. Začal se protahovat a poskakovat na místě. Podivný chlapík, ten stavitel. Pak se uklonil směrem ke stříbrnému pruhu na obzoru.

Kadlin se postavila na špičky a předklonila se co nejdál přes okraj pevnostní zdi.

Gundaher teď zvedl natažené paže nad hlavu, takže se dotýkaly dlaněmi. Stavitel byl tělnatý muž s krátce zastřiženou bradkou. Muselo mu být asi čtyřicet; vlasy mu už začínaly řídnout. Přesto se pohyboval podivuhodně obratně. Teď skočil doprostřed plochy s netknutým sněhem. Od Maga se Kadlin dozvěděla, že se stavitel vydává každou zimu s prvním ranním světlem ven na sníh, aby tam tančil. Byl cizincem a vlivným dvořanem. Nikdo se ho nikdy nezeptal, proč to dělá. Kolovala spousta pověstí. Většina lidí se domnívala, že Gundaher tímto způsobem uctívá boha zimy své vlasti.

Kadlin věděla, že musí existovat jiný důvod. Opouštěla Björnův pokoj vždy ještě před svítáním. Přitom si všimla stavitelových ranních procházek. A jeho podivných tanců. A poznala jeho tajemství, alespoň část. Nejspíš by ho mohla pozorovat celá hradní posádka a nikdo by neviděl to co ona. Možná kromě Silwyny…

Lovkyně si vzpomněla na ono dávné léto, kdy Silwyna učila ji i sestru kněžské runy. Neustále obě na elfku naléhaly, aby je naučila čarovat. Věděli, že je to magie, když Silwyně není ani v nejkrutější zimě chladno nebo když elfka běhá po větvích tak tenkých, že by sotva unesly veverku. A chtěly být stejné jako ona. Ale stále znovu a znovu selhávaly. Přesto nepolevily a úpěnlivě elfku prosily, aby je zasvětila do umění spřádat kouzla.

Kadlin si dobře vzpomínala na večer u jezera, kdy seděly všechny tři v měkkém písku a probíraly nemilé téma. Silwyna tehdy prohlásila, že slova jsou jako vítr. Sotva je vyslovíme, zmizí a žijí dál v našich vzpomínkách už jen jako ozvěna. Ovšem stejně jako ozvěna deformuje slova, která vykřičíme do skalní soutěsky, pokřivují slova i vzpomínky, a to je zlé, protože polovina lží na světě má své kořeny právě v těchto falešných vzpomínkách.

Jako vždycky, když elfka vyprávěla, jí obě děvčátka visela na rtech. Přednesla jim veselý příběh o Luthově knězi, jenž si vzal do hlavy, že vymyslí kouzlo, které by mu umožnilo polapit vítr. Jeden zcestovalý kupec mu totiž kdysi vyprávěl, že je vítr ve skutečnosti neviditelný kůň, který utekl Firnovi, bohu zimy. Kněz doufal, že si Firna nakloní, když toho koně chytí, a chtěl se pokusit boha přemluvit, aby sesílal na Fjordland mírnější zimy.

Věnoval pokusu chytit neviditelného koně celý život, ale jediné, co se naučil, bylo utkat kouzlo, které mu umožňovalo chytit slova. Vynalezl kněžské runy.

A toto kouzlo se obě dívky onoho léta naučily. Bylo to jediné kouzlo, které jsem kdy zvládla, pomyslela si Kadlin lítostivě. Vzpomínala, jak malovaly hůlkami do písku a zuhelnatělými větvemi na kousky březové kůry. Byly tím úplně posedlé. A otec s matkou je jen s údivem pozorovali. Kalf měl dokonce někdy strach. Jednou jim velmi vyhuboval za to, že vyřezaly runy do stropního trámu − bál se, že značky nakonec ještě přivolají zlé duchy.

Protože byly obě malá děvčátka, nestačilo jim znát písmo. Jednoho dne objevily, že runy vypadají úplně jinak, když podrží popsaný kousek březové kůry za bezvětrného dne nad nehybnou hladinou jezera. Napodobovaly tyto symboly, až v tom byly tak dobré, že bylo třeba přidržet text nad vodou, aby ho bylo možné správně přečíst. Toto nové kouzlo, jak polapit slova, které patřilo jen jim dvěma, nazvaly vodními runami. A těmito vodními runami psal Gundaher!

Kadlin se skutečně vyděsila, když to poznala. Stavitel ukradl něco, o čem byla pevně přesvědčena, že bude až do skonání světa patřit jen jí a její sestře. Jeho velká chodidla vtiskovala vodní runy do neposkvrněného sněhu. A když Gundaher jeden znak dokončil, udělal taneční skok, aby o kousek dál začal psát další vodní runu. Každý den napsal do sněhu jen jednu či dvě.

Kadlin ho pozorovala. Na okamžik se zahleděla na bránu s věží. Samozřejmě byl i Gundaher kouzelník. Kdo jiný než kouzelník by dokázal postavit tak mohutnou věž! Bylo v něm i něco z kněze − klidné způsoby a všechno to vědění, kterým disponoval. Tolik tajemství přece může znát jen ten, kdo je bohům blíž než ostatní smrtelníci!

Gundaher udělal poslední skok a pak se vydal ke svému plášti, ležícímu ve sněhu.

Á Z í − vytiskly jeho nohy do sněhu. PŘÍTEL ODCHÁZÍ. To bylo jeho poselství. Teď bylo úplné. Kadlin svraštila čelo. Co tím chtěl Gundaher říct? Počítala s tajemstvím. S něčím, z čeho by člověku tuhla krev v žilách. Ale tohle… Takové zklamání. Přítel odchází. Chtěl si z ní snad Gundaher udělat legraci? Napsal to jen proto, že věděl, že ho Kadlin pozoruje?

Stavitel se opřel o hradní zeď. Obě ruce si přitiskl ke spánkům, jako by ho hrozně bolela hlava. Opravdu nevypadal dobře.

Kadlin přeběhla ochoz a pospíchala po příkrých kamenných schodech dolů. Když zahýbala z brány ven, blížil se už Gundaher k ní. Rukou opatrně šátral po zdi. Oči měl zavřené. Pravačkou si třel čelo.

„Můžu ti pomoct, staviteli?“

Zamžoural na ni. „Nech mě být!“

„V kuchyni už musí mít hotové první chleby. Když se trochu najíš a napiješ, bude ti líp.“

Vyrazil ze sebe suchý smích, připomínající krákání havrana. „Ano, vážně? Takže ty jsi léčitelka.“

„Mohla bych ti i uvařit odvar z vrbové kůry.“

Znovu na ni zamžoural. Zjevně mu způsobovalo bolest už jen otevřít oči. „Ty se vážně vyznáš, děvče. Odpusť, myslel jsem, že jsi jenom děvka vévodova syna.“

„V tom případě bych byla v nejlepší společnosti. Říká se, že jeho matka taky bývala děvka.“

„Naslouchání asi nepatří k tvým největším přednostem. Jeho nevlastní matka bývala děvka. Ale lidi bychom neměli posuzovat podle toho, čím bývali, nýbrž podle toho, čím jsou teď.“ Opřel se o zeď a znovu si přitiskl ruce na spánky.

„A k tvým přednostem nejspíš nepatří koukání. Jinak bys možná poznal rozdíl mezi děvkou a lovkyní, která to s tebou myslí dobře.“

„Hrozí mi teď, že mě srazíš k zemi?“

„Možná mám své chyby, staviteli. Ale nemlátím do kupy hnoje. Klidně si tu zůstaň a zdechni ve sněhu. Nedivím se, že tví přátelé odcházejí!“ Otočila se a vstoupila do chodby brány.

„Počkej!“

Ať mi vleze na záda! „Slyšíš mě, zdi? Řekni svému staviteli, že nemlátím do kupy hnoje a ani s ní nemluvím!“

„Mrzí mě to, děvče. Když mám tyhle bolesti, říkám někdy věci, kterých později lituju.“

Kadlin šla dál. „Doufám, že lítost bude příjemnější společnice než já.“

„Prosím! Řekni mi, jak jsi to myslela s tím přítelem. Prosím! Vážně mě to mrzí. Tak dlouho jsem na tebe čekal, až jsem oslepl.“

„Nemyslím, že si může stavitel dovolit společnost děvky vévodova syna. Každý můj úsměv by tě stál liščí kožešinu. A kdybych tě měla vyslechnout… U bohů, myslím, že za to bys mi už musel darovat koně z královských stájí. Možná jsem lehká holka, ale určitě ne levná.“ Kadlin se jejich hádkou čím dál víc bavila. Tak dobře se nepobavila už od chvíle, kdy její sestra odhalila ten malý flirt s rybářem a začala se obávat o vlastní dobrou pověst.

„Zatraceně, vždyť jsem se přece omluvil! Co ode mě ještě chceš?“

„Možná věž, která by nesla mé jméno?“ Zastavila se a čekala, až ji stavitel dohoní. U levé nosní dírky mu visela velká kapka krve.

„Odpusť mi. Už nejsem zvyklý jednat se ženami.“

„Pochybuji, že se můžeš u královy tabule chovat tak sprostě. Takže si vymysli lepší výmluvu.“

„Co říkáš na pravdu? Když mě přepadnou bolesti, jsem nejraději sám. A bohužel nejsem někdy příliš vybíravý při volbě prostředků, kterými si chci zajistit klid.“ Potáhl nosem a vyplivl do sněhu krev. „Konečně se setkám s někým, kdo umí přečíst ty znaky, a zaženu ho. Jsem opravdu prokletý!“ Pomrkával a jen s námahou držel oči otevřené. Na tváři mu stál ledový pot. Byl popelavě bledý a Kadlin dostala strach, že by se mohl každou chvíli zhroutit.

„Máš přece svůj pokoj. Promluvme si tam, staviteli. Myslím, že si potřebuješ trochu odpočinout.“

„Nejsem nemocný,“ naježil se. „Nepleť se. Mluvení bude to, co mě zabije, když neudržím jazyk na uzdě.“

Zjevně je trochu blázen, pomyslela si Kadlin.

„Pojď se mnou do mého pokoje. Čekám už na tebe spoustu let. Mám pro tebe dárek.“

Lovkyně se zahleděla k oběma strážným na severním konci zdi. Pozorovali ji. Věděla, že si o ni lidé otírají hubu. Když teď zmizí s Gundaherem, sotva se vykradla z Björnovy komnaty, postará se o dost drbů na dlouhé zimní večery. Zůstala stát. „Co je to za přítele, který odchází?“

Gundaher zavrtěl hlavou. „Přemýšlíš špatným směrem. S tím poselstvím je to stejné jako s runami. Musíš ho otočit.“

Kadlin nenáviděla hádanky. Její sestra měla obdivuhodný dar je řešit. Ona sama vždycky špatně pochodila, když se je Silwyna snažila bavit záhadnými příběhy. „Takže tvůj přítel přijde?“ zeptala se trochu otráveně.

„Musíš to otočit ještě víc.“ Stavitel zasténal. „Ale nevyslov to!“

„Přítel odchází,“ zamumlala tiše. Uměla si lépe uspořádat myšlenky, když si pro sebe tiše hovořila. „Takže…“ Gundaherův utrápený pohled ji přiměl, aby se odmlčela. Bělmo jeho očí bylo protkáno rudými žilkami. Z nosu mu opět tekla krev.

Kadlin se na něj vyděšeně podívala. Opak znamenal: Nepřítel přichází! „Sem?“

Stavitel zavrtěl hlavou. „V mém pokoji… Pojď!“

Podepřela ho a dovedla k zadní straně dlouhého domu. Jeho pokoj ležel nedaleko od Björnova. Když zahnuli za roh domu, viděla, jak strážní na hradbách dávají hlavy dohromady.

Ze stavitelovy komůrky jim vyrazil vstříc dusný vzduch. Byl cítit starým potem a lampovým olejem. Z nízkého stropu viselo na řetězech několik olejových lamp, nad nimiž se na světlém dřevě rozprostíraly černé skvrny od sazí. Stěny byly vybílené. Byla to jediná místnost, kde si dal někdo takovou práci. Ale tato námaha byla marná. Bílou barvu úplně potlačila záplava obrazů. Většina byla provedena jen kouskem uhlí. Byly to grimasy. Staré, vpadlé tváře. Široce otevřená ústa. Oči obrácené v sloup. Mezi tvářemi bylo vidět mladého muže. Jen na něj použil kreslíř barvu. Postava na sobě měla dlouhou modrou kutnu a stála vedle spáleného stromu.

Kadlin bylo nápadné, jak se mezi obrazy stále znovu vynořuje především tvář staré ženy. Lovkyně vstoupila, ale ať se vydala kamkoliv, měla dojem, že ji oči té ženy pořád pozorují. Na rozdíl od jiných tváří hleděla přímo na každého, kdo prošel dveřmi.

Pokoj byl velmi střídmě zařízený. Na nízké posteli ležela přikrývka z ovčí kůže. Na stole bylo úhledně srovnáno několik štětců. Seřazeny v šiku tam stály plytké misky. V některých ještě ulpívaly zbytky barvy. Na desku stolu byl tenkými špendlíky připíchnut arch pergamenu. Vedle ležela krabička z ohmatané kůže.

„Nezodpovím ti žádné otázky,“ řekl Gundaher popuzeně. „Jsi první, kdo směl vkročit do mého pokoje, a byl bych ti vděčný, kdybys nikomu nevyprávěla o tom, co jsi tady viděla.“ Přistoupil ke stolu, popadl krabičku a podal ji Kadlin. „Můj dárek pro tebe. Básník by řekl, že obsahuje popel mého minulého života. Mariotte tam…“ Smutně potřásl hlavou. „Nemůžu ti vyprávět, co se stalo. Ale přiblížíš se té hrůze tak blízko, jak to jen jde, aniž bys sama byla na Mons Gabino. Něco se ti vyjeví okamžitě. Jiné věci jsem nepochopil za celých patnáct let ani já. Možná najdeš někoho, kdo ti bude umět vysvětlit události, které mě sem zahnaly. Události, které mě dodnes v noci pronásledují.“ Ukázal na stěny. „A dokonce ani ve dne nejsou ti ztracení daleko.“

„Ale…“

Gundaher zasyčel a přitiskl si ukazováček ke rtům. „Ne! Žádné otázky.“ Náhle začal opět těžce dýchat a chytil se za hlavu. „Otevři sponu na straně knihy. Podívej se na to. A teď jdi! Snáším bolesti lépe, když jsem sám.“

Kadlin vycouvala dveřmi ven a bláznivý stavitel je za ní okamžitě zavřel. Ulevilo se jí, když pokoj opustila. Zvědavě si prohlížela do kůže vázanou krabičku. Tohle tedy byla kniha. Slyšela o nich vyprávět, ale nikdy si nedovedla představit, jak taková kniha asi vypadá.

Opatrně odsunula palcem bronzovou sponu. Pak otevřela desky. Hleděl na ni ženský obličej. Žena měla barvy vlasy pšenice a hezké, smyslné rty. Byla to snad ona Mariotte, o které hovořil Gundaher? V pozadí viděla budovu na strmé hoře. Asi hrad. I když nevypadal zvlášť nebezpečně, byl přesto obklopen kamennou zdí.

Kadlin listovala dál. Obrázky zachycovaly skupinu mužů a žen, kteří na hradě zjevně žili. Všichni na sobě měli stejnou dlouhou modrou kutnu jako postava na stěnách Gundaherovy komůrky. Pak se objevil muž, kterého viděla u Gundahera. Byl přátelsky přivítán.

Kadlin prolistovala knihu už z poloviny a ještě stále neobjevila jediný runový znak. Ale od chvíle, kdy se objevil host, se obrázky zhoršovaly. Vypadaly, jako by vznikly ve velkém spěchu. Poněkud zklamaná ze svého pokladu listovala Kadlin dál − a objevila tu hrůzu.

POSTUP ZAČÍNÁ

DŮVĚRNÁ ZPRÁVA! UTAJENÍ NEZBYTNÉ! PŘÍSTUP POUZE SE SOUHLASEM KRÁLOVNY!

„…podzim už pokročil, když pochod trolů započal. Jen nemnoho obyvatel Feylanvieku uposlechlo královnin rozkaz a opustilo město. Myslím, že mnozí z těch, kteří zůstali, si nedokázali představit, že bylo jejich město opravdu vydáno bez boje. Až do poslední chvíle jsem držela se zadním vojem jízdy pozice. Byla jsem uvězněna mezi svými rozkazy a vojenskou nezbytností co nejvíce ztěžovat pochod nepřítele. Rozhodla jsem se jednat proti královně…

Poslední elfové, kteří opouštěli Feylanviek, zapálili dlouhé domy u Miky. Stalo se to ve chvíli, kdy už první trolové překonávali řeku. Dobyvatelé by se zmocnili zásob, jak nařizuje logika války. Potřebovali všechny potraviny, aby dostali své obrovské vojsko přes rozlehlou, nehostinnou step. Nemohla jsem přece vědět, co se bude dít v Talsinu. Byla jsem přesvědčena, že postupuji správně. Bylo mi jasné, že Feylanviek bude celou zimu odříznut. Dokud tam budou vládnout trolové, nedorazí žádná loď z Vahlemeru a žádný kmen kentaurů nepřižene svá stáda na městská jatka.

Královna mě později přinutila, abych si přečetla hlášení. A musela jsem navštívit ty, kteří přežili. Onoho dne, kdy jsem nařídila založit požáry, jsem si nedovedla představit, k čemu může vést hlad. Všechny ty otevřené hroby a vraždy těch, co byli příliš zesláblí, než aby si dokázali ochránit tu trochu masa, kterou dosud měli na kostech… Děti Albů děsí kanibalismus trolů. Jen nemnozí tuší, jak tenká je hranice, která nás od nich odděluje. Vůbec jsem nepomyslela na obyvatele města, jehož hostem jsem tak dlouho byla. Myslela jsem jen na zimní válku ve stepi, která nás čeká.

Čtyřicet mil jižně od Feylanvieku shromáždil Orimedes těch pár kentaurů, které mohl povolat do zbraně. Kníže Větrné země byl ochoten vzdát se pronásledování svého syna teprve ve chvíli, kdy už armáda trolů dorazila k ruinám Jerashe.

Domnívali jsme se, že jsme v bezpečí, neboť jsme vycházeli z toho, že plenění ve Feylanvieku vojsko trolů aspoň o den zdrží. Ale Orgrim válčil jinak, jak jsme se měli ještě mnohokrát přesvědčit. Takže když se z ranní mlhy vynořili trolové a obklíčili náš tábor, byli jsme naprosto zaskočeni. Nikdy předtím jsem nezažila tak zoufalý a krvavý boj. A nikdy jsem neviděla umírat tolik mužů, aby dostali do bezpečí někoho zasvěceného smrti…“

Dvaatřicet doznání,

od Caileen, hraběnky z Dorienu,

rukopisná zpráva, královský archiv

KLAVES

Nesl těžký plátěný pytel, připevněný širokým koženým řemenem na rameni. Hnědá, uschlá letní tráva byla potažena jemnou vrstvou jinovatky. Tráva vrzala, jak po ní běžel a pátral po ještěřích výkalech. Byla mlha. Stádo vyrazilo na cestu už před svítáním. Ganda ho vzbudila velmi brzy. Vždycky na něj byla hodná. Měl ji rád. Dnes ráno mu posypala šedavou krupičnou kaši hnědým práškem, takže chutnala mnohem líp.

Klaves nastražil uši do mlhy. Výkřiky utichly stejně jako pronikavé řinčení kovu. Cítil, jak ty zvuky velké ještěry zneklidnily. A také jemu se v břiše usadil ledový, bodavý pocit. Tam v mlze se muselo stát něco strašného.

Ganda byla dnes ráno neklidná. Věděla, že se ten hluk objeví?

Kouřící hromada hnoje ho vytrhla ze zamyšlení. Klaves poklekl. Výkaly Srpkolímce poznal podle pachu. Ale tyhle pocházely od samce, ne od samice. Prohlížel si nestrávená stébla trávy, třpytící se v tmavé směsi. Měla barvu slunečních paprsků. Někdy si představoval, že ještěří žerou sluneční paprsky. A když večer přihazovali suchý trus do ohně, uvolňovali tím sluneční teplo.

Klaves ponořil prsty hluboko do hromádky. Byla příjemně měkká a teplá. Oběma rukama naházel svou kořist do plátěného pytle. Pak vyskočil. Řemen na rameni ho tlačil do starých ran na hrudi. Po celém těle měl rudé podlitiny, které jen pomalu bledly. Ganda ani ostatní mu nechtěli říct, co se mu stalo. Když se protahoval, bodalo ho v rameni a v hrudi. A někdy ho přepadla bolest hlavy, jako by se mu ve vlasech usadil havran a kloval ho do holého místa na hlavě.

Klaves zrychlil. V mlze rozeznával starého Tlustokožce. Zvíře mělo na zádech připevněn sušák, na který bylo třeba trus rozložit. Teprve když byl úplně tvrdý a drobivý, dal se hodit do ohně.

Klaves obratně vyšplhal po provazovém žebříku nahoru, zatímco Tlustokožec klidně dusal dál. Vysypal trus na jednu z pletených rohoží s vysokými, zesílenými okraji, které byly napnuty mezi mřížovím z tenkých latěk, jež se zvedalo ze zad ještěra jako ostny. Pečlivě hnědozlatou hromadu rozprostřel, aby mohl trus rovnoměrně uschnout.

„Hej, hnojaři! Slez dolů, potřebujeme tě.“

Klaves se zmateně rozhlížel, jestli je na Tlustokožcových zádech ještě někdo jiný.

„Neslyšíš, ty smradlavý pytle?“

Klaves zvedl vak, ve kterém nosil trus. Co chtěl Nikodemus od toho plátěného pytle? Ten mu přece nemůže Klaves dát!

„Klavesi! Tak slez konečně!“

Sluha se vyděsil. Velitel zjevně myslel celou tu dobu jeho. Ale proč na něj potom nezavolal jménem? Klaves se chytil za vyholené místo na hlavě. Bolesti se vrátily. Všechno bylo tak matoucí. Nedokázal si vzpomenout na své jméno, dokud nebyl velký velitel Elija tak hodný a neřekl mu ho. Elija byl dobrý chlapík. Často za ním chodil. Většinou když nebyla nikde poblíž Ganda. Vysvětloval mu všechny ty věci, kterým nerozuměl. Bylo toho tolik, co nechápal! Zjevně byl trochu hloupý! Dokonce i děti mu uměly ledacos vysvětlit.

Elija říkal, že je to tím, jak je jiný. Zpočátku si kvůli tomu dělal velké starosti. Byl příliš velký! Jeho paže a nohy byly nemotorné. A neměl tak hezkou hlavu jako lutinové. Někdy si ráno prohlížel svou hlavu v picí misce. Byla plná lysých míst, kde nerostl jediný vlas. A tlamu měl plochou a nevýraznou. Ostatním muselo přijít zatěžko dívat se na někoho tak ošklivého.

„Klavesi! Pojď konečně dolů, ty maxitrotle!“

Spěšně slézal ze žebříku. Dole na něj čekala celá skupina lutinů. Zneklidňovalo ho, že je jich tolik. Vypadal jako nešika, když seskočil z konce žebříku a skutálel se do trávy.

Lutinové se rozesmáli. Přidal se k nim. Pak na něj byli hodnější.

„Strašně smrdíš!“ láteřil Nikodemus. „Kolikrát jsem ti říkal, že si máš utřít ruce do trávy, když se hrabeš ve sračkách!“

„Desetkrát, veliteli!“ Nebyla to pravda. Bylo to víckrát, ale Klaves nevěděl, jak to po desítce pokračuje dál. Věděl, že to pokračuje, ale zapomněl to. Do deseti uměl počítat jen proto, že ho to děti naučily. Zítra mu chtěly ukázat, jak pokračovat na prstech u nohou, když jste na rukou skončili. Slíbily to. Ale Klaves se na to netěšil. Vysvětlily mu, že musí k počítání přijít bosý. To nebylo ve studené trávě příjemné!

„Potřebujeme někoho, kdo toho hodně unese,“ vysvětloval Nikodemus.

„Veliteli! Ano, veliteli!“ Nikodemus měl rád, když jste ho oslovovali veliteli, a tak to Klaves dělal, jak nejčastěji mohl. Tohle pochopil rychle, stejně jako rychle pochopil i to, že unese víc než lutin. S trochou úsilí mohl odnést na sušák celou hromadu trusu najednou. Každý lutin v táboře musel kvůli tomu jít několikrát. Bylo fajn umět aspoň něco. Vlastní síla naplňovala Klavese hrdostí.

„Jdeme!“ Nikodemus mu dal znamení a celá skupina lutinů se dala do pohybu. „A konečně si utři z prstů ty hovna!“

Klaves neochotně poslechl. Měl rád ten pocit, když mu vlhký trus usychal na rukou. A rád sledoval, jak se v té druhé, tmavé kůži tvoří jemné trhliny a jak pak pomalu jako strup odpadává.

Mlčky následoval lutiny. Po chvíli zaslechli sténání. Zpoza kopce se ozývaly drsné hlasy. Lehká mlha ještě stále bránila ve výhledu.

Kousek opodál Klaves spatřil, jak mlhou klouže něco velkého. Bylo to ještě větší než on. Znepokojeně se připojil blíž k lutinům.

Na vrcholu kopce našli ležet podivné zvíře. Obrovského poníka. Ale místo šíje mu z trupu vyrůstalo mužské tělo. Musel být příbuzný s lutiny, protože i když postrádal jejich hezkou špičatou tlamu, měl ve tváři spoustu chlupů.

Lutinové obklopili mrtvého. Zdálo se, že něco hledají. Náhle vyběhla na kopec obrovitá postava. Hnala se přímo ke Klavesovi a strašně řvala. Vtom zvedla vysoký kyj, z něhož jako trny trčely ostré kamenné úlomky.

Klaves se přikrčil a vyhnul se úderu. Sáhl si k opasku, jako by tam mělo být něco, co by mu mohlo pomoct. „Nebij mě!“ zvolal zoufale.

„Nech mého sluhu na pokoji!“ vykřikl Nikodemus.

Kyj znovu zasvištěl dolů. Klaves se vrhl do trávy. Rána ho minula jen o vlásek.

Klaves se odkutálel stranou. Napůl pohřbené pod mrtvou poníkovitou bytostí leželo něco lesklého. Vytáhl ten podlouhlý předmět na světlo. Hodně velký nůž!

Z výkřiku, který zazněl, se celý roztřásl. Bytost s kyjem byla minimálně o krok větší než on. Sklonila se a řvala na něj. Nikodemus se snažil mezi ně protlačit.

„Nech mého sluhu na pokoji, ty trolí trotle!“

Na Klavese udělala lutinova odvaha dojem. Zrovna od Nikodema, který mu vždycky prováděl všelijaké kousky a vymýšlel pro něj stále nová jména, aby ho zmátl, by nikdy nečekal, že ho bude bránit.

„Poslechni mého přítele, trolí trotle!“ prohlásil Klaves výhružně. Byl rád, že teď zná jméno té nestvůry. Připravovalo ji to o trochu její děsivosti.

„Pryč, ty červe!“ Trolí trotl se rozehnal po Nikodemovi nohou a tomu se už úplně nepodařilo uhnout. S výkřikem přistál v trávě a zkroutil se bolestí.

„Nikodemus je můj přítel, trolí trotle. Nesmíš do něj kopat!“ řekl Klaves zděšeně.

Ostatní lutinové se ani v nejmenším nechystali postavit se obrovi. Jeden spěchal k Nikodemovi.

Trolí trotl se bez nejmenšího varování vrhl na Klavese. Zeširoka se rozmáchl pravačkou. Kyj svištěl přímo na sluhu. Nebylo těžké ten pohyb předvídat.

Klaves počkal až do posledního okamžiku, pak udělal krok stranou a vyhnul se útoku. Jeho dlouhý nůž vyrazil vpřed. Na břiše trolího trotla se objevila dlouhá, hluboká řezná rána.

Bestie si na ni přitiskla ruku. Z břicha jako by se jí snažili vyplazit namodralí, krvaví hadi.

Klaves se teď ocitl za trolím trolem. Změnil úchop a bodl dlouhým nožem dozadu. Nemusel se ani podívat, aby věděl, že zasáhl podkolenní jamku. Tlak a skřípání, jak se jeho čepel prořezávala masem a kostí, doprovázelo zuřivé vytí.

Trhnutím vysvobodil dlouhý nůž. Trolí trotl klesl na kolena. Se supěním se otočil. Levačku si stále tiskl na břicho. Znovu zvedl kyj, ale ještě pomaleji a předvídatelněji než při posledním útoku.

Klaves se vrhl v předklonu dopředu a podběhl úder. Dlouhý nůž pronikl trolímu trotlovi hrdlem přímo do úst. Oči se mu rozšířily zděšením. Z krku a úst se vyvalila krev.

Klaves kopl nestvůru do břicha, ze kterého se okamžitě vyhrnuli další krvaví hadi. Škubnutím vysvobodil čepel.

Trolí trotl se zhroutil do trávy.

Klaves se vydal k Nikodemovi. Lutin se od něj kupodivu snažil odplazit pryč. „Všechno je v pořádku, příteli. Trolí trotl už do tebe nebude kopat. Bolí tě něco?“

„Je… je mi dobře,“ vyrazil ze sebe Nikodemus zděšeně.

„Už se nemusíš bát.“ Klaves byl sám se sebou velmi spokojený. Kromě nošení těžkých plátěných pytlů s ještěřím trusem tedy uměl ještě něco. Zjevně byl v zabíjení trolích trotlů dobrý. Podal Nikodemovi ruku a pomohl mu na nohy.

„Měli bychom odtud zmizet,“ řekl lutin přátelům. „Nebyl dobrý nápad brát ho s sebou.“

Klaves tomu moc nerozuměl. Koneckonců zachránil Nikodema před dalšími kopanci. Zklamaně poklekl vedle velkého poníkovitého muže. K dlouhému noži patřilo pouzdro z červené kůže. Zasunul do něj zbraň a navlékl si ho na opasek. Bylo příjemné cítit nůž na boku. To bylo to, co nenašel, když si předtím hmátl k opasku.

„Viděl ho někdo?“ zeptal se Nikodemus ostatních.

Lutinové zavrtěli hlavami. Zadívali se z kopce. Mlha trochu prořídla.

Klavese vyděsil pohled, který se mu naskytl. Všude leželi mrtví poníci. Byli tam i mrtví a zranění trolí trotlové. A menší, drobnější těla. Bytosti, které vypadaly jako on. Rád by se vydal dolů, aby si je prohlédl blíž.

„Pojď, Klavesi!“ nařídil Nikodemus. „Vrátíme se ke stádu.“

Klaves na okamžik zaváhal. Ale musel za velitelem. Byl jeho sluha. Co by sám udělal raději, nebylo důležité.

JEZERO MRAKŮ

V průsmyku je uvítal prudký závan ledového větru. Mag už Ulricovi o tomto místě a jeho zvláštnostech vyprávěl. Princ z Firnstaynu se s pomrkáváním zahleděl k zářivě bílému ledovcovému jazyku, který se táhnul před nimi až k rozlehlému jezeru. Někde tam nahoře na ledu byl Mag, aby nad nimi bděl. Z nevysvětlitelných důvodů se zdálo, že je veterán z Phylanganu vůči chladu naprosto imunní.

Halgarda zastavila se svou klisnou vedle Ulrika. Zaklonila hlavu a zahleděla se na nekonečné, bezoblačné nebe. Jezero se před nimi rozprostíralo jako obrovské zrcadlo. Nebesa, hory i ledovec hleděly na své věrné obrazy na jeho hladině.

„Takové úžasné místo,“ zašeptala Halgarda, jako by se bála, že svým hlasem vyruší klidné, majestátní hory. „Jak se jmenuje to jezero?“

„Nemá žádné jméno,“ řekl Ulric lehkým tónem. „Před námi sem zavítalo jen velmi málo lidí. Daruji ti ho.“

Zasmála se. „Jsi blázen!“

„Jsem králův syn. Veškerá půda, kterou nikdo neobhospodařuje, náleží králi. A otec mi jistě odpustí, když daruji jezero, které zatím skoro nikdo nezná.“

Halgarda polkla. Na okamžik to vypadalo, že se dá do pláče. Pak se ovládla. Ráno bylo zlé. Zjistila, že velký černý pes Ulricova otce močí krev. Poté znovu vytáhla z dřevěných loutek tři prokletá vlákna života a položila je vedle sebe. Někdy strávila i polovinu dne tím, že na ně hleděla a počítala, kdy zemřou.

„Tak krásné místo by mělo mít jméno,“ řekla. Na rtech jí pohrával plachý úsměv. Někdy mívala podivné nálady. Její rozpoložení se dokázalo během okamžiku změnit z rozradostněného na k smrti zasmušilé.

„Snad nečekáš, že ti ušetřím námahu a pojmenuju za tebe tvé jezero? Napadl by mě jen takový nesmysl jako Halgardino zrcadlo.“ Ve skutečnosti si polovinu cesty sem lámal hlavu nad tím, jakým pojmenováním by jí mohl udělat radost.

„Ne, to by nebylo dobré jméno. Bylo by strašně nevhodné pojmenovat po mně něco tak krásného.“

„Ale ty jsi krásná!“ protestoval.

„Miluju, že mě miluješ.“

Při pohledu na její úsměv zapomněl na všechen smutek. Možná se jeho plán přece jen podaří. Chtěl, aby si užili nádherný, nezapomenutelný den. V mnoho dnů už nemohli doufat. A počasí se mohlo každou chvíli změnit, modré nebe mohlo na celé týdny zmizet. Až po konec jejich dní…

„‚Jezero mraků‘ by bylo hezké jméno,“ řekla v dobré náladě.

„Slyšelos, jaké jméno ti vybralo nejhezčí děvče ve Fjordlandu?“ zakřičel Ulric zplna hrdla na jezero. „Ode dneška budeš Jezero mraků!“

„Děkuji,“ řekla Halgarda.

Ulric se trochu rozpačitě usmál. „Počkej, co jsem si na tebe ještě vymyslel, než mi začneš děkovat. Měl jsem v plánu si s tebou jít zaplavat.“

Podívala se na něj vykulenýma očima. „Tady? Vždyť ta voda musí být ledová!“

„Říkal jsem, že máš počkat, než mi začneš děkovat.“ Pobídl svého hnědáka. „Pojď, něco ti ukážu.“

Kousíček od břehu stála velká skála, do které byl vyražen výklenek, chránící poutníky před větrem a pohledy. Bylo tam připraveno ohniště a pod převisem stála narovnaná hromada palivového dříví.

Halgarda svraštila čelo. „Tady si dal někdo pořádnou námahu. Hranice lesa je přece víc než hodinu cesty odtud.“

„Být královým synem má určité výhody,“ pronesl Ulric pobaveně a seskočil ze sedla. Rozhlédl se po kůlu, který tady musel Mag někde zarazit do země. Když ho našel, přivázal k němu otěže. Stín kolíku se smrskl na šířku pouhých několika prstů. Ulric se zkoumavě zahleděl k obloze. Poledne už nebylo daleko! Krátce po něm k tomu dojde. Měli by si pospíšit.

Odsedlal hnědáka, pak se postaral o klisnu.

Halgarda si sedla do skalního výklenku a pozorovala ho. Teprve když byl hotov, řekla: „Obávám se, že jsem ten vtip s plaváním nepochopila.“

Ulric si rozepnul sponu na plášti. „Obávám se, že to nebyl vtip.“

Zasténala. „Prosím ne. Je to tak hezký den…“

Jako děti uvízli pod jednolitou vrstvou ledu a skoro se utopili. Jen léčivým schopnostem elfí královny vděčili za to, že jsou ještě naživu. Příštího léta jim dal Mag lekce plavání. Zpočátku bylo pro oba těžké svěřit se vodě. Ale koncem léta už se čím dál víc osmělovali a začali plavání milovat. Ovšem Halgarda byla příliš zimomřivá, než aby si ho mohla opravdu užívat i v zimě.

Ulric se vysvlékl donaha.

„Opravdu jsme sami?“ zeptala se Halgarda.

„Samozřejmě,“ lhal princ.

„A když se objeví nějaký trol?“

„Ti nenávidí taková krásná místa. Nemusíš se bát.“

Halgarda si váhavě vysvlékla šaty. Ulrika pohled na ni vzrušoval. Byli svoji už tolik let, jen zřídka se mu ale naskytla příležitost vidět ji nahou v plném světle. Její těžká ňadra. Mléčně bílou pokožku.

„Ve stínu skály se udrželo trochu sněhu z noci.“

„Je to nutné?“ zabručela. „Už tak je přece dost velká zima.“

Ulric nevěnoval jejímu reptání pozornost. Věděl, že za ním přijde. Do chodidel ho bodal drsný štěrk, zanesený na břeh jezera dávno roztátým ledovcem. Příliš zchoulostivěl. Jako dítě běhával půlku léta bosý. Tehdy mu vůbec nevadilo chodit po ostrých kamenech. Chodidla mu chránila zrohovatělá kůže, tlustá jako podrážka. Halgarda chodívala často bosa ještě i teď. S úsměvem ho následovala. Věděla, jak trpí.

Konečně dorazil k zasněženému místu. Bylo dvakrát větší než jeho postel. Slunce teď stálo v nadhlavníku. Žádný ochranný stín už tu nebyl. Z hromádky sněhu stékal k jezeru tenký pramínek vody.

Ulric poklekl. Chtěl si oběma rukama nabrat sníh, když tu ho rána zezadu poslala tváří přímo do ledového lože. Halgarda mu se smíchem skočila na záda a masírovala mu ramena hrstí sněhu.

Celé tělo ho brnělo chladem. Dýchal jen přerývaně. V první chvíli byl naprosto zaskočený a bezbranný. Pak se mu podařilo popadnout Halgardu za nohu a stáhnout ji ze sebe. Se smíchem se váleli ve sněhu, až jim rty zmodraly zimou.

„Tak už pojď!“ Ulric jí pomohl vstát a ruku v ruce se rozběhli dolů ke břehu.

Opatrně vlezli do vody. Po šarvátce ve sněhu jim připadala skoro teplá. Chodidla jim laskaly kulaté, hladké oblázky. Pak už byli konečně dost daleko, aby mohli volně plavat. Ulric se vrhl vpřed a Jezero mraků ho sevřelo ve své ledové náruči. Na okamžik mu v mysli opět vytanula vzpomínka na to, jak zoufale bušil pěstmi do ledového pancíře a pomalu ho ochromoval chlad.

Halgarda úplně ztichla. Viděl na ní, že i ji dostihly vzpomínky.

Ulric se zadíval k nebi. Poledne právě skončilo. Byl čas! Pátral na protilehlém břehu očima po hoře, připomínající obrovitou věž. A když rudý skalní kolos objevil, začal plavat směrem k němu. „Pojď!“ zavolal na Halgardu. „Krvák žije, co se nám tedy může stát?“

„Můžeme si například zlomit nohu,“ zvolala. „Nejsi na takové hloupé zkoušky odvahy trochu moc starý? Proto jsi mě sem přivedl? Myslím, že mě plavání právě přestalo bavit.“

„Prosím, zůstaň! Promiň. Bylo to ode mě hloupé. Já…“

„Je mi zima,“ odvětila Halgarda podrážděně.

Ulric zoufale hleděl přes zrcadlově hladkou hladinu. Mag mu říkal, že k tomu dochází vždycky krátce po poledni. To bylo teď! Kde vězel ten zatracený zázrak?

„Ke břehu je to ještě daleko. Pojď! Nepokoušejme Lutha.“

Kousek opodál začala náhle vodní hladina vřít. Z hlubin stoupaly tisíce stříbrných bublin, aby praskly, jakmile opustily ochranu vody. Nad vodou se šířil bledý opar.

„Co je to?“

„Můj dárek pro tebe.“ Plaval k ní a políbil ji. „Pojď už.“

Halgarda vypadala vystrašeně, ale následovala ho. Stříbrné korálky ji lechtaly na nahém těle. Voda byla náhle příjemně teplá. Opar zhoustl.

Ulric šlapal vodu, otáčel se kolem dokola a vtiskoval si do paměti panorama horských velikánů. Pak odhadl vzdálenost k velkému balvanu u břehu. Zhruba dvě stě kroků. Dlouhá cesta, až se voda opět ochladí a budou vyčerpaní.

Ve vzduchu se vznášel lehký pach zkažených vajec. Sotva znatelný. Nevtíravý.

„Co je s tou vodou?“ zeptala se Halgarda.

„Nevím. Objevil to Mag. Každý den krátce po poledni tady vystupují k povrchu bubliny a teplá voda, jako by na dně jezera existoval pramen, který ale tryská jen někdy.“

Halgarda ho objala pažemi kolem krku. „Je to tady hezké. Všechny ty bubliny a lehké proudění zezdola. Je to, jako by mě hladily tisíce rukou. Všude…“ Smyslně se usmála. „Jak dlouho zurčí ten pramen?“

„Asi půl hodiny.“ Cítil mezi stehny její ruku.

„Bude to stačit, miláčku?“

Usmál se. „Zjistíme to.“

PROSTÝ PLÁN

Pochodeň u brány jim ukazovala cestu tmou. Zůstali u jezera příliš dlouho. Ulrika zalévalo blažené teplo, když si vzpomněl na ty uloupené hodiny. Hodiny, během nichž oba zapomněli na rudá vlákna ze svých dřevěných figurek.

Jeho hnědák neklidně zafrkal. Princ ho pohladil po šíji. „Brzy budeš zpátky ve stáji.“

„Nevidím na hradbách žádné stráže,“ řekla Halgarda znepokojeně. „Měly by přece dát signál rohem.“

Ulric přitáhl velkému hřebci otěže. „Nejspíš nás neviděly.“

„V tak jasném měsíčním světle?“

Tuto námitku nebylo možné jen tak smést ze stolu. Jeho otec s sebou vzal jen ty nejlepší muže. Něco se muselo v jejich nepřítomnosti stát! Zahleděl se na cimbuří. Na hradbách se nic nehýbalo.

„Možná bys měla zůstat tady.“ Uvolnil si meč v pochvě. Brána byla doširoka otevřená. Zatraceně! Všichni tam nahoře věděli, že mohou každou chvíli počítat s přepadením ze strany zpupných trolů. Když zůstávaly tři ze čtyř hradních zdí nedokončeny, pomáhala zavřená brána samozřejmě jen málo. Ale tady šlo o kázeň! Brána měla být v noci zavřená. A bylo naprosto neomluvitelné, že na hradbách nebyly stráže!

„Tam nahoře někdo je,“ řekla Halgarda tiše.

Jeho hnědák neklidně mrskal oháňkou.

Ulric nedokázal nic rozeznat, ať se snažil sebevíc.

„Necítíš to? Někdo tam číhá.“

„Tvoje žena má dobré oči, princi Ulriku.“ Zničehonic se před nimi objevila postava a popadla Ulricova hřebce za otěže. Hovořila s podivným, zpěvavým přízvukem. Ulric hleděl do studených šedých očí. Duhovky byly obklopeny černým kruhem. Vlčí oči!

„Ty jsi Maurawan.“

Cizí válečník ustoupil kousek stranou, takže mu světlo měsíce ozářilo tvář. Usmál se. „Na člověka znáš národy Albenu dobře.“ Zvedl ruku a mávl k hradbě.

„Co myslíš, kolik lučištníků tam nahoře čeká, urozená paní?“

„Dva,“ řekla Halgarda.

„Jsou tři. Ale toho třetího nevidím ani já. Fingayna nespatří nikdo, pokud to sám nechce. Říká se, že dokonce i vlastní matka ho bezprostředně po porodu ztratila z očí.“

„Vy se dokážete udělat neviditelnými?“ zeptala se Halgarda nevěřícně.

Místo odpovědi si Maurawan přetáhl přes hlavu cíp pláště a dřepl si. Vypadal jako pařez. Látka měla stejnou barvu jako větrem a nepohodou vybledlé dřevo; toulec se šípy mu trčel na stranu jako odumřelá větev.

Ulric slyšel o schopnostech Maurawanů. Silwyna mu o svém lidu někdy vyprávěla, i když měla jen velmi zřídka náladu hovořit o Albenu. Princ si odkašlal. „Nechci vypadat nezdvořilý…“ Na okamžik se odmlčel, ale Maurawan nevyužil příležitost, aby se představil. „Čemu vděčím za tu čest, že mě vítají maurawanští lovci? A proč zmizely stráže mého otce z hradeb?“

Maurawan vstal. „Protože si tvůj otec přál, aby si všichni válečníci vyslechli řeč ošklivého muže bez nosu.“

„Ale proč jste tady vy?“

„Nechci na tebe naléhat, princi… ale odpovědi najdeš ve slavnostní síni. Jsem jenom strážný.“

Pcha, jenom strážný! Ulric velmi dobře věděl, jak jsou Maurawanové přecitlivělí. Nenechávali si od nikoho rozkazovat. Prý jenom strážný! Směšné! Ten chlap byl tady proto, že neměl chuť prodlévat v zakouřené síni a považoval za nutné, aby někdo dál držel stráž. Pokud si hrál na nic netušícího strážného, pak z toho důvodu, že neměl chuť mu nic vysvětlovat.

Aniž by Maurawan čekal na odpověď, popadl jeho hnědáka za opratě.

Ulric mu to dovolil.

Halgarda vrhla na manžela tázavý pohled, ale ten byl právě tak zaskočen jako ona. Jediné, co věděl s určitostí, bylo, že Maurawanové nejspíš nepředstavují nebezpečí. Jinak by už byli oba mrtví.

Elfí válečník je vedl branou nahoru k hradu. Na nádvoří stáli dva koně se štíhlými, jemnými údy. Byla to nádherná zvířata. V měsíčním světle měla jejich srst barvu písku, oháňka a hříva byly mléčně bílé. Uzdu měli zdobenou stříbrným kováním. Když zvedli hlavy, ozvalo se tiché cinkání zvonků. Ti koně by byli hodni krále, pomyslel si Ulric. Otec si přivedl z Albenu několik koní elfů a zkřížil je se šlachovitými, drobnými koníky Fjordlandu. Výsledkem byla velmi vytrvalá, odolná a chytrá jezdecká zvířata. Ovšem půvab elfích koní postrádala.

Pak hnědáka vylekal burácivý smích. Nesl se z královské síně. Vzápětí se ze stovek hrdel ozval bojový pokřik Fjordlanďanů. „Sláva a vítězství! Sláva a vítězství!“

Ulric měl nepříjemný pocit, když seskakoval ze sedla. Jeho otec měl s elfy příliš úzký vztah! Poslední laskavost, kterou jim prokázal, zaplatily stovky Fjordlanďanů životem.

Halgarda k němu přistoupila. Zdálo se, že jeho neklid vycítila. „Co se to tu děje?“

Ulric hleděl za Maurawanem, který odváděl jejich koně. „Obávám se, že nás čeká válečné tažení.“

„Teď, krátce před příchodem zimy? Žádný rozumný člověk neválčí v době, kdy se musí víc bát počasí než nepřátel.“

Smutně se usmál. „V tom s tebou souhlasím. Žádný rozumný člověk! Ale elfům i trolům je sníh a led ukradený. A obávám se, že to, co nás čeká, nebude mít s rozumem moc společného.“ Rozrazil dveře královské síně. Světlo a štiplavý kouř ho oslepily. Do tváře ho udeřila těžká vůně medu jako při slavnostech, při nichž tekla medovina proudem.

„Sláva a vítězství! Sláva a vítězství!“ odráželo se od stěn. Válečníci pozvedali picí rohy. Stále znovu a znovu hulákali válečný pokřik.

„Mnohé z vás znám už od doby, kdy jste byli ještě kluci. A znal jsem vaše otce, kteří za zimy elfů položili své životy, aby vás zachránili. Aby bránili Fjordland před krvežíznivými bestiemi. Jste naším štítem a mečem od chvíle, kdy jste byli dost staří, abyste udrželi zbraň. I z vás se staly krvežíznivé bestie a teď nastal čas pustit vás z řetězu. Čas, kdy skončí šarvátky a my se pomstíme za všechny naše mrtvé! To trolové přinesli do našich vesnic a měst válečnou pochodeň. Teď ať poznají, jaké to je, když vidíte hořet své domovy. Flotila elfů je na cestě k Noční baště a my budeme stát po boku našich bratrů ve zbrani, abychom troly vylákali z pevnosti. A jakmile budou venku, nakopeme jim zadek tak, že ucítí špičky našich holínek až na jazyku!“

Válečníci vypukli v nadšený jásot.

Ulric se usmál. Tuhle průpovídku se špičkou holínek už použil Lambi stokrát, ale muži ji měli rádi. Vévodova řeč by byla bez jeho oblíbeného výroku nemyslitelná. Stejně jako vždycky přišly na řadu i zadky, zbabělci, čubčí synové nebo bastardi. Ulric by mohl některý z těch projevů slovo od slova opakovat a muži by mu v nejlepším případě věnovali soucitný úsměv. Ale Lambimu se jeho neopakovatelným způsobem dařilo rozdmýchávat v srdcích válečníků oheň. Přitom to byl nejspíš nejošklivější muž ve Fjordlandu. Měl uřezanou polovinu nosu, takže když jste se mu podívali do obličeje, hleděli jste do temné jámy. Dokonce i otrlí válečníci odvraceli pohled. Ale když řečnil před bitvou nebo u válečníkova hrobu, nedokázal nikdo probudit svými slovy podobně hluboké city jako on. A nikdo taky nevykládal tak zábavné historky o svých hrdinských činech − ať už smyšlených či pravdivých − jako Lambi. Dokonce i někteří skaldové mu záviděli obratnost, s jakou nutil posluchače, aby mu doslova viseli na rtech.

Ulric se tlačil řadami mužů, až konečně Lambiho spatřil. Stál na stole a mával při řeči rohem s medovinou, jako by to byl meč, kterým je třeba provrtat troly.

Vévoda na něj v dobré náladě mávl. „Jak vidím, je teď okruh hrdinů úplný. Vítej mezi námi, Ulriku Alfadassone!“

Ulric si odkašlal. „Jakou oslavu jsem zmeškal?“

„Ach, nic důležitého, jenom vypuknutí války, chlapče!“ Muži kolem se dali do hromového smíchu. Někteří ho poklepávali po ramenou. Mag byl jedním z nich. Dokonce i teď, omámená medovinou a krásnými slovy, si ovšem od něj, od ducha, udržovala většina válečníků odstup.

Ulric se polekaně zahleděl otcovým směrem. Jeho trůn stál na nízkém dřevěném stupínku, takže na něj mohli popíjející muži dobře vidět. Ale ve vzduchu se míhalo příliš mnoho paží. Někteří válečníci začali tančit a vzájemně se popichovali, kdo vyskočí výš.

Lambi slezl ze stolu a protlačil se k němu. „Pojď, otec s tebou chce mluvit. Myslím, že můžeme nechat naše rváče chvíli o samotě.“ Vévoda si vyměnil krátký pohled s Magem. Ocejchovaný hrdina přikývl. Postará se, aby nálada v královské síni nebyla až příliš rozverná.

„Halgarda půjde s námi,“ rozhodl Ulric.

Lambi zvedl obočí. Z kráteru nosu se mu vydralo odfrknutí.

„Snad si nemyslíš, že ji nechám samotnou uprostřed hordy opilých chlapů?“

„Možná by mohla počkat v…“

„Jsem snad hříbě na jarmarku?“ vmísila se Halgarda rozhněvaně do hovoru. „Umím na sebe dávat pozor! Běžte a probírejte si tu svoji válku. Počkám na tebe v našich komnatách.“ Pak její pohled zvroucněl. „Děkuji,“ zašeptala. „Ať se stane cokoliv, vzpomínka na Jezero mraků mě bude hřát celou zimu.“

Přitáhla si dlouhý zelený plášť pevněji k tělu a s hrdě zvednutou hlavou procházela řadami mužů. A ti se před ní rozestupovali jako voda před přídí mohutné lodi, pospíchající fjordem.

„Bude z ní dobrá královna,“ prohlásil Lambi uznale. „Kdybych ještě měl nos, dvořil bych se jí.“

Ulric se na vousatého vojáka nevěřícně podíval. „Ty nemáš strach z duchů?“ zeptal se chladně.

„Ne když jsou tak krásní jako tvoje děvče. Ale teď není čas na babské povídačky. Pojď se mnou!“ Vévoda ho zavedl za trůn a odtamtud do malé místnosti, ve které někdy Alfadas jedl se svými nejbližšími důvěrníky a probíral s nimi zprávy zvědů. Ulric věděl, že otec nemá rád slavnostní síně Fjordlandu s jejich otevřenými ohništi a hrubými pijáky. Když byli spolu sami, rád mu vyprávěl o palácích elfů a jejich slavnostech. O magii, o nádherných šatech i o ženách, krásných a chladných jako vílí světlo, tančící za zimních nocí na fjordlandském nebi.

Když se dveře do místnosti za trůnem otevřely, první, koho spatřil, byla Silwyna. Stála těsně u dveří a trochu stranou od stolu, nad kterým se skláněli ostatní přítomní. Její vlčí oči neprozrazovaly žádné pocity, i když jí kolem rtů pohrával náznak úsměvu. Jako dítě ji Ulric vždycky obdivoval. Elfka Silwyna pro něj byla živoucím ztělesněním postavy z pohádek. Ale ztracenou matku mu nemohla a nechtěla nahradit. Později pochopil, jak naivní bylo očekávat mateřskou náklonnost od ženy, která nechala vlastní dítě vlkům, aby mohla být s jeho otcem. A od chvíle, kdy mu Halgarda ukázala, kým Kadlin ve skutečnosti je, podezíral Silwynu, že by mohla mít něco společného i se zmizením jeho matky. Vzpomínal si, že i ona se vydala do hor, aby pátrala po Asle a Kadlin.

„Dobře že jsi zpátky, chlapče!“ Otec odstoupil od stolu a vřele ho objal. „Podívej, kdo přišel.“

Všichni teď zvedli oči od map. Přítomni byli Eirik, Björn a asi půltucet dalších velitelů. Ale Ulric jim nevěnoval pozornost. Měl oči jen pro elfku s krátkými, plavými vlasy, které trčely nad ramena jílce dvou mečů. Usmála se. „Z chlapce vyrostl statný muž, jak vidím.“

Během zimy, kdy jeho matka raději odvedla do bezpečí kolonu uprchlíků, než aby ho hledala, a kdy jeho otec dokonce v jiném světě bojoval proti přesile trolů, to byla právě ona, kdo ho přišel zachránit. Navzdory zdravému rozumu pronikla sama do ležení trolů a osvobodila jeho i Halgardu dřív, než umrzli nebo se jim přihodilo ještě něco horšího. Ona a Krvák, velký černý lovecký pes jeho otce.

„Yilvino,“ řekl chraplavě. „Rád tě vidím.“

„Než si padnete kolem krku a začnete nás nudit starými hrdinskými příběhy, které bych ostatně uměl vyprávět líp než ty, měl by tě možná otec zasvětit do našich plánů,“ přerušil Lambi jejich setkání a postrčil ho ke stolu s mapami.

Ulric si prohlédl mapu, nakreslenou na čerstvě vydělaném pergamenu. Potřeboval chvíli, aby se zorientoval. Sahala mnohem dál k severu a byla také mnohem podrobnější než jakákoliv mapa, kterou až dosud viděl. Inkoustem barvy mědi na ní byly zachyceny hory a fjordy. Nechyběly dokonce ani poznámky o mořských proudech a hloubce vody. U severního fjordu, jehož rameno sahalo hluboko do nedostupných hor, bylo provedeno několik úprav. Byly vyvedeny černým inkoustem.

„Kdo to nakreslil?“ zeptal se Ulric ohromeně. „Proč jsem tu mapu ještě nikdy neviděl?“

„Přinesla ji Yilvina. Nakreslili ji naši elfí přátelé. Jeden z jejich špehů strávil měsíc nahoře u fjordu a pozoroval Noční baštu. Víme teď o hlavní pevnosti trolů všechno.“

„Fingayn, předpokládám.“

Yilvina na něj krátce pohlédla. „Taky nejsi špatně informován, Ulriku Alfadassone. Jsou to ovšem už dva roky, co tam byl. Měl prozkoumat možnosti útoku na Noční baštu. Elodrin tehdy zvažoval, že zabijeme Orgrima a připravíme tak troly o jejich nejlepšího vojevůdce. Ale že víš o Fingaynovi… udělal jsi na mě dojem.“

Ulric její kompliment přešel. Zlobilo ho, že elfové mají lepší mapy Fjordlandu a severních hor než jeho otec, který byl koneckonců vládcem této země.

„Jsem tady z pověření knížete Elodrina z Alvemeru. Žádá tvého otce o pomoc při útoku na Noční baštu. Vaším úkolem by bylo vylákat posádku Noční bašty ze skalní pevnosti a vázat ji několik hodin v boji. Během té doby zaútočí Elodrin s houfem vybraných bojovníků na Orgrimovu pevnost a jeho flotila přistane v zátoce. Pak vpadneme do zad trolům, s nimiž budete bojovat.“

„Proč zavlékáte svou válku s troly do našeho světa?“ zeptal se Ulric. „Proč bychom měli…“

„Vedeme válku i s vrahy tvé matky! Zrovna ty bys neměl zapomínat, co nám udělali!“ přerušil ho otec hněvivě. „U bohů! Zapomněl jsi, jak řádili? Všechna ta vypálená města a vesnice! Teď jim konečně oplatíme stejnou mincí!“

Ulric se zahleděl otci do tváře. Touha po pomstě ho připravila o síly. Během posledních měsíců zestárl. A nikdy se nedokázal smířit s tím, že mu vévoda Noční bašty unikl.

„Když zvítězíme, budeme moci s troly vyjednávat o míru mezi našimi národy,“ pokračoval teď Alfadas klidněji. „Musí to být mír spočívající na síle, jinak ho ty bestie nepřijmou. Když ale vykouříme doupě jejich vévody, pochopí, že s námi musí počítat!“

„A co když se bude vévoda trolů cítit stejně, jako ses cítil ty, až mu vypálíš domov? Co když jeho život ovládne myšlenka na pomstu? Opravdu si myslíš, že je možné udeřit pěstí do vosího hnízda a nedostat žihadla?“

„Mluvíme tady o trolech! Ti rozumí jen řeči násilí. Musíme jim dát za vyučenou, než s nimi začneme jednat. Pak se podvolí.“

„Znáš naše nepřátele tak dobře… Ten chlapík, který odnesl Kadlin a Björna do jeskyně a ošetřil jim rány, v tom případě nemohl být trol. Jestli jsou všichni takoví, jak říkáš, musel by je sežrat.“ Položil ruku na zobrazení horských pásem, která obklopovala Noční baštu. „A jak chceš dostat naše muže přes tyhle hory? Navíc když je zima přede dveřmi? Maurawanové to určitě zvládnou, ale naši lidé neznají žádná kouzla, která by je ochránila před zimou a bezpečně provedla závějemi vysokými jako muž. Ztratili bychom polovinu válečníků dřív, než bychom narazili na prvního trola. Stojí tvoje pomsta za to, otče?“ Ukázal ke dveřím. „Podívej se do síně! Pohleď do tváří mužů, kteří jsou připraveni tě všude následovat. A představ si, jak každý druhý leží umrzlý ve sněhu. Jsi připraven zaplatit tuto cenu?“

Alfadas pevně čelil jeho pohledu. „Samozřejmě že ne. Možná budeš tak laskav a necháš Yilvinu domluvit. Kníže Elodrin je jedním z nejvýznamnějších vojevůdců Albenu. Vzal naše slabiny v potaz. Řekni mu to, Yilvino.“

Elfka se teď kupodivu vyhnula Ulricovu pohledu. „Můj kníže navrhuje, aby se všechny oddíly stáhly z tohoto hradu zpátky do Firnstaynu. Poslové, které vyšlete napřed, by měli povolat do města další posily. Oddíly by se pak mohly společně vydat k útesu a projít branou v kamenném kruhu.“ Ukázala na mapě na malé údolí, ležící poblíž Noční bašty. „Tady je další brána. Museli byste projít jediným průsmykem.“ Spočinula prstem na bílé skvrně. „Tady je rozlehlá rovná pláň, uzavřená ze dvou stran strmými skalami. Bylo by to ideální bojiště. Měli byste v boji chráněná křídla. Musíte jen udržet bojovou linii, dokud nevpadneme trolům do zad. Naši nejlepší stopaři vás doprovodí a budou vám pomáhat. Zvítězíme!“

Ulric si pohladil bradu. Plán zněl velmi jednoduše. „Jak silná je flotila, která nás má podporovat?“

Yilvina se na něj pochybovačně zahleděla. „Dost silná!“ odvětila chladně. „Elodrin přivede šest set nejlepších šermířů a lukostřelců, které může Alben nabídnout. Máš strach postavit se trolům v rozhodující bitvě, která může přinést tvé zemi desítky let míru?“

„Mou jedinou obavou je, že se Fjordland opět stane figurkou v boji o Alben a že se budou opakovat hrůzy zimy elfů. Oba jsme prolévali krev, abychom si vzájemně zachránili život. Přísahej mi při tomto krevním poutu, že v této válce nebudou opět hořet naše města.“

Yilvina si slavnostně položila pravici na srdce. „Přísahám.“

Ulric jí pevně pohlédl do očí. Věřila tomu, co říkala. A přesto si byl jistý, že to dopadne jinak. S Halgardou letošní zimu nepřežijí a on věděl, že to bude právě toto tažení, které si jeho otec tak přál, co je oba zabije.

SÁGA O NESTHEOVI A KIRTĚ

„Žádná jiná sága Větrné země nekoluje Větrnou zemí v tolika variantách jako ta o Nestheovi a Kirtě. Rozhodl jsem se, že zaznamenám tento příběh tak, jak mi ho vyprávěli ve stepi jižně od Talsinu, neboť se tvrdí, že v jednom z tamějších pahorků odpočívá Orimedovo tělo, a já jsem měl pocit, že si skutečnost a sága budou u jeho hrobu blíž než kdekoli jinde v prostorách této travnaté země…

Za časů, kdy kníže Orimedes porazil troly u Mordštejnu, se stalo, že se stepní národy a bronzoví jezdci z Uttiky po staletích nepřátelství opět sblížili. Aby toto pouto upevnila, rozhodla se knížata Orimedes a Katander, že spojí své děti Nesthea a Elenu svazkem manželským. Nestheus byl hrdina se srstí bělostnou jako čerstvě napadaný sníh; v bitvě u Mordštejnu sám zabil na sto trolů. Jeho pohled byl jako úder blesku, jeho meč přinášel smrt nepřátelům a byl tak vytrvalý běžec, že dokázal urazit cestu z Feylanvieku do Talsinu za tři dny, což se od té doby nikomu nepodařilo. Elena, Katanderova dcera, byla velká a mohutná klisna. Měla hezkou tvář a poklidné způsoby. Ovšem převyšovala hrdinu víc než o hlavu, což zavdalo závistníkům důvod k nejednomu zlému žertu. To by ovšem určitě nestálo svatbě v cestě, kdyby Nestheus nedaroval své srdce okouzlující Kirtě. Někteří říkají, že byla šamanka a reka očarovala. Jiní zase tvrdí, že sama její krása byla silnější než jakékoliv kouzlo. Jí propadl hrdina Nestheus a dlouho před bitvou u Mordštejnu jí věnoval svou lásku. Nestheus znovu a znovu prosil otce, aby zrušil plány na svatbu, ale kníže o tom nechtěl ani slyšet. Nechal přivést syna v poutech na pahorek, kde se měla svatba odehrávat, a obřad už začal, když tu vystoupila ze zástupu hostů Kirta a dožadovala se svého milého. A když přiklusala na kopec, působila vedle ní Elena jako mol vedle nejkrásnějšího motýla. Orimedes ovšem přikázal strážím, aby se čarodějnice chopily, a přísahal, že jí vyřeže mečem srdce z těla, aby vysvobodil svého syna z tenat jejího kouzla.

Tu povolal Nestheus v okamžiku krajní nouze na pomoc sanhall, jižní vítr, který mu už bitvě u Mordštejnu pomohl přemoci nepřátele. A vítr zvedl oba milence do výše a odnesl je daleko do stepi, kde mohli být v bezpečí před Orimedovým hněvem.

Kníže kentaurů dal ovšem rozhlásit, že daruje tolik zlata, kolik sám váží, tomu, kdo mu přinese hlavy Nesthea a Kirty. Jen nemnozí ze stepních národů podlehli vidině bohatství. Byli to hlavně žoldáci, kdo přispěchali z dalekých zemí, aby oba milence dopadli. Nesčetná jsou dobrodružství, která zažili Nestheus a Kirta onoho podzimu a zimy, jež následovaly po jejich útěku ze svatebního pahorku. Tak například přelstili v úzkých údolích Rejek slavného lukostřelce Fingayna a unikli Stříbrné hordě, slavné skupině lovců hlav z Uttiky, tím, že se během sněžné bouře, trvající přes tři dny, nechali zasněžit v podzemní jeskyni. I když Orimedes pohrozil strašnými tresty každému, kdo by uprchlíkům pomohl, našlo se mnoho kmenů, které jim na jednu dvě noci poskytly útočiště nebo alespoň zásoby, když se s nimi setkaly. Stačila jediná zima, aby se Nestheus a Kirta stali mezi svobodnými kmeny Větrné země legendou. Neboť stepní lid miluje příběhy o nezlomných rebelech, kteří se nechtějí vzdát své svobody.

Bylo to během prvních jarních dní, když se Nestheus a Kirta setkali na kamenitém břehu Swetji se třemi vyhnanci, kentauřími válečníky, které jejich kmeny vyhostily a kteří se teď protloukali jako lupiči a žoldáci. Nestheus nehleděl na nebezpečí, vrhl se na ně a všechny tři porazil, ale Kirta byla zasažena mečem do hřbetu a krev jí zalila plíce, aby ji pomalu udusila.

Nestheus, neschopen jí pomoci, držel milou v náručí. Potřetí si povolal sanhall na pomoc. Ale větry jsou náladové. Sanhall se sice objevil, ale místo aby Kirtu vyléčil, předpověděl Nestheovi budoucnost. Řekl mu, že když mu teď Kirta zemře v náručí, vyspěje po dlouhém truchlení v moudrého muže, jehož jméno bude i za stovky staletí ctěno v celém Albenu. Když se ale postará, aby Kirta zůstala navždy s ním, zabije vlastního otce a stane se prvním králem kentaurů. Ovšem jeho vláda bude provázena nepokoji a on sám nikdy nezplodí děti. Nestheus bez váhání odpověděl, že podstoupí všechno, jen když mu zůstane Kirta zachována. A tak učinil jižní vítr svůj třetí zázrak a Nestheus vdechl světlo života umírající kentaurky. A od té doby žila Kirta v jeho srdci a on slyšel její hlas, i když to kromě něj nikdo jiný nedokázal.

A stalo se, co sanhall předpověděl. Nestheus, sužovaný bolestí, vyhledal svého otce a zabil ho přímo v jeho ležení. A nikdo v knížecí družině nezvedl ruku, aby Orimedovi pomohl. Pak kentauři přísahali Nestheovi věrnost. Postupem let se mladému válečníkovi podařilo sjednotit všechny stepní kmeny a nakonec se mu podrobili dokonce i Uttičané. Nikdy ovšem Nestheus nenalezl klisnu, se kterou by zplodil dědice. Ne že by se jich o jeho přízeň ucházelo málo. Kentaur ovšem zůstal až do konce svých dní věrný milence, která přebývala v jeho srdci. A tak s ním v den jeho smrti vyhasl i královský rod, který vytvořil. Sága o Nestheovi a Kirtě ovšem zůstala nesmrtelná, i když jejich láska trvala jen jednu zimu. A říká se, že když na jaře vane z jihu teplý sanhall a láme ledy řeky Swatji, je někdy možné spatřit na kamenitém břehu dva bílé kentaury, a že ten, kdo se s nimi setká, oslaví ještě před koncem léta svatbu.“

Citováno podle: Ságy a pohádky Větrné země,

sebráno a sepsáno mistrem Etainem,

3. svazek Pohádek Albenu, str. 117 a následující

POSLEDNÍ POCTA

Navzdory sněhové vánici dorazily na pohřební slavnost stovky hostů. Někteří tábořili u mohyly už celé dny a čekali.

Melvyna zastihla zpráva o smrti knížete kentaurů v Alvemeru. Už víc než tři měsíce marně pátral po Shandralovi. Vypadalo to, jako by se otevřela země, aby elfa a jeho koboldí družinu pohltila. Nikdo netušil, kam uprchl. Kolovaly desítky fám a Melvyn každou prošetřil, nebyl ale schopen Shandrala najít. Zástup jeho mužů prořídl; zůstalo jich jen tolik, kolik dokázali velcí orli unést. Elodrin mu odvedl většinu Maurawanů − válečnic a válečníků, kteří bojovali po jeho boku už léta. S každou další děsivou zprávou o postupu trolů sílila nechuť ostatních dál pátrat po Leylin. Jeho druhové se chtěli připojit ke královnině armádě, která se shromažďovala v Srdci říše, nebo k rebelům, kteří se pod vedením hraběnky Caileen zoufale pokoušeli zpomalit postup trolů. Její odpor byl v Melvynových očích stejně nesmyslný jako snaha zastavit rozpřaženými pažemi lavinu ze sněhu a ledu, řítící se po svahu hory.

I přes útoky vran dvakrát přelétal nad zástupy pochodujících trolů. Nikdy předtím neviděl tak obrovské vojsko. Vinulo se zasněženou stepí jako nekonečný černý červ. A zdálo se, že ho nic nemůže zastavit. Jeho trasa byla podivně nevypočitatelná. Hlavní směr vedl k jihu, stále znovu a znovu ale zahýbalo tu na východ, tu na západ, aniž by se dalo určit, co ho k tomu vede. Caileen kolem sebe shromáždila tisíce kentaurů, aby přepadali zásobovací kolony, které musely vojsko zaopatřovat. Ale žádné kolony se neobjevily. Bylo naprosto nepochopitelné, čím se trolové živili. Jen jedno bylo jisté. Jejich válečníci byli plní sil a postupovali vpřed rychleji, než se dalo vysvětlit. Také netříštili své oddíly, aby pronásledovali stáda kentaurů nebo útočili na města Alvemeru. Po dobytí Feylanvieku stáhli všechny své vojáky a zahájili nezadržitelný pochod do Srdce říše.

Byli teď méně než dva týdny cesty od Talsinu. Melvyn byl předchozího dne ve městě a nalezl tam paniku. Kdo mohl, balil si věci. Ale hluboce zasněžené průsmyky Měsíčních hor si nejspíš nevyžádají o nic méně obětí než obsazení města troly. Vypadalo to, jako by se celý svět rozpadal. Neexistovala naděje. Nikdo nechápal, proč Emerelle neopouští svůj hrad. Měla být v Talsinu nebo vyhledat hraběnku Caileen, aby jí připomněla závazek poslušnosti, kterým jí byla povinována. Nebo měla aspoň navštívit novou armádu, která se shromažďovala u Shalyn Falahu, a povzbudit vojáky. Místo toho jen povolala ke svému dvoru řadu nejvýznamnějších elfích rodin Albenu i s dětmi. Ke dvoru, který se stal od chvíle, kdy se tam usadila Alathaia, místem stínů a strachu.

V dálce se ozývalo žalostné volání lur. Když se do ležení u mohyly přihnali kentauři, aby oznámili brzký příjezd knížete, dali se všichni hosté do pohybu. Podél cesty vedoucí ke vchodu do knížecí hrobky se vytvořil dvojřadý špalír zahalených postav. Sníh jim ulpíval na pláštích a kabátech, a čím déle čekaly, tím více mizely rozdíly mezi chudými a bohatými.

Melvyna udivilo, kolik se jich přišlo s knížetem rozloučit, i když se Orimedes v posledních měsících změnil v krutého tyrana, kterého se údajně báli i jeho nejstarší spolubojovníci.

Také mistr Alvias byl mezi hosty. Hovořil s Caileen, která dorazila i se svými rebely. Ajax, kníže minotaurů z Měsíčních hor, se nedal odradit ani zasněženými průsmyky a objevil se i s velkou družinou, aby se s Orimedem rozloučil. Z velitelů, kteří se loni v létě shromáždili ve Feylanvieku, chyběli jen Shandral a Elodrin. Dokonce i Katander z Uttiky se dostavil s čestnou gardou do bronzu oděných válečníků.

Vedle Melvyna stál Senthor, kentauří veterán z Phylanganu, který u Mordštejnu přinesl zprávu o Ollowainově smrti. Starý válečník měl na sobě obnošenou kožešinovou vestu. Paže měl nahé a zmodralé zimou. Po tvářích mu tekly slzy. Zdálo se, že se za svůj žal nestydí. V pravici držel dýku. Takřka všichni kentauři svírali v dlani obnaženou čepel.

„Jak kníže zemřel?“ zeptal se Melvyn chraplavým hlasem. I když šeptal a hustá chumelenice tlumila jeho slova, zněl mu vlastní hlas uprostřed mlčících smutečních hostů nepřirozeně hlasitě.

Orimedes byl těžce zraněn v bojích o Feylanviek. Takřka celá jeho osobní garda padla při pokusu dostat knížete z bojiště a vyrvat jej nepřátelům. Orimedes zápasil se smrtí se stejnou tvrdošíjnou odvahou, s jakou celý život bojoval proti trolům. Dál nechával verbovat žoldáky, kteří měli pronásledovat jeho syna, a dokonce znovu zvýšil odměnu, která byla vypsána na Nestheovu a Kirtinu hlavu.

Senthor se sklonil k Melvynovi. Šeptal; znovu a znovu se zajíkal slzami. „Byl to dobrý muž, ať se teď o něm říká cokoli. Čestný válečník. Kyje trolů mu rozdrtily hrudník. Zlomená žebra uvízla v plíci. Všichni ranhojiči, které jsme povolali, se shodovali v tom, že měl vlastně zemřít už na bitevním poli.“ Starý rek se smutně usmál. „Pár dní jsem věřil, že porazí i smrt. Pak se mu rány zanítily. Odmítal vypít odvar z máku. Chtěl si zachovat nezkalenou mysl. Jeho poslední boj trval půldruhého měsíce. Stále jsme prchali před postupujícími troly. Kdyby měl víc klidu…“ Senthorovi selhal hlas. „Jeho smrt byla příšerná. Nakonec v horečce volal syna. Než zemřel, mysl se mu opět projasnila. Nařídil, aby byli Nestheus a jeho žena necháni na pokoji. Pronásledování skončilo. Konečně.“ Kentaur zavzlykal. „Ten zatracený paličák! Kdyby byl syn u něj, porazil by smrt. Zcela určitě!“

Bronzové lury opět vykřičely svůj žal do vánice. Tentokrát zněly z mnohem větší blízkosti. K Melvynovu sluchu proniklo jasné cinkání stříbrných zvonečků. Zadíval se na řady čekajících, jejichž postavy se černě odrážely na pozadí bílého běsnění zimy. Objevil se mezi nimi stín.

Vlčí elf poznal Katandera. Spolu se sedmi dalšími vůdci kmenů táhl velké sáně, na nichž stál Orimedes, pohled upřený ke svému hrobu.

Melvynovi přeběhl z toho děsivého výjevu mráz po zádech. Sáně byly ozdobeny stovkami zvonečků, které svými stříbrnými hlasy zpívaly knížeti pohřební píseň. Čestný doprovod táhl Orimeda pomalým krokem, aby každý host mohl popatřit knížeti do tváře. Vousy mu v posledních týdnech zbělely. Většina vlasů mu vypadala. Obličej zbrázdily hluboké vrásky. Hruď zůstávala skryta za bílým plátěným pancířem. Z ramen knížeti splýval purpurový plášť, jehož lemy byly protkány zlatými nitěmi. Tělo vyzvedli na dvě kozy od stolu a přivázali k nim knížeti nohy. Záda byla podepřena násadou oštěpu. Díky tomu mohl Orimedes stát i ve smrti na saních vzpřímeně.

Melvyn s údivem sledoval, jak se všichni hosté krátce předtím, než kolem nich saně projely, řízli. A pak postříkali povoz svou krví. V ledové zimě tekutina během několika vteřin zmrzla a potáhla saně rudým ledovým pancířem. Někteří si dokonce uřízli ušní lalůčky a hodili je na saně. Všechno se to dělo mlčky. Bylo slyšet jen dusání kopyt čestného doprovodu, vrzání sanic ve sněhu a jasný zvuk zvonků.

Melvyn zaťal pěst a z pravého chrániče paže nechal vyjet drápy. Rychlým pohybem si vyryl do levé ruky čtyři rovnoběžné brázdy. Když kolem něj saně klouzaly, přitiskl ruku na krví potřísněnou nástavbu.

Pak se připojil k průvodu hostů, který doprovázel mrtvého knížete k mohyle.

Nakonec saně zastavily u hliněné rampy na úpatí pahorku. Čtyři kentauří válečníci s nahými trupy, pomalovanými na znamení smutku na hrudi a pažích bílými vlnovkami, vyzvedli knížete i s podpěrami ze saní. Když vstoupili do šachty, vedoucí do srdce mohyly, ozval se z pláně výkřik plný hněvu a bolesti a hlasitý jako fanfáry.

Z vánice se vynořil oddíl bílých kentaurů. Melvynovi připadali jako duchové, zrození z ledu a větru. V jejich čele klusali Nestheus a Kirta.

Zástup smutečních hostů se před vyhnanci rozestoupil. Zpomalili do kroku. Před rampou zůstali stát. Jen Nestheus a Kirta vystoupali za mrtvým knížetem.

Hlasem, který nestrpěl odpor, nařídil knížecí syn nosičům, aby otcovu mrtvolu postavili. A ti poslechli.

Nestheus se postavil vedle knížete a políbil ho na obě tváře. „Odpouštím ti!“ zvolal tak hlasitě, že ho bylo slyšet do daleka i ve vánici. Pak políbila vpadlé tváře kentauřího knížete i Kirta a vykřikla: „Orimede, odpouštím ti.“

Melvyn slyšel, jak si Senthor vedle něj zhluboka povzdechl. „Kéž by jeho otec jen nevyslovil tu nešťastnou kletbu. Může mít někdo lepšího syna?“

„Katandere z Uttiky, volám tě k sobě!“ zvolal Nestheus pevným hlasem.

Kníže vystoupil ze zástupu smutečních hostů a vyšel po rampě nahoru.

„Maktore ze Stříbrných kopyt, volám tě k sobě!“ Nestheus přivolal na rampu ještě čtyři další knížata.

„Melvyne od Albí hory, volám tě k sobě.“

Polovičního elfa to překvapilo.

„Běž nahoru,“ pobídl ho Senthor. „Je velkou ctí moci vkročit do knížecí hrobky.“

Melvyn se poněkud nejistě vydal k rampě. Ne všichni na něj hleděli přátelsky. Zdálo se, že je velmi neobvyklé, aby byl k hrobce povolán někdo, kdo nenáležel mezi kentaury.

„Senthore, hrdino z Phylanganu, volám tě k sobě.“

Melvyn měl radost, že byl starý kentaur povolán mezi knížata a kmenové vůdce, aby spolu s nimi doprovodil Orimeda na jeho poslední cestě.

Náhle se mezi kmenovými vůdci a nosiči mrtvého prodral Katander. Zavolal cosi na jednoho ze svých válečníků u paty rampy a vzduchem prosvištěl velký dvojitý meč. Kníže ho obratně chytil a otočil se k Nestheovi. Melvyn bleskurychle vysunul z chráničů paží ocelové drápy, ale věděl, že přijde pozdě. Neozbrojený Nestheus se natáhl po meči svého mrtvého otce.

Místo aby knížecího syna napadl, ale Katander vrazil dvojitý meč do zmrzlé půdy.

„Vyslyšel jsi volání svého srdce. Nemohu ti vyčítat, že jsi jednal čestně. Kdyby sis vzal mou dceru naoko za ženu a ve skutečnosti miloval jinou, způsobil bys mému rodu mnohem větší hanbu než svým útěkem během Ollowainovy tryzny.“ Sevřel Nestheovi zápěstí ve válečnickém pozdravu. „Prokázal jsi v uplynulých měsících velkou odvahu a velkou moudrost. To jsou ctnosti muže, zrozeného k vůdcovství. Svými činy jsi okouzlil dokonce i srdce mých mužů. Vím, že jsi nalezl na nějakou dobu v Uttice útočiště. Zpečeťme u mrtvoly tvého otce svazek, který si za života tak toužebně přál.“

Melvyn udiveně zadržel dech. Pokusí se Katander znovu provdat svou dceru?

„Podrobuji se ti jako válečnému veliteli všech kentaurů. Nakládej s mými obrněnými jezdci, jak uznáš za vhodné, kníže Nesthee z Větrné země. Poslechnou tvé rozkazy. I já tě budu ctít jako vrchního velitele a zachovám ti věrnost. Ale nečekej, že tě budu milovat. Na to jsi příliš ublížil mé dceři.“

Na okamžik zavládlo mlčení. Pak předstoupil před Nesthea Maktor a složil mu přísahu věrnosti. Také ostatní knížata následovala jeho příkladu. Když slíbil poslušnost i poslední z nich, nosiči znovu zvedli Orimedovu mrtvolu a za slavnostního ticha vstoupili do mohyly.

Na Melvyna padla v prastaré hrobce tíseň. Senthor mu předešlého večera ledacos o mohylách kentaurů vyprávěl. Byly před mnoha staletími postaveny lutiny. Nejprve byly vybudovány klenuté hrobky z kamene a nad nimi pak navršeny velké hliněné mohyly. Kamenná vrata byla zapečetěna mocnými zaříkadly a po každém pohřbu byla cesta do nitra pahorku opět zasypána tak, aby hroby nakonec vypadaly stejně jako ostatní pahorky, rozkládající se na širých pláních Větrné země.

A ještě v jedné věci byly hrobky kentaurů zvláštní. Mrtvoly, které do nich vnesli, netlely. To byl hlavní úkol, uložený kdysi lutinským stavitelům. Měli vytvořit hroby, ve kterých by těla mrtvých knížat a kmenových náčelníků přečkala bez úhony staletí, neboť kentauři věřili, že se Albové jednoho dne vrátí, aby na pláních Větrné země svedli poslední bitvu proti svým znovuzrozeným nepřátelům. Až k tomu dojde, mrtvá knížata a hrdinové kentaurů ještě jednou povstanou, aby po boku stvořitelů světa vytáhli do boje.

Včera večer zněl ten příběh jako jedna z pohádek, které se vypravují pro zkrácení dlouhých zimních večerů. Ale tady dole se to všechno jevilo Melvynovi v jiném světle. Ve vzduchu se vznášela těžká, skoro omamná vůně kadidla a smrkového jehličí. A ještě další, skoro přehlušený pach − pach krve!

Hned u vchodu do hrobky spočívaly v dřevěném stojanu oštěpy s bronzovými hroty. Senthor si jednu ze zbraní vzal.

Tunel, vedoucí hlouběji do mohyly, se lehce svažoval. Stěny byly ze světlého pískovce, na který byly naneseny jednoduché kresby. Zachycovaly výjevy ze života kentaurů. Jejich putování se stády, válečná tažení a jeden z obrazů zjevně znázorňoval tryznu.

V nepravidelných rozestupech osvětlovaly šachtici pochodně. Do stěn byly zapuštěny výklenky. V nich seděli ve zčernalých stříbrných klecích mrtví sokoli. A navždy odpočívali psi, hlavu na tlapách, takže vypadali, jako by spali.

Vysoký tunel ostře zahnul a vyústil do pravoúhlé komory, v níž na dřevěných kozách odpočívali hroziví válečníci. Trupy měli podepřeny násadami oštěpů, o které se opírali. Melvyn si znepokojeně všiml, že tady jsou ještě dva tucty stojanů, na nichž žádní válečníci dosud nespočinuli.

Knížata a vyvolení strážci zesnulého pokračovali mlčky dál. Dusot jejich kopyt na kamenné podlaze byl jediným zvukem rozléhajícím se v hrobce.

Melvyn spatřil na násadách oštěpů a na podlaze pod mrtvými strážci zaschlou krev. Jeho pozornost upoutal vlhký záblesk. Za jedním z válečníků byla na stěně krev.

Vlčí elf se úmyslně propadl na konec smutečního průvodu. Pak prošel mezi mrtvými strážci a ohmatal stěnu. Na ruce mu ulpěla čerstvá krev. Přičichl k ní. Pak si ruku olízl. Všechny pochybnosti byly vyloučeny. To nebyla kentauří krev! Patřila buvolovi! Podezíravě se rozhlédl. Něco tady nehrálo. Další čerstvé krvavé skvrny už ovšem nenašel.

Melvyn spěchal za ostatními. Smuteční průvod mezitím dorazil ke kruhové pohřební komoře s lehce klenutým stropem. V širokém kruhu tady byli rozmístěni mrtví kentauři, na jejichž šatech a zbraních bylo na první pohled patrné, že se jedná o knížata. Někteří měli otevřené oči. Melvynovi se zdálo, že hněvivě hledí na narušitele svého klidu.

Vůně kadidla tady byla ještě tíživější. S každým nádechem se mu usazovala na patře drsná pachuť. Před lety našel mamuta zamrzlého ve sněhu. Zvíře zjevně přišlo kdysi dávno o život v lavině. V boku mu vězel oštěp s bronzovým hrotem. Podobné zbraně se nepoužívaly už po staletí. Zvíře muselo být mrtvé velmi dlouho. Přesto bylo jeho maso docela poživatelné, když rozmrzlo.

Mrtvá knížata v pohřební komoře Melvynovi toho mamuta připomínala. I když tady nebyla zima, zdálo se, že kolem nich staletí prošla, aniž by zanechala stopy. Jen bronzový pancíř jednoho z vládců byl potažen modrozelenou měděnkou. Jinak nic nenaznačovalo, jak dlouho už tady čekali na návrat Albů.

Orimedes byl postaven do kruhu mrtvých knížat. Válečníci, kteří ho nesli, opustili hrobku. Také ostatní kentauři odešli. Jen Nestheus zůstal po otcově boku. Šeptem rozmlouval s mrtvým. Přitom lehce nakláněl hlavu, jako by poslouchal.

Melvynovi přejel mráz po zádech. Vrátil se do sálu s mrtvými válečníky. Čestné stráže tam právě pomáhaly Senthorovi na dvě dřevěné kozy. Připoutávaly mu k nim nohy tenkými koženými řemeny.

„Co to děláte?“ Vlčí elf chtěl přispěchat starci na pomoc, ale ten zvedl odmítavě ruce.

„Nedělej si o mě starosti, příteli. Dostane se mi velké cti. Orimedes mě na smrtelném loži pozval, abych ho jako jeho spolubojovník doprovodil na poslední vyjížďce.“

„Přece nechceš…“

„Ale ano, chci bojovat v poslední bitvě Albů. Společně s Orimedem.“ Oči mu zářily. „Jsem starý muž. Měli jsme těžké ztráty. Jsem teď posledním z těch, kteří přežili Phylangan. Naše doba skončila. Brzy budu svému kmeni už jen na obtíž. Bude lépe vydat se touto cestou. Je čestnější.“ Senthor otáčel starým oštěpem s bronzovým hrotem, který sebral u vchodu do hrobky.

Melvyn vedle sebe uslyšel dusot kopyt. „Nebraň mu,“ řekl Katander. „Vy elfové tomu nemůžete rozumět. Narodíte se znovu. Ale my ne. Existuje jediný způsob, jak se ještě na jeden den vrátit. Jen ten, kdo čeká v hrobě společně s našimi knížaty na konec všech časů, se navrátí. Všechny ostatní čeká po smrti nicota.“

Senthor vsadil konec oštěpu do mezery mezi kamennými dlaždicemi na podlaze. Teprve teď Melvyn pochopil, co přehlédl, když poprvé procházel předsíní knížecí pohřební komory. Krev na podlaze ho měla zarazit. Ne ta čerstvá buvolí krev, nýbrž ta zaschlá mezi mrtvými válečníky. Když sem dorazili, byli ještě naživu. A oštěpy, které je podpíraly, aby se nepřekotili po smrti dopředu, si vrazili do těla sami.

Nestheus vyšel z komory, do které dopravili jeho otce. Pohled měl tvrdý. Měsíce strávené ve zmrzlé stepi, kdy byl štván jako zvěř, ho změnily. „Chtěl bych vás poprosit, abyste opustili hrob, přátelé.“ I když volil zdvořilá slova, nenechával jeho tón nikoho na pochybách, že je to rozkaz.

Kentauři se vydali k cestě, vedoucí nahoru do zimy. Melvyn byl rád, že může z hrobky odejít. Znovu si vzpomněl na cákanec buvolí krve. Kde se tu ta krev vzala? Kadidlo ho škrábalo v hrdle. Hrobka byla důkladně vykouřena, skoro jako by se někdo snažil překrýt světlomodrým kouřem jiný pach.

„Melvyne, počkej na mě. Zůstaň tady v hrobě!“

Vlčí elf se překvapeně otočil. Katander, který kráčel v průvodu kentaurů jako poslední, ta slova také zaslechl. Ohlédl se a mezi obočími se mu vytvořila hněvivá vráska. Pak šel dál a brzy zmizel za ohybem tunelu.

Nestheus stál vedle Senthora. Starý kentaur podal mladému knížeti levou ruku. Ruku vedoucí od srdce. Pravačkou svíral oštěp. Bronzový hrot mu mířil přímo na srdce. Oba na sebe mlčky hleděli. Starcovy rty se pohybovaly, ale hovořil tak tiše, že ho Melvyn neslyšel.

Náhle se Senthor překlopil dopředu. Vydal dlouhý vzdech. Zvuk připomínající ulehčený oddech. Bronzový hrot oštěpu mu zmizel v hrudi. Z rány vytryskly proudy temné krve. Postříkaly bílého knížete kentaurů a stékaly po násadě oštěpu. Pod umírajícím se tvořila rychle rostoucí kaluž krve jako u ostatních spolubojovníků, kteří doprovodili svého knížete na cestě do temnoty.

Trvalo dlouho, než proud krve vyschl. Nestheus držel starého válečníka až do poslední chvíle za ruku. Konečně vysvobodil prsty ze sevření mrtvého. „Shledáme se v den poslední bitvy. Bude mi ctít bojovat bok po boku s tebou i mým otcem.“

Když se kníže vydal k Melvynovi, zněl zvuk jeho kopyt v opuštěné hrobce nepřirozeně hlasitě. „Děkuji ti, že jsi zůstal.“

Melvyn krátce přikývl. Nebyl nijak choulostivý, ale raději by se nestal svědkem této nesmyslné smrti.

Zdálo se, že Nestheus jeho myšlenky uhádl. „Teď nás považuješ za kruté barbary, viď?“

„Byl to silný válečník. Určitě by ještě mohl žít spoustu let.“

„Nemohl prosbu mého otce odmítnout. Je velkou poctou, když tě kníže pozve, abys ho následoval do smrti.“

„Pěkná odměna!“ prohlásil Melvyn zlostně. „Odplatou za věrnost dostat rozkaz k sebevraždě. Budeš taky takový tyran, teď, když jsi kníže?“

Nestheus se cynicky usmál. „Neboj, nepozvu tě sem, až se přiblíží má hodina. A pokud jde o mého otce, nevěřím, že jsi ho opravdu znal. Možná jste spolu bojovali před Mordštejnem i jinde, ale k jeho duši ses kvůli tomu nepřiblížil.“

„To tedy vážně ne! Nikdy bych nepovažoval za možné, že na tebe pošle vrahy. V posledních měsících jsem se toho o vašem lidu hodně dozvěděl. Chápu teď, proč nad vámi elfové ohrnují nos.“

„Tak ty chápeš…“ řekl Nestheus smutně. „To si nemyslím. Svěřím ti teď tajemství, které nesmí opustit zdi této hrobky. Tajemství, které jsem neřekl dokonce ani své ženě, i když si myslím, že vytušila pravdu. Můj otec byl mizera, ale se srdcem na pravém místě. Byl posedlý myšlenkou, že by všichni kentauři měli bojovat pod velením jednoho vojevůdce. Nekonečné spory mezi kmeny, krádeže dobytka, krevní msta a neustálé šarvátky s Uttičany, to všechno oslabuje náš lid. Už od Phylanganu mu bylo jasné, jaké nebezpečí představují trolové. Věděl, že je jen otázkou času, než se vydají na jih. Je jich na Sněžnou marku příliš mnoho. A potřebují maso našich stád. Zatím posílali jen lutiny a za naše maso platili. Ale jak dlouho to tak může fungovat? Musíme být silní. Když nebudeme držet při sobě, vyhladí nás kmen po kmeni. Když mu Katander nabídl, že za mě provdá svou dceru Elenu, věděl, že se všechny jeho plány hroutí. Nemohl Katanderovu nabídku jen tak odmítnout, aniž by ho urazil. Kníže by nikdy nepochopil, že si chci vzít místo Eleny ženu, za kterou nestojí žádný silný kmen. A můj otec mě znal dost dobře, aby věděl, jak rozhodně se budu bránit této svatbě. Považuješ nás za barbary, Melvyne, ale věděl jsi, že můj otec byl vášnivým hráčem falrachu? Nakonec dokonce udělal ze svého života partii falrachu a z nás hrací figury. Vzpomínáš si, jak tě udivilo, když se Artaxas objevil na naší slavnosti? Otec ho podplatil. Lamassu si nechal své služby velmi dobře zaplatit. Nic nebylo přenecháno náhodě. Ani přísaha, kterou můj otec složil. Tím, že se před stovkami svědků zavázal ke dnům trvajícímu popíjení, získal pro mě a Kirtu náskok. A aspoň ti čestní mezi kentaury nemohli hostinu jen tak opustit. Tím by urazili mrtvého Ollowaina i mého otce. Otec ale udělal ještě něco.“ Bílý kníže kentaurů se usmál. „Poslal nám anděla strážného. Už od první chvíle našeho útěku jsem měl neustále dojem, že nás někdo pozoruje. Znáš ten pocit? V šíji? Víš naprosto jistě, že někde za tebou číhá pár očí. Tak to bylo týdny. A pak přišel den, kdy jsme narazili na vyhnance. Byl to vražedný boj. Byli stejně zoufalí jako my. Zlato mého otce je mohlo do budoucna zabezpečit. Kirta byla po mém boku. Viděl jsem meč, mířící jí na srdce. Mou zbraň vázal rybářský oštěp. Tři z pěti soupeřů jsme už přemohli, ale její smrt byla jistá. Vtom prorazil lebku muže, který ji skoro zabil, s děsivým třesknutím šíp a Kirta si odnesla jen lehkou řeznou ránu. Přemohl jsem posledního soka. A pak jsme ho spatřili, našeho zachránce. Postavu celou v bílém mezi zasněženými břízami. Elfa. Dívali jsme se na sebe jen vteřinu. Pak zmizel. Ale věděl jsem, že se bude i nadále zdržovat v naší blízkosti. To on nás před deseti dny informoval o smrti mého otce. Nalezli jsme útočiště u Kirtina rodu. Můj otec najal Fingayna, maurawanského lovce, který je i mezi svými lidmi legendou. Řekl mi to, co jsem už tak dlouho tušil. Sledoval nás od té hádky na pahorku. Chránil nás. Ale teď ho čekala nová bitva. Nechtěl nám prozradit, kam ho osud vede.“

Melvyn zavrtěl hlavou. „Co je to za nesmysl? Tvůj otec vypíše odměnu na tvou hlavu a současně najme slavného lučištníka, aby tě chránil? To je přece naprosto šílené!“

„To je logika moci. Můj otec znal svůj lid. Věděl, kolik kentaurů bude srdcem na mé straně. Osamělý válečník, který se svou milou vzdoruje zimě ve stepi, pronásledován krutými lovci. Znělo to jako jedna z našich pohádek. Dokonce i nejchudší honáci dobytka si více vážili toho, že nás mohou jeden večer pohostit u svého ohně, než zlata mého otce. Orimedes věděl, že touto hrou v budoucnu posílí moje postavení knížete. Sám jsi viděl, že dokonce i Katander přešel na mou stranu. Smrtí se mému otci splnil sen. Všechny kmeny kentaurů povede jediný vojevůdce.“

Melvyn o celé historii přemýšlel. Nelíbila se mu představa, že byl celý lid oklamán. Že byly rozdmýchány jeho city a že se s jeho láskou a věrností sehrála mocenská hra. „To, co jsi mi právě vyprávěl, zůstane v této hrobce. Mám ale ještě jednu otázku. Kolik jsi z toho věděl?“

„Když nám Artaxas prozradil, že mu Orimedes slíbil za naši záchranu peníze, vytušil jsem, že otec hraje dvojí hru. Ale co jsem měl dělat? Už pro mě nebylo cesty zpátky. Ostatně, tvůj druh nakonec nechtěl zlato přijmout. Tvrdil, že se s radostí stal jedním z hlavním hrdinů v té nejúžasnější ochotnické komedii, o jaké kdy slyšel. Podivný chlapík, tenhle lamassu.“

„A kdyby otci jeho pochopové přinesli tvoji a Kirtinu hlavu?“

Nestheus se usmál. „Naše pohádky vždycky končí dobře. Nechtěl jsi už přestat klást otázky?“

Melvyn přistoupil ke kentaurovi a uštědřil mu přátelský štulec. „Rád vidím, že jsi zůstal v jednom kuse, ty zatracený mizero. A jedno ti slibuju − už se s tebou a Artaxasem nikdy nevydám na žádnou slavnost.“

„To bych tě musel nechat zavřít tady dole, protože nahoře nás čeká pohřební hostina. Lutinové přivlekli na oslavy celé hory masa.“

Melvyn se zahleděl na čerstvou krvavou skvrnu na stěně. „Obětovali jste tady dole na počest mrtvých buvola?“

Kníže se na něj udiveně podíval. „Ne, jak jsi na to přišel?“

ŠPEH

Není příjemné být sluha! Všichni jsou na slavnosti, jenom já tam nesměl jít, pomyslel si Klaves smutně. Velitel Elija mu přísně zakázal se v blízkosti kentaurů byť jen objevit. A taky mu vštěpoval, že se sluhové na nic neptají. Asi jsem špatný sluha, přemítal Klaves. Když se nemohl na nic ptát lutinů, ptal se aspoň sám sebe, proč se všechno tak změnilo od chvíle, kdy sem přišli. Cítil, že lutinové mají strach. Proč jsou vůbec tady, když se tohoto místa bojí?

Celou zimu táhlo stádo s trolími trotly a jemu přísně zakázali, aby zabil dalšího z nich. Dokonce musel dát Elijovi svůj meč. Velitel se velmi hněval na Nikodema, že s sebou vzal Klavese na bojiště.

Znovu a znovu otevírali pro trolí trotly pahorky a vyndávali z nich maso. Trolí trotli dokonce sežrali i koní muže z nitra kopců! Žrali asi všechno. A pořád měli hlad. Ale k lutinům se chovali přívětivě. Jenom mě neměli rádi, pomyslel si Klaves stísněně. Elija mu nařídil, aby stále nosil přiléhavou čapku. Byla tak těsná, že mu mačkala uši! Když ji měl na hlavě, trýznily ho neustále bolesti. Zato však na ní byly nahoře našité velké koňské uši. Vypadaly velmi působivě! Ale neslyšel díky nim líp.

Asi jsem vážně hodně hloupý, dumal Klaves. Nepochopil jsem, proč tu vlastně jsme. Něco se mělo udržet v tajnosti. Rozkázal to král té nekonečné spousty trolích trotlů. Klaves chápal, že je lepší nebýt jiného názoru než tolik trolích trotlů. Proto přišli Elija a stádo sem. Otevřeli pahorek, aniž by se trolí trotli dostavili k jídlu.

Rozsekat na kámen zmrzlou zem byla zatracená dřina. Normálně ji vždycky dělali trolí trotli. A pak muselo být všechno maso vyneseno ven. Tolik masa!

Odnesli ho hodný kus od pahorku a naskládali uprostřed svého tábora na hromadu, kterou ještě zakryli sněhem. A když dorazili první koní muži, Elija nařídil, aby jim věnovali maso. Ale vždycky jen pár buvolích půlek. Hora uprostřed ležení se kvůli tomu nijak znatelně nezmenšila. Bylo to prostě příliš mnoho masa! Nemohli ho ani vzít s sebou. I kdyby měli jejich rohatí ještěří po boku všechny své bratry, bratrance a sestry, nebylo by jich dost, aby mohli maso odnést.

Jak kentaurů postupem doby přibývalo, hora masa se pomalu zmenšovala. Dnes se konala slavnost právě u toho pahorku, ve kterém maso přechovávali. Klaves se na ní sice nesměl ani ukázat, ale sledoval všechno z dálky. Shromáždila se tam spousta podivných tvorů. Válečníci, kteří byli ještě větší než trolí trotli a na hlavě měli špičaté rohy. A dorazili koní muži, kteří se mohli oddělit.

Někteří lutinové ovládali toto kouzlo také. Mohli splynout s poníky v táboře, a když měli dost běhání po zasněžené stepi, zase se oddělili. Klaves to jednou zkoušel, ale ten zatracený poník ho tak pokopal, že tři dny kulhal. Holt nebyl kouzelník, ale jenom sluha!

Jenom nechápal, proč měli lutinové takový strach. A pak tady byla ta věc z dnešního odpoledne. Kolem tábora rohatých ještěrů se plížil chlap, stejně mizerně rostlý jako on sám. Nahnal Elijovi pořádný strach. Velitel pak k němu přišel a přinesl mu dlouhý nůž. Ten nůž musel být očarovaný! Klaves pohladil jílec u svého boku. Když ho sevřel v ruce, zmocnil se ho pocit, jako by byl už odpradávna součástí jeho samého. Byl to ještě mnohem lepší nůž než ten, kterým zabil trolího trotla. Elija mu slíbil, že si ho smí nechat. A pak mu přinesl i krásné bílé šaty. Dokonale mu seděly. Klaves se nad tím ještě stále podivoval. Jindy musel nosit šaty, které mu moc nepadly. A tyhle byly navíc i báječně teplé!

Klaves se zasněně usmál. Když vykoná svou věc dobře, zeptá se Eliji, jestli by si nesměl nechat i šaty. Ve stádu nikomu k ničemu nebyly. Koneckonců neměl nikdo tak ohavně dlouhé ruce a nohy.

Klaves se protáhl. I když ležel na tlusté bílé kožešině, začínala mu být pomalu zima. Zahleděl se k té spoustě ohňů, hořících kolem mohyly. Ruch tam postupně utichal. Koní muži a všichni ostatní s nimi žrali jako trolí trotli. Zdálo se, že si Elija dělal zbytečné starosti. Obával se, že se špeh z odpoledne vrátí, aby pod rouškou noci pronikl do ležení stáda.

Klaves se poškrábal na těsné čapce. Kdyby ho jenom tak nebolely uši! A navíc si ještě musel připevnit na obličej bílou masku. Elija to s ním myslel dobře! Dělal si starosti, že bude Klavese štípat do tváře vítr, až bude celou noc držet stráž. Koneckonců neměl na obličeji tak hezký kožich jako lutinové.

Klaves zadržel dech. Zvuk! Za ním! Nehlučně se otočil. Do ruky mu vklouzl dlouhý nůž. Byl tak úžasný na dotek!

Od sněhu se odrážela malá postava. Něco nesla. I ve tmě rozeznal široký, vyšívaný šál. Ganda! Tu měl obzvlášť rád. I když to byla velmi podivná lutinka. Nikdy jí nesměl sloužit. A někdy, když byla obzvlášť velká zima, ho brávala k sobě do stanu, i když to Elija velmi přísně zakázal. Klaves si vzpomínal, že tam byl i tehdy, když ho všechny údy pálily bolestí. Někdy ho natírala olejem a podivně lepkavou věcí a postupně odčarovávala všechny jeho bolesti. Byla velká kouzelnice! Když se muselo dát stádo do pohybu, vyčarovávala znovu a znovu ve vzduchu brány. Za nimi ležela temnota. Ostatní lutinové byli trochu neklidní, když těmito branami procházeli. Stejně jako ještěří. Ale všichni tvrdili, že urazí mnohem větší vzdálenost, když cestují tmou.

Klaves se rozhlédl. Možná by měl Elijovi poradit, aby putoval se stádem jen v noci? Také by postupovali rychleji, a přitom by nemuseli procházet branami.

Ganda si sedla vedle něj na kožešinu. Přinesla kouřící, do hadrů zabalený hrnec.

Klaves si o něj vděčně ohříval ruce. Pak začal malými doušky pít. Chutnalo to báječně. A nitrem se mu rozlévalo příjemné teplo. Dnes v noci sice sněžilo jen málo, zato ale nad planinou vál ze severu ledový vítr. I přes teplé oblečení mu zimou úplně ztuhly údy.

Ganda nepromluvila ani slovo. Jen vedle něj seděla a dívala se na něj. Tak si počínala skoro vždycky. A tvářila se u toho smutně. Někdy dělal grimasy, aby ji rozesmál. U dětí to vždycky pomáhalo. Klaves nechápal, co dělá špatně, že Ganda vždycky kouká tak smutně. Určitě udělal něco nesprávného! Byl holt hloupý!

Jeho pozornost upoutal pohyb ve sněhu. Stiskl rty a schoulil se hlouběji do úkrytu. Elija zase jednou uhádl, co se stane. Byl prostě chytrý. I když se špeh pohyboval na všech čtyřech jako pes, Klaves ho okamžitě poznal. Svérázný chlapík. Odpoledne šel úplně jinak. To byl Klaves rád, že pro jednou vidí někoho, kdo je stejný jako on. Bylo příjemné vědět, že vedle všech těch lutinů, trolích trotlů či rohatých a koních mužů existuje další tvor jako on.

Když viděl ty oddělující se koní muže, na okamžik si pomyslel, že existuje spousta tvorů jako on. Ale pak mu svitlo, že se mýlil. Tihle uměli kouzlit! A uměli za sebe nechat běžet koňské nohy, aby se neunavili. Byli úplně jiní než on. I když se mu zevnějškem trochu podobali. A také špeh byl jiný. Možná jsem hloupý, pomyslel si Klaves. Ale jako pes jsem ještě neběhal.

Nad hluboce zasněženou krajinou vál nárazový vítr a hnal před sebou závoje bělostného sněhu. Je ještě jedna věc, ve které ty kožišnaté hlavy předčím, pomyslel si Klaves hrdě. Umím chodit po zledovatělém sněhu, aniž bych se bořil. A pohybuju se skoro nehlučně. Je načase špeha dopadnout, než pronikne do tábora.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla Ganda tiše.

Klaves se usmál. Pak si uvědomil, že má tvář ukrytou za bílou maskou. Nemohla jeho úsměv vidět. Tasil dlouhý nůž, přikrčil se a vyrazil.

Náhle se špeh zastavil.

Klaves sklouzl k zemi a zabořil se do sněhu jako králík, který doufá, že se skryje před sokolem vysoko na obloze.

Špeh zvedl hlavu. Tak se pohyboval pes, větřící stopu. Klaves žasl. Ten cizinec ve sněhu mu byl podobnější než všichni ostatní tvorové, se kterými se dosud setkal. Kéž by se jenom nechoval jako pes! Určitě je taky sluha, prolétlo Klavesovi hlavou. Ale kdo jsou jeho pánové?

Škoda, že ho musí zabít. Mnohem raději by si s ním promluvil. Možná už nikdy nenarazí na tvora, který se mu tak podobá! Třeba je tenhle jediný, který je jako on?

Špeh vysunul z paží dlouhé drápy. Klaves vyděšeně zadržel dech. Co je zase tohle za kouzlo?

Na odpověď nemusel čekat dlouho. Špeh si ho všiml. Přikrčený se obezřetně přiblížil. „Co tady děláš?“

„Elija říká, že tě mám oddělat jako toho trolího trotla.“

Ta slova neudělala na špeha žádný dojem. „No a pokusíš se o to?“

Klaves se nemohl rozhodnout. Má zabít jedinou bytost, která je trochu jako on? Špeh měl na hlavě dokonce kožich barvy slunce jako on sám. „Jdi pryč! Nepřibližuj se ke stádu!“

„Proč?“

„Elija to nechce.“

Špeh naklonil hlavu na stranu. V hezkém kožichu na hlavě se mu zachytily sněhové vločky. „A ty si vážně myslíš, že mě můžeš… oddělat, ty trotle s oslíma ušima?“

„To jsou koňské uši,“ opravil ho Klaves.

Pak špeh bez varování zaútočil. Byl mnohem rychlejší než trolí trotl, kterého Klaves rozpáral. Dlouhými drápy se mu chystal vyrvat srdce z těla.

Klaves se překotil dozadu. Přesto mu ocel přejela po žebrech. Necítil bolest. Jen horkou krev, vsakující do jeho hezkých nových šatů.

Přistál zády ve sněhu, odkutálel se stranou a okamžitě zase vyskočil na nohy. Nožem odrazil ruku s drápy.

Špeh se mu snažil vykroutit nůž z ruky tím, že ho zachytil mezi drápy. Současně se druhou rukou rozmáchl k úderu, mířícímu Klavesovi na břicho.

Sluha si vzpomněl na tvář trolího trotla ve chvíli, kdy mu z těla vypadli modraví hadi. Takhle on neumře. Místo aby couvl, udělal krok vpřed a zablokoval úder paží. Pak se naklonil na stranu a vložil do toho pohybu všechnu svou sílu.

Ozvalo se suché zapraskání. Špeh vyrazil přidušený výkřik. Ale byl dobrý bojovník. Uskočil. Levá paže, jejíž drápy ještě před chvílí věznily dlouhý nůž, mu zplihle visela podél těla. Přesto se nejspíš nechystal pokusit o útěk.

Krev, kterou mu nasákly krásné šaty, už byla mezitím studená jako led. Klavesovi se trochu točila hlava. Bude těžké odnést špeha až do ležení rohatých mužů, jak Elija nařídil.

Klaves si tiskl levačku na hruď. Mezi prsty mu tekla krev. V místech, kde se vytvořily tenké, rudé ledové krusty, mu šaty vrzaly. Musel teď jednat rychle.

Ten zatracený špeh neměl v úmyslu vzít do zaječích! Kdyby to udělal, neběžel by za ním, i když by se za to Elija na něj určitě zlobil.

Špeh znovu zaútočil. Zeširoka se rozmáchl a chtěl mu rozpárat břicho. Klaves uhnul kousek stranou. Útočník změnil s vražednou rychlostí směr úderu a vyrazil drápy vzhůru, aby mu rozdrásal hrdlo.

Ocel třeskla o ocel. Klaves nedokázal otupit veškerou sílu úderu. Drápy mu sjely po bradě.

Na okamžik si oba hleděli do očí. Klaves viděl v soupeřově tváři hněv. „Kdo jsi?“

„Klaves, oddělávač.“ Praštil špeha pěstí do zlomené ruky. Ten zasténal. Jeho pravá ruka s drápy vystřelila vpřed, ale Klaves ji zadržel dlouhým nožem. S tichou zuřivostí měřili své síly.

Pak se špeh náhle stáhl. Trochu příliš pomalu.

Dlouhý nůž opsal zářivý oblouk. Soupeř se ještě pokusil úder odrazit. Opět zaškrábala ocel o ocel. Dlouhý nůž se trochu stočil. Skoro vypadl Klavesovi z ruky. Pak zasáhl špehovu hlavu.

Soupeře to odmrštilo stranou a dopadl do sněhu.

Klavesovi bylo zle. Nechtěl se na špeha dívat. Neměl ani sílu odtáhnout ho k rohatým mužům. Sklonil se a na důkaz svého vítězství mu odřízl ruce s drápy.

HROMADA KAMENÍ

Mlha skryla velkou plachetnici i obě galéry, které téměř neslyšně klouzaly černými vodami fjordu. Na zábradlí trojstěžníku Mořský poutník přistál bílý sokol. Elodrin cítil, jak si ho jantarové oči ptáka s nezvyklou inteligencí měří. Sokol zamrkal.

Na zádi Mořského poutníka stálo úzké lůžko. Na něm ležel jako mrtvý hrabě Fenryl, ruce zkřížené na prsou.

Sokol dlouze, pronikavě zakřičel. Někde ve tmě mu odpověděl vyzývavým pokřikem racek.

Elodrin se zadíval do mlhy. Noční bašta byla docela blízko. Dorazili do zátoky, kde koboldové postavili svým trolím pánům mohutnou pevnost. Kdyby nepřivolal mlhu, dávno by je objevili. Tato část jeho plánu vyšla. Ale přišli lidé? A nasadí dost válečníků? To, že se na ně musí spoléhat, mu od samého začátku dělalo těžkou hlavu. Byli přinejmenším stejně nespolehliví jako kentauři. Yilvina mu sice vyprávěla o neukojitelné nenávisti, kterou král Fjordlandu choval k trolům, ale byl tenhle Alfadas dost odvážný, aby ještě jednou provedl svou armádu zlatou sítí? A i když sám statečný byl, dokázal zavést na tuto hrůznou cestu i své muže?

Na dobrý plán tady bylo až příliš mnoho nejasností. V nejhorším případě zasáhnou proti trolům Maurawanové sami, ale bylo jich málo na to, aby dokázali vylákat z Noční bašty všechny nepřátele.

Fenrylovi se zachvěla víčka. Zhluboka si povzdechl.

Elodrin nervózně bubnoval prsty na zábradlí. Věděl, že to chvíli trvá, než se duše, která se vydala se sokolem na let, opět pevně usadí v elfově těle. Kníže moří byl rád, že postup trolů znemožnil Fenrylovi vrátit se do Carandamonu. Když se ukázalo, že trolové pochodují ze všech sil k jihu a nepředstavují pro knížectví věčného ledu bezprostřední hrozbu, hrabě se k němu přidal. Samozřejmě ho Elodrin nezasvětil do všech svých plánů. Stejně jako nevěděla zdaleka všechno ani Yilvina. Oba bojovali příliš dlouho po Ollowainově boku, než aby dokázali akceptovat, že je někdy možné zvítězit jen díky krutosti nebo ochotě obětovat dokonce i přátele.

U zábradlí seděla Shalawyn s padesáti dalšími vybranými válečníky a válečnicemi a čekali na rozkaz k útoku. Až na opasky se zbraněmi byli nazí. Elodrin se jízlivě usmál, když si vzpomněl na Ollowainův proslulý nedostatek. Možná byl nejlepším šermířem Albenu, ale tohoto útoku by se nemohl zúčastnit. Každý z bojovníků musel být schopen zahalit se do hřejivého pláště magie. Jediného svrchníku, který jim při této misi nebude překážet.

Dokonce i Elodrin byl nahý. Tělo měl šlachovité a bez poskvrny. Dlouhé bílé vlasy mu čechral ledový vítr. Křížem přes hruď měl připevněný široký červený pás s pouzdrem meč. Samotnou zbraň nosil na zádech. Kožený váček s měsíčním kamenem byl vedle meče jediným břemenem, kterým se obtěžkal.

Fenryl se s hlubokým povzdechem trhavě posadil. Zamrkal. Zmateně se rozhlédl. Zaškubal pažemi, jako by si stále myslel, že má křídla.

„Co jsi viděl, příteli?“

Fenryl se na něj pronikavě zahleděl. V jeho pohledu ještě přetrvávalo něco z výrazu dravce. Elodrin neměl vysoké mínění o kouzlech, která elfům umožňovala splynout se zvířaty. Dlouhodobě to nemohlo fungovat. Jistě, podobné kouzlo se používalo jen na duševně spřízněné zvíře, se kterým se elf už tak cítil být úzce spojen. Kníže moří se ale domníval, že se po delší době duše zvířete a elfa mísí. Právě jako teď v případě Fenryla, který si ještě pořád myslel, že vězí v těle sokola.

„Fenryle?“

Elfův pohled se vyjasnil. „Lidé, jsou tam. Je jich spousta. Velká spousta. Trolové táhnou proti nim. Byl jsem jim tak blízko, že jsem je mohl odposlouchávat. Velí jim vůdce smečky jménem Gornbor. Je jich skoro tisíc. Lidé je sami nedokážou porazit. Trolů je mnohem víc, než jsme čekali. Skoro jako by Orgrim útok očekával.“

Elodrin rozhněvaně mávl rukou. „Nesmysl! Jak by to mohl vědět?“ On sám nebyl do poslední chvíle rozhodnut, zda by se měl vzepřít Emerelle. „Co myslíš, kolik trolů zůstalo v Noční baště?“

„Válečníků? Nemůže jich být víc než malý strážní oddíl. Ostatní už jsou příliš daleko, než aby si všimli, že jsme zaútočili na věž. Velmi brzy narazí na lidi. Ale možná k bitvě vůbec nedojde. Z východu se blíží bouře. Jestli lidé nenajdou útočiště, začnou po stovkách umírat.“

Elodrin na sobě nedal znát hněv. Z toho Alfadase a jeho válečníků se pomalu klubala spíš přítěž. Ale vylákali troly ven. Všechno ostatní bylo vedlejší. Když se náhlý útok podaří, najdou lidé útočiště v trolí pevnosti. „Zaútočíme, hrabě. Tímto ti předávám velení nad flotilou.“ Elodrin se obrátil k válečníkům, kteří se krčili pod ochranou lodního zábradlí. „Před patnácti lety zahájil vévoda Orgrim dobytí Phylanganu tím, že dovedl skupinu vybraných bojovníků po tajných stezkách do nitra pevnosti. Dnes ztratí stejným způsobem svůj hrad. Pomstěme mrtvé z Phylanganu!“

Neozval se jásot ani se neobjevily sebevědomé úšklebky, s nimiž viděl Elodrin táhnout do boje kentaury. V očích padesáti bojovníků, které kníže vybral pro první útok, se zračila chladná zuřivost. Všichni přítomní ztratili v bojích o Sněžnou marku přátele i příbuzné. U každého z nich si mohl být Elodrin jist, že přišel o veškerý smysl pro romantickou rytířskost.

„Za mnou!“ nařídil, přehoupl se přes zábradlí a ponořil se do ledové vody. Do kůže se mu zařízl chlad, ale už za okamžik se zahřívací kouzlo, kterým se chránil, přizpůsobilo změně teploty. Kolem těla se mu vytvořily tisíce stříbrných bublinek a vytvořily vrstvu, izolující ho od vody fjordu.

Všude kolem něj skákali elegantními šipkami do vod válečníci a válečnice. Klouzali fjordem jako tuleni na lovu. Noc a mlha je ukrývaly před pohledy trolů.

Shalawyn převzala velení. Na pažích a na kotnících měla široké náramky, do kterých byly zasazeny perleťově zářící měsíční kameny. Ostatní ji tak mohli v temných vodách bez problémů následovat.

Fingayn prozkoumal cestu, kterou se vydávali, už před dvěma lety. Legendární hrdina Farodin mu vyprávěl, jakým způsobem pronikl do Noční bašty, když zabil Orgrima v jeho předchozím vtělení. Po těchto tajných stezkách nyní proniknou do srdce trolího hradu.

Mlha nad vodou trochu prořídla. Elodrin viděl, že se nad ním pohupují na vlnách temné trupy lodí. Zvědavě se vynořil a zahleděl se k Noční baště, která se tyčila do nesmírné výšky nad kamenným molem, táhnoucím se daleko do zátoky. Orgrimovu pevnost tvořila věž, vyrůstající ze strmého skalního výčnělku jako kamenný pařez. Olověné nebe pohlcovalo všechny barvy. Svět jako by se skládal jen ze šedivých a černých tónů. Okenními výklenky, potaženými tenkými zvířecími kůžemi, které měly chránit nitro pevnosti před zimním větrem, pronikalo bledé světlo. Orgrimova věž vypadala úplně jinak než ostatní pevnosti trolů, které měl Elodrin dosud možnost spatřit. Připomínala primitivnější, temnější dvojče Emerellina hradu v Srdci říše. Lemována pilíři a opěrnými oblouky se tyčila takřka až k šedivému pásu mraků, táhnoucích po nebi. Na některých místech vyrůstaly pilíře ze zdiva jako obrovské trny. Stěny přerušovaly bez zjevného řádu stovky oken. Kdokoliv pevnost postavil, musel být významným stavitelem, vynaložil ale veškerý svůj um na to, aby výsledek působil ponuře a hrozivě.

U dlouhé přístavní hráze kotvilo pět černých trolích galeass. Až dosud se Elodrin konejšil slabou nadějí, že se Fenryl ve své sokolí podobě možná mýlil. Pták koneckonců neumí počítat! Ale teď si uvědomil, jak to bylo pošetilé. Pět galeass mohlo přepravit víc než tisíc válečníků.

Kníže se znovu ponořil. Ostatní plavci připomínali už jen vzdálené bledé siluety. Potlačil veškeré obavy a soustředil síly na plavání. Dlouhými, silnými tempy pospíchal vpřed. Pak se protlačil tmavým otvorem v přístavní hrázi. Ležel těsně nad skalnatým dnem zátoky.

V úzkém tunelu se ho zmocnila panika. Plíce ho pálily, brzy mu dojde vzduch. Obklopovala ho teď dokonalá temnota. Zavadil ramenem o drsnou skálu. Otočil se a pro změnu se udeřil hlavou do skalní hrany. Vyděšeně vydechl. Rukama a nohama se snažil zapřít. Ztratil orientaci. Kde je dole, kde nahoře? Kterým směrem se dostane hlouběji do nitra skály? Kde leží cesta zpátky do přístavu?

Ve tmě zazářilo světlo. Matné, vzdálené. Elodrin k němu nejistými pohyby zamířil. Světlo se zvětšovalo. Matně žlutá záře. Nad ním se zatřpytila hladká vodní hladina.

Poslední tempo a konečně se zase mohl nadechnout. Sípavě lapal po vzduchu. Dostal se do rozlehlé jeskyně. Voda se v ní leskla jako černé zrcadlo. Stěny kolem byly obíleny vápnem. Do skály byly zasazeny měsíční kameny, které vrhaly teplé, žlutavé světlo.

Kníže si ohmatal čelo. Krvácel. Na pár vteřin zavřel oči. Snažil se nemyslet na to, že se nad touto slují tyčí skalní jehla a obrovitá věž. Byl uvězněný v kameni jako ta malá zvířátka, která se někdy dala spatřit v jantaru.

Nesmysl, pokáral se v duchu. Existoval tunel k přístavu a desítky dalších, vedoucích z této jeskyně nahoru do pevnosti. Jako ve většině hradů, které postavili, vytvořili i tady koboldové labyrint chodeb a tajných komůrek. Druhý skalní hrad, kde se mohli bezpečně pohybovat, skryti před pohledy svých pánů. Koboldové, kteří vytvořili toto místo, dávno zmizeli. Ale jejich odkaz přinese trolům v Noční baště záhubu.

Elodrinovi se podařilo utlumit paniku. Přiměl se pravidelně dýchat. Po celém břehu se pohybovali elfí válečníci.

Kníže se vydal rovnoměrnými tempy k ploché skále a vytáhl se na ni. Shalawyn mu spěchala vstříc. Krátce si prohlédla zranění na jeho hlavě, zdržela se ale jakýchkoliv poznámek. „Je tady nečekaný problém, kníže.“

Elodrin mrzutě svraštil čelo. Tepavá bolest mu připomněla zranění. „Jaký?“

„Koboldí tunel. Někdo ho zasypal kamením. Ještě se nám nepodařilo najít cestu nahoru.“

NA HEDVÁBNÝCH LANECH

Kadlin natáhla tětivu až k líci a vypustila černý opeřený šíp. Mířila na trola s obrovitým kyjem, který − máchaje oběma rukama zbraní − prolomil formaci kopiníků.

Kadlininým pláštěm zacloumal náraz větru a strhl šíp do vývrtky. Střela minula trola víc než o krok. Bezmocně zaklela a zašátrala po toulci u svého boku. Polovina šípů už byla vystřílená a nenapáchala skoro žádnou škodu.

Lovkyně se cítila mizerně. Stála na okraji strmé skály víc než sto kroků nad bojištěm. Byla tady v relativním bezpečí. Ale musela bezmocně sledovat řež pod sebou.

Král Alfadas přivedl do úzkého, příkrými skalami sevřeného údolí poblíž trolího hradu víc než tři tisíce válečníků. Když se vrátil do Firnstaynu, svolal z blízkého okolí všechny muže, schopné nosit zbraň. Mnozí byli jen prostí rolníci a řemeslníci. Většinu armády tvořili kopiníci. Zbraně měli víc než dvaapůlkrát delší než dospělý muž. Vytvořili husté, sevřené bloky. S kopími namířenými dopředu představovali takřka nepřekonatelnou překážku, aspoň dokud drželi formaci.

Za valem kopí čekaly tři útvary sekyrníků. Jejich zbraně byly vytvořeny speciálně pro boj proti trolům. Sekyry byly nasazeny na zvlášť dlouhá topůrka, aby si bojovníci mohli udržovat od trolů větší odstup. Měli zasáhnout, pokud by trolové dokázali prolomit linii kopiníků. A měli plné ruce práce, protože se stále více trolům dařilo probít řadami kopí; vzmáhající se panika ještě zvětšovala mezery v bojové linii.

Když Kadlin roztřeseně přikládala k tětivě další šíp, měla prsty ztuhlé zimou. V očích jí stály slzy, tak se cítila bezmocná a zuřivá. Počasí mařilo všechny jejich plány! Na toto roční období byla příliš velká zima. Dnes ráno nevstalo z lůžka sedmnáct mužů. Desítky jich měly omrzliny na rukou, chodidlech a na tváři.

Zoufale se zahleděla ke stovce jezdců, skrývajících se v proláklině hodný kus za bitevní linií. Byli to nejlepší válečníci království. Vedl je sám Alfadas. Zaútočí, až trolové nabudou dojmu, že je vítězství nadosah. Byl mezi nimi i Björn. Kadlin se stáhlo hrdlo. Její Björn! Muži dole nemohli vidět to, co viděla ona. V dlouhém údolí byly stovky trolů. Příliš mnoho! Jestli elfové co nejdřív nedorazí, změní se bitva ve strašlivý masakr! A ona byla odsouzena odtud z výšky jen bezmocně přihlížet.

„Musíme blíž!“ vykřikl velitel lukostřelců. Hovořil fjordlandštinou s podivně zpěvavým přízvukem. A působil nepatřičně klidně. Jako by se ho ani v nejmenším nedotýkalo, že jim u nohou umírají stovky mužů. A vůbec − co mělo znamenat, že musí blíž? Stáli na samém okraji strmého skaliska. Ještě krok a zřítí se do propasti!

„Myslíš, že bychom měli troly zabít vlastními těly, když už je nedokážeme zabít šípy?“ zavolala na něj. Uvědomovala si, že si na něm vylévá bezmocný hněv, a současně byla ráda, že našla oběť. Elf měl na sobě tenkou bílou košili s našitou kapucí. Také ostatní kusy oděvu byly bílé, dokonce i opasek s mečem, toulec se šípy a luk. Už na vzdálenost několika kroků byl za slabého sněžení v podstatě neviditelný. Válečníci z jeho družiny byli vystrojeni podobně. A ještě něco měli společného. Byli také příliš lehce oblečeni. Pravděpodobně se coby elfové uměli nějakým kouzlem chránit před zimou. Ovšem právě to jim v Kadlininých očí upíralo právo počínat si tak povýšeně, jak si počínali. Nevynechali jedinou příležitost, aby lidem mohli dát najevo nadřazenost. Mohli déle chodit sněhem, uměli lépe střílet, a dokonce i v horách kolem Firnstaynu jako by se vyznali lépe než lidé, kteří tam žili po generace.

Ale co to bylo za výkony, když díky magii nemuseli usilovně bojovat o přežití? Kadlin Maurawany pohrdala! Když mohli chodit po hlubokém sněhu, aniž by se jím museli namáhavě brodit, když necítili osten zimy a neusínali se strachem, že se ráno probudí s omrzlými chodidly, a když měli kouzelné luky, jimiž nikdy neminuli cíl, co pak dokázali, aby na to mohli být hrdí? Nic!

Elf s modrošedýma vlčíma očima se na ni usmál. „Kdyby byly tvoje pohledy šípy, už bychom tu bitvu vyhráli. Za předpokladu, že bys je namířila na troly, a ne na mě.“

„Jestli se přesuneš odtud z okraje skály blíž ke trolům, budu tě ráda následovat.“ Ukázala do propasti. „Samozřejmě ti dám přednost.“

Elfův úsměv se ještě rozšířil. „Beru tě za slovo.“ Sáhl si pod sněhobílou košili a vytáhl bílý kotouč lana. Také ostatní Maurawanové teď začali chystat provazy. Několik lukostřelců zatlouklo do skály těžké skoby a lana k nim přivázali. Pak začal slaňovat první, zády k propasti. Klouzal po bílém laně s dech beroucí rychlostí, až se náhle se škubnutím zastavil. Vznášeje se nad převisem, sundal si z ramene luk a z toulce vytáhl šíp. Díky poryvům větru se lehce kýval sem a tam. Natáhl tětivu. Kadlin spatřila, jak se do zástupu trolů snáší šíp. Nedokázala rozeznat, zda zasáhl cíl.

„Kdo nechce sestoupit do propasti, dá teď všechny své šípy těm, kteří se spustí po laně dolů!“ nařídil elf, kterého Kadlin znala jako Fingayna. „Nejlepší bude, když se na skále něčeho zachytíte. Volně se kymácet nad propastí znamená jenom zbůhdarma plýtvat šípy.“

Dva elfové s batohy začali lukostřelcům rozdávat podivné kožené popruhy.

Fingayn pomohl Kadlin vlézt nohama do popruhu, který jí měl sloužit k bezpečnému usazení. Elf se vůbec neptal, jestli se chce přidat k dobrovolníkům, kteří se spustí dolů. Ke Kadlin přistoupil Kalf Snažil se jí to krkolomné dobrodružství rozmluvit. Když neuspěl, vzal si popruh také.

Fingayn jí udělil poslední pokyny a trval na tom, aby si vzala jeho rukavice. „Budeš se jednou rukou pořád přidržovat lana, dokud nenajdeš bezpečnou oporu. A při slaňování se odrážej nohama od stěny.“

Kadlin si hodila luk na rameno a sevřela levačkou lano. Stála obrácená zády k propasti. Ledový vítr jí cloumal šaty a vnitřnosti se jí bouřily strachem. Kalf stál vedle ní, připraven se také ponořit do hlubiny. „Dávej na sebe pozor, holka!“ vykřikl proti větru.

Kadlin zatoužila, aby předtím držela pusu. Teď se na okraj postavil i Fingayn. „Chtěla jsi mě následovat. Tak teď ukaž, kolik máš odvahy.“ Udělal krok dozadu a zmizel v propasti.

Kadlin pevně stiskla rty. Ten mizera! Ruce měla i v rukavicích ztuhlé zimou. Udělala pozpátku krok do propasti. S tichým bzučením začala klouzat po laně. Pohybem ruky mohla zmenšovat rychlost, s jakou klesala dolů.

Pak ji zachytil poryv větru a strhl ji k příkré stěně. Narazila ramenem do skály a začala se otáčet. S klením se snažila zachytit rozkročenýma nohama. Konečně komíhání ustalo. Šikmo nad sebou viděla otce. Také on měl s lanem plné ruce práce.

Prozatím se Kadlin vyhýbala pohledu do hlubiny, nad kterou visela. Teď ale bylo načase najít skalní římsu, na níž by se mohla usadit. Sněhové příkrovy vyznačovaly výčnělky a výklenky ve stěně.

Konečně objevila dvě stopy široký výstupek. Zahleděla se dolů. Bitevní vřava teď byla slyšet mnohem zřetelněji. Byla jen o málo víc než dvacet kroků nad bojištěm. S hrůzou si všimla, že se bitevní linie kopiníků mezitím úplně zhroutila. Jeden z oddílů sekyrníků byl tak těsně obklopen troly, že se muži nemohli dlouhými, nešikovnými zbraněmi pořádně rozmáchnout.

Kadlin znásobila své úsilí dostat se na skalní výčnělek. Ležel trochu vzadu, takže musela lano jemně rozkývat. S levačkou na hedvábném laně a pravou rukou vytrčenou vpřed se kymácela dopředu a dozadu a snažila se zachytit ve skalní trhlině. Dvakrát si narazila koleno. Nadávala na svou nešikovnost, zatímco z planiny k ní doléhaly ječivé smrtelné výkřiky.

Konečně se bezpečně zachytila o skalní výstupek. Přitáhla se na římsu a otočila se. Nohama se pevně zapřela o zem. Zády se opřela o příkrou stěnu. Teprve teď si všimla, jak jí buší srdce. Levá ruka ji navzdory rukavici pálila z tření o lano. Košili pod kožešinovou vestou měla propocenou a vítr ji řezal do masa, jako by stála na římse nahá.

Otec se ještě pořád vznášel kus nad ní. Tvář měl odřenou. Přesto se na ni usmál, když si všiml jejího pohledu.

Kadlin sundala luk z ramene. Jsi tady, abys zabíjela troly, nabádala se v duchu a snažila se zapomenout na obra, který je s Björnem zachránil před sněžným lvem. Snad teď nebyl Brud tam dole.

Napjala tětivu a vystřelila. Její šíp se zabořil hluboko do dolní části krku válečníka, který měl šedé břicho pomalované krvavými vlnovkami. Trol s výkřikem sevřel dřík. Trhavě otočil hlavou, aby zjistil, kdo na něj vystřelil. Kadlin se krátce rozhlédla. Teď už viselo na stěně kolem ní víc než třicet lučištníků. Na obrovité nepřátele se snášelo čím dál víc šípů. Vítr sice vál v prudkých poryvech nad zasněženou krajinou, ale když se ocitli nepříteli mnohem blíž, zasahovaly jejich šípy lépe.

Kadlin si nedělala žádné iluze. Výsledek bitvy jejich malý houfec sotva ovlivní. Ale pokud se jim podaří útok trolů zpomalit, válečníkům dole v údolí to pomůže.

Pod ní zaznělo protáhlé volání rohu. Z prolákliny se jako živá vlna vyvalilo jezdectvo. Hluboký sníh zpomaloval jeho útok. Přesto troly zaskočilo, že se ocitli před další skupinou nepřátel. Někteří začali ustupovat.

Kadlin hledala další cíl mezi bojovníky, kteří se pokoušeli odklidit jezdcům z cesty. Pár mrtvých navíc klidně mohlo představovat rozdíl mezi spořádaným ústupem a panickým útěkem.

Vybrala si válečníka, který neměl štít. Pomalu natáhla tětivu. Závan větru jí vehnal do tváře krystalky ledu. Na okamžik zamrkala, znovu namířila a vystřelila. Šíp minul cíl. Tiše zaklela a sáhla do toulce.

Nedaleko od ní něco třesklo. Jeden z Maurawanů vykřikl a zřítil se dolů. Bílý oděv měl nasáklý krví. Jeho hlava se proměnila v krvavou hmotu.

Další třesknutí. Kadlin objevila oddíl trolů s koženými taškami přehozenými přes rameno. Vrhali po lučištnících kameny velké jako pěst.

Lovkyně se podvědomě přikrčila. Ale příkrá stěna neposkytovala žádný úkryt.

Jeden z vrhačů kamenů klesl k zemi. Na jeho druhy to ale nezapůsobilo a mezi lukostřelci a troly se rázem strhl zarputilý souboj. Nepřátelé měli potíže dohodit tak vysoko a ještě zasáhnout cíl. Přitom měli zřetelnou přesilu a přicházeli stále další a další. Tito trolí válečníci vypadali méně urostlí než ti, kteří se mezitím pustili do boje s jezdci. Pravděpodobně to byli mladíci, poprvé se účastnící bitvy.

Do stěny těsně vedle Kadlin udeřil kámen. Líce jí zasypaly jemné úlomky. Chladnokrevně se napřímila. Krčit se nebylo k ničemu, nemohla střílet. Znovu napnula tětivu, vybrala si jednoho z mladíků a vypustila šíp. Zásah strhl trola dozadu. Bez pocitu trumfu přiložila k tětivě další šíp.

Kolem ní proletělo něco velkého, bílého. Plně se soustředila na další výstřel.

Vedle Kadlin narazil do skalní stěny kámen. Z bitevního pole k ní doléhalo řinčení zbraní a smrtelné výkřiky. Ale na této písni smrti se něco změnilo. Přibyly nové hlasy. Hlasy, znějící vysoko nad ní.

Znovu kolem ní něco prosvištělo… někdo! Byl tak blízko, že mohla rozeznat jeho tvář. Guthorm, poněkud tělnatý mladý lukostřelec, který ji vždycky bavil vtipy o své nezkrotné chuti k jídlu.

Kadlin zaklonila hlavu, ale skalní výčnělek jí zakrýval výhled na okraj skaliska. Zato spatřila tři další postavy, padající se široko rozhozenými pažemi do propasti. Jedna z nich s sebou strhla do náruče smrti i trolího válečníka.

Kalf ještě stále visel na laně nad hlubinou. Kolébal se sem a tam a zoufale se snažil na příkré stěně něčeho chytit.

„Sem!“ zvolala Kadlin a natáhla k němu ruku. „Povol trochu lano! Spusť se níž!“

Kousek vlevo od ní se snesla sprška ledových hrud a kamenných úlomků. Dva lukostřelci byli strženi z římsy, na které nalezli útočiště.

„Pospěš si, tati!“

Statný lovec narazil do skalní stěny. Ruce mu bezmocně klouzaly po kameni.

Teď se těsně nad nimi sesypala sprška suti. Ale převis, který zakrýval výhled na okraj skaliska, je ochránil před zásahem.

Kadlin se něco svezlo po tváři. Popruh sebou lehce trhnul. Lano! Bylo přeříznuté.

Otec se na ni zahleděl s očima rozšířenýma hrůzou. Znovu narazil do skály. Rukama a nohama šátral po kameni ve snaze najít úchyt. Náhle sebou trhl. Sklouzl níž… Padal! Kadlin nechápavě hleděla za ním. Viděla, jak jeho mohutná postava naráží do skalního výčnělku. Silné ruce, které ji tak často hladily po hlavě, se ještě naposledy zoufale pokusily něčeho zachytit.

Kadlin úplně zapomněla, že už není přivázaná. Naklonila se dopředu. Teď konečně našla sílu zavolat Kalfovo jméno. Hlasem plným bolesti, zapřísahání…

Na skalní výčnělek se vysunula ruka. Pak se objevila Kalfova tvář, bledá a stažená utrpením. Pomalu, kousek po kousku, se lovec vytahoval na zledovatělý výstupek. Levou polovinu obličeje měl ošklivě zřízenou. Posadil se rozkročmo na výběžek. Nohy se mu komíhaly nad propastí, ale byl v bezpečí.

„Děkuji ti, Luthe.“ Kadlin stály v očích slzy. „Jestli se odtud dostanu živá, postavím na tvou počest na poutní cestě Železného muže a každý rok ho budu navštěvovat, abych ti přinesla oběti.“

Kalf zaklonil hlavu a podíval se k ní nahoru. Vyčerpaně zvedl paži, aby jí zamával. V příští chvíli byl smeten dozadu a zmizel v propasti.

Kadlin zděšeně hleděla dolů. Byl přece v bezpečí! Zazněl pronikavý výkřik. Vpravo od ní byl ze skalní stěny stržen Maurawan. I on se předtím pevně držel.

Lano… vystrčila hlavu. Dole na úpatí skaliska hledali dva trolové volně visící lana. Kadlin zvedla luk.

Už nic necítila, když se nerozumně vyklonila daleko dopředu, aby vyslala šíp do hlubiny. Její střela pronikla trolovi vlevo ramenem až do srdce.

Jako loutka, ovládaná cizí vůlí, přiložila k tětivě další šíp. Druhého trola, který k ní zvedl zrak, aby na ni vykřičel svou nadávku, zasáhla přímo do otevřených úst.

Zbraň jí vyklouzla z rukou. Její toulec byl prázdný. Klesla na chladnou skálu. Vyčerpaně vytáhla nahoru své lano, svinula ho a položila vedle sebe. Tady nahoře nebyla žádná možnost, jak se připoutat. Byla mrtvá stejně jako Kalf a ostatní.

Dole v údolí se ocitli jezdci v obležení trolů. Vojsko se rozpadlo. Odpor už kladly jen ojedinělé malé skupiny.

Světlo na nebi pohltily temné bouřkové mraky. Jen daleko na západě ještě zářila mezi dvěma vrcholky modrá obloha.

Neexistovala cesta nahoru ani dolů. Bude tady sedět, dokud neumrzne. Otec nebude muset dlouho čekat a ona ho doprovodí do Norgrimových síní, kde společně usednou u slavnostní tabule boha války.

BODEC NA TROLY

Konečně! Signál k útoku byl vykoupením. Čekání, poslouchání bitevní vřavy a smrtelné výkřiky Ulrika drásaly víc než cokoliv v životě. Muset zůstat v nečinnosti bylo utrpením. A fakt, že ani neviděl, co se děje, to jen zhoršoval.

S úlevou zasadil svému hnědákovi ostruhy. Jezdci se dali jako jeden muž do pohybu. Obklopený shlukem koní a válečníků se Ulric cítil jako součást Norgrima, boha války.

Možná byl jen jeho malíčkem, nebo dokonce nehtem na něm, ale to nebylo podstatné, neboť patřil k pěsti, která teď bude drtit nepřátele. Nekompromisní a neporazitelná jako pěst boží.

Zem se chvěla pod kopyty koní. Zledovatělý sníh se bortil a sršel mu do tváře.

Hřmění kopyt bylo čím dál hlasitější. Jezdci se přelévali přes okraj prolákliny. Kousek vlevo klopýtl kůň a byl i s jezdcem vtažen do vlny z masa a oceli.

Ulric sklonil kopí. Ještě něco přes sto kroků. Když se trolové prodrali mezerami v uskupení kopiníků, jejich bitevní řady se rozpadly. Byli teď snadnou kořistí.

Ještě padesát kroků. Nepřátelé byli tak vysocí, že sahali jezdcům skoro do výšky očí. A Ulric viděl v jejich očích strach. Jaké zadostiučinění! Existovalo něco, čeho se báli!

Po levici ujížděl jeho otec! Alfadas toužil celý život po této chvíli. Stal se z něj starý muž, než se mu konečně znovu naskytla příležitost utkat se ve velké bitvě se starými nepřáteli. Ulric váhal, zda bylo moudré vydat se s elfy do války, ale v tomto jediném, božském okamžiku byly všechny jeho pochybnosti zapomenuty. Už jen tohle stálo za to!

„Za Kadlin!“ vykřikl Björn, který jel těsně vedle něj.

Trolové, kteří pronikli liniemi nejdál, se otočili a hledali spásu v útěku. Ovšem nebylo možné řadě jezdců uniknout. Za zády jim zastoupili cestu bojující. Úzké údolí se změnilo ve vražednou past.

Ulric zasáhl jednoho z trolích válečníků kopím zezadu těsně pod krkem. Měl pocit, jako by narazil do skály. Násada zbraně se roztříštila. Upustil zničený kus dřeva na zem a spatřil, že se trol snaží navzdory vražedné ráně odplazit sněhem pryč. Pak zmizel pod masou kopyt.

Jezdci se drželi tak těsně při sobě, že se skoro dotýkali koleny. Byli jako lavina, valící se po sněhu.

Ulric vytáhl z lovecké tašky u sedla bodec na troly, trojhrannou železnou tyč, zakončenou vražedným hrotem. Druhý konec připomínal jílec meče. Zbraň měřila víc než krok, byla těžká a nešikovná. Jejím jediným účelem bylo využít sílu útoku a ponořit se hluboko do trolího těla.

Bezprostředně před nimi bojoval houf sekerníků. Trolové muže tak natlačili k sobě, že se už nemohli rozmachovat svými mohutnými zbraněmi.

„Firnstayn!“ vykřikl jeden z jezdců a ostatní se okamžitě přidali.

„Firnstayn!“ zvolal také Ulric, když vrazili do řad trolů. Koně zaržáli. Princ držel bodec vytrčený daleko dopředu. Síla nárazu mu vyrazila zbraň z ruky. Ve vřavě pořádně neviděl, kam soupeře zasáhl. Jeho hnědák se vzepjal. Kopyty začal bušit do trola před nimi.

Björnova kobyla se zřítila na zem a jezdec zmizel ve změti padajících těl.

Náhle se klubko lidí a trolů rozmotalo. Obrovití soupeři prchali. Ulric přitáhl hnědákovi otěže. Pěšáci bodali dlouhými trny na sekyrách do ležících trolů.

Hradba jezdců se rozpadla. Jednotlivci se jali pronásledovat prchající nepřátele. Ulric nechal vřavu za sebou a rozjel se za uprchlíky. Ruce měl celé od krve. Připadal si jako ve snu. Všechno působilo podivně neskutečně. Celý život se připravoval na to, až zasáhne jako válečník do takovéto bitvy. A přesto ho nic z toho, co se naučil, nepřipravilo na tento den.

Tasil meč, zvedl ho, hrot lehce sklopen dopředu. Pobídl hnědáka. Kůň a prchající trol spolu závodili. Kopyta rozrývala sníh, který boj proměnil v krvavou břečku. Trol se ohlédl po Ulricovi. V očích se mu zračil čirý děs. Klopýtl přes mrtvého.

V tu chvíli se Ulric ocitl vedle něj. Aniž by hnědákovi přitáhl otěže, spustil ruku s mečem a máchl zpětným pohybem dozadu. Těžká čepel zasáhla plnou silou něco, co se pod úderem roztříštilo. Bylo to jako dláto projíždějící dřevem. Ulric se neohlédl.

Pláň před ním se černala troly. Musely jich být stovky. Útok jezdců dávno ztratil svou vražednou sílu. Jejich formace byla narušena. Jako jednotlivci teď už jezdci nevypadali mezi troly tak neporazitelně.

Ulric dostihl dalšího uprchlíka a máchl mečem ve vražedném úderu.

Ale nepřátel bylo příliš mnoho. Nemohou je porazit. A nic nenaznačovalo, že by se trolům chystali do zad vpadnout elfové. V dálce viděl Ulric temnou skalní jehlu Noční bašty. Splývala s černými mraky, které vymazaly modř oblohy.

Pak s křikem vyskočil trol, předstírající mrtvého. Popadl Ulricova hnědáka kolem krku jako zápasník. Strhl velkého hřebce k zemi. Ulricovi se tak tak podařilo vyprostit nohy ze třmenů. Omámen pádem začal šátrat ve sněhu po meči. Předtím ho upustil.

Trol bušil kyjem hnědákovi do lebky. Z praskotu, který po úderech následoval, běhal Ulricovi mráz po zádech. Mohutný hřebec pronikavě ržál. Princ nikdy nic podobného neslyšel. Znělo mu to jako obžaloba. Pak s posledním dlouhým povzdechem unikl zvířeti vzduch z plic. Trol do mrtvého koně ještě stále mlátil. Byl trochu menší než bojovníci, se kterými se Ulric dosud setkal. Břicho, hruď a tvář měl postříkané koňskou krví.

Princ tasil elfí dýku, kterou mu kdysi daroval Ollowain. Zbraň vypadala ve srovnání s běsnícím trolem směšně malá. Ale válečník nevěnoval Ulricovi sebemenší pozornost. Bez ustání bušil do mrtvého koně a vydával drsné zvuky připomínající spílání.

Ulric trola obešel a vrazil mu zbraň do podkolenní jamky.

Teprve teď se soupeř probral ze záchvatu slepé zuřivosti. Udělal potácivý krok vpřed a klesl na kolena. S hlavou zakloněnou vyrazil pronikavý výkřik. Ulric se vrhl dopředu, změnil úchop a vrazil trolovi zbraň do ucha. Křik mladého válečníka okamžitě umlkl. Nepřítel se jako zasažený bleskem překotil dopředu. Elfí dýka mu pronikla do lebky až po rukojeť.

Ulric s jistou námahou vyprostil zbraň, když tu ho něco zasáhlo do zad. Přepadl přes mrtvého. Za jeho zády stál obrovitý trolí válečník, který ho předtím udeřil štítem. Křičel na Ulrika a ukazoval na mrtvého. Vyčítal mu jeho smrt?

Trol svíral v pravici válečné kladivo. Hlava zbraně byla z tmavé žuly a velká jako vlčí lebka. Ulric zvedl zkrvavenou dýku, připraven na svůj poslední boj.

Trol mu s pohrdáním vyplivl do tváře záplavu chrochtavých zvuků. Pak ukázal kladivem stranou. Ve sněhu tam ležel meč krále Osaberga.

Ulric se sehnul pro zbraň, ale celou dobu nespustil z válečníka oči. Rozhodl se trol, že dýka není pro boj proti němu přiměřená zbraň? Když se obr zjevně nechystal na něj překvapivě zaútočit, zaplavil Ulrika hluboký stud. Trol si počínal rytířštěji než on. Mladého válečníka, který mu zabil koně, prostě oddělal. Ulric si smutně vzpomněl na ponaučení o cti, jež mu otec udělil, už tak dávno, onoho posledního podzimu s matkou a Kadlin. Sešel daleko z cesty, na kterou se ho Alfadas kdysi snažil zavést.

Ulric zvedl meč k šermířskému pozdravu. Jeho soupeř zlostně svraštil obočí. Nejspíš ho nepovažoval za čestného bojovníka. Pomyšlení, že jím pohrdá trol, vehnalo Ulricovi červeň studu do tváří.

Obr přešel do útoku. Pomalu, beze spěchu, jist si svým vítězstvím. Tlačil Ulrika před sebou údery štítem.

Princ začal brzy přerývaně dýchat. Ten trolí bastard byl výjimečný válečník. Ulric se neustále snažil proklouznout kolem jeho štítu, ale soupeř se pohyboval s vražednou obratností.

Jen zřídka máchl obrovitým kladivem a přinutil tak Ulrika rychle uskočit. Ten při tom dvakrát upadl. Trol pokaždé o krok ustoupil a nechal ho vstát.

Ulric byl skoro u konce se silami. Krvavá sněhová břečka mu chňapala po nohou jako drápy. Co ten trol chtěl? Mohl ho už dávno zabít.

Ulric znovu uhnul před svištícím štítem. Válečník ho tlačil čím dál víc k příkrému skalisku, ohraničujícímu bojiště na východě. Tady se nebojovalo. Byl tu jediný další trol, který jim ale nevěnoval pozornost. Hledal něco mezi obrovitými balvany na úpatí skály.

Obr zatlačil Ulrika pod skalní výběžek. Útěk skončil. Dál ustoupit už nebylo kam. Pak se ozval výkřik a trol zvedl zrak. Ze skály se zřítil válečník a dopadl v jejich těsné blízkosti do sněhové závěje.

Ulric podnikl zoufalý výpad, ale trol ho svým štítem velkým jako dveře bez problémů odrazil. Zatlačil prince zpátky ke skalní stěně. Teprve teď Ulric pochopil, co soupeř vlastně zamýšlí. Chtěl ho obrovským štítem rozmačkat o skálu, jako se mezi palcem a ukazováčkem rozmačkává veš.

Ještě jednou se vyřítil na trola. Kopanec ho poslal, vrávorajícího, zpátky ke stěně.

Náhle se trolí válečník, pátrající kousek od nich po něčem mezi skalisky, zhroutil.

Ulricův soupeř zvedl oči a zuřivě zaklel.

Pak se z nebe jako boží trest snesl šíp a zabořil se válečníkovi do otevřených úst.

Ulric, příliš vyčerpaný, než aby dokázal k neznámému zachránci zavolat svůj dík, klesl k zemi. Vzpomněl si na Halgardu a Krváka. Byl pes ještě naživu? Halgarda trvala na tom, že se zúčastní tažení. A vzala s sebou i psa. Prokleté dřevěné loutky! Udělaly z nich otroky.

Vítr svál ze skály sníh. Jeho sprška zasáhla Ulrika do tváře. Zahleděl se na bojiště. Ležení jejich armády bylo jen míli odtud. Dokázali se k němu už trolové probojovat?

Chroptění vytrhlo prince ze zamyšlení. Bojiště pohltila tma. Přihnala se bouře. Vzduchem létaly jemné sněhové vločky. Ulric se tápavě pohyboval mezi skalní sutí. Všude leželi mrtví, rozdrcení ostrými kameny. Elfové i lidé upírali prázdné oči k obloze. Ve smrti vypadali všichni stejně.

Konečně našel statného starého lovce, který s Kadlin přišel do Firnstaynu. Ležel v navátém sněhu. Jeho pravá ruka se pohybovala nahoru a dolů jako větev ve větru.

Ulric vedle něj poklekl. Kalf měl znetvořenou polovinu obličeje. V otevřené ráně mu prosvítaly zuby. Zachroptěl.

„Vím, kým Kadlin je,“ řekl Ulric tiše.

Lovcovy oči se rozšířily. Bylo těžké vyčíst z jeho zpustošeného obličeje nějaký výraz. Vyděsil se, nebo se mu ulevilo? Otevřel ústa. Opět se vyhrnuly nesrozumitelné zvuky. Ulric teď spatřil mužův jazyk nebo spíš to, co z něj zbylo. Musel si ho ukousnout, když při pádu narazil do skály.

„Proč s tebou moje matka odešla? Proč nechala otce i mě na holičkách? Proč jsi mi ji uloupil?“

Kalf vykoktal něco nesrozumitelného. Z úst mu crčela krev.

„Kde je teď? Kam jsi odvedl Aslu?“ zvolal Ulric hněvivě. Když mu Halgarda napověděla, kým musí mladá zrzavá lovkyně ve skutečnosti být, rozhodl se, že nechá celou věc na pokoji, ale teď z něj vytryskl všechen hněv i smutek. Před ním ležel muž, který by mu mohl zodpovědět veškeré otázky. A chystal se umřít.

„Milovala tě moje matka?“

Kalf na okamžik zavřel oči a pak je zase otevřel. Mělo to znamenat ano? Nebo to byly rozpaky? Nemělo smysl se ho na něco ptát!

Z Kalfových úst se vyhrnula krvavá pěna. Snažil se posadit, ale síly mu na to ani zdaleka nestačily. „Kah… len… Kah… lin!“ vykoktal.

„Kadlin?“

Lovec zakoulel očima, jako by se chtěl podívat na někoho za sebou. Ale tam bylo jen skalisko.

„Myslíš Kadlin? Co je s ní?“

Kalf už neodpověděl.

„Kéž jsou k tobě bohové milosrdní.“ Ulric přejel mrtvému rukou po tváři. Na lovce se snášel sníh.

Brzy nás všechny zakryje zima svým rubášem, pomyslel si princ. Toho, kdo unikne trolům, zabije Firnův dech. Zimomřivě si promnul paže, i když věděl, že chladu neunikne.

PLÁŇ MRTVÝCH

…trvalo mi dvě hodiny, než jsem se odvážil porušit rozkaz. Elodrin i jeho navigátor Landal se obávali, že by na Noční baště mohly být válečné stroje, schopné zaútočit na lodě u přístavní hráze a v zátoce. Orgrim byl jediný trol, o kterém se domnívali, že by byl schopen podobných bezpečnostních opatření. Kéž bych jen byl odvážnější! Každý okamžik, který jsem váhal, stál deset lidských životů! Elodrin nám chtěl dát znamení ve chvíli, kdy bude Noční bašta dobyta. K nebi měla vystoupat zářivě rudá hvězda. Domníval se, že bude trvat v nejhorším případě dvě hodiny, než přemohou posádku pevnosti a obsadí všechna důležitá obranná postavení. Nechal jsem uplynout ještě dvě hodiny navíc. Přihnala se sněhová bouře. Pod její ochranou jsme dopravili lodě k molu a vystoupili na pevninu. Brány Noční bašty jsme nalezli pevně zavřené. A tak jsem nařídil vyrazit do údolí, kde jsme se měli spojit s vojskem lidí.

Jaká hrůza nás tam očekávala! Navzdory bouři už začala část trolů s pohřební hostinou. Někteří ještě bojovali; lidé zoufali bránili své ležení. Trolové byli tak zaskočeni naším příchodem, že jsme mnohé zabili dřív, než sáhli po zbraních. Ostatní utekli do hor. Pustili jsme se za nimi. Vím, že patří k zákonům války, aby vítěz udržoval prchajícího nepřítele pod neustálým tlakem. Nechtěl jsem se ale vzdát žádného muže, který by nám mohl pomoci zachránit těch pár lidí, kteří se ještě zachránit dali. Mnohé zraněné, kteří zůstali na bojišti, zabila zima.

Smrt utkala na onom poli, kde jsme jí připravili tak bohatou žeň, zvláštní vzory. V místech, kde se bojovalo až do poslední chvíle, se vršily hromady válečníků, obklopené zabitými troly. Zpola pohřbeni pod sněhem vypadali jako velké, abstraktní květiny. Kruh mrtvých trolů představoval okvětní lístky, zabití lidé tvořili srdce květu. Prchající zemřeli osamoceni. Pokroucení leželi v místech, kde je zastihl nepřítel a s ním i smrt. A ještě jiná byla stopa po jízdním útoku. Prořítil se troly jako lavina a strhl s sebou vše, až ztratil na síle, aby byl nakonec úplně zastaven.

Vyrvali jsme bitevnímu poli jen něco málo přes pět set lidí a sotvakdo z nich unikl hrůzám bitvy nezraněn. Ti z nás, kteří byli od počátku u toho, budou mít už asi navždy o mužích a ženách Fjordlandu úplně jinou představu. Nejsou tak šikovní a zruční v zacházení se zbraněmi. Když se ve čtveřici postaví trolovi, zaplatí za to tři z nich životem, než se možná podaří nestvůru porazit. Všechny, kteří tak pohrdavě mluví o lidech, vyzývám, aby si uvědomili, jakou odvahu vyžaduje postavit se takovým soupeřům a neustoupit. My, kteří můžeme doufat, že jako vycvičení elfí válečníci obstojíme v boji s trolem dokonce i sami, nedokážeme tuto zoufalou odvahu pořádně ocenit.

Nikdy nezapomenu, jak mi hrdý Fingayn kulhal vstříc z bouře. Dokonce i na konci svých sil držel v náručí zrzavou lidskou dívku, které mrazem skoro unikla duše z těla. Jindy tak mlčenlivý a vyhýbající se ostatním koktal cosi o její odvaze a šikovnosti, neschopen vytvořit větu se začátkem a koncem. Yilvina, kterou mnozí považovali za nejlepší Ollowainovu žačku, stála s rozkročenýma nohama před mužem bez nosu, který oplakával syna a přestal bojovat. Byla obklopena mrtvými troly a ve chvíli, kdy jsme ji našli, ještě stále, byť zraněná, čelila třem z nich, místo aby přenechala toho ošklivého chlapa a mrtvého jejich osudu.

Odváděli jsme lidi k našim lodím, když tu se otevřela brána Noční bašty. A ven vyšel Elodrin a vypadal jako zplozenec války. Nahý, jako když kdysi opustil lůno své matky, stál v bráně, umazán krví, v každé ruce meč. Bílé vlasy se mu v rudých pramenech lepily k hlavě a v očích mu planulo šílenství, které se zmocňuje těch, co příliš milují zabíjení.

Potřeboval se svým houfem bojovníků celé hodiny, než se mu podařilo prorazit si cestu zasypanými tunely, od kterých si sliboval tak snadný průnik do srdce pevnosti. A tak jsme nakonec přece jen nalezli útočiště v Noční baště.

Elodrin získal stovky zajatců, protože jak se ukázalo, Orgrim nechal shromáždit v nejsilnější pevnosti všechny ženy a štěňata, jak trolové nazývají své děti. Kdybych tušil, jaké hanebné zrady se Elodrin dopustí na nich i na lidech, zabil bych ho hned ve chvíli, kdy jsem ho uviděl procházet branou. Teď, o tolik let později, je pro mě těžké pochopit, jak jsem mohl neporozumět tomu zřetelnému poselství, když mi tenkrát kráčel vstříc, nahý a zbrocený krví. Zmizelo z něj všechno, čím se vyznačuje čestný vládce. Ale oné bouřlivé noci jsem byl rád, že otevřel bránu Noční bašty a poskytl všem útočiště před řáděním zimy, neboť k bouři v jeho srdci jsem zůstal slepý, až bylo pozdě odvrátit neštěstí…

Z: Pohled sokola, str. 1304,

Vzpomínky Fenryla, hraběte z Růžové hory

CESTA HROBŮ

Letěl s Leylin vysoko po obloze. Slunce se zdálo být nadosah. Jarní pastviny Větrné země se pod nimi dmuly jako zelené moře. Smál se, Ledopírko a Mrakonor křičeli svou radost vstříc rozlehlé modři. Leylin volala jeho jméno. Náhle zmizela. Nebe se během vteřiny zatáhlo bouřkovými mraky. Do tváře ho začal bičovat vítr. Volal svou milou. Mrakonorovým peřím cloumaly poryvy větru. Pták nepravidelně mával křídly. V širokých, neklidných kruzích se snášel k horám pod nimi. Melvynovi něco stříklo do tváře. Krev! V levém orlově oku vězel šíp! Umíral! Kdo na ně zaútočil? Náhle zaplnil celé nebe obličej, zakrytý bílou maskou.

Melvyn se s trhnutím probral. Koupal se v potu. Jeho oči… byl polapen v temnotě. Měl přece oči otevřené! Tvář mu něco zakrývalo! Chtěl zvednout paže. S jeho rukama nebylo něco v pořádku! Byly… jeho prsty. Kde jsou jeho prsty? Necítil je. A pak tady pořád byl ten podivně třepetavý zvuk.

„Myslím, že se probudil,“ zašeptal povědomý hlas. „Udělal z nás boháče, náš kapitán. Vždyť jsme věděli, že ho nic nezabije. Zase se z toho dostane.“

Melvyn se snažil rozpomenout, odkud ten hlas zná. Kde to vlastně je? Co je… Ta postava s bílou maskou! Nikdy nebojoval proti tak obratnému a zručnému válečníkovi.

„Jsem mrtvý?“

„Ne, ne, kapitáne. V tom případě bychom přece prohráli. Bylo by velmi milé, kdyby ses zase pořádně postavil na nohy, to by se totiž náš zisk zdvojnásobil, samozřejmě za předpokladu, že by se ti podařilo opustit lože během deseti dní od doby, kdy ses k nám dostal.“

„Mishte?“ Melvyn zvedl ruce, aby si osahal obličej. Ramenem mu projela palčivá bolest. Stiskl zuby. Cítil tíhu svých rukou na tváři, ale nedokázal prsty nic nahmatat. Skoro jako by je ani neměl!

„To bys neměl dělat, kapitáne!“

„Co se mi stalo?“

„Doufali jsme, že nám to řekneš ty,“ odvětil kobold. „Zmizel jsi z Orimedovy pohřební hostiny. Když tě našli, vypadals, jako by na tobě celou noc tančil klan minotaurů jeden z těch svých skákacích tanců. Jednu ruku jsi měl vykloubenou a ještě k tomu zlomenou, skoro jsi umrzl a tvůj obličej… raději o tom nemluvme.“

„Co s ním mám?“ utrhl se na něj Melvyn.

„Vážně, kapitáne… některé věci nepotřebuješ vědět.“

„Sundáš mi teď ten zatracený obvaz a řekneš mi, co mám s prsty.“

„To nesmím. A tvoje prsty… No, ty… jak to mám říct… je dobré, že bojuješ drápy v chráničích. Budeš mít problémy něco udržet.“

Melvyn zalapal po dechu. „Jsou… uřezal mi ruce?“

„Ne!“ Z Mishtova hlasu zazníval údiv. „Jak jsi na to přišel? Tvoje chrániče paží jsou pryč. Ať tě tak zřídil kdokoliv, byl to pořádný řezník. Sundal ti je pěkně nešikovně. Uřezal je nožem a přitom ti nadělal pořádnou paseku na předloktích a rukou. Všechno je přeřezané: cévy, šlachy, svaly, nervy. Ale Artaxas to zase napravil. Vyžádalo si to část naší výhry. Musel nakoupit všelijaké krámy. Ropuší sádlo a další sračičky, které ranhojiči potřebují… Ale to je jedno! Tvrdí, že budeš moct zase držet věci. A taky říká, že jsi pořádné dítko štěstěny. To si myslí i léčitelka, kterou mezitím přitáhl. Byla z toho úplně pryč, ta dobrá duše.“ Kobold se zasmál. „Dokonce i když jsi v bezvědomí, ženy ti leží u nohou. To bychom taky chtěli. U nás je to přesně obráceně. To ženské musí být v bezvědomí, aby nám ležely u nohou.“

Melvyn se pokoušel posadit, ale okamžitě toho nechal, protože se opět ohlásila bodavá bolest v rameni. Teď se znovu ozval ten třepotavý zvuk. Krátce, útržkovitě. Jako bezmocné třepetání ptáka se zlomeným křídlem.

„Nechápu, v čem má být to moje štěstí.“

„To má co dělat s chladem. Sice jsi skoro umrzl, ale rány na pažích ti aspoň tak silně nekrvácely. Nezapamatoval jsem si všechno, co ti dva říkali. Něco se ti stáhlo. Řezné rány, cévy… Kdyby k tomu nedošlo, nejspíš bys vytekl jak naprasklá amfora s vínem. Bohužel jsi měl pár omrzlin a kvůli podlitinám jsi vypadal, jako by ti někdo přejel obličejem po malířské paletě. Taky jsi…“

„Díky, to stačí.“

„Přece jsi to chtěl vědět,“ rozhořčil se Misht. „Jinak bych ti to nikdy nevyprávěl. Jednomu ale nerozumím. Chlap, který tě tak zřídil, tě praštil do hlavy plochou stranou meče. Musela to být rána, že by srazila i buvola. Kdyby čepel jen trochu pootočil a zasáhl tě ostřím, mohli jsme tě uložit do mohyly vedle Orimeda a…“

Melvyn už ho neposlouchal. Mohyla! Tím to začalo. Ta buvolí krev. A všechno to buvolí maso, které lutinové darovali pohřebním hostům. Teď si zase na všechno vzpomínal. „Kde trčí Nestheus? Musím s ním okamžitě mluvit. A sundej mi z hlavy ten pitomý obvaz! Chci vidět, kde jsem!“

„Koukejme, sotva při vědomí, a už prskáš, kapitáne!“ ozval se hluboký bas. „To máme rádi.“

„Artaxasi?“

Melvyna bodlo do očí prudké světlo. Jako v mlze rozeznal vousatou tvář lamassu. Artaxas se zlomyslně zašklebil. „Příjemné, co?“

„Přiveďte Nesthea!“ Melvyn držel oči pevně zavřené.

„Ach tak, raději vidíš u své postele koňský než býčí zadek. S tím, že bys poděkoval, jsem nepočítal. Ale tohle je už vážně síla. Tvůj hřebeček prohání před městem kentaury.“

„Před městem?“ Prudce otevřel oči. Teprve teď rozeznal popraskanou hliněnou zeď. A okno, přes které byla přetažena žlutá plachta, takže dovnitř pronikalo jen trochu světla. Na jednom konci se uvolnila a látka vydávala třepetavý zvuk, když se do ní opřel vítr. V pokoji nebylo příliš jasno. Přesto ho bolely oči, jako by vystoupil z jeskyně na prudké polední světlo. „Asi to se mnou bylo docela nahnuté,“ řekl zaraženě.

„Docela je dost zlehčující výraz. Tvůj podnikavý koboldí přítel se vsadil s polovinou armády, že přežiješ. Nakonec byl kurs osmnáct k jedné proti tobě. Když budeš tak laskav a odhodláš se během deseti dnů zase postavit na nohy, čímž zdvojnásobíš výhru, budou muset vojáci vyplenit středně velké město, aby mohli zaplatit své dluhy. Ach ano… Jsme v Talsinu. Zatím, protože všechno, co má nohy, město opouští a i my potáhneme zítra dál.“

„V Talsinu? A kde jsou trolové?“

„Možná čtyři nebo pět set mil severně. Ale navrhoval bych, abys nejdřív nabral síly, než se zase vrhneš do války. Jak se zdá, našel jsi svého mistra. Raději by ses s ním neměl znovu setkat. Nevím, jestli si uvědomuješ, jaké jsi měl štěstí.“ Artaxas při posledních slovech zřetelně zvýšil hlas. Tvář měl skoro třešňově rudou. „Jestli si myslíš, že budu trávit dny tím, že tě budu neustále sbírat ze sněhu a s námahou vypiplávat, pleteš se!“

„Vím, jak bychom je mohli zastavit…“

„Ani se neudržíš na nohou, ale chceš zastavit armádu tisíců trolů? Zdá se mi, že ta rána do hlavy napáchala větší škody, než jsme si všichni mysleli. Teď si lehni a já ti zase zakryju obličej.“ Na Melvyna se začal snášet ušmudlaný hadr.

„Nech toho! Přiveď Nesthea! Nedělám si legraci. Jsou to ty hroby. Ať přinese mapu!“

„Moje máma vždycky říkala, že bláznům je třeba být po vůli, pak s nimi nejsou takové trable,“ řekl Misht.

Lamassu si zhluboka povzdechl. „Tak ho teda přiveď.“ Sklonil se k Melvynovi. „A nemysli si, že sis prosadil svou, kapitáne. Slíbil jsem Nestheovi, že mu dám vědět, až se probudíš.“

„Byl jsem dlouho v bezvědomí?“

„Pět dní. Vážně bys to teď neměl přehánět, příteli. Ocitl ses na pokraji smrti. Nevysiluj se.“ Sevřel rty do úzké čárky. „Nečekej teď ode mě žádné sentimentality. Těžko tě můžu vzít do náruče nebo ti uštědřit přátelský štulec. Mizero! Pěkně jsi nás vylekal. Víš, kdo sedí venku na střeše a poslouchá tvůj dech už od chvíle, kdy tě sem uložili? Tvůj orel. Straší celou čtvrť, protože se koboldové pod jeho pohledem cítí jako myši, kterým právě běží přes cestu vyhladovělá kočka. Bohužel můžu těžko pozvat Mrakonora dovnitř. Ale pokud sneseš světlo, nařídím Mishtovi, aby odvázal plachtu, až se vrátí.“

Melvyn si odkašlal, aby se zbavil knedlíku, který měl v krku. Tak rozrušeného ještě Artaxase nezažil. Některé city byly tak silné a nemužné, že je bylo třeba co nejrychleji pohřbít pod hloupými řečmi. Oba byli docela dobří hrobníci svých citů.

„Co za špinavý hadr jsi mi to dal na obličej? Smrdí, jako by jím vytřeli prasečí chlívek.“

„Tvůj špinavý hadr mě stál jeho váhu v drahokamech, ty nevděčný malý bastarde. Je napuštěný tukem smaragdové ropuchy a potřený několika dalšími fakt odpornými věcmi, které pomohly vyléčit tvoje omrzliny na tváři. Byl jsi zamrzlý ve vlastní krvi, když jsme tě našli. Vypadal jsi zatraceně špatně… Kdo tě tak zřídil?“

Melvyn pokrčil rameny a okamžitě toho zalitoval, protože se znovu přihlásila pronikavá bolest. „Pořádně jsem toho chlapa neviděl. Měl bílou masku a všechno se seběhlo hodně rychle. Myslím, že jsem ho taky zasáhl. Ale jistý si nejsem. Byl zatraceně dobrý. Byl to elf! Elf, který přeběhl k trolům! Dokážeš si to představit?“

Artaxas zvedl obočí. „Co s tím mají společného trolové?“

„Něco společného s tím mají stavitelé mohyl. Myslím, že už vím, jak se trolové dokážou pohybovat stepí bez proviantu. Můžou za to lutinové.“

„Takže liščí hlavy?“ Artaxas nasadil tón, jako by se bavil s malým dítětem, které mu bez dechu vypravuje nějaké pohádky. „A květinové víly a faunové s tím nic společného nemají? Vždycky jsem je považoval za mimořádně prohnané.“

„Uvidíš…“

Lamassu se sklonil a políbil ho na čelo.

„Zbláznil ses?“ zvolal Melvyn.

„Chtěl jsem zjistit, jestli třeba nemáš horečku. Říkáš divné věci! Horečku nemáš. Zjevně způsobila ta rána do hlavy nakonec přece jen větší škody, než jsem předpokládal.“

„Můžeš mi klidně…“

„Víš, že tady nejsme sami?“ přerušil ho Artaxas. „Myslíš, že bych tě mohl posadit?“ Lamassu vůbec nečekal na odpověď. Melvyna zvedla jakási přízračná ruka. Kožešiny, kterými byl přikryt, sklouzly na zem. V pokoji byla zima.

Naproti jeho lůžku stála dětská postýlka. Nejasně v ní rozeznával malou vousatou postavu. „Nossewe?“

„Hlídka Caileeniných jezdců ho našla sedmdesát mil jižně od Talsinu,“ vysvětloval Artaxas. „Ležel napůl pohřbený pod překocenými sáněmi. Mráz ho zle zřídil. Musel jsem mu amputovat tři prsty na nohou a dva na rukou. Byly už úplně černé. Chtěl za tebou. Jakmile jsme ho trochu zahřáli, volal pořád tvoje jméno.“

Artaxas teď Melvyna pomocí kouzel vyzvedl těsně vedle koboldova lůžka. „Je ti dobře?“ zeptal se Nossewa.

Kobold zamrkal, malátně zvedl ruku, sevřel ji v pěst a zvedl palec.

Melvyn se neubránil úsměvu. Kušiník nikdy nebyl moc sdílný. „Našel jsi je, viď?“

Nossew přikývl.

„Dojdeme si pro ně, jakmile se odtud dostaneme.“

Kobold souhlasně zabručel.

„Copak jsem tu v blázinci?“ rozzlobil se Artaxas. „Vy dva nedokážete ani sami stát a už plánujete další bitvu. Budete mít dost až ve chvíli, kdy vám useknou ruce i nohy?“

„Byl jsi někdy zamilovaný, Artaxasi?“

Nossew se ušklíbl.

„Jsem z větší části divoký býk,“ odvětil lamassu, jako by to vysvětlovalo vše.

„Získám Leylin zpět, i kdyby to bylo to poslední, co udělám. Musí od toho šílence pryč. Nesmí ji už dál mučit. Viděl jsi Leylin, Nossewe? Vede se jí dobře?“

Kobold rozhodil rukama. Melvyna při pohledu na jeho pahýly prstů bodlo u srdce. Věděl, že je Nossew spíš řemeslník než voják. Misht mu kdysi vyprávěl, že oba sní o tom nashromáždit dost zlata a znovu si otevřít dílnu.

„Potrestáme toho šíleného knížete. Každé utrpení, za které je zodpovědný, se mu vrátí. Každá nepravost bude oplacena. Každý…“

„Tvůj jazyk se už zjevně zase úplně uzdravil,“ ozvalo se ode dveří. V rámu se rýsovala silueta. Nestheus vstoupil. Na sobě měl záplatovanou vestu, vlasy mu v divokých pramenech visely do tváře a vypadal spíš jako vyčerpaný honák dobytka než jako kníže. Za ním vkročila dovnitř Caileen v zelené, zlatem zdobené zbroji. Elfku jako by obklopovala zář. Vlasy měla učesané, její brnění se lesklo i v mdlém zimním světle. Dva její vojáci nesli dřevěnou tabuli, pouzdra s mapami a malou truhlici.

„Je načase vrátit se do postele,“ oznámil Artaxas s úsměvem a nechal Melvyna odplout k lůžku. Misht, který přišel spolu s ostatními, mu přetáhl přes nohy kožešinové pokrývky.

Melvyn se trochu styděl za svou slabost, ale vychutnával si, že zase leží v teple. Vznášet se ve vzduchu, vydán napospas náladám přítele, se mu silně příčilo.

„Překvapuješ nás,“ posmívala se mu Caileen přátelsky. „Sotva se dokážeš zvednout z postele a už svoláváš válečnou poradu, jako bys byl vrchní velitel armády.“

Melvyn se pokoušel uspořádat si myšlenky, ale obraz Leylin mu nechtěl zmizet z očí. Musí ji najít. Bylo to důležitější než všechno ostatní. Rozhostilo se nepříjemné ticho. Všichni se na něj dívali.

„Víš, kdo tě napadl?“ zeptal se konečně Nestheus.

„Nějaký elf…“ Snažil se vzpomenout si na onu zimní noc, ale do mysli se mu neustále tlačily obrazy jiné, příjemnější noci. Vzpomínka na let na orlovi s Leylin.

„Jsi vyčerpaný?“ zeptal se Artaxas ustaraně.

Melvyn zavrtěl hlavou. „Ty hroby… Máte nějakou mapu, na které byste mi mohli ukázat postup trolů?“ Musí se vzchopit. Ještě se mu všichni vysmějí! A on potřeboval jejich pomoc, pokud měl Leylin zachránit.

Caileen pokynula oběma vojákům. Postavili tabuli a připevnili na ni velkou mapu Větrné země. Červenou křídou byla na pergamenu namalována vlnovka. Hlavní směr pochodu vedl ze severu na jih. „Chápe někdo z vás ty zatáčky, které naši nepřátelé stále dělají? Je něco, čemu se vyhýbají?“ Melvyn viděl ve tvářích ostatních, že si už také nesčetněkrát kladli tyto otázky, aniž by nalezli uspokojivé odpovědi.

„Postupují cestou hrobů,“ vysvětlil konečně. „Nesthee, znáš i mohyly ostatních kentauřích kmenů?“

„Samozřejmě. Už jako dítě jsem doprovázel otce na pohřební slavnosti.“

„Můžeš mi na mapě ukázat, kde se podél trasy trolů nacházejí mohyly?“

Nestheus se zahleděl na pergamen. Náhle si odfrkl. „To je šílené. Každá odbočka, kterou udělají, vede k mohyle, jako by chtěli složit hold našim mrtvým knížatům a vojevůdcům.“

„Což se u trolů moc nedá předpokládat,“ vmísila se do hovoru Caileen. „Co to má znamenat?“

„Podařilo se vám odříznout je od zásobování, jak plánoval Ollowain? Hladoví trolové a umírá jejich armáda při pochodu smrti nekonečnou stepí?“

„Víš, že to tak není,“ vyhrkla Caileen popuzeně. „Všechny naše plány ztroskotaly. Byl bys tak laskav, nechal těch dětinských hádanek a podělil se s námi o svou moudrost?“

„Založili si zásobárny. Říkal jsi mi, že lutinové postavili vaše hrobky. Sám jsem viděl, jak jejich kouzla chrání mrtvá knížata tvého rodu. Jejich těla jsou uchována jako v den, kdy zemřeli. Jsou připraveni jednoho dne povstat k poslední bitvě. V hrobě, ve kterém spočívá tvůj otec, jsem objevil čerstvou buvolí krev, Nesthee, ale buvoli tam nikdy nevkročili. Jak se tam ta krev dostala?“

Kníže kentaurů pokrčil rameny. „To si nedokážu vysvětlit.“

„Co mají lutinové společného s pohřebními slavnostmi tvého lidu?“

„Otevírají hrobky a připravují je k uložení dalšího mrtvého. Jen oni mohou otevřít magické pečeti mohyl, aniž by bylo narušeno kouzlo, které mrtvé chrání. Strojí také pohřební hostinu.“

„V bitvě u Mordštejnu viděli u tábora trolů houf lutinů. Myslím, že se liščí hlavy spojily s našimi úhlavními nepřáteli.“

„Proč by to dělali?“ vpadla do hovoru Caileen. „Obchodují odpradávna s každým, kdo si žádá jejich služeb a zboží. Samozřejmě je pak možné potkat je v ležení trolů. Ale mohou své obchody provozovat jen proto, že se nikdy nepřidávají na žádnou stranu. To je pro ně netypické.“

Melvyn se nenechal její námitkou zviklat. „Vím, že díky lutinům v posledních letech zbohatlo mnoho stepních kmenů. Koupili velká stáda buvolů a vyhnali svým zlatem ceny tak, že sotvakdo jiný mohl dobytek koupit. Víš, kam ta zvířata dopravili?“

„Co je mi do toho, kam to maso putovalo. Dobře zaplatili. Dokonce i kdyby ho prodali dál trolům, nebylo by to důležité. Trolové nepečují o dobytek. Porazí ho a sežerou.“ Nestheus očividně nechápal, kam Melvyn míří.

„Ochomýtají se někdy lutinové kolem mohyl, i když se zrovna nechystá žádný pohřeb?“

„Pečují o hroby. Někdy na ně přicházejí dohlédnout. Tak je to mezi našimi národy stanoveno od chvíle, kdy pro nás hrobky postavili.“

Caileen vykulila na Melvyna oči. „Myslíš, že porazili buvoly a dopravili jejich maso do hrobek, kde se kazí právě tak málo jako mrtvá knížata?“

Vlčí elf ukázal na mapu. „Můžeš mi uvést jiný důvod, proč by se měla armáda trolů pohybovat od mohyly k mohyle? Jak se můžou pohybovat stepí, aniž by je doprovázely zásobovací karavany? Netáhnou s nimi skoro žádná nákladní zvířata, která by je zdržovala. Jsou rychlejší, než všichni očekávali.“

Nestheus nevěřícně zakroutil hlavou. „To není možné! Dohoda mezi mým lidem a lutiny funguje po staletí.“

„Museli by se bát vašeho hněvu, kdyby se trolové stali novými pány Albenu?“ zeptal se Melvyn popuzeně. „Podívej se pravdě do očí! Vaši strážci mrtvých vás podvedli tím nejhanebnějším způsobem.“

„To jsou všechno nesmysly!“

„Tak běž a nech jednu hrobku otevřít, Nesthee. Nenajdeš tam už ani těla vašich předků! Trolové nejsou zrovna vybíraví, když jsou hladoví.“

„To nemůže být… To není možné. Když odvalíme kulaté kameny, jimiž jsou hroby zataraseny, zničíme kouzlo, které udržuje těla našich předků. Rozpadnou se v prach. Jen lutinové mohou hroby otevřít.“

„V tom případě si tedy mohli být jisti, že jejich zrada nikdy nevyjde najevo,“ poznamenal Artaxas.

Kníže kentaurů ukázal na mapu. „Tady leží mohyla mých předků,“ pronesl s namáhavým sebeovládáním. „Trolové kolem ní protáhli ve vzdálenosti dvaceti mil. Proč by to dělali, kdyby byly tyto mohyly jejich zásobárnami? Tvoje historka je jen horečnatý sen, Melvyne.“

„Nebyli tam, protože tvůj otec zemřel v nesprávnou dobu. Lutinové museli maso odklidit, jelikož se konal pohřeb. Museli smazat všechny stopy. A my všichni jsme jim pomohli! Pamatuješ si, jak velkoryse počastovali hosty? Kolik masa bylo?“

„Vždycky připravovali pohřební hostiny,“ namítl kníže. Ale jeho námitka už nezněla tak rezolutně.

„A patří k tradici i to, že hostí všechny už dlouho před pohřební slavností? Každý, kdo si řekl, dostal darem buvolí kotlety i kýty. Tvoji hosté tě považovali za obzvlášť štědrého truchlícího, Nesthee. Ale byl to opravdu tvůj nápad?“

Kentaur sklopil zrak. „To přece nemůže být pravda…“

„Když jsem se pokoušel vplížit do tábora lutinů, abych zjistil, kde se všechno to maso bere, napadl mě zákeřný vrah. Proč by mi chtěli zabránit, abych se porozhlédl, když neměli co skrývat? A jak dlouho zůstali u hrobky? Nevyrazili snad hned téže noci? A nezanechali po sobě velkorysý dar v podobě zásob masa?“

V omšelém pokoji zavládlo stísněné ticho.

„Celé armády se snažily vystopovat zásobovací kolony trolů,“ přerušil Melvyn mlčení. „Teď konečně víme, kde máme hledat. Konečně jim můžeme začít dělat problémy!“

„Nezhanobíme hroby našich předků,“ prohlásil Nestheus rozhodně.

Elf s touto námitkou počítal. „Stejně už mají step skoro za sebou. Ale musí existovat další zásobárny. Na pláních Větrné země nebylo moc skrýší, které by mohli využít. V Měsíčních horách a rozlehlých lesích Arkádie je to něco jiného. Existují tam přírodní jeskyně, hradní zříceniny a sklepy opuštěných statků. Kouzlo, kterým očarovali kentauří knížata, mohou použít všude. Musíme ty skrýše najít a maso v nich zničit. Teď, když pronikli tak daleko, jim už pravděpodobně nezabráníme ve vstupu do Srdce říše, ale můžeme se pokusit jim cestu co nejvíc zkomplikovat.“

Caileen se na něj pevně zahleděla. Její tvář připomínala strnulou masku. „Necháme je jít.“

„Cože?“ Melvyn se s trhnutím posadil a vzápětí sebou trhl bolestí. „Co je tady k přemýšlení? Konečně jsme před nimi o krok napřed. Když najdeme jejich tajné zásobárny, budeme vědět, kam mají namířeno. Můžeme klást nástrahy a můžeme…“

„Ne,“ prohlásila Caileen rozhodně. „Tvoje informace přicházejí příliš pozdě. Mistr Alvias se z pověření královny zúčastnil Orimedovy pohřební hostiny. Zatímco jsi byl v bezvědomí, jednali jsme s ním. Můžeme doufat, že troly porazíme, jen tehdy, když se všichni bojovníci Albenu sjednotí pod jedním velením. Emerelle mi odpustila mou vzpouru. Podmínkou bylo, že budu od nynějška poslouchat její rozkazy. Jsem tady se svými jezdci jen proto, abychom pomáhali uprchlíkům. Královna nám rozkázala neklást trolům další odpor. Stáhneme se k Shalyn Falahu. Už jednou tam troly porazila. Také tentokrát se má rozhodnout na bílém mostě.“

Melvyn to nedokázal pochopit. „Ale máme možnost troly oslabit! Když je připravíme o zásoby, bude je snazší porazit. A s každým dnem, o který jejich postup zpomalíme, se Emerellino vojsko rozroste. Bylo by hloupé nevyužít takovou výhodu.“

„Královniny rozkazy jsou jasné,“ trvala na svém Caileen. „Dělá to, aby ochránila zem. Když vezmeme trolům zásoby, budou muset plenit. Budou postupovat pomaleji a jejich vojsko se rozptýlí po větší ploše. Všechno, co jim chybí, si vezmou v naší zemi. Vpadnou do vesnic a do měst, která by jinak zůstala ušetřena. Vzdáme se bez boje i Talsinu, i když by bylo snazší ho bránit než Feylanviek.“ Na okamžik se odmlčela. „A přenecháme trolům sklady.“

Melvyn nevěřil vlastním uším. Dokonce ani Artaxas nic nenamítal. „A co na to říká Elodrin?“

„Královna prohlásila jeho i všechny, kteří ho doprovázejí, za psance. Opustil s několika loděmi Reilimee. Nikdo neví, kam se vydal. Emerelle jmenovala nového knížete Alvemeru.“

Vlčí elf se cynicky usmál. „Sotva převezme velení, vypaří se jí její nejlepší žijící velitel. Možná by pro mě bylo lepší zůstat v bezvědomí. Aspoň bych nemusel být svědkem všech těchhle nesmyslů. Má nějaké rozkazy i pro mě?“

V Caileenině tváři se ani teď nic nepohnulo. „Žádné rozkazy… Obilee zjevně informovala královnu o Shandralově zločinu. Také on byl prohlášen za psance a Emerelle ti nechala poslat dárek.“ Pokynula jednomu z vojáků, který ji doprovázel, a ten položil Melvynovi na lůžko malou truhlici, kterou přinesl.

Vlčí elf bezmocně zvedl obvázané ruce. Pokud se Emerelle domnívala, že si ho jednoduše koupí, mýlila se. Ať si ostatní klidně tančí, jak ona píská! On je svůj vlastní pán!

„Smím ti tu truhlici otevřít?“ zeptala se Caileen.

Melvyn na okamžik zaváhal. Ne, ať všichni klidně vidí, jak dárek odmítá!

„Jenom do toho.“

Hraběnka rozlomila obě pečetě a odklopila víko. Na sametovém polštáři ležely dva chrániče paží. Jako ozdoba byl do kůže vyražen orel s rozepjatými křídly. Melvyn sotva věřil vlastním očím. Odkud královna věděla, že přišel o své zbraně? Byl ten dar výzvou, aby vyřídil Shandrala?

„Královna ti také vzkazuje, že tě velmi ráda přijme na svém dvoře, až si vyřídíš vlastní záležitosti.“

Melvyn zpozorněl. „Byla to její slova? Až si vyřídím vlastní záležitosti?“

Na Caileeniných rtech se objevil náznak úsměvu. „Byla to slova její vyslankyně Obilee. Ale myslím, že potulná rytířka doslova opakovala slova své paní. Zdá se mi, že jsi Obilee učaroval. Zjevně o tobě vyprávěla královně jen to nejlepší.“

Melvyn si zamyšleně prohlížel dar. Slyšel pověsti, že Emerelle vidí do budoucnosti. Možná dávaly její svévolné rozkazy přece jen smysl?

MÍSTO, NESTVOŘENÉ PRO LIDI

Lambi vstal, když je viděl přicházet. Kadlin ztuhla a sevřela pěsti. Nenechám si od něj nic navykládat! S tím ošklivým starým chlapem si poradím, pomyslela si, ovšem věděla, že se sama slabostí sotva drží na nohou.

Chtěla ho vidět na vlastní oči. Navzdory zdravému rozumu doufala, že to byl všechno jen zlý sen. Modlila se k bohům, aby se hned teď probudila v Björnově pokojíku na hradě. Vycítí, že je noc skoro u konce, nehlučně se obleče a vykrade se z místnosti, aby na hradbách vyhlížela první stříbrné paprsky denního světla.

„Nechoď k němu,“ řekl Lambi chraptivě. Starý válečník vypadal žalostně. Kolem čela mu nakřivo seděl obvaz. Oči měl zarudlé a ošklivá díra, kterou měl místo nosu, byla zanesena hleny. Vlasy mu v pramenech visely na ramena a kroužkovou košili pokrývala zaschlá krev. Páchl potem, kouřem a smrtí.

„Nebudeš mi…“

Lambi jí sevřel paže a přitiskl jí je k tělu. Na svůj věk měl stále obdivuhodnou sílu. Upřeně se na ni zahleděl. Bělmo očí měl protkané rudými žilkami. „Nechoď k němu! Bude to tak lepší, děvče. Zapamatuj si ho…“ Zajíkl se. Po tvářích mu stékaly slzy. „Zapamatuj si ho, jak…“ Znovu se odmlčel. Přitiskl si tvář k její hrudi. Ramena se mu chvěla. Tiše vzlykal. „Kéž by mě někdo zadržel. Já…“ Pustil ji a zadíval se jí přímo do obličeje. Brada se mu třásla. Namáhavě hledal slova. „Musím se ti omluvit. Jsem rád, že tě měl. Jinak by nikdy… Umožnila jsi mu poznat lásku. Člověk by neměl odcházet k bohům, aniž by miloval.“

Kadlin už neměla slzy. Jen se na starého vévodu dívala. Jeho slova ji dojímala, ale nebyla ještě schopna dát své pocity najevo.

„Nikdy jsem ho neviděl tak šťastného jako v posledních měsících. Mrzí mě, že jsem… Někteří muži nezmoudří ani ve stáří.“

Kadlin hleděla na dlouhou řadu těl zakrytých pokrývkami a kožešinami. Bylo jich tolik… A existovaly ještě další dvě řady mrtvol, které před příchodem bouře odnesli z bojiště. Kalfa už našla.

Stočila oči k červenému vlněnému plášti a vzpomněla si, jak si Björna dobírala, když se v něm kdysi snažil zašít díru. Zpod pláště trčely jeho těžké, tmavohnědé zimní holínky. Vždycky si dělala legraci, že v nich musí mít kromě nohou ještě dva mrtvé tchoře, protože tak páchnou.

Lambi ustoupil kousek stranou. „Nechápej mě špatně, děvče. Nezakazuju ti to. To bych nemohl… Máš na to stejné právo jako já. Ale bylo by lepší, kdyby sis ho uchovala ve vzpomínkách takového, jaký byl. Tohle… tohle už není on. Jen bezduchá schránka…“

„Jak zemřel?“

Lambi ztěžka vydechl. „Rychle.“

Nespustila z něj pohled.

„Jeho kůň byl stržen k zemi… Byli jsme v plném trysku. Jeden trol upadl. Zmizeli pod kopyty… Všechno se odehrálo tak rychle.“

„Naši vlastní jezdci ho…?“ Nedokázala pokračovat. Nechtěla na to ani pomyslet.

„Byla to smůla.“ Stařec se pokusil usmát, snad aby jí dodal odvahu. „Celou dobu si říkám, že ho Norgrim chtěl mít ve své družině. Byl pro nás příliš dobrý, že? Neměl strach. Krátce předtím, než padl, jsem se na něj ještě podíval. Tvář mu zářila. Těšil se na bitvu. Svou první bitvu. Jeho…“ Lambi se na ni bezmocně zahleděl. Vypadalo to, že od ní něco očekává, ale nechápala co.

„Slyšel jsem, že i tvůj otec…“

Přikývla. Nechtěla teď o tom mluvit. Vlastně vůbec nechtěla mluvit. Chtěla… Nebylo už nic, co by chtěla. Ještě včera žila plným životem. A teď si přála, aby ji ten zatracený elf nezachránil z římsy na skalní stěně. Přála si, aby spolu s ostatními vkročila do Norgrimovy síně. Kdysi se celé týdny sama toulala po lesích a nikdy se necítila osamělá. Vždycky tu byl Kalf. Silný, přívětivý. Nikdy ji nenapadlo, že by se jednou mohla vrátit do jejich domu u jezera ve skrytém údolí a nenajit ho tam. Už se tam nebude moci nikdy vydat…

A Björn. Tak urputně bojoval o život, když ho zranil sněžný lev. A když byl ještě příliš slabý, než aby dokázal vstát, vyprávěl jí o svých plánech. Rozhodli se, že když jim bude Lambi dělat příliš velké potíže, uprchnou do Albenu. A Silwyna už napevno přislíbila, že jim pomůže. Vzpomínala taky na to nádherné odpoledne, kdy se poprvé milovali. Björn si to přál, i když ještě neměl pořádně zahojené rány. Nejdřív sténal bolestí a pak rozkoší. Byl tak plný života! Když se probudil v trolově jeskyni, jeho první slova byla žertovná. Znovu se zahleděla k tělu pod rudým vlněným pláštěm.

„Nechoď tam, děvče,“ zašeptal Lambi. „Zapamatuj si ho v podobě, v jaké jsi ho milovala,“ opakoval. „Věř starému muži, který… který se už musel často loučit.“

Ztěžka vydechla. „Jak ho …“ Nedokázala to vyslovit. Ještě jednou to zkusila, ale tentokrát jí hlas selhal úplně.

Lambi ji i tak pochopil. „Jakmile se bouře utiší, navršíme pohřební hranici.“

Přikývla. Vévoda se na ni podíval. Na co čekal? Na odpuštění? Nebylo co odpouštět. Nic si nedlužili. Nevěděla, co by mu ještě měla říct. Ale cítila, že Lambi něco potřebuje. Nějakou oporu ve svém utrpení. Ale ona jí nemohla být!

Kadlin na okamžik objala starce paží kolem ramen. Pak odešla. Měla strach, že by začala litovat, že se s Björnem nerozloučí. Současně by nesnesla vidět jeho tvář tak zničenou jako otcovu.

Neklidně bloudila temnými chodbami obrovské trolí pevnosti. Na některých místech byly do stěn zasazeny podivné kameny, z nichž vycházelo bledé světlo. Všechno tu bylo příliš velké. Vysoké chodby. Rozlehlé síně. Ať se obrátila kamkoliv, neustále si musela připomínat, že toto místo nebylo stvořeno pro lidi. Nikdy jsme sem neměli chodit, pomyslela si smutně. Co jim tato válka přinesla?

Kadlin byla ráda, že se během bojů nesetkala s trolem s ozdobnými jizvami na hrudi. Ještě stále se styděla za to, že odplatili Brudovi za jeho pomoc šípem.

Všechno kolem ní bylo tak cizí, že to nedokázala vnímat jako skutečné. Znovu se jí do mysli vkradla klamná naděje, že se brzy probudí z hrozné noční můry. Björn nemohl být mrtvý! Možná se s ním setká hned za příštím ohybem chodby?

Nesmysl!

Všude leželi zranění. V trolí pevnosti bylo chladno. Tlusté zdi sice chránily před větrem, ale mráz číhal i v srdci stavby. Rozestavili mísy s ohněm, a na některých místech dokonce uprostřed chodeb rozdělali oheň. Spálili všechno, co jim přišlo pod ruku. Páchnoucí kožešiny, hrubý nábytek, latě rozbitých sudů, hadry.

Kadlin se bezcílně potulovala. Tu hledala vodu pro raněné. Jindy se zase posadila k loži muže v bezvědomí a držela ho za ruku. Celé hodiny. Než mu prsty zchladly a ztuhly. Už nevěděla, zda je den či noc, když konečně ustalo vytí větru, který uvízl mezi pilíři a vzpěrami věže.

Necítila hlad ani žízeň. Ztratila pojem o čase.

Jednou, když se ocitla v obzvlášť velké síni, zahlédla zdálky krále. Byl obklopen svými veliteli a několika elfy. Stál u obrovského křesla. Vypadal vedle něj jako dítě. Všichni vypadali ve stínu toho stolce jako děti! Zlobivé děti, které provedly něco ošklivého a teď přemýšlí, jak uniknout trestu.

Kéž by se sem nikdy nevydávali! Kadlin byla tak unavená, že se už nedokázala ani zlobit. Znovu začala bezcílně bloudit mezi mrtvými, umírajícími a do smrti poznamenanými. Ztrácela se ve vysokých tunelech, kde to páchlo starým vypečeným tukem a výkaly.

Ve výklenku, pod jedním ze svítících kamenů, našla Gundahera. Králův stavitel seděl s nataženýma nohama a svíral obrovskou knihu. „Taky se ti zdají zlé sny?“ zeptal se jí náhle.

Přerušila svou pouť, která stejně neměla cíl. „Nic se mi nezdá. Od bitvy jsem ještě nespala.“

„Cítíš to zlo? Proniklo hluboko do zdiva.“

Zavrtěla hlavou. „A jestli jsme tím zlem my?“ Kadlin viděla místnost plnou trolích žen a dětí. Byly velké a neforemné. Děsivé postavy. Zjevně je přiměli schoulit se na zem. Všude byli ozbrojení elfové. S tasenými meči procházeli sem a tam mezi zajatci.

Stavitel si zamyšleně pohladil bradku. „Kdysi dávno jsem býval knězem, kterého učili, že elfové jsou posly temnoty. Pak jsem potkal kněze, který byl horší než všechny příběhy, jež jsem kdy slyšel o elfech.“ Pátravě se na ni zadíval.

Kadlin věděla, o čem mluví. Znala ty děsivé výjevy z knihy, kterou jí svěřil. Nevýslovné utrpení ve tvářích umírajících. Stejná muka viděla u mladých válečníků, kteří zoufale lpěli na životě, a přesto věděli, že svým zraněním podlehnou.

„Mluvil jsem s jedním elfem. Jsem ve Fjordlandu už příliš dlouho. Moje minulost by mě mohla dostihnout.“ Při těch slovech se ustaraně zahleděl do chodby, jejíž konec se ztrácel ve tmě. „Elf byl přívětivý. Zdá se, že je to kníže. Na ruce má stále bílého sokola. Jmenuje se Fenryl nebo tak nějak.“ Gundaher se usmál. „Z elfích jmen se člověku láme jazyk. Říká se, že jejich svět je nádherný. Místo, kde vládne věčné jaro.“

„Nevedou tam právě velkou válku?“

„Před válkami se dá utéct, Kadlin. Věř mi, jsem v utíkání docela dobrý. Nechci k vojákům, ale k umělcům a učencům. Chci vidět, jestli opravdu staví paláce ze světla. A mám už dost zimy. Moje staré kosti touží po jarním slunci, které hřeje víc než to ve Fjordlandu.“ Poklepal na knihu. „Taky doufám, že najdu někoho, kdo to dokáže přečíst. Našel jsem to v jednom pokoji úplně nahoře ve věži. Myslím, že je to tu jediná kniha. Že budou tihle lidojedi psát knihy… Moc rád bych věděl, co tam stojí. Co asi chtějí světu říct?“

Kadlin zavřela oči a myslela na jaro v horách. Bolest ji přemohla. Kamkoliv se vydá, budou jí každý les, každá stráň, každý vrchol připomínat lovecké výpravy s otcem. Kalf a Björn byli jejím životem, středobodem všech jejích myšlenek. Byli spojeni se vším, co stálo za vzpomínání. Bez nich zavládne v jejím životě jen smutek. Možná se nádhernému světu elfů podaří tuto bolest zmírnit. Ze dnů strávených se Silwynou znala spoustu příběhů o Albenu. Dokonce trochu rozuměla i jazyku.

„Hrabě Fenryl tě opravdu vezme s sebou?“

„Zdá se, že se taky zajímá o tu trolí knihu. Myslím, že není jen válečník, ale i učenec. My učenci se vždycky dáme dohromady.“

„Ale já nejsem vzdělaná,“ namítla Kadlin.

Gundaher se usmál. „To mu přece nemusíme říkat.“

POHŘEBNÍ HRANICE

Když se těžké stěžně naklonily a ráhna prorazila paluby hořící jako pochodeň, začala se velká loď potápět. Voda se s řevem nahrnula do nákladních prostor. K nočnímu nebi začala stoupat bílá pára, protkaná žhavými jiskrami. Jak voda zaplavovala další a další paluby, vydávala umírající loď hluboké, hněvivé zvuky. Pohasínající plameny prskaly.

Elodrin stál se založenýma rukama na kamenném molu, táhnoucím se pod Noční baštou do zátoky. Jeho věrní vytvořili dlouhý špalír, aby se slavnostně rozloučili s mrtvými. Největší loď trolů byla vybrána, aby posloužila padlým lidem a elfům jako pohřební hranice.

Na okraji hráze stály mísy s ohněm. Byly lemovány třemi tucty zasvěcených. Většina z nich byli Maurawanové. Na jejich neutuchající nenávist k trolům se bylo možné spolehnout. Neodmítnou splnit rozkaz!

Když už ležela hořící galeassa hluboko ve vodě, přišel se rozloučit král lidí. Elodrin znal Alfadase ještě z dob, kdy mladík dlel u královnina dvora. Bylo otřesné spatřit, jakou spoušť na něm zanechalo těch pár let. Od chvíle, kdy naposledy spatřil mladého, sebevědomého Alfadase, uplynulo možná čtvrtstoletí. Teď před ním stál ztrápený starý muž.

Alfadas se zmohl jen na několik chladných slov na rozloučenou. Elodrin ho chápal. Lidé zaplatili za své vítězství nad troly příliš vysokou cenu. Domů se jich vrátí sotva pět set. Tři stovky z nich byly tak těžce zraněny, že se nedokážou dostat k albské hvězdě vlastními silami. Vrátí se do vlasti na palubě Mořského poutníka. Trojstěžník byl přeplněn raněnými.

Pro Elodrina nebylo těžké nabídnout Alfadasovi tuto pomoc. Nijak do Albenu nespěchal. Věděl, že mu Emerelle neodpustí. Zahleděl se na čtyři černé galeassy, které dosud kotvily u mola. On sám si nedokáže odpustit. Ale války měly své zákony, a kdo nedokázal vidět krev, neměl by se chápat meče, nýbrž se raději podrobit.

Byl to smutný houfec, jenž se vydával na zpáteční cestu k albské hvězdě, kterou sem lidé dorazili. Za dva dny přinesou do vlasti zprávu o vítězství, které bylo příliš krvavé, než aby ho mohli oslavit.

Znovu začalo sněžit. Noc a vířící vločky rychle pohlcovaly zbité bojovníky. Tušil už jejich král, jak moc budou muset za své vítězství zaplatit?

Elodrin kývl na Fenryla. „Odveďte zajatce na lodě!“

Dokonce i starci, ženy a děti kladli odpor, když zaútočili na Noční baštu. Samozřejmě se nemohli s elitními šermíři Albenu měřit, i tak ale muselo být prolito mnoho krve, než to pochopili a vzdali se. V dlouhých tunelech a síních skalního doupěte si trolové neuvědomili, s jakou hrstkou protivníků mají co do činění. Padesát vybraných válečníků tak nakonec zajalo víc než sedm set trolů. Bylo to stejné jako v dávné bitvě u Shalyn Falahu, když přelstili a porazili mnohem početnější vojsko trolů, přestože byla jejich situace v zásadě beznadějná.

Elodrin si do sebe zaklesl prsty a napnul ruce. Už dlouho plánoval to, co se teď mělo stát. Svědomí ho kvůli tomu netrápilo. Takový postup byl logický. Ale budou jeho rozkazy vykonány? To, co se teď mělo odehrát, bylo vlastním důvodem toho, proč se snažil naverbovat co nejvíc Maurawanů. Byli nevraživí a špatně zapadali do armádní hierarchie. Ale platili také za obzvlášť nemilosrdné. Trápilo je právě tak málo výčitek svědomí jako jeho samotného. Trolové znesvětili jejich posvátné háje a začali kácet jejich lesy.

Elodrin pokynul veslařům na obou galérách. Bylo rozhodnuto odtáhnout obě galeassy, které měly být obsazeny troly, doprostřed zátoky. Trolové se báli hluboké vody, protože v ní klesali ke dnu jako kameny. Nikdo z nich se nepokusí o útěk.

Kníže moří přešel k zajatcům. Hrozně páchli! Prohlédl si jejich hrubé obličeje. Co mohlo Alby přimět, aby stvořili tak primitivní nestvůry?

Přistoupil k němu hrabě Fenryl. Elf z kmene Normirgů byl užitečný, ale poněkud strojený. Stále se oblékal do bílé, jako by chtěl napodobovat Ollowaina. Také jeho představy o rytířských ctnostech byly krajně nepříjemné.

„Mezi zajatci je Orgrimova žena.“

Elodrin s ničím jiným nepočítal. Koneckonců byla Noční bašta Orgrimův hrad. Místo, které trol považoval za nejbezpečnější v této válce.

„Já vím,“ odvětil kníže moří, aniž by si dal tu námahu předstírat překvapení. „Ale nikdo neprozradí, která to je. Nejspíš je tady i několik jeho konkubín a dětí.“

„S těmito zajatci ho určitě dokážeme přimět k vyjednávání!“

Elodrin zvedl obočí. Neuvěřitelné, jak byl ten chlap naivní. „A čeho tím dosáhneme? Možná budeme mít pár let klid… Během té doby trolové ještě zesílí a pak se znovu vrhnou na civilizované národy Albenu. To není řešení!“ Válečníkům, kteří stáli na dřevěném můstku, vedoucím nahoru k první lodi, pokynul: „Přiveďte mi támhletoho velkého chlapa!“ Ukázal na obzvlášť mohutného trola, který po něm celou dobu vrhal vražedné pohledy.

Elodrinovy rozkazy byly bez váhání vykonány. Trola eskortovali čtyři kopiníci. Zbraněmi mu výhružně mířili na hrdlo.

„Bude to náš posel k Orgrimovi,“ vysvětlil Elodrin. „Vévoda by se měl koneckonců dozvědět, kdo je jeho nepřítel.“ Obrátil se na trola a oslovil ho jeho jazykem. „Jestli tě tvůj pán najde, vyřiď mu, že tady byl Elodrin, kníže Alvemeru. Kníže, jehož dcera a vnuci žili v Reilimee, než jste město před patnácti lety vypálili. Dokážeš si zapamatovat moje jméno? Elodrin,“ opakoval znovu pomalu.

„Ehlodrin,“ opakoval trol. Z jeho úst znělo to jméno cize. Tvrdě a jaksi nečistě.

Kníže moří se obrátil na stráže a pokračoval ve svém mateřském jazyce. „Připoutejte toho mizeru k molu. A pak mu uřežte oba palce. Už nikdy nesmí udržet zbraň.“

Fenryl se na něj šokovaně podíval. Od toho romantického slabocha s falešnými rytířskými ideály Elodrin ani nic jiného nečekal. Viděl, s jakou námahou se hrabě ovládá.

Elodrin se lhostejně odšoural kousek dál po molu. Sledoval, jak vytahují můstky. Galéry vzaly obě černé lodě do vleku. Temné vody se rozčeřily pod jejich rudými vesly. Lana mezi loděmi se napjala. Z mokrého konopí stékala voda. Pomalu, píď po pídi, se daly galeassy do pohybu.

Z mís s ohněm na molu stoupal skoro kolmo do vzduchu kouř. Počasí se změnilo. Ještě stále sněžilo, ale panovalo teď naprosté bezvětří. Maurawanové se nehnuli z místa.

Když se lodě dostaly doprostřed zátoky, odstranily galéry vlečná lana.

Fenryl si odkašlal. „Neměli bychom si víc pospíšit s naloděním? Kvůli té šamance, která nám unikla. Orgrim už bude určitě informován.“

„Sám jsem potřeboval pět dní, abych se vrátil se svými loděmi do Reilimee, když jsem zaslechl, že trolové dobyli město. Ta zpráva byla tehdy už sedm dní stará.“ Krátce předtím padl v bojích o Vahan Calyd jeho bratr Hallandan. Flotila byla na otevřeném moři. Došlo k boji o Hallandanovo nástupnictví a v tu chvíli trolové zaútočili na Reilimee. Byly to strašlivé dny, které mu zničily život. „Myslíš, že trolové jsou lepší?“ zeptal se příkře. „Máme ještě čas.“ Elodrin nezmínil, že to na jeho rozkaz získala šamanka možnost uniknout. Fingayn se vydal za ní a pozoroval ji, jak prochází albskou hvězdou. Elodrin chtěl, aby velitel trolů věděl, co se tady děje. Aby byl bez sebe vztekem. Celé týdny se do Albenu nevrátí. Snad Emerelle nalezla schopného vojevůdce. Orgrimova nepřítomnost poskytne elfům příležitost na troly udeřit. Bez nejlepšího trolího velitele měli elfové dobré vyhlídky na to, že nepřítele ještě porazí.

Elodrin myslel na vypálené město, do kterého se před patnácti lety vrátil. Na hromady kostí na břehu v místech, kde trolové oslavili vítězství.

Vojevůdce zvedl pravou ruku. „Lukostřelci! Zapalte lodě!“

Maurawanové vytáhli z toulců připravené zápalné šípy. Hroty byly ovinuty hadry namočenými v oleji. Vložili je do mís s ohněm.

„Ne!“ vykřikl Fenryl. „Zakazuji vám střílet! Ve jménu královny, odložte zbraně.“

První šípy se širokým obloukem rozletěly k lodím.

„Maurawanové nikdy příliš nedbali na královniny rozkazy,“ poznamenal kníže moří suše. Fenryl vyváděl přesně tak, jak očekával.

Po molu k nim přiběhla Yilvina. I ona byla otřesena. „Pane, co se to tady děje? Jak jsi mohl dát takový rozkaz? Vyvoláš tím lavinu! Trolové se pomstí lidem! To nemůžeš dopustit!“

Ukázal na připoutaného trola. „Řekne jim, kdo tady velel. Možná Fjordlanďané zažijí ošklivou zimu, ale za sto let mi budou vděční, protože pak pojde poslední z těch lidojedů stářím. Bez žen nebudou žádné další děti. Musíme jim zdecimovat ženy, aby měli tak málo dětí jako my. Teprve pak bude moci zavládnout v Albenu mír.“

Nad vodou se nesly pronikavé výkřiky. Maurawanové stále ještě vysílali na hořící lodě salvu za salvou. Elodrin nechal ráno napustit paluby a plachty lampovým olejem, aby se mohl oheň rychleji rozšířit.

„To, co tady vidíte, je pohřební hranice vévodství trolů na území lidí.“

Fenryl a Yilvina mlčeli. Zděšeně sledovali, co se na lodích odehrává. Někteří hořící trolové se vrhali do vody. Divoce mávali rukama a snažili se dostat ke břehu. Ale žádnému se to nepodařilo. Těžká, zavalitá těla je strhávala do hlubin.

Elodrin očekával, že mu pomsta poskytne větší pocit zadostiučinění. Ale to, co viděl, nedokázalo vyplnit velkou prázdnotu, kterou v něm zanechala smrt jeho jediné dcery. Rozčarovaně pokynul navigátorovi na Mořském poutníkovi: „Přines mi meč a štít, Landale!“

„Odvedu tě ke královninu dvoru, Elodrine! Zaplatíš za své zločiny.“

Na Fenrylově hněvu bylo něco dojemného. „Zůstanu tady. Neexistuje místo, kam bych se ještě mohl vrátit. Emerelle mě teď už určitě prohlásila za psance. Zbaví mě za mé údajné zločiny knížectví a můj rod vymřel.“ Navigátor mu přinesl zbraně. Elodrin se opásal mečem, který ho provázel v tolika bitvách. Pak si připoutal k paži štít s obrazem stříbrné vodní víly, znakem Alvemeru.

Výkřiky na lodích odumřely. Brzy už bylo slyšet jen praskání ohně.

„Co máš v plánu?“ zeptala se Yilvina.

„Vybojovat svou poslední bitvu. Budu čekat na troly. Můj osud se naplnil. Možná se mi podaří Orgrima přesvědčit, že jsem lidi jen využil.“

„Stejně jako já?“

„Opravdu bylo výhodou, že ti král Alfadas důvěřoval, Yilvino. Ale nic si nepředstírejme. Nikdy by neuzavřel mír s troly. Cítím totéž co on. Vím, jaké to je ztratit kvůli těmhle zrůdám celou rodinu.“

Jeho tělesná strážkyně po něm zuřivě blýskla očima. „Nemáš s ním společného vůbec nic. Temnotu, kterou máš v duši, jsem u něj nikdy neviděla.“

V dálce zazněly válečné rohy. Jejich neohrabané, troubivé volání bylo nezaměnitelné. Byly to rohy trolů.

Elodrin byl překvapen. Nikdy by nečekal, že se trolové po krvavé porážce utrpěné při útoku na Emerellin hrad ještě někdy odváží vkročit s armádou do zlaté sítě. I když se většina tohoto lidu skládala z hloupých krvežíznivců, Orgrim byl důstojným soupeřem.

„Pochodují na Alfadase a jeho věrné,“ prohlásila Yilvina.

Nejspíš už trolové Fjordlanďany dostihli, pomyslel si Elodrin. Proč by jinak troubili na válečné rohy? Ukázal na zajatého trola. „Odvažte ho! Naše plány se změnily!“

O KÁMEN MÍŇ

Emerelle očekávala Eleborna ve falrachovém pokoji. Trávila v posledních týdnech v této místnosti, které zcela dominoval hrací stůl, velkou spoustu času. Na hrací desce zachytila situaci Albenu. Hrála s bílými, trolové byli černí. Bílé kameny byly zatlačeny do poslední třetiny své hrací poloviny. Ale jejich řady se postupně stmelovaly. Situace byla zoufalá, o tom nebylo pochyb, ale ještě ne úplně beznadějná.

Hleděla na kameny královny a kouzelnice. Ona a Alathaia. Už týdny setrvávaly nehybně na hradě. Stranou stála figura vojevůdce. Odstranila ji ze hry teprve ve chvíli, kdy jí srdce prozradilo, že je Ollowain mrtev. Musela jeho místo znovu obsadit. Její vojsko potřebovalo vrchního velitele. Ale kdo se na něj hodil? Caileen se jí vzepřela a musela se teprve znovu osvědčit. Melvyna ještě nikdy neviděla. Věděla, že je mezi kentaury i dalšími spojenci oblíben. Ale následovali by ho do bitvy i elfové? Přijali by rozkazy od mladého válečníka, který vyrostl ve vlčím doupěti? Asi ne…

Elodrin by představoval dobrou volbu. Byl studený jako led, ale jako stratég měl své přednosti. Kdyby proti ní nepovstal i on, byl by její první volbou.

Dveře k falrachovému pokoji se otevřely. Alvias se uklonil. „Eleborn, kníže Říše pod vlnami, paní.“

Hodil by se Alvias za velitele? Byl chytrý a věrný, o tom nebylo pochyb. Ale dokázal by velet armádě? „Děkuji,“ odpověděla nepřítomně.

Alvias odešel a do místnosti vstoupila vysoká postava. Předcházela ji slaná vůně mořského vánku. Bělovlasý vodník měl na sobě starodávnou zavinovací suknici a plášť s dlouhými třásněmi. Široká záda, tvrdý pohled barvy mořské zeleně, to vše dávalo tušit jeho sílu.

Kníže Říše pod vlnami před ní poklekl. „Prosím o odpuštění, paní.“

Emerelle mrzutě mávla rukou. „Žádné omluvy a žádné formality. Hovořme jako rovný s rovným.“ Ukázala na falrachový stolek. „Situace je velmi vážná, kníže. Potřebuju každý meč, který je k mání. Talsin padl před několika málo hodinami do rukou trolů. Byli zase jednou rychlejší, než jsme čekali.“

„Mrzí mě, že jsem tak dlouho trval na starých dohodách a že jsem byl slepý ke skutečnosti. Moje děti musely kvůli tomu krvácet.“ Eleborn přistoupil k falrachovému stolku. Zahleděl se na hru, pak sáhl po černé lodi. „Mám jen málo vojáků, kteří by mohli bojovat na pevnině. Mnoho mečů ti přivést nemůžeme.“ Podíval se na desítky figur trolů, které se jako klín blížily k tenké bílé linii. „Ale něco ti darovat mohu. Flotila trolů je zničena. Obří chobotnice, leviatani a tisíce vzteklých vodníků ji stáhli na dno zátoky Velryb. Uniklo nám jen pět lodí. Zatímco se včera moje děti ještě shromažďovaly, odpluly neznámo kam a unikly albskou hvězdou na otevřené moře.“

Emerelle mu vzala z rukou malou černou loď a postavila ji k těm nemnoha poraženým kamenům trolů. „Děkuji ti za ranní dar,“ řekla s úsměvem. „Teď, když vím, že už z moře nehrozí nebezpečí, se mi bude lépe spát. Vítej mezi spojenci, Eleborne, kníže Říše pod vlnami.“

Emerelle ho rychle políbila na obě tváře. Pak vzala z postranních přihrádek falrachového stolku malou bílou loď a postavila ji na svou stranu. „Díky tomu jsme získali zpět vládu nad mořem.“

„Mohl bych nahoru proti proudu řek a potoků poslat zpěněné koně. Nedokážou zabít mnoho trolů, ale pokaždé, když budou naši nepřátelé překračovat tekoucí vodu, způsobí jim potíže.“

Emerelle chvíli přemýšlela o jeho nabídce. Pak zavrtěla hlavou. „Ne, nechci jejich postup zdržet. Chci mít nepřátele co nejdřív u Shalyn Falahu. Neuděláme nic, co by je zpozdilo.“

„A pokud se nám tam nepostaví? Do Srdce říše vedou i jiné cesty.“

„Věř mi, oni tam přijdou, Eleborne. S rozumem to nemá moc společného. Toto bojiště je pro ně velmi nevýhodné. Přesto tam budou bojovat, protože budou chtít slavným vítězstvím navždy smazat vzpomínku na svou dávnou porážku.“

Kníže si pohladil vousy barvy vodní pěny. „Znáš budoucnost, paní. Víš, co děláš.“ Uklonil se.

„Zabraň trolům v přístupu na moře, Eleborne, a obdaruj naše lodě příznivými větry. To bude tvůj podíl na našem vítězství.“

Znovu se strnule uklonil. „Tvé přání je mi rozkazem, paní.“ Po těch slovech odešel.

Kdyby věděl, kolik budoucností vidím, pomyslela si Emerelle sklesle. Znovu se zahleděla na hrací stůl. Miska vah se trochu naklonila na její stranu, ale převaha trolů byla stále drtivá.

Vzala ze stolu nový hrací kámen, který nechala vyřezat, a zamyšleně ho převracela v prstech. Znázorňoval dítě. Na hradě bylo všech třicet dětí, uvedených na Alathaině seznamu. Emerelle s nimi trávila každý den několik hodin. Měly strach. Cítily ve stínech přítomnost Yingizů a každou noc je trápily noční můry.

Emerelle si vzpomněla na své noci. Stále znovu v duchu sestavovala seznam třinácti obětí, které Alathaia žádala. A stále znovu jej zavrhovala.

Povzdechla si. A pak tady byly další seznamy, které se k ní každý den dostávaly. Seznamy mrtvých, zraněných a nezvěstných. Krvavá daň, již musel Alben platit za každý den, po který pokračovala válka s troly. Až trolové dorazí k Shalyn Falahu, bude na seznamu ztracených měst zaneseno víc než třináct jmen. Arkádie byla hustě osídlená. Na široké silnici k jihu leželo mnoho nádherných míst. Kolik dětí zemře, protože se nedokázala rozhodnout mezi těmito třiceti?

Kdyby poskládaly Melianderův albský kámen, dokázaly by s Alathaiou obnovit zničenou albskou stezku. S opravenou zlatou sítí by mohla konečně opustit hrad a věnovat se ze všech sil trolům. Ovšem dokud nedokázal nikdo s jistotou říct, zda Yingizové po tisících neproniknou dírou, jakmile královna opustí palác, neodvažovala se hnout z místa. Obrázky v Melianderově knize byly jasné. Pokud se objeví Yingizové, Alben zanikne.

Emerelle zavřela oči a snažila se vycítit zem. Oduševnělé stromy v hradním parku, jejichž kořeny se vzájemně něžně dotýkaly. Magii, kterou kdysi Emerelle vetkala do jezírka, ležícího nedaleko hradu. Nad tím vším se vznášel stín Yingizů, kteří sem nalezli cestu. Brali zemi její sílu.

Emerelle s úlevou otevřela oči. Zrovna teď to tu nebylo… Někdy tam venku cosi číhalo. Prozatím se to před ní vždycky dokázalo skrýt. Sledovalo to hrad, hlídalo, zda je stále v něm. Tu a tam se tato cizí přítomnost na celé dny ztrácela. Ale pokaždé, když už začínala doufat, že pozorovatel zmizel, vracel se.

Emerelle postavila kámen, představující dítě, zpátky na hrací desku. Kdyby se odhodlala k této oběti, pozorovatel by navždy odešel.

TÍHA MRTVÝCH

Orgrim si prohlížel tvář mrtvého krále. Ve světle pochodní vypadaly jeho rysy velmi tvrdě. Vrásky byly hlubší. V mrtvých očích se odrážely plameny, i když jejich oheň dávno pohasl. Na bojišti panovalo ticho. Ještě stále sněžilo, ale jediným zvukem bylo syčení horké smůly, která odkapávala z pochodní do sněhu.

Vévoda trolů se snažil pochopit, proč mu to vládce lidí udělal. Tak dlouho žili vedle sebe v míru. Jen jejich mladí válečníci spolu tu a tam změřili síly, ale vojska nikam nepochodovala. Nebe se nečernalo kouřem hořících měst − a teď toto! Muž, jemuž daroval jeho ženu a dítě, když se ve sněhové bouři ocitli na pokraji smrti, přišel, aby ho připravil o ženy a děti! Proč? Orgrim to nechápal! Proč se dal Alfadas tak snadno přemluvit k válce? Jaký jed mu elfové nakapali do uší, že tak snadno zaslepili jeho rozum?

Vévoda se vždycky domníval, že zná lidi. Během bojů ve Sněžné marce se je naučil respektovat. Byli malí a slabí, ale bojovali s odvahou do kouta zahnané sněžné lvice, bránící mláďata.

Zhluboka se nadechl chladného zimního vzduchu a snažil se potlačit všechny protichůdné pocity, které se mu svářily v hrudi. Nenávist, smutek, hněv. Věděl, že vlastním cílem elfů byl on. Ale toto vědomí mu nepomáhalo přemoci bolest. Chtěli, aby učinil neuvážená rozhodnutí. Stalo se to proto, aby se stáhl z války v Albenu. Kéž by nikdy neodešel se Skangou! Kéž by jen odolal volání slávy! To jeho ctižádost ho zavedla zpátky do Albenu. Šance vést armádu, jaké dosud neveleli ani trolí králové. Možnost získat si v hrdinských ságách svého lidu nesmrtelnost jako vévoda, který vyhnal Emerelle z trůnu. Aby toho všeho dosáhl, měl se jen na půl roku vrátit do Albenu. Domníval se, že jsou jeho blízcí v bezpečí. Noční bašta byla silnou pevností…

Sevřel pěsti v bezmocném hněvu. Stejně jako byl kdysi Phylangan. Poselství elfů dorazilo! Chtěli pomstu… Bylo to tak prosté? Uvízl snad už v jejich síti lstí a zlovolnosti? Zapleten v myšlenkách, kterými chtěli, aby se trápil?

Vykřičel do noci svou bolest a zoufalství. Náhle vytrhl válečníkovi, který stál vedle něj, pochodeň z ruky. Pěstí sevřel plameny. Jeho prsty se omotaly kolem smůlou napuštěného hadru a udusily plameny a řeřavé uhlíky. Orgrim zasípal bolestí, přesto ale nedokázalo utrpení týraného těla uhasit bolest, jež mu trýznila hruď. Prohrál, lhostejno, kolik zabije elfů i lidí. Dokonce ani Emerellin trůn mu nevynahradí utrpěnou škodu. Jakou cenu měl kus dřeva ve srovnání s jeho ženou a dětmi. Ale kvůli držbě tohoto kusu dřeva se toto vše stalo, pomyslel si hněvivě.

Hleděl do tváře mrtvému králi lidí. Alfadas žil dlouho na Emerellině dvoře. Říkalo se dokonce, že měl za ženu elfku. Musel přece ty pletichy prohlédnout! Co to do něj jen vjelo? Jak mohl být tak statečný člověk současně tak hloupý a zaslepený? Alfadas bojoval dobře. S hrstkou válečníků se opevnil v rokli, zatímco jeho zbývající muži uprchli do hor. Zabil jednoho trolího válečníka a druhého ošklivě zranil. A přitom nakonec bojoval sám. Orgrim sní jeho srdce, až budou mrtví pomstěni. Alfadas si zasloužil, aby mu byla prokázána tato pocta.

Vévoda se podíval na Heloga, válečníka, kterého mu poslali elfové. Uřezat mu palce bylo i na elfy hanebné. „Myslíš, že lidé věděli o úmyslu elfů zavraždit naše lidi?“

„To nedokážu říct. Odešli už předtím. Dokonce i mezi elfy vypukla hádka, když lodě začaly hořet.“

„Ale Elodrin zůstal jejich velitelem.“

Helog přikývl. „Ano. Když uslyšel rohy, nařídil, aby mi sundali řetězy a nechali mě běžet. Pak dal rozkaz opustit lodě. Pochoduje nám naproti. Velí zhruba pěti stům elfům.“

Orgrim si žvýkal spodní ret. Vlákají ho do pasti. Co se jen odehrávalo knížeti Alvemeru v hlavě? Elodrin nemohl tušit, že sem odvedl jen tři sta válečníků. Víc mu Skanga nedovolila. Měla velké obavy, aby jejich vojsko znovu nespadlo ve zlaté síti do pasti elfí královny.

Tři stovky. Bylo to dost, aby zahnali lidi na útěk. Ale čelit pěti stům elfům by bylo lehkomyslné. Musí se stáhnout. A mrtvé nechají tady. Lidé by elfům neodpustili, kdyby nechali jejich padlé na bojišti. Na každého mrtvého budou muset elfové vyčlenit dva válečníky, aby ho odnesli. Ať udělají cokoliv, mrtví je zdrží. Nemohou tu zůstat. V pevně zamrzlé půdě je není ani možné pohřbít. A i kdyby to šlo, museli by se bát, že je trolové zase vyhrabou. Když je ponesou, bude armáda lidí a elfů výrazně pomalejší. Pokácet dost stromů a postavit pohřební hranici, na které by mohli spálit sedmdesát mrtvých, je bude stát celý den. Víc Orgrim nepotřeboval. Poměr sil se už velmi brzy změní. Pak mu budou vydáni napospas! Dopadne všechny vrahy.

„Zhasněte pochodně! Stáhneme se a počkáme na Brodgrimma!“

ODŘÍZNUTI

Fenryl stál u kormidla své galéry a nastražil uši do mlhy. Toužil, aby už nechali ten zatracený fjord konečně za sebou. V Albenu by se pohybovali v jistějších vodách; mohli by doufat v Elebornovu pomoc.

Ještě před chvílí za sebou viděl přední plachtu Mořského poutníka. Zplihlá a promočená visela z ráhna. Nezafoukal ani vánek. Už tak bylo těžké se ve fjordech s vysokými, příkrými útesy plavit. Větry tu byly příliš nevypočitatelné. Ale teď panovalo úplné bezvětří. Nic se nepohnulo. Proto vzaly obě galéry Mořského poutníka do vleku.

Mlha visela nad vodou, hustá a lenivá, a tlumila všechny zvuky. Od přídě se ozýval monotónní zpěv lodivodů. „Seeedum sáhů!“

Fenryl nedokázal určit, zda se nacházejí uprostřed fjordu, nebo poblíž některého ze strmých břehů. Napjatě poslouchal každý zvuk. Skřípání vesel, tiché šplouchání vody. Mužstvo mlčelo. Všichni ještě byli ochromeni tím strašlivým zločinem, do kterého je Elodrin zatáhl. Fenryl by nikdy nečekal, že se kníže elfů dopustí něčeho takového. Čest jich všech byla poskvrněna. Jméno elfů bude od nynějška spojováno s tímto masakrem.

Ze zamyšlení ho vytrhl hluk na pravoboku. Do fjordu ústilo několik ledovců. Větší strach než ze skalisek, skrývajících se pod černou vodní hladinou, měl z obrovských ledových stěn, vtěsnaných do zářezů v příkrém břehu. Nikdo nemohl předpovědět, kdy se z jejich úbočí odlomí kusy ledu. Většinou byly velké jen jako pěst nebo koňská hlava. Někdy se ale odlamovaly i kusy velké jako hradní věž. Úzkými fjordy se pak hnaly přívalové vlny, a kdo se přiblížil k ledovcům příliš, vystavoval se nebezpečí, že ho to rozmačká jako mouchu v obrově pěsti.

„Ooosm sáhů!“ zvolal lodivod a jako v odpověď se z druhé galéry ozvalo: „Dééévět sáhů!“

Fenryl se naklonil kousek přes zábradlí. Byli tedy nejspíš blíž útesům než druhá galéra. Hustou mlhou skoro neviděl hladinu. Klepnutí, které se ozvalo, když se vesla zanořila, mu prozradilo, že ve vodě plavou kusy ledu. „Vesla zastavit!“ zvolal.

Také vesla na druhé galéře strnula. Lodivodové mlčeli. Všichni na palubách tří lodí poslouchali. Bylo slyšet tiché zaskřípání. Led, otírající se o bok. Pak se v dálce ozvalo zarachocení. Něco spadlo do vody.

Fenryl zadržel dech. Příliš tiché, pomyslel si. Nebezpečí nehrozí.

Už chtěl mužům nařídil, aby se opět opřeli do vesel, když uslyšel protáhlý hlas. Temný, cizí a současně povědomý. Hlas trola. Fenryl znal jazyk nepřátel dost dobře na to, aby věděl, že tam někdo zavolal deset sáhů.

Hraběti se myšlenky divoce honily hlavou. Vstříc jim plula minimálně jedna nepřátelská loď. Galéry elfů byly rychlé a obratné, ale s Mořským poutníkem ve vleku neexistovala naděje, že by trolům unikli.

Zrzavá lidská dívka, která dřepěla kousek dál u zábradlí, se na něj podívala prázdným pohledem. Byla zvláštní. Od masakru v přístavní zátoce nepronesla jediné slovo. Kdo jí to mohl mít za zlé? Její společník, stavitel, seděl tiše, hlavu skloněnou. Jeho rty se bez ustání pohybovaly. Vypadalo to, že se modlí. Toto byl svět lidí. Možná jim pomáhalo prosit bohy.

„Dvanáct sáhů!“ zvolal trolí lodivod.

S trochou štěstí proveslují trolové kousek od nich. Zjevně se drželi blíž středu fjordu, kde byla voda hlubší.

Od chvíle, kdy trolové opustili svět lidí, uplynulo sotva šestnáct let. Předtím byly hory a fjordy na dálném severu Jiného světa jejich domovem. Vyznali se tu lépe.

„Počkáme,“ zavolal tiše na druhou galéru.

„Dobře!“ zazněla o pár úzkostných okamžiků později odpověď.

Bez pomoci byl Mořský poutník odsouzen k nehybnosti. S jeho posádkou se nebylo třeba dorozumívat. Jak velká plachetnice klouzala blíž a současně ztrácela na rychlosti, lana ochabovala.

„Osm sáhů!“ bylo slyšet trola. A hned poté se tišeji ozvalo: „Dvanáct sáhů!“

Fenryl v duchu zaklel. Další loď! Hrabě cítil slabé mravenčení na kůži. Někdo používal magii. V ústech mu vyschlo. Dal by svého nejlepšího koně, kdyby věděl, co se teď odehrává na obou černých galeassách, které mlha ukrývala před jejich pohledy.

Do běli kolem vjel pohyb. Mlhou klouzaly spirálovité víry, připomínající hadí draky. Fenryl cítil na tváři lehký průvan. Tři vteřiny poté se z něj stal lehký vánek. Slyšel, jak za ním pleskají ve větru mokré plachty Mořského poutníka.

Teď už Fenryl slyšel volání tří lodivodů.

Nad vodou se rozlehl hluboký zvuk, zavrtávající se až do břicha. Pak se ozvalo praskání a dunění, jako by se svět chtěl rozpadnout. Galéry se zvedaly a klesaly na stále vyšších vlnách.

Stavitel Gundaher se teď už nemodlil tiše. S očima rozšířenýma hrůzou prosil svého boha Tjureda o pomoc. Při tom hluku ho nemusel Fenryl napomínat. Možná jim lidští bohové dokonce opravdu pomohli? Kdyby nezastavili, ocitli by se nejspíš nebezpečně blízko ledovcům.

Mlha se protrhala. Hrabě zřetelně spatřil, jak nad vodou klouže velký černý stín. Paluba galeassy byla přeplněná trolími válečníky.

Z mlhy se stále zřetelněji vynořovaly obrysy černých lodí. Poznal postavu, která stála na přídi a jako plavec pomalu máchala pažemi. Šamanka, zahánějící mlhu. Nepřátelské lodě díky tomu zůstávaly uprostřed jízdní dráhy.

Houpání galéry se zmírnilo.

Fenryl spatřil, jak několik trolů divoce gestikuluje a ukazuje ke galérám. Ten, kdo viděl, mohl být i viděn.

„Veslujte!“ nařídil, i když mu bylo jasné, že s těžkým Mořským poutníkem v závěsu nemají nejmenší šanci trolům uniknout.

Muži zoufale zabrali. Tlustá lana, která je spojovala s plachetnicí, se opět napjala. Ale bylo to, jako by byli připoutaní ke skále. Nekonečně pomalu se dávali do pohybu, zatímco k nim zatáčela první loď trolů. Mezitím už Fenryl rozeznával tři černé galeassy, jedoucí v řadě za sebou. Také lodě trolů měly jen jednu řadu veslařů. Díky mohutné konstrukci manévrovaly galeassy obyčejně mnohem těžkopádněji než galéry.

Dvacet kroků od nich vytryskl gejzír. Jeden z trolů na ně mrštil kámen velký jako pěst.

„Lukostřelci a štítonoši na příďovou palubu!“ zavelel hrabě. Aspoň se nevzdají bez boje.

„Fenryle!“ Zvuk skoro zanikl v hluku dusajících nohou na palubě. „Fenryle!“

Elf se otočil. Teď, když se mlha zvedla, byl velký trojstěžník zřetelně vidět. Otočný katapult na příďové palubě právě osazoval oddíl válečníků. Úplně vpředu Mořského poutníka stála Nardinel. Na sobě měla bílé šaty, vlasy jí lehce povlávaly ve větru. Byla tak krásná, až bylo bolestné se na ni dívat. Vedle ní stáli dva elfové s těžkými sekyrami.

Nardinel vypadala klidně. „Žij blaze, hrabě!“

„Ne!“ zvolal Fenryl.

Léčitelka dala svému doprovodu znamení. Sekyry zasvištěly.

„Ne! Můžeš jít s námi!“

Nad vodou se rozezněly tlumené údery. Se zarachocením dopadl na palubu kámen. Nenapáchal sice žádné škody, ale trolové oslavili zásah divokým pokřikem.

„Nemůžu nechat zraněné na holičkách.“ Smutně se usmála. „Stále máme naději, že se narodíme znovu. Lidé mohou doufat jen v naši věrnost. Odnes náš příběh do Albenu. A poskytni lidem ochranu, když budou muset pykat za naše zločiny.“

Jakmile bylo tlusté vlečné lano přeťato, galéra doslova poskočila vpřed. Veslaři na okamžik vypadli z tempa. Na pravobok lodi se snesl déšť kamení. Jeden ze štítonošů byl sražen k zemi, s nadávkami se ale zase vyškrábal na nohy. Lodi mohly kameny jen sotva uškodit, ale kdyby se trolové víc přiblížili, byly by jejich primitivní střely nebezpečné pro posádku.

Druhá galéra, která byla blíž galeassám, už zaznamenala první ztráty. Také ona teď byla zbavena pout, která ji spojovala s Mořským poutníkem, a snažila se posunout těsněji k útesu.

Fenryl poopravil kurs, aby se obě lodě nesrazily. Z mlhy se vyloupla čtvrtá a pátá galeassa. Mezi loděmi trolů zněly hlasité výkřiky. Všechny změnily kurs a natočily trupy k příkré stěně. Pokusí se jim odříznout cestu.

„Veslujte, chlapi! Veslujte!“ povzbuzoval Fenryl veslaře. Také on nasměroval galéru blíž k pobřeží. „Lodivode!“

„Sedm sáhů!“ zaznělo z trupu. Tentokrát bez obvyklého monotónního popěvku.

K Fenrylovi přispěchal štítonoš. Ani o vteřinu předčasně! Na palubu se opět snesly kameny. Lukostřelci na přídi na ně odpověděli smrtonosnou střelbou.

V mlze před nimi se objevila další silueta. Byla obrovská! Typ lodi, o kterém dosud neslyšel? Nikdo přesně nevěděl, co trolové v posledních letech prováděli ve Velrybí zátoce. Ale spotřebovali na to spoustu dřeva.

„Šest sáhů!“ zvolal lodivod.

Fenryl hleděl na útesy. Byly méně než padesát kroků daleko. Z vody trčelo jen pár šedočerných skalisek. Jak moc se mohou přiblížit?

Štít válečníka, který ho chránil, zasáhl kámen. Fenrylovi zalehlo z té rány v uších. Z mlhy se vynořila ledová hora. Byla přes padesát kroků dlouhá a trčela víc než deset kroků do výšky. Úlomek ledovce! Jako stádo ovcí ovčáka ji obklopovaly další kusy ledu.

Trojstěžník zůstal už hodný kus za nimi. První v řadě trolích lodí změnila kurs, aby zaujala postavení podél Mořského poutníka. Také druhá galeassa zastavila stíhání.

V dálce se ozvalo další tlumené zarachocení ledovce. Fenryl si přísahal, že pokud se odtud dostanou živí, už nikdy nezavede loď do fjordu.

Jejich sesterská loď ztrácela na rychlosti. Krupobití kamení poškodilo několik vesel na levoboku. I tak byla galéra stále ještě rychlejší než galeassy.

„Šest sáhů!“ zvolal lodivod.

Hrabě si kladl otázku, jak daleko ho budou galeassy pronásledovat. Lodě trolů měly široké trupy. Pravděpodobně měly na svou velikost pozoruhodně nízký ponor. Koneckonců musely být schopny manévrovat v úzkých fjordech. Zahleděl se k ledovci. Mezi plovoucím kolosem a strmou stěnou byla víc než dvacet kroků široká mezera. Ledovec to lehce unášelo ke skalám. Nejzadnější z trolích lodí byla na jeho druhé straně. Fjord byl na tomto místě opravdu úzký. Na levoboku viděl Fenryl ve vodě skaliska. Tato poslední galeassa měla velkou šanci jim zatarasit cestu. Kdyby její kapitán obratně manévroval, mohlo se mu dokonce podařit do jedné z elfích galér vrazit. V každém případě dostanou několik salv kamení na krátkou vzdálenost.

Hrabě se rozhodl zariskovat. „Přineste na palubu náhradní vesla!“

Lidská dívka se probrala z letargie a snažila se být užitečná. Pomohla námořníkům dopravit ze skladiště vesla. Bylo jich deset. Poté se vydala k přídi, zvedla štít jednoho ze zraněných a zaštítila jím lukostřelce.

Galéra teď doslova letěla temnými vodami. Její sesterská loď plula za ní. Když se Fenryl ohlédl přes rameno, spatřil, jak trolové obsazují Mořského poutníka. Nenarazili na odpor. Nardinel válečníkům zjevně zakázala, aby se bránili. Snad najdou v trolech milosrdné vítěze. Aspoň že válečníci na lodích ještě nemohou vědět, co se odehrálo v zátoce u Noční bašty.

„Lučištníci, ustupte z přídě!“ zvolal Fenryl. „Chopte se vesel. A pak držte led daleko od přídě.“

Na palubu pršely úlomky kamení. Druhou a třetí loď trolů nechali mezitím za sebou. Ale čtvrtá galeassa se k nim povážlivě přiblížila. Trolové teď už používali ke střelbě zřetelně větší kameny. Zdálo se ovšem, že se trefují hůře.

Pod trupem jim skřípal led. Muži na přídi se snažili pomocí dlouhých vesel odsunovat od galéry jeho největší kusy.

Z veslařské paluby se ozvaly výkřiky. „Vesla tři, osm a šestnáct na levoboku mimo provoz!“ zavolal někdo nahoru k Fenrylovi.

Hrabě otočil hlavu, ale ze svého místa u kormidelní páky nemohl vidět, co se na levoboku děje. Tušil ovšem, co mají trolové v úmyslu. V žádném případě nemířili hůř než předtím. Měli jen jiný cíl. Vesla! S každým zásahem zpomalovali galéru.

Fenryl viděl, jak se i na pravoboku zatahují vesla tři, osm a šestnáct, aby se síly nerovnoměrně nerozložily a galéra se neodchýlila k útesům.

„Pět sáhů!“ zvolal lodivod.

Fenryl se znepokojeně zahleděl ke skalám. Musel k nim blíž, jestli chtěl trolům uniknout. Ale když se dostanou pod tři sáhy, vystaví se nebezpečí, že narazí na dno. Díky té spoustě ledu bylo dokonce ještě riskantnější se k útesům přiblížit. Jediný špatný manévr a uvíznou mezi skalami a plovoucími kusy ledu.

Těsně vedle hraběte zasáhl zábradlí menší kámen a kus z něj vyštípl. Na stěžně galeass vyšplhala práčata. To ještě chybělo!

Na palubě leželi první mrtví.

Čtvrtá loď byla vražedně blízko. Na vesla zamířila další salva kamení. Hrabě slyšel tříštění dřeva a bolestné výkřiky mužů, kterým narážely dlouhé tyče do těla.

„Vesla čtyři a jednadvacet jsou pryč!“ ozvalo se hlášení z veslařské paluby.

Náhle se vedle Fenryla objevil lidský stavitel. Podával hraběti přilbici. „Nasaď si ji. Pokusí se tě zabít. Když velitel padne, budeme všichni ztraceni.“ Gundaher se postavil tak, že zaštiťoval Fenryla širokými zády.

Jako na potvrzení jeho slov narazil do Fenrylova pláště kámen. Hrabě si rychle nasadil helmu. „Lukostřelci! Sundejte ta práčata ze stěžňů.“

„Tři sáhy!“

Fenryl křečovitě sevřel rukama směrové kormidlo. Lodním trupem proběhl záchvěv. Po dřevě jako by se svezly ruce s drápy. „Zasuňte vesla!“ nařídil. Ulička mezi velkým ledovcem a útesy už nebyla daleko. S trochou štěstí budou mít dost velkou rychlost, aby se jí prosmýkli. V nejhorším se můžou odstrkovat od stěny ledovce.

Trup se znovu otřásl. Jakýsi lukostřelec padl k zemi. Jedno jeho oko se proměnilo v krvavý kráter.

Ještě deset kroků k ledovci. Jeho vysoké boky je ochrání před ostřelováním.

„Tři sáhy!“ zvolal lodivod.

Gundaher zasténal. Kámen vystřelený pračetem ho zasáhl do zad. Stavitel zaťal zuby. Dál se držel na nohou a sloužil Fenrylovi jako živý štít.

Další střela trefila hraběte do levé ruky. Slyšel tříštění vlastních kostí. Zpod nehtů mu vytékala krev. Gundaher položil ruku na kormidlo, aby elfovi pomohl udržet galéru v kursu.

„Tři sáhy!“ vykřikl lodivod. Z jeho hlasu zaznívala panika.

Loď ovanul chladný dech ledovce. Jeho zářivé, modrobílé stěny se proměnily ve štít galéry. Posádka od něj udržovala odstup pomocí vesel.

„Tři sáhy!“

Trup sebou trhl. Jedno z prken se s třesknutím roztříštilo. Stále víc ztráceli na rychlosti. Muži na palubě používali vesla, aby se protlačili podél úbočí ledovce.

V dálce se ozval hluk.

„Čtyři sáhy!“

Na palubu se snesla záplava malých kousků ledu. Fenryl se ustaraně zahleděl na úbočí ledovce. Led byl protkán hlubokými trhlinami. Kdyby se od něj odtrhl kus velikosti býka, byli by ztraceni. Bez problémů by prorazil paluby a potopil loď. Vedle hory ledu připadala galéra Fenrylovi křehká jako hračka.

Daleko odtud dopadlo něco do vody. Led!

Fenryl zadržel dech. Jeho muži se ze všech sil opřeli do vesel. Za nimi teď vplula do úzkého kanálu z ledu a skal i druhá galéra.

Vlnobití jim nadzvedlo loď. Ve stejném rytmu se zvedl i ledovec. Po celém jeho boku se řítily dolů malé laviny. Po palubě klouzaly úlomky ledu. Ledová stěna plula vstříc útesu.

Do trupu něco narazilo. Hrabě se sípavě nadechl. Dřevo se tříštilo.

„Máme díru!“ zvolal někdo v podpalubí.

Vlnobití si stále ještě pohrávalo s galérou jako s míčem. Na levoboku narazili do ledové stěny. Část zábradlí byla vtlačena dovnitř.

Pak trup vyklouzl na volnou hladinu.

Ještě několik úzkostných okamžiků…

Ozval se jásot. Dokázali to!

„Seeedum sáhů!“ zanotoval lodivod důvěrně známý popěvek.

Gundaher políbil v návalu bouřlivého veselí Fenryla na obě tváře. „To byl zázrak! U Tjureda, dokázal jsi zázrak, kapitáne.“

Za nimi vyklouzla z kanálu i jejich sesterská loď.

Fenryl viděl, že se zadní galeassa trolů pokouší změnit směr plavby, ale těžkopádné lodi teď jejich galéry snadno uniknou.

HROB JEDNOHO KRÁLE

„Teď už jdi! Nesnesu pohled na ten tvůj ubrečený obličej. Nech mě o samotě, abych se mohl smát žertům bohů,“ prskal Ottar. Dokonce i teď mu ještě v očích planul hněv. Stejně jako jeho sestra Asdis patřil i on k těm, kteří se nechali okouzlit Eirikem. Z plachého malého chlapce, který se uchyloval pod ochranu své velké sestry pokaždé, když hrozilo nebezpečí, vyrostl tvrdý válečník, patřící ke králově tělesné stráži.

„Můžeme tě nést,“ řekl Ulric, i když věděl, že to není pravda.

„A pak společně nejpozději zítra umřeme? S tebou bych nechtěl být ani pohřbený, duchu. Zůstanu tady.“ Neradostně se zasmál. „Není to báječný vtip? Mě položí živého k mrtvým a mrtvý, který nechce opustit živé, si kvůli tomu může oči vyplakat. Kdybych slyšel takovou historku v nějaké firnstaynské krčmě, určitě bych se srdečně zasmál.“

Ulric se zahleděl na svého mrtvého otce. Alfadas ještě stále svíral v ruce meč. Ležel podivně zkroucený, v pozici, v jaké na bojišti padl. Mráz bránil, aby ho pohřbili s pažemi zkříženými na prsou, jak si žádal obyčej.

Také všechny ostatní mrtvoly zůstaly tak, jak je zastihla smrt. Elfové přinesli z bojiště jen dvacet padlých. Ostatní zůstali k sežrání trolům, pomyslel si princ hořce.

Elodrin přesvědčil troly, že se vrátil s celou svou bojovou silou. Díky tomu získali dva dny. Ve skutečnosti ale dorazil kníže Alvemeru s méně než stovkou válečníků. Zato však s sebou přinesl dárek, který se nedal vyvážit zlatem. Ochranné amulety elfího kmene Normirgů. Jen bohové věděli, jak se k nim dostal. Alfadas Ulricovi často vyprávěl, jak žárlivě si Normirgové tento poklad střeží. Očarované amulety držely chlad v uctivé vzdálenosti. Když jste měli jeden na holé kůži, mohli jste jít nazí sněhovou bouří a nebyla vám zima.

Ulricovi připadla nevděčná úloha rozdělit padesát amuletů mezi přeživší. Vybral vysílené muže. Všichni přísahali, že amulety odevzdají, pokud se někomu povede ještě hůř.

Potají princ zápasil sám se sebou, jestli by nemohl vyhradit jeden z amuletů i pro Krváka. Velký černý pes se držel překvapivě dobře. I když kulhal, měl stále ještě medvědí sílu. A nehnul se od mrtvého krále. Kdykoliv odpočívali, lízal Alfadasovi tváře a šťouchal do něj širokou tlamou, jako by se ho snažil vzbudit. Nakonec to vzdal a stočil se u králových nohou do klubíčka. Nikdy nespal tvrdě. I při nejtišším zvuku nastražoval uši. Když odpočinek skončil, kráčel ztěžka vedle těch, kteří mrtvolu nesli, a dával pozor, aby se s králem nakládalo s úctou. Tak už to teď šlo po tři dny.

Dnes ráno pak Fingayn objevil na malém ostrůvku uprostřed bezejmenného horského jezera jeskyni a zasvětil je do svého plánu. On a Silwyna byli jediní elfové, kteří je ještě doprovázeli. Ostatní zůstali na místě v naději, že se jim podaří připravit Orgrimovi past. Ulricovi bylo jasné, že obětují své životy, aby jemu a ostatním Fjordlanďanům získali pár dní navíc.

Fingayn přednedávnem sledoval, jak do zátoky u Noční bašty vjelo pět černých galeass a Mořský poutník. Pronásledovalo je teď víc než tisíc trolů, vedených nejlepším vojevůdcem jejich lidu. Situace byla beznadějná. Ale kdyby se alespoň jedinému z nich podařilo dostat do Firnstaynu, mohl by jejich příbuzné a přátele varovat před blížící se invazí. Ulric byl zoufalý! Drama elfí zimy z doby před téměř šestnácti lety se bude opakovat. A tentokrát už tu nebyl žádný Alfadas, který by jim mohl přijít na pomoc s veterány bitvy o Phylangan a armádou elfů.

Klouzal pohledem po všech těch mrtvých. Tolik zmarněných životů! Nervózně se rozhlédl po psovi. „Krváku?“

Zvenku mu odpovědělo štěkání. Oddechl si. Na konci jeskyně byl úzký tunel. Možná jezevčí nora. Ulric se bál, že by tam mohl Krvák zalézt.

„Vážně tady chceš zůstat?“ zeptal se Ulric mladého válečníka znovu.

„Omrzly mi nohy. Jenom bych vás zdržoval. Dokonce i kdybychom přežili, byl by ze mě mrzák. To radši zůstanu tady, po boku svého krále, jak se na jeho štítonoše sluší.“

Ulric už měl plné zuby frází. „V tom případě budiž.“ Sklonil se nad svým otcem, pošeptal mu poslední sbohem a vyšel z jeskyně. Krvák ho uvítal štěkotem a vtiskl mu vlhkou tlamu do ruky.

Panovala vražedná zima. Vousy mužů, kteří neměli ochranné amulety, byly tuhé námrazou. Dech se jim srážel v malé bílé obláčky. Podusávali nohama, aby zahnali chlad. A možná taky jen proto, aby si vyzkoušeli, jestli ještě cítí prsty u nohou.

Mlčky se pustili do práce. Přivalili ke vchodu balvany a zasypali je štěrkem. Ulric musel pořád myslet na Ottara. Dobře si pamatoval, jaké to je být uvězněn v jeskyni. Kdysi ho potkalo totéž během útěku ze zajateckého tábora u Honnigsvaldu.

Když byl vstup do jeskyně úplně uzavřený, vydali se po tlustém ledě zpátky. V ležení na břehu je očekávali ti, kteří byli příliš slabí, než aby mohli pomáhat při práci. Ulric nemusel nikoho pobízet. Všichni věděli, že tady nesmí déle zůstávat. Pronásledovalo je víc než tisíc trolů. Ale krále Alfadase nedostanou.

Urazili už hodný kus cesty vzhůru po jižním úbočí, když se na opačné straně údolí uvolnila lavina. Sníh a kusy skal se hnaly po příkrém svahu do úzké soutěsky, kde ležel odtok z jezera. Rychle tekoucí, hluboký potok, který dokonce ani teď nezamrzl. Do jezera se vlévalo půltuctu pramenů; teď tedy nebudou moci téct dál.

Když se kolona přeživších opět dala do pohybu, vydal se Ulric dopředu. S těžkým oddechováním razil mužům za sebou cestu hlubokým sněhem. Vždycky krok a pak další… Jenom nemyslet na nic jiného! Krok za krokem a tak pořád dál… Jejich cílem byla nejprve zpola dokončená pevnost v průsmyku. Odtamtud mohou vyslat odpočinutého posla do Firnstaynu. Do pevnosti to byly ještě čtyři nebo pět dní cesty, když se udrží počasí. Kdyby se ovšem přivalila bouře, budou všichni ztraceni. Neměli skoro zásoby. A tak by nakonec i ti, které amulety chránily před chladem, zemřeli hladem a vyčerpáním.

Takhle nepřemýšlej, nabádal se Ulric. Můžeme to dokázat, pokud nám bude Firn nakloněn a pokud Elodrin a jeho válečníci zdrží troly.

Jeho pozornost upoutalo mohutné skřípání a praskání. Zastavil se a zahleděl se dolů po svahu.

Na zamrzlé hladině jezera se tvořily trhliny. Nahromaděná voda tlačila vzhůru ledovou pokrývku. Led pukal. Údolím se nesl naříkavý zvuk, připomínající vlčí vytí.

Z konce kolony se k němu prodrala Halgarda. „Kde je Krvák?“ zeptala se rozčileně.

Ulric se na ni vyděšeně podíval. „Myslel jsem, že je s tebou!“

„Já…“ Oči se jí zalily slzami. Popadla ho za ruku. „Když jsme vyrazili, byl ještě se mnou. Poskakoval kolem mě jako štěně. A tiskl mi čenich do dlaně. Jako… jako na rozloučenou.“

Mezi stromy na ostrově se objevila kulhající černá postava a vlekla se ke vchodu do jeskyně. Tam se posadila na zadní nohy a zvedla tlamu k nebi. Z Krváková hrdla se vydral dlouhý, naříkavý zvuk.

Teď, když led popraskal, už nebylo možné pro Krváka dojít. Voda bude stoupat, dokud nepohltí hrob i malý ostrov. Trolové nikdy nenajdou královu mrtvolu.

„Zpívá mému otci žalozpěv.“

„A nám taky,“ zašeptala Halgarda.

Stiskl jí ruku. Pak pokračovali v cestě. Krvákovo vytí je doprovázelo až do setmění. Pak utichlo.

NOVÝ SVĚT

Jak úžasný svět! I když už byla v Albenu tři dny a vězela uprostřed proudu uprchlíků, nemohla se Kadlin dosyta vynadívat. Všechno tu bylo intenzivnější. Barvy, vůně prvních květů, chuť jídla, zvuky hudby. Dokonce i když se něčeho dotkla, měla pocit, že je to pronikavější zážitek.

Také Gundahera nový svět strhl. Rychle se zotavil ze svého zranění zad. Ošetřila ho elfí léčitelka; poté zmateně vykládal, že to bylo, jako by byla uvnitř něj a snášela bolest místo něho.

Od útěku z fjordu uplynulo sedm dní. Kadlin se v duchu rozhodla, že vytěsní vzpomínky na hořící lodě z paměti. Elodrin byl jiný než většina elfů. Temnější. Jen bohové věděli, co ho k takovému zločinu přimělo.

Kamkoliv se podívala, byl Alben prosycen krásou. Ale cesta temnotou byla děsivá. Čtvrtý den útěku provedl Fenryl loď světelnou branou, která náhle vyrostla uprostřed jezera. Za ní se rozkládala tma, ve srovnání s níž byla i zatažená noční obloha za novoluní pro Kadlin jasná jako jarní ráno. Tato temnota byla děsivým způsobem živá. Číhavě se krčila podél stezky ze světla. Další vzpomínka, na kterou chtěla zapomenout.

Musela skoncovat se vším, co v ní bylo temného a smutného. Útěk ji zavedl na rozlehlé jezero a nakonec do bílého města. Všechny domy v něm byly bílé a z kamene. Nebyly tu žádné otevřené močůvky, místo toho byly i ulice z kamene a pro Kadlin bylo záhadou, kam svádějí odpad. Firnstayn, největší osada, jakou kdy viděla, působil vedle tohoto města jako malá špinavá vesnice. Všechno tu bylo velké! Některé domy obklopovaly sloupy, silné jako kmeny dubů. A na náměstích stáli zkamenělí vrahové a velezrádci. V posledním okamžiku života zaujal každý z nich nějakou pózu. Někteří hleděli vážně, jiní se na ni dokonce usmívali. A všichni působili tak živě, jako by ještě před chvílí dýchali.

Malý tlustý kobold, který patřil k uprchlíkům a kupodivu trochu rozuměl její řeči, si na ni našel hodinu čas, aby jí povyprávěl o divech Lavianaru. Koboldovo jméno bylo tak nevyslovitelné, že jí navrhl, aby mu prostě říkala Čerňák. Utekl z města, zničeného troly. Ale tady v Lavianaru už chtěl zůstat. Říkal, že je příliš unavený, než aby ještě utíkal.

Čerňák byl vynikající vypravěč. Vysvětlil jí různé divy Albenu. Právě od něj se dozvěděla, že jsou nejhorší zločinci trestáni tak, že jsou proměněni v kámen a postaveni na veřejné prostranství. Některé proměnili dokonce i s jejich koňmi! Ale jen když se zvířata na jejich zločinu podílela.

Od Čerňáka se dozvěděla, že elfové vlastně celý život nepracují a že na ně musí všichni ostatní obyvatelé Albenu dřít. Vyprávěl jí o oblačných dracích, kteří už nemohli mít mladé a jejichž zmrzlé mléko bylo třeba sundávat z nebe létajícími loděmi, aby ho nebylo tolik, že by zakrylo výhled na slunce. Protože bylo kouzelné a nikdy neroztálo, řezalo se do kvádrů a stavěly se z něj domy. Proto byla všechna města v Arkádii bílá, neboť nebyla vybudována z kamene, nýbrž z mléka oblačných draků.

Nejvíc zneklidnilo Kadlin to, co Čerňák vyprávěl o podivných postavách, jež bylo možné všude spatřit. O tvorech, kteří byli zpola zvířaty. Někteří vypadali moc hezky a žádný z nich Kadlin nijak neohrozil ani se na ni třeba jen nepřátelsky nepodíval. Přesto ji pohled na ně mátl. Nebyl to opravdový strach… Ale necítila se v jejich přítomnosti dobře.

Kobold jí zevrubně vyprávěl, že je celý Alben prodchnut magií. Proto byla země tak působivě krásná; vedlo to ale také k některým zvláštnostem. Když to říkal, ukazoval na muže na opačném konci náměstí, který byl zpola koněm. Někdy, když si člověk příliš váží zvířete a tráví s ním mnoho času, tvrdil Čerňák, se může stát, že s ním nakonec splyne. Dochází k tomu velmi pomalu. Nejdřív přebere některé jeho vlastnosti, začne se řehtavě smát, vlasy mu začnou víc růst a podobně. A někdy splyne se zvířetem jako třeba tamhleten kentaur.

Kadlin musela myslet na Fenryla a jeho sokola. Elf měl zvláštní pohled, který jako by sahal do velké dálky. A někdy pohyboval hlavou jako pták. Podivně trhaně. Zjevně začal splývat se sokolem. Uvědomoval si to? Možná by ho měla varovat, až ho příště potká.

Fenryl trval na tom, aby s Gundaherem opustili spolu s kolonou uprchlíků město. Trolové byli údajně ještě daleko. Nikdo z uprchlíků nevypadal nijak zvlášť znepokojeně. Mířili k mostu, u něhož se shromažďovalo vojsko elfí královny.

Průvod vozů na ulici sahal od obzoru k obzoru. Vedle povozů pobíhaly smějící se děti. Kadlin si udělala pohodlí na vysoké hromadě kožešin a hleděla k nebi. Neměla žádný cíl. Fenryl tvrdil, že by bylo dobré odejít s uprchlíky. A tak na to přistoupila. Gundaher tady byl s ní. Seděl na kozlíku vedle mlčenlivého kobolda a kreslil. Snažil se zachytit na obrázcích všechny divy, které viděl. Kadlin se raději spoléhala na vlastní paměť než na něco tak pomíjivého jako pár listů pergamenu.

Slunce zmizelo za širokým pruhem lesa. Na obloze visela mračna připomínající obrovské rudé prapory. Kadlin myslela na létající lodě, s jejichž pomocí se z nebe dopravovalo mléko oblačných draků. Jednou by se na takové lodi ráda projela. Mohla by vidět svět tak, jak jej vidí orel.

Z vozů se vznesl roj podivných malých bytostí. Nebyly delší než prst a měly motýlí křídla, zářící ve všech barvách duhy. V rukou držely srolované malé deky. Těkavě vířily kolem sebe a stoupaly výš a výš. Pak svůj náklad pustily, všechny současně. Z toho, co Kadlin v první chvíli považovala za pokrývky, se vyklubalo dubové listí. Tančilo ve větru. Jeden lístek dopadl na kožešiny na jejich voze. Zvědavě si ho prohlédla. Byl pokrytý podivnými, spletitými symboly. Zvláštní. Nedbale ho odcvrnkla prsty z vozu a pozorovala jeho mihotavý let, dokud nepřistál na cestě a nezmizel pod těžkými paznehty vola.

Soumrakem se rozezněl výkřik. Kadlin se s trhnutím posadila. Všechny hrůzy bitvy v úzkém údolí se jí rázem vrátily. Třásla se. Vzpomínka na smrtelné výkřiky poznamenávala každou její myšlenku.

Nedaleko od nich stál u lesa velký bílý pes. Podivná průsvitná bytost. Před ním ležel muž s kozlíma nohama. Pes… tahal z jeho hrudi něco zářivého.

Gundaher se k ní otočil. „Uteč, děvče. To jsou Julesovi psi! Našli mě! Uteč!“

Kadlin seskočila z vozu. Ale nepomýšlela na útěk. Uprchla ze svého světa, protože tam ztratila vše, co pro ni bylo důležité. Tady se okamžitě zase zařadila do proudu uprchlíků. To už stačilo! Bude bojovat. A pokud se Luthovi zachce, tak holt zemře! Ale utíkat už nebude!

Tasila meč a políbila čepel. V dobách strávených mezi královými lovci slyšela příběh o přízračném psovi, který vpadl do Alfadasova dlouhého domu. Luthův kněz zrůdu zabil tak, že vyslovil jméno svého boha a sevřel ji v objetí.

Přízračného psa obklopilo několik válečníků − koní muž, dva koboldi a tvor, který vypadal jako vzpřímeně se pohybující býk. Oháněli se po bestii kopími, nedokázali ji ale zranit. Pak pes zabořil tlamu do býkovy hrudi. Rohatý muž vyrážel klokotavé, přerývané výkřiky. Ostatní boj vzdali. Upustili zbraně a dali se na útěk.

„Luthe, stůj při mně!“ zamumlala Kadlin. Gundaher za ní křičel, ať se vrátí.

„Dej mi sílu, Luthe. Dovol mi vyhnat tu bezbožnou zrůdu z této země plné krásy.“

Přízračný pes se na ni podíval. Jako by jí z nohou rázem vyprchala všechna síla. Jen jeho pohled stačil, aby zůstala stát.

Kadlin se zahleděla na meč ve své ruce. Zbraně ostatních proti psovi nic nepořídily. Ale objímat ho určitě nebude!

„Dej mi sílu, Luthe! Tolik tvých dětí zemřelo! Spoj mě s nimi, nebo mi dovol přestat utíkat a porazit nepřítele. Vkládám svůj život do tvých rukou, tkalče osudu.“

Pes nechal býčího tvora na pokoji. Mohutná bytost se zhroutila do sebe. Jako by sestávala už jen z kůže a kostí.

Přízračné stvoření se k ní velmi pozvolna vydalo. Kadlin za sebou slyšela volání hlasů.

„Už žádný útěk!“ řekla si tiše a pozvedla meč.

Pes jako by si zbraň výsměšně měřil.

V Kadlin vzplál divoký hněv. Jako dcera Fjordlandu pro něj byla nejspíš míň než i to nejposlednější dítě Albů! Udělala výpad. Její meč vyrazil vpřed, meč posvěcený vírou v Lutha. Zbraň, jaké nebylo v Albenu rovno. Bez odporu projela přízračným tělem. Čepel obklopilo sršící modré světlo. Kadlininy prsty sevřel ledový chlad a plazil se jí vzhůru paží. Na trávě kolem se vytvořila námraza. Ve vzduchu se vznášel podivný pach jako po bouřce.

Přízračný pes byl velký jako jednoleté hříbě. Tlamu měl doširoka otevřenou. Ostré zuby mu průsvitněly. Jako by potil modré světlo. Zpupnost z jeho pohledu zmizela. Zíral na Kadlin s nechápavým zděšením.

„Zabij ho, Luthe!“ řekla lovkyně a bytost zmizela.

Kadlin stála jako zkamenělá. Z údů jí jen pomalu vyprchával chlad. Kolem ní se shromažďoval stále početnější houf dětí Albů. Kentauři a elfové na ni hleděli, jako by byla nějaké zázračné zvíře. Přitom byla široko daleko jediná, kdo vypadal normálně.

Dusot kopyt ji přiměl vzhlédnout. Podél proudu uprchlíků se přihnal hrabě Fenryl a několik válečníků. Dav něco zvolal. Tucty rukou ukázaly jejím směrem. Fenryl se na ni nevěřícně zahleděl. „Ty jsi zabila Shi-Handan?“ Podíval se na její meč. Na čepeli byly černé šmouhy. „Tímto mečem?“

„Zabila jsem přízračného psa. Luth mi vedl ruku!“

Hrabě zvedl obočí. „Královna by se s tebou měla seznámit, Kadlin z Fjordlandu!“

Ke Kadlin přistoupila koboldka a políbila jí ruku. Teď se odvážili blíž i ostatní. Dotýkali se jí konečky prstů. Jeden z býčích mužů ji jemně pohladil po vlasech.

Fenryl se usmál. „Považují tě za mocnou kouzelnici. Myslí si, že se něco z tvé moci přenese i na ně, když se tě dotknou.“ Zvážněl. „Chceš být raději sama?“

Kadlin neměla tušení.

POVSTÁNÍ ZAČÍNÁ

Vždyť to tušil! Madrog hněvivě zmačkal úzký pruh pergamenu. Holubici, která mu tu špatnou zprávu přinesla, nasypal několik zrnek. Z velké hlavní silnice odbočil oddíl kentaurů a elfích rytířů a zamířil nahoru do hor. Existovalo jen jediné místo, ke kterému se mohli po této cestě dostat. Lovecký zámeček hraběnky Caileen.

Velitel pavoučích mužů si zamyšleně přejel rukou po čele. Zatajil svému knížeti Shandralovi informaci, že byl prohlášen za psance. Bylo lepší, aby se ten šílenec stále považoval za knížete Arkádie. Dělal míň potíží.

Madrog se zahleděl na věže a ochozy. Všude přecházely stráže. Malý lovecký zámeček byl pevně v rukou válečníků. Také podél lesní cesty stáli, dobře skrytí, další strážní. Nebylo možné se k zámku přiblížit, aniž by se o tom už hodiny předtím dozvěděl. Právě strážní podél cesty mu poslali tu holubici.

Nešťastný pták zobal se spokojeným povrkáváním drobky na hradební zdi.

Madrog stočil zrak k zářivě modrému nebi. Stále znovu psal Elijovi a varoval ho. Ale velitel se prostě nemohl odhodlat dát rozkaz. Na co jenom čekal? Na vítězství trolů? Chtěl teprve potom zúčtovat s utlačovateli? Pak se bude navždy tvrdit, že koboldi byli jen katovými pacholky trolů. Z přisluhovačů elfů se stanou přisluhovači trolů. Tak to nesmí skončit!

Shandral tady shromáždil celou svou rodinu. Nápad ukrýt se na Caileenině zámečku byl brilantní, dokud byla hraběnka psankyní. Sloužící opustili její usedlosti, aby na ně nepadlo podezření, že pomáhají vyobcované. A lovecký zámeček v horách v zimě tak jako tak strážilo jen pár koboldů. Koboldů, kteří se k jejich velké věci připojili! Shandrala a jeho lidi tady nikdo nehledal. Ovšem teď bylo jejich tajemství zjevně prozrazeno.

Madrog si prohlížel hradní nádvoří. Už tady jednou byl, během lovecké sezóny na jaře. Elfové naskládali mrtvou zvěřinu podél hradeb a večer si při svitu pochodní vyprávěli ty své pohádky.

Do Madrogovy mysli se vetřel další obrázek. Kovárna ve Feylanvieku a jak do ní Shandral nechal odvést svou ženu. Bylo tehdy horko. Ve vzduchu se vznášel kouř. Lomoz byl ohlušující. Přítomno bylo padesát jeho kušiníků. Většina patřila už tehdy k Rudým čapkám. Leylin doprovázely tři koboldi služebné.

Koboldi v kovárně náleželi k Shandralovým mužům. Madrog je neznal. Tvrdí chlapíci s mozolnatýma rukama a studenýma očima. Čert ví, kde je Shandral sebral! Možná v Langollionu? V každém případě nezaváhali ani vteřinu, když Shandral ukázal na jednu z Leylininých služebných a nařídil, aby se jí chopili.

Dodnes Madrog nevěděl, zda Shandral vybral Marthu úmyslně, nebo to byla jen náhoda. Ukázal na Železnou, velitelku, která vedla Rudé čapky ve městě. Nejspíš o tom neměl tušení. Shandralova slova ještě stále zněla Madrogovi v uších. „Ukažte mojí ženě, co se v našem rodu dělá s cizoložnicí, děvkou, která roztahuje nohy pro jiné muže.“

Martha byla příliš zaskočena, než aby se zmohla na slovo, když se jí kováři chopili. Strhli jí sukni a odvlekli ji k nejbližší kovadlině. Teprve pak začala Martha křičet. Vysadili ji napříč na kovadlinu a uvolnili zarážku, která držela buchar.

Leylin vykřikla. Další kováři ji popadli a přivlekli ji těsně ke kovadlině. Musela na tváři cítit závan vzduchu, když kladivo zasvištělo dolů a rozdrtilo Marthě obě nohy.

Když kováři Leylin vysadili na krví potřísněnou kovadlinu, ztratila vědomí.

Madrog ztěžka vydechl. Zadíval se na sýkorky, sedící poblíž hradeb ve větvích borovice. Nedokázal najít klid. Shandralův vrtoch ho připravil o Marthu. Od té doby se napovídalo hodně nesmyslů o tom, jak přišla Železná o život. Snad budu moci jednoho dne říct pravdu, pomyslel si Madrog smutně. Elija mu dal jméno velitel Škorpión, protože se měl k Shandralovi stále chovat jako věrný a oddaný služebník, než přijde den, kdy budou elfové zbaveni vlády. Teprve pak měl zabodnout tomu šílenci osten do zad.

Madrog se nedal strhnout k tomu, aby Marthu pomstil. Dál elfovi sloužil jako velitel jeho koboldí tělesné stráže. Jsem holt drsný chlapík, pomyslel si hořce. Ale teď už nebude čekat. Knížecí plémě bude odstraněno ze světa dřív, než se kentauři a elfové dostanou pozdě odpoledne k loveckému zámečku.

A udělají to koboldi! To byl Marthě dlužen!

Vydal se po ochozu a pozdravil strážného, stojícího na schodech. „Vyneste na dvůr křesla! Náš den přišel!“

Kobold se široce usmál, pak se rozběhl dolů po schodech.

Madrog zamířil ke strážnici, která mu sloužila jako ubikace. Mezi svými věcmi vylovil rudou čapku. Hrdě si ji nasadil. Už nikdy se nebude schovávat!

Knížecí rodina byla jako břečťan, dusící nádherný starý strom. Madrog se promění v zahradníka Arkádie a vytrhne ten bující plevel i s kořeny! Jen Leylin by si možná zasloužila milosrdnější osud! Velitel zamyšleně zavrtěl hlavou. Co jí to Shandral provedl! Jak se z něj mohlo stát něco takového? Udělala to z něj ta čarodějnice Alathaia? Místo aby Leylin rozdrtil nohy, zmlátil ji svým opaskem do modra. Ležela nahá na kovadlině. A všichni se na to museli dívat. Nebožačka se několikrát probrala z bezvědomí. Stále nad sebou viděla zkrvavenou hlavu bucharu.

Konečně Shandral nařídil, aby ji dopravili nahoru do jejího pokoje. Nechal do její matrace vyřezat díry a strčil jí do nich nohy. Ležela spoutaná v posteli. Dal jí opium a navykládal jí, že byla potrestána stejně jako její služebná.

Ve skutečnosti jí nohy nechal; místo toho jí jen se zvráceným potěšením ničil zdravý rozum. Nechal její pokoj zpola zatemnit a po stěnách rozvěsil masky s démonickými škleby. Omámena opiem kněžna za chvíli nevěděla, kdy sní a kdy bdí. Celým domem se neslo její naříkání a vystrašený křik.

Shandral kdysi v Madrogově přítomnosti přirovnal svou ženu k drahocennému nástroji, na který hraje. Dokonce i po jejím útěku v tom pokračoval. Byl naprosto šílený! Během zimy ho ta hra nakonec omrzela. Navykládal Leylin, že udělá mocné kouzlo a vrátí jí nohy, když ho bude od nynějška poslouchat.

Všechno mu uvěřila! Žila na loveckém zámečku, tichá a zlomená. Podřizovala se každému Shandralovu přání jako příliš často bitý pes. A kníže si každý den vymýšlel něco nového, aby ji mohl ponížit. Zpočátku se znovu musela učit chodit; ležela v posteli se spoutanýma nohama příliš dlouho.

Elfové věřili ve znovuzrození. Pro Leylin by bylo vysvobozením nechat tento život za sebou!

Madrog popadl svůj samostříl a natáhl ho.

Na dvoře ho očekávalo třicet koboldů. Všichni měli na hlavě rudé čapky. „Nastal den, kdy pomstíme smrt naší spolubojovnice. Ať se dnes stane cokoliv, děláme to pro Železnou, velitelku Rudých čapek ve Feylanvieku, naši družku.“

Neozval se žádný jásot. Jen ve tvářích se zračila tichá rozhodnost.

Široké mramorové schody duněly pod holínkami, jak Madrog vedl své muže nahoru k Síni trofejí. Velitel rozrazil široké dvoukřídlé dveře ke kabinetu vycpaných loveckých kořistí. U podobných dveří na opačné straně místnosti stáli dva válečníci v černostříbrné zbroji. Tělesní strážci, která Alathaia poslala svému žákovi před několika týdny.

Voják vlevo vykročil a zvedl paži. „Stůjte!“ Jeho hlas zněl za hledím přilbice plechově. Svou skutečnou tvář skrýval pod kovovou kančí hlavou. Madrog nikdy neviděl ani jednoho z obou válečníků bez přilbice.

„Co chcete?“ zeptal se elf ostře.

„Potíže.“ Kobold přiložil kuš a vystřelil. Za jeho zády se ozvalo cvaknutí spouští dvaceti dalších kuší. Oba elfové trhavě klesli k zemi. Tomu vpravo se dokonce ještě podařilo tasit meč.

Madrog si opřel zbraň o zem a navijáky po stranách znovu napjal ocelové lučiště. Pak založil nový šíp. „Chci Shandrala živého!“ nabádal své spolubojovníky. Pak rozrazil dveře Shandralovy studovny.

Shandral překvapeně vzhlédl od knih. Rozhněvaně mávl rukou. „Smíš jít, Madrogu. Teď tě nepotřebuji.“

„Chopte se ho!“ nařídil velitel.

Kníže se na ně zahleděl, neschopen slova.

„Přitiskněte ho pravou lící na desku stolu.“ Madrog si tolik měsíců představoval, co teď udělá. Shandral představoval hrozbu. Byl sadistickým slabochem, který dokázal celé ráno naříkat nad komářím štípnutím. Ale také byl kouzelníkem. Jeho slova mohla uvolnit nepředvídatelné síly. Tomu bylo třeba za každou cenu zabránit!

„Nechám vás stáhnout z kůže!“ nadával kníže. A pak vyloudil hluboký, dunivý tón. Madrog měl pocit, jako by se náhle ochladilo.

Velitel pospíchal k psacímu stolu. Jeho muži vrazili knížeti pažby svých kuší do podkolenních jamek, takže elf padl jako poražený vůl. Tvrdě narazil hlavou do okraje stolní desky. Někdo ho popadl za dlouhé, zlatě plavé vlasy.

Madrog vylezl na židli a pak na stůl. Jeho bývalý pán k němu omámeně zvedl zrak.

„Vzpomínáš si na Marthu?“

Shandral se na něj podíval. „Měl bych?“

Madrog věděl, že si na ni pamatuje! „Byla jednou z Leyliných komorných. Měla tu čest doprovodit tě do kovárny.“

„Ach, ta děvka?“ Usmál se. „Asi pro tebe něco znamenala. Taky se ti líbilo na ni koukat, jak to dělá se psy?“

„To byla poslední lež, kterou z tvých úst někdo uslyší.“ Madrog zvedl zbraň a udeřil knížete pažbou těsně vedle ucha. Slyšet tříštění kostí byl balzám na jeho zraněnou duši. Shandralovi vyrazil z úst a nosu proud krve. Brada se mu groteskně svezla na stranu. Ústa měl doširoka otevřená. Vyrážel nesrozumitelné zvuky. Čelistní kloub měl roztříštěný.

„Odveďte ho na nádvoří!“

Madrog sebral ze stolu krajkový kapesníček a setřel si jím krev z pažby. Přál si, aby Martha teď mohla Shandrala vidět.

Zatímco válečníci odváděli knížete, vydal se ke skrytým dveřím, vedoucím do Leylina vězení. Povolil samostříl. Zbraň už nebude potřebovat. Vystoupal po strmých točitých schodech a zaklepal na železem pobité dveře, aby se kněžna nevylekala, až vstoupí. Chvíli počkal. Věděl, že Leylin neodpoví. Od okamžiku, kdy jí Shandral vrátil nohy, už v podstatě nemluvila.

Velitel opatrně otevřel dveře. Kněžna seděla na židli a hleděla na bíle omítnutou stěnu před sebou. Ruce měla složené v klíně. Oblečena byla do prostých, bílých plátěných šatů. Černé vlasy měla spletené do těžkého copu. Krátce se na něj podívala a pak zase sklopila zrak.

„Doprovodila bys mě na nádvoří, paní?“

Leylin mlčky vstala. Hlavu držela lehce vtaženou mezi rameny, jako by se bála, že se udeří.

Cesta dolů po schodech připadala Madrogovi mnohem kratší než předtím nahoru. Kéž by ten zatracený vlčí elf tenkrát odvedl Leylin s sebou!

Byla kněžnou Arkádie. Nemohl ji ušetřit.

Na nádvoří byli už mezitím všichni zbývající členové knížecího rodu dopraveni ke křeslům. Seděli v nich s rukama přivázanýma k opěradlům. V ústech měli vražený roubík. Shandralova matka, dvě tety a oba jeho mladší bratři. Působili klidně nebo rozhněvaně. Jako by vůbec nepochopili, co je čeká. Shandralův nejmladší bratr si dokonce dal tu námahu, aby se tvářil obzvlášť znuděně. Byli tak přezíraví, že je dokonce ani stav knížete nepřiměl k zamyšlení. Povstání koboldů zjevně daleko přesahovalo jejich představivost.

Madrog dovedl Leylin k prázdné židli vedle Shandrala.

„Mám ji spoutat?“ zeptal se jeden ze střelců.

„Ne. Nic neřekne ani nevstane, dokud jí to někdo nepřikáže.“

Na ochozech, na věžích i nádvoří, všude stáli koboldi v rudých čapkách. Okamžik, o kterém tak dlouho snil. Všichni byli ozbrojeni, i když už je nečekal žádný boj.

Madrog si vychutnával svou velkou chvíli. Pak zahájil řeč, kterou nosil už tolik měsíců ve svém srdci. Pranýřoval tyranii elfů. Jejich ignoranci a panovačnost, která rozpoutala válku s troly. Nakonec přešel ke zločinům knížecí rodiny z Arkádie. Byl to dlouhý seznam. Jen v případě Leylin ho nenapadlo nic jiného než jí pouze vyčíst, že mlčky strpěla zločiny svých příbuzných. Krátce se zajíkl. Pak přešel k nejlepší části svého projevu. „Elfové si nikdy neušpinili ruce! Dokonce i když šlo o smrt, měli sluhy. Katy a jejich pacholky s oprátkami a popravčími meči. My, lid, vykonáváme spravedlnost jinak. Nebojíme se mít krev na rukou, když je rozsudek spravedlivý. Zbavte Arkádii tohoto hadího plemene! Zamiřte!“

Pět set kuší se zapřelo o ramena. Cvakání spouští znělo jako krupobití bušící do zbroje.

Vedle Mandroga se o dláždění nádvoří roztříštil hliněný rendlík. Na velitele se začal valit hustý, černý kouř.

BEZ MILOSTI

„Není jich už ani padesát,“ řekl Brud. „Ukončeme pronásledování. I z těch, co žijí, jich ještě pár chcípne, až se jim zanítí omrzlé končetiny. Co z toho budeme mít, když je budeme dál honit a zabíjet?“

Brodgrimm se na něj rozhněvaně podíval. „Máš strach bojovat?“

„Během bitvy v úzkém údolí jsem se svými muži vyřídil jejich lukostřelce,“ odvětil zvěd popuzeně. „Kde jsi byl tehdy ty? Cpal sis břicho ve vypleněném městě?“

„Kdes byl ty, když jsme u Mordštejnu porazili největšího vojevůdce elfů?“

Zvěd zvedl ruce. Neměl chuť hádat se s Orgrimovým oblíbencem. Když konečně porazili elfy pod vedením vraha Elodrina, poslal Orgrim na jih pouze tři sta válečníků, aby dál pronásledovali lidi. Ale nešlo mu o vypalování lidských měst. Vévoda Orgrim věděl, kde se nachází skutečný nepřítel, kterého je třeba porazit. Vrátil se do Albenu, aby zničil poslední vojsko elfů a navždy vyhnal tyranku Emerelle z trůnu.

Na Brodgrimmovi nebylo nic, čeho by si mohl Brud vážit. Vůdce smečky byl nafoukaný a vznětlivý. Neznal zemi, přesto nepřijímal žádné rady. Brud nechápal, co na tom chlapovi Orgrim vidí, i když ho v Albenu oslavovali jako hrdinu bitvy u Mordštejnu.

„Myslíš, že by Orgrim nepronásledoval ty lidi sám, kdyby pro něj byli tak důležití?“

„Nařídil mi, abych si na ně políčil.“

„Takže o zabíjení nebyla řeč.“

„Vím, jak to myslel. Nepřekrucuj moje slova, Brude. A nepokoušej se ještě jednou zmocnit velení nad smečkou, nebo tě zabiju, starý vlku.“

Zvěd odolal jeho pohledu. „Staří vlci se vyznačují tím, že už přežili spoustu mladých vlků.“

„A tím, že jim krev zřídla jako voda. Zaveď mě k lidem! Nebo mi chceš odepřít poslušnost?“ Vůbec se nepokusil potlačit při posledních slovech tón radostného očekávání.

Zvěd si odplivl. „Tak pojďte za mnou! Lidé jsou v průsmyku u zamrzlého jezera. Jsou tak vyčerpaní, že dnes ráno ani nestrhli své noční ležení. Zabít sněžného zajíce je větší výzva než vyřídit tenhle ubohý houf.“

Brud úmyslně zvolil obtížnější cestu k průsmyku. Brzy slyšel, jak válečníci za ním funí. Možná byli dobří bojovníci, ale obratní běžci lesem určitě ne. A jejich vůdce měl v hlavě jenom vlastní slávu.

Zvěd vzpomínal, jak se se svými muži, kteří předtím zaútočili na skalisko, stáhl do neschůdného terénu, když se na bojišti v úzkém údolí překvapivě objevili elfové. Vždycky dával přednost tomu, aby přežil a mohl pokračovat v boji později, až soupeř nebude mít všechny výhody na své straně. Jen blázni se ukrývali za slovy jako statečnost a čest.

Když se Orgrim vrátil, Brud se k němu okamžitě připojil, ještě předtím, než povýšenec Brodgrimm dorazil s ukořistěnou plachetnicí a posilami do přístavu u Noční bašty. Brud se spolu se svou smečkou zúčastnil bojů proti elfům. Došlo k celé řadě krvavých šarvátek, než byli nepřátelé konečně přemoženi. Orgrimův rozkaz, aby dostali elfy pokud možno živé, celou věc právě neusnadnil.

Podle Brudova názoru bylo prolito až příliš mnoho krve. Ztratit byť jen jediného válečníka, aby zmasakrovali ten žalostný houf lidí, bylo zbytečným plýtváním. V tom, co se chystali udělat, už nebyl velký rozdíl mezi nimi a elfím knížetem, který nechal zapálit lodě se zajatci. Ostatně by bylo moudřejší nechat lidi, aby se vrátili ke své smečce. Jen ať vyprávějí, jaké hrůzy je potkaly. Zajistí to dlouhý mír!

Dorazili k průsmyku. Před nimi se rozkládalo rozlehlé jezero. Brud opatrně vkročil na led. Byl pevný.

„Kde jsou?“ zeptal se udýchaný Brodgrimm.

„Vidíš tu skálu vzadu na opačném břehu? Tam táboří.“

Vůdce smečky pohladil těžké válečné kladivo u svého opasku. „Zůstaneš se svými muži tady, Brude. Nechci vedle sebe žádnou smečku, která už jednou utekla z boje.“

RUKU V RUCE

Ulric ztěžka polkl, když na opačném břehu jezera spatřil tmavé postavy. Úmyslně zvolil cestu přes tento průsmyk. A doufal, že trolové možná vzdají pronásledování. Natáhl se a setřásl si z ramen těžký plášť. Amulet, který měl na sobě, ho udržoval v teple. Už jich nezbývalo mnoho. Měli teď dost amuletů pro všechny, ale umírání nepřestalo. Nezabíjel je chlad. Umírali vyčerpáním.

Ulric tasil meč mrtvého krále Osaberga, který našel jako chlapec. Teď tu nebyla žádná Yilvina, která by riskovala život, aby ho zachránila. Koneckonců už ale taky nebyl chlapec… Teď bylo na něm, aby zachraňoval životy.

„Jdu s tebou, králi.“ Lambi vrávoral vyčerpáním. Také on tasil meč.

Ulrika to dojalo, ale nemohl teď starého muže vedle sebe potřebovat. Také Mag, a dokonce i Eirik se zvedli ze sněhu.

„Zůstanete tady a budete držet břeh. Zemřelo už příliš mnoho dobrých mužů. Pár se jich musí vrátit do Fjordlandu.“

Silwyna a Fingayn popadli luky a přidružili se k nim.

„Co máš v úmyslu, králi?“ zeptal se Lambi.

„Vydat se k nim a vyjednávat.“

„S troly se nevyjednává,“ prohlásil Fingayn se svým melodickým přízvukem.

S bohy taky ne, pomyslel si mladý král smutně. V noci, která následovala po Alfadasově pohřbu, ho provolali králem. Byl to prostý, ale dojemný obřad. Mag mu z ledu vysekal korunu. Nemohl ji nosit dlouho. Usmál se. Jak symbolické. Jeho království se rychle rozplynulo.

Zadíval se k nebi. Byl hezký, jasný den. Tak mrazivý, že by ho určitě bolely všechny kosti ve tváři, kdyby neměl amulet elfů. „Chci, abys přežil, Lambi,“ prohlásil pevným hlasem. „Kdyby se mi něco stalo, přeji si, aby ses vydal hledat královnu.“

Vévoda se zmateně podíval z krále na Halgardu. „Jak to myslíš?“

„Musíš najít Kadlin. Utekla do Albenu. A raději by sis měl zvyknout a nenazývat ji už děvkou. Je zákonnou dědičkou trůnu, protože není nikým jiným než mou zmizelou sestrou.“

Vévoda svraštil čelo, neřekl ale nic.

„Věř mi, Lambi. Poslechneš rozkaz svého krále?“

Lambi se na něj tázavě zahleděl. Ale když se Ulric nechystal k dalšímu vysvětlování, nakonec přikývl. „U Luthova přediva přísahám, že nespočinu, dokud Kadlin nenajdu.“

Ulric zvedl oči k nebi. Slunce stálo skoro v nadhlavníku. Byl čas jít.

Do levé dlaně mu vklouzla teplá ruka. Včera v noci vyprávěl Halgardě o svém plánu a shodli se, že společně pokusí štěstí.

Pokusí štěstí, to znělo cynicky. Doba jim vyměřená dnes končila. Svým způsobem se kruh uzavřel. Emerelle uloupila Luthovi jejich životy, ale bohové si vždy brali zpátky to, co jim patřilo. Dostali darem skoro šestnáct dalších let. A i když na nich od první zimy lpěla kletba toho zákeřného cizincova daru, byly to dobré roky. Nežili jako psi! V tento slunečný zimní den to věděl naprosto jistě.

Tenká vrstva sněhu na ledu jim tiše vrzala pod nohama. Led byl pevný jako skála. Přesto se smečka trolů, blížící se z opačného konce jezera, roztáhla do širokého vějíře. Druhý, menší oddíl trolů zůstal na břehu jako záloha.

Ulric se zahleděl zpátky ke svým druhům. Stáli kolem skály, na jejímž úpatí se kdysi s Halgardou miloval. Zdržel se myšlenkami u teplého objetí jejích stehen. Břicho mu zalil blažený pocit.

Podíval se na ni. Usmívala se a on věděl, že v tuto chvíli sdílí stejné vzpomínky. Vypadala v tom poledni nádherně, i když díky strádání posledních dnů pohubla v obličeji.

Ulric se držel trochu vlevo. Znovu se ohlédl ke skále. Byli teď skoro dvě stě kroků od břehu. Pod nohama už jim nevrzal jen sníh.

Mladý král zvedl meč krále Osaberga a opakoval slova, která mu Fingayn přeložil do jazyka trolů. „Zůstaňte stát a budete žít! Jsem král Fjordlandu a zabiju každého z vás, kdo překročí hranice mého království. Vraťte se, a budeme žít v míru!“

Jako na podtržení jeho slov proběhlo ledovou pokrývkou lehké zachvění.

Několik trolů se opravdu zastavilo. Jejich velitel šel ovšem dál. Něco posměšně pokřikoval. Pak ukázal na Ulrika. Cosi na něj volal.

Ulric si přál, aby rozuměl, co trol říká.

Trolí kníže vytáhl z opasku mohutné válečné kladivo. Velmi důrazně a s přehnanou artikulací něco řekl. Někteří jeho muži se rozesmáli.

Ulric cítil pod nohama rovnoměrné vibrace. Slunce teď stálo přesně v nadhlavníku. Led skřípal. Teplý pramen na dně jezera se opět probudil k životu.

„Zabiju každého z vás, kdo překročí hranice mého království,“ opakoval znovu část slov, která se naučil nazpaměť.

Trolí kníže vyrazil zvuk, kterému nebylo možné i bez tlumočníka neporozumět. Zvedl válečné kladivo a rozběhl se k Ulricovi.

Král cítil, jak mu Halgarda pevněji tiskne ruku.

Teď utíkali všichni trolové. Ti nejvíc vpředu byli od nich nějakých dvacet kroků. Rezignovali na svou vějířovitou formaci a závodili, kdo dostane příležitost nepřátele zabít.

Mladý král otočil zbraň. Hrot staré čepele teď ukazoval k ledu. „Prožil jsem s tebou nádherný život, Halgardo.“ Meč sjel dolů. Ocel pronikla hluboko do ledu. Vznikla prasklina. Prudký běh trolů rozvibroval led ještě víc. Z trhliny se vytvořila díra, která se rychle rozšiřovala.

Jeden z válečníků, běžících daleko vpředu, vyrazil varovný výkřik. Obrovští válečníci se pokoušeli zastavit, klouzali a smekali se.

Ledová pokrývka se třásla čím dál silněji. Voda z teplého pramene teď vší silou dotírala na zamrzlou krustu jezera.

Led pod Ulricovýma nohama se naklonil na stranu. Po šatech mu chňapla voda. Halgarda ho statečně držela za ruku. Ponořili se do modrého pološera. Amulety elfů je chránily před chladem.

Viděli, jak se velká těla kolem nich propadají do hlubiny. Nad hlavou měli mřížoví ze světla. Na vodě tančily ledové kry. Zřetelně slyšeli praskání ledu a zvuky vydávané zmítajícími se končetinami. Zkáza pohlcovala čím dál větší prostor.

Ulric pustil meč. Sevřel Halgardu do náruče. Od úst jí stoupaly stříbrné bublinky. Domluvili se, že nebudou zápas protahovat. Vydechli. Poslední vzduch z jejich plic se promísil s milióny jemných stříbrných perliček, které stoupaly s teplou vodou zřídla ode dna jezera.

Jejich rty se setkaly k poslednímu polibku. Pak vdechli tmavou vodu.

VLK A ŠKORPIÓN

Když Melvyn spatřil, jak kušiníci zamířili, vyklouzl mu z rukou kouřový hrnec, který držel.

„Zanes mě dolů! Dolů!“ nařídil Mrakonorovi v duchu.

Je jich příliš mnoho, varoval ho mohutný orel.

Melvyn o tom nechtěl nic slyšet. Cítil hněv a smutek svého druha, ale Mrakonor se podrobil a s křídly přitaženými k tělu zamířil k úzkému nádvoří.

Vlčí elf uvolnil kožený opasek, který ho poutal k nebeskému stupátku, oné dřevěné tyči, která mu umožňovala létat s orly.

Po celém nádvoří se rozprskávaly gejzíry kouře. Artaxas a všichni orli jeho spolubojovníků teď kroužili nad loveckým zámečkem, o kterém jim vyprávěl Nossew. Neodvážili se následovat Melvynova příkladu. Přesila koboldů byla příliš velká. Doufali, že překvapí posádku, zahalí zámeček do oblaků dusivého dýmu a osvobodí Leylin, zatímco mezi koboldy vypukne panika. Přistání mezi pěti sty k boji připravenými kušiníky byla ovšem holá sebevražda.

Melvynovi bylo jedno, co se s ním stane. Ale život svých druhů lehkovážně neobětuje.

Mrakonor rozepjal křídla a zpomalil střemhlavý let. Hustý kouř vířil ve spirálách nad nádvořím.

Melvyn seskočil ze stupátka. Udělal kotrmelec, aby zmírnil prudkost nárazu. Zraněným ramenem mu projela bodavá bolest. Z kotoulu vyskočil přímo na nohy. Všude kolem se k němu stáčely kuše. Ignoroval je, stejně jako velitel Madrog ignoroval jeho. Kobold kolem něj přešel k řadě křesel.

Kouř rozprostřel před mrtvolami knížecí rodiny nitkovitý závoj. Madrog zvedl ruku.

Melvyn vkročil do kouře vedle velitele. Spatřil ošklivě zřízeného Shandrala. Hruď mu provrtaly tucty šípů z kuší. Tvář měl střelami rozedranou na cáry. Melvyn knížete poznal jen podle dlouhých, zlatě plavých vlasů. Vedle něj seděl zhroucený v křesle jeho mladší bratr. Melvyn se marně snažil odehnat dusivý kouř. Leylin klesla hlava na prsa. Rukama svírala opěrky křesla. Neviděl ale na jejích bílých šatech žádnou krev. Třásla se… žila!

Melvyn upustil meč, sklonil se k ní a sevřel ji do náruče. „Leylin,“ koktal znovu a znovu. „Leylin!“

Rukama mu tápala po šíji.

„Miláčku?“ Její hlas zněl váhavě. Tělem jí otřásl vzlyk.

„Nech, ať se podívám na kněžnu, vlčí elfe,“ vyzval ho příkrý hlas.

Melvyn, ještě stále omráčený štěstím, že vidí svou milovanou naživu, poslechl.

Madrog zíral na Leylin. Zavrtěl hlavou. Pak se náhle usmál. „Lid se rozhodl darovat kněžně život! Pokud se shodne pět set mužů, dostala se ke slovu spravedlnost. Nikdo na kněžnu nezamířil. Smí odejít,“ oznámil se zabručením.

„Děkuji,“ řekl Melvyn. „Děkuji, Madrogu. Křivdil jsem ti.“

Kobold k němu zvedl oči. „Nepleť se, elfe. Odteď už neexistuje žádný Madrog. Jsem velitel Škorpión z přední linie bojovníků za osvobození Albenu. Až se příště setkáme, budu proti tobě bojovat.“ Podsaditý kobold se cvočky pobitou kazajkou si ho pevně změřil. Zamyšleně si pohladil do hranata zastřižené vousy a podíval se na Leylin. „Neuvěřitelné!“ Zvedl paži. „Sklopte zbraně, muži! Ti dva mohou svobodně odejít. Dnes jsme sejmuli koboldům Arkádie z ramen tyranské jho a stali se svědky toho, jak lid vykonává spravedlnost. Psali jste dějiny. Nechte ty dva milující se odejít!“

Melvyn zvedl Leylin z křesla. Zavadil jí rukama o nohy… Srdce se mu na okamžik zastavilo. To není možné! Vůbec se neodvažoval přejet po ní pohledem.

„Tamhle je brána,“ popoháněl ho Madrog.

„Ať žije Škorpión,“ zvolalo několik střelců. „Ať žije revoluce!“ Stále víc pavoučích mužů se přidávalo k jásotu.

U brány se Madrog zastavil. „Vím, že je na cestě sem velký oddíl elfů a kentaurů, a myslím, že je ve tvé moci je zastavit, vlčí elfe. Bylo by přece smutné, kdyby takový den plný zázraků skončil spoustou mrtvých. Odejdu se svými muži ještě dnes v noci do lesů. Od zítřka patří lovecký zámeček opět vám… než dorazí trolové.“

„Jsem teď kněžna Arkádie.“ Leylinina slova byla jen šepotem. Tiskla hlavu Melvynovi ke krku. Přesto ji Madrog očividně slyšel. Mezi obočím se mu objevila hluboká vráska.

„Zakážu, aby vás pronásledovali.“

Velitel se zamyšleně poškrábal ve vousech. „Uvidíme…“ Podíval se na Melvyna. „Přísahám, že jestli mi příště, ty šílený vlku, skočíš na hlavu, škorpión tě bodne. Bude to zase jako ve Feylanvieku.“ Mrzutě se na elfa usmál. Pak se otočil a vrátil se zpátky do zámečku.

TVÁŘ NEVIDITELNÉHO

Dveře k falrachovému pokoji se rozletěly. „Kadlin z Fjordlandu a stavitel Gundaher,“ oznámil hofmistr Alvias upjatě.

Emerelle si na okamžik zdřímla. Teď unaveně zvedla hlavu. Seděla v křesle před nádherným falrachovým stolkem, který dominoval malé místnosti. Včera dorazila armáda trolů k Shalyn Falahu. Od Srdce říše je teď dělila už jen široká propast. Konec se blížil.

„Před královnou se klečí,“ zaslechla hofmistrovo zašeptání.

„Já před nikým klečet nebudu!“ odvětila mladá žena vzdorně, zatímco stavitel poslechl.

„Hofmistrovi se neodmlouvá…“

Emerelle mávnutím Alviase přerušila. „Nech to být. Vždyť přece víme, jací jsou Fjordlanďané, Alviasi.“

„Když začneme dělat výjimky, celý dvorní ceremoniál se zhroutí,“ pronesl Alvias klidně, ale v očích se mu zračily obavy a hněv.

„Shodneme se, že ceremoniál platí jen pro děti Albů?“ Byla příliš unavená na spory, ba příliš unavená i na udílení rozkazů. A o co vlastně šlo? Už zítra v tuto dobu budou možná všechny ceremoniály na elfím dvoře navždy mrtvé.

Prohlédla si Kadlin. Svými zrzavými vlasy a vzdorovitým pohledem jí dívka připomínala Mandreda. Na sobě měla jednoduché, modré hedvábné šaty, které jí slušely. V rukou držela malou ohmatanou knížku.

„Slyšela jsem o tvém hrdinském činu.“ Jazyk Fjordlanďanů nesplýval královně přes rty právě hladce. Už dlouho ho nepoužila.

Po tváři mladé ženy přelétl krátký úsměv. Zdála se potěšená, že byla oslovena ve svém rodném jazyce.

„Staviteli, povstaň. Prokázal jsi mi čest. To stačí.“

Emerelle si nechala přinést Kadlinin meč a spolu s Alathaiou jej prozkoumaly. Na zbrani nebylo nic magického. Nebyla ničím pozoruhodná, ba právě naopak. Byla ukována ze špatně zpracovaného železa. V boji proti čepeli ze stříbřité oceli elfů by se rozpadla na kusy. Možná to byla právě tato nedokonalost, která Shi-Handan zabila. Alathaia byla toho názoru, že je meč zasvěcen jednomu z lidských bohů a tomuto cizímu druhu kouzla nemůže přijít na kloub žádné stvoření Albenu.

„Kadlin a Gundahere, přáli jste si mě vidět. Co žádáte?“

Dívka zvedla knížku. „Stavitel ví, odkud se ten Shi-Handan vzal. Zná muže, který ho vytvořil. Jmenuje se bratr Jules. Je to Tjuredův kněz.“

Stavitel zasténal. Tvář měl náhle popelavě bledou, jako by trpěl velkými bolestmi.

„Prosím tě, aby sis prohlédla tuto knihu.“

Gundaher zavrávoral. Alvias vykročil vpřed a zachytil ho dřív, než padl k zemi.

Emerelle vstala. Obešla falrachový stolek a poklekla. Rukama sevřela stavitelovy spánky a převzala část jeho bolesti. Cítila cizí moc, která Gundahera očarovala. A cítila také blízkost smrti. Začalo němé měření sil. Emerelle slyšela Kadlin hovořit, ale nedokázala sledovat smysl jejích slov. Musela vynaložit všechny síly, aby odolala tomu, co se snažilo Gundahera zabít. Levačkou sevřela albský kámen, spočívající jí na hrudi. Vnímala, jak se hluboko ve stavitelově hlavě něco pohnulo. Něco, co bylo prodchnuto magií, zlobou a hladem.

Gundaherem otřásaly křeče. Z očí se mu vyvalila krev. Emerelle cítila, jak i jí stékají po tvářích horké slzy. Vnímala, jak se bytosti ve stavitelově hlavě svíjejí, jak žerou. Bolest a odpor ji skoro přemohly. Uvědomila si, jak dlouho už člověk trpí těmito mukami, a pochopila, jaké škody byly napáchány. Jak se přátelský, otevřený člověk proměnil v podivína, jehož nečekané zlomyslnosti se báli všichni, kteří se s ním museli stýkat.

Emerelle nedokázala vyléčit to, co tyto bytosti napáchaly. Ale mohla sdílet Gundaherovu bolest a ty tvory zabít, jednoho po druhém. Němý souboj jako by trval celé hodiny. Byla na pokraji vyčerpání, když se hleny obalení červi konečně vyvalili ze stavitelova nosu. Vypasení, skoro tak velcí jako prsty čerstvě narozeného dítěte.

Královna je posbírala, přistoupila k míse s uhlím, která vytápěla pokoj, a hodila je na řeřavé uhlíky. Jejich bledá těla se s krátkým zasyčením rozplynula.

Emerelle věděla, kdo to udělal. Unaveně se opřela o hranu falrachového stolku. Nebylo moudré si tak počínat. Zítra, až začne bitva, bude potřebovat všechny síly.

Kadlin byla bledá jako stěna. Hleděla na královnu vykulenýma očima. „Co to s ním bylo? Uzdraví se? Je těch červů víc? A…“

Emerelle zastavila příval otázek krátkým gestem. „Červi jsou mrtví, ale jestli se uzdraví, budeme vědět až za nějaký čas. Zdá se, že se kdysi dávno setkal s bytostí s velkou mocí a strašlivou zlovolností. S Devantharem. Je pozoruhodné, že Gundaher přežil tak dlouho. A nedokážu zjistit, proč mu to Devanthar udělal.“ Pokynula Alviasovi. „Nech přinést nosítka a postarej se, aby se staviteli dostalo dobrého ubytování.“

„Děkuji,“ řekla Kadlin rozrušeně. „Dlužím ti…“

„Nic!“ přerušila Emerelle dívku. Chtěla zůstat sama. Setkání s Devantharovou krutostí ji připravilo o poslední zbytky sil.

„Je to jediný člověk, který mi v tomto cizím světě zůstal. Říkej si, co chceš, ale jsem tvou dlužnicí.“

Do pokoje vstoupili dva mladí vojáci s nosítky. Zvedli stavitele v bezvědomí. Kadlin položila knížku na okraj falrachového stolku. Po celou tu dobu ji svírala v rukou. Plaše se podívala na Emerelle. „Tady najdeš odpověď, kdy se s tím zlem setkal a kde se vzali ti přízrační psi,“ řekla. Pak se vydala za vojáky, kteří Gundahera odnášeli.

Emerelle naslouchala krokům, rozléhajícím se prázdným palácem. Hofmistr ještě pořád stál u dveří, nevtíravý a připravený splnit každé její přání.

„Dnes už nikoho nepřijmu, Alviasi. Vyřiď velitelům, že přijdu zítra před svítáním k Shalyn Falahu. Moje armáda nebude bojovat beze mě.“

„Jak si přeješ,“ odpověděl Alvias, aniž by jeho tón prozrazoval, co si o královnině rozhodnutí myslí.

Emerelle klesla do křesla. Po krátkém váhání vzala knihu. Chtěla si ji aspoň zběžně prohlédnout. I když nebyly obrázky vyvedeny zvlášť zručně, malíři se podařilo zachytit v nich své pocity. Vyzařoval z nich pokoj, který vládl v malé pospolitosti modře oděných dětí lidí.

Když Emerelle poprvé spatřila na obrázcích cizince, pocítila neklid, který si zpočátku neuměla vysvětlit.

Když nakonec knihu zavřela, poznamenaly hrůzy, které neznámý umělec prožil, i její duši. Otřeseně se zahleděla na falrachový stolek. Chtěla oprostit svou mysl od výjevů, ale nedařilo se jí to. Shi-Handan tedy poslal Devanthar? Proč? Příchod přízračných psů trolům uškodil. A nešlo snad Devantharovi především o to, aby potrestal elfy? Proč je podpořil?

Armáda na bílé polovině stolu se v posledních týdnech rozrostla. Trolové měli stále ještě přesilu, ale spojenci už byli tak silní, že mohli doufat, že se jim armádu trolů podaří alespoň zastavit. Ať zítra zvítězí kdokoliv, Alben se z této bitvy nevzpamatuje celá staletí. Zarazila se. Dlouho hleděla na jemně vyřezávané figury, znázorňující desetitisíce válečníků. Vzpírala se pohlédnout pravdě do očí! Ale čím déle o situaci přemýšlela, tím větší smysl dostávaly události posledních měsíců. Nebyla to ona, kdo sehrával tuto partii! Byla jen figurkou na hrací desce, kterou vedla neviditelná ruka. Totéž platilo i pro Skangu. Nebyla to hra ve vlastním slova smyslu, protože tu byl jen jeden hráč. Nebylo důležité, kdo zvítězí, protože bez protihráče bude v každém případě vítězem ten, kdo obě strany řídí. A tomu šlo jen o to, aby v této partii falrachu padlo na obou stranách tolik figur, jak jen bylo možné. Chtěl připravit Albenu porážku, ze které se už nevzpamatuje.

Emerelle se podívala na malou ohmatanou knížku, která jí ležela v klíně. Vyjevila jí tvář neviditelného. Kněze, jenž živil svou zlobu láskou a uctíváním, které mu okolí projevovalo.

Když se královna zahleděla na falrachový stolek, spatřila všechny tváře, které hrací kameny symbolizovaly. Moře tváří… Obě strany si v posledních měsících příliš ublížily. Boj byl nevyhnutelný. Ale snad bude možné zabránit masakru.

VÁLEČNÁ PORADA

Když Obilee, vyslankyně královny elfů, dokončila řeč, nebyla Ganda schopna slova. Rozhlížela se po širokém okruhu velitelů, které mladý král trolů svolal k válečné poradě. Všichni se tvářili zaskočeně. Emerellin návrh byl lákavý.

„Neměla by ses naší porady účastnit, Obilee,“ řekla Skanga věcně. „Vrať se ke své královně, sdělíme ti, jak se král Gilmarak rozhodl.“

Elfí válečnice se elegantně uklonila a odešla.

„Bojí se naší síly,“ řekl Slarag, mladý vůdce smečky, kterému se dostalo poct po bitvě u Mordštejnu.

Skanga se zamyšleně pohladila po bradě. Ganda si už několikrát všimla, že se všichni dívají nejprve na šamanku, a ne na krále. To ona tady činila rozhodnutí. „Je jen málo věcí, kterých se Emerelle bojí. A právě když vypadá slabá, je dobré dávat si na ni obzvláštní pozor. Orgrime, jaké jsou naše šance, že je porazíme v otevřené bitvě?“

Vévoda trolů vypadal duchem nepřítomný. Tvář měl zbrázděnou vráskami. Boje u Noční bašty jím otřásly do hloubi duše. Každý v armádě věděl o vraždách, kterých se dopustil kníže elfů Elodrin, a tisíce válečníků hořely touhou po pomstě.

„Armáda elfů a jejich spojenců získala na síle. Pokud bychom si chtěli vynutit přechod přes Shalyn Falah, hrozí nám, že budeme poraženi. Ovšem když půjdeme z boku a najdeme si do Srdce říše jinou cestu než přes most, můžeme uplatnit svou přesilu. Pak zvítězíme.“

Ganda dorazila na válečnou poradu s Elijou a Nikodemem. Neodvažovala se promluvit. Ale stačilo jí podívat se na Eliju, aby věděla, co se mu honí hlavou. Emerelle navrhla, aby svedli místo bitvy souboj a zastavili tak zbytečné krveprolévání. Ganda považovala toto rozhodnutí za velice moudré, ale v případě elfů bylo třeba neustále očekávat úskoky.

„Kterého válečníka by mohli elfové poslat?“ zeptal se král Gilmarak.

Rozhořela se mohutná hádka. Většinu jmen, která zazněla, Ganda nikdy předtím neslyšela. Loni v létě by připadalo v úvahu jediné jméno, pomyslela si smutně.

Koutkem oka spatřila, jak se Elija potutelně usmívá. Pak velitel vstal, protože mezi hlasitě se hádajícími troly by jeho hlas naprosto zanikl. Ganda tušila, co navrhne, a modlila se, aby neprosadil svou. Minulou noc se jí zdálo o Klavesovi. Zřítil se do propasti. Jestli se nechá král Gilmarak přemluvit a vyšle ho do souboje, aby se bil za troly, Ganda už Klavese nikdy neuvidí.

Chvíli přemýšlela, jestli by měla ostatním vyprávět o svém snu. Ale velitelé by se ženským snům jen smáli. Jen Skanga by ji možná vzala vážně.

Vzpomněla si na obrázek, který zahlédla v Melianderově zakázané knize v knihovně v Iskendrii. Bezhlavý šermíř vstupující na most. Poukazoval tím Emerellin bratr na Ollowaina? Myslela na temné proroctví, které četla na stránce vedle výjevu. Meliander tam psal o živém mrtvém, jenž nalezl teprve ve smrti život. Ollowain byl živoucí mrtvý. Meliander měl bezpochyby na mysli právě jeho. Polkla. Bezradně přemýšlela, jak by mohla bojovat proti osudu, který byl zjevně předurčen už před staletími.

JEN JEDNOU ZA DESET TISÍC LET

Bestie se zase jednou vrátila ke své pozorovatelně nedaleko bílého hradu. Sebastien cítil její neklid. Ještě před chvílí byli u hluboké propasti, kde se seskupily obě nepřátelské armády. Sebastien ještě nikdy neviděl tolik válečníků! Kopí shromážděných vojáků se ježila hustě jako stébla v pšeničném poli. Lučištníků bylo bezpočet. Dál vzadu čekali jezdci a osádky válečných vozů. Stála tu i velká jezdecká zvířata, jejichž jméno Sebastien neznal a kterým přivázali na záda dřevěné věže, aby je proměnili v chodící hrady.

Na opačné straně se shromáždily desetitisíce trolů. Tři kroky vysocí, s drsnými obličeji a primitivními zbraněmi představovali sílu, ze které šel strach. Sebastien viděl v bitvě na travnaté pláni, čeho jsou trolové schopni. Nedalo se určit, která z obou stran má lepší vyhlídky na vítězství. Dalo se předpokládat, že bitva přinese bezpříkladný masakr. A přesto se bestie stáhla, aby znovu pozorovala bílý hrad. Co tam bylo, že ji to lákalo víc než smrt tisíců?

Něco na hradě přitahovalo bestii stejně, jako přitahuje hrnec plný medu mouchy. Ale bylo tam současně i něco, čeho se bála. Mohla by zemřít? Třetího přízračného psa už nějakou dobu nespatřili. Zabil ho někdo? Kdo by toho byl schopen? Hrdina, žijící na tomto hradě?

Bestie rezignovala na své vyčkávavé číhání. Rychle jako vítr se rozběhla podél vysokých hradeb. Sebastien se jí vůbec nepokoušel vzdorovat. Už dávno neměl nic, čím by se jí mohl vzepřít. Nespočetná světla života, která pohltila, jí umožňovala ovládat jeho i jejich společné tělo. Ať už byl v tomto spojení předtím jakkoliv užitečný, teď už byla bytost dávno dost silná na to, aby mohla existovat i bez něj. Byla už schopná dokonce i nabýt tělesnou podobu, když chtěla. Z jeho řádových bratří a sester už žili jen tři. Ještě pár dní a všechno lidské v tom zplozenci temnoty vyhasne. Co pak bestie asi udělá?

„Jsi velmi zvědavý, Sebastiene. Někdy mám pocit, že jsme si v zásadě hodně podobní. Já jsem Sebastien, který setřásl všechna pouta morálky.“

Nic nemáme společného, vzbouřil se opat.

„Jak můžeš něco takového říkat, když přece sdílíme jedno tělo?“ rozhořčovala se bytost. Proklouzla tlustými hradebními zdmi a vběhla do síně, které dominovala velká fontána. Na stěnách visely nádherné prapory. Před vysokými, dvoukřídlými dveřmi na opačném konci sálu stál jediný strážný, který si jich očividně ještě nevšiml.

Bestie větřila a rozhlížela se.

Znovu proklouzla stěnou. Uprostřed zdiva se táhl nízký tunel. Bytost strnula a upřeně se zahleděla do tmy. Něco se tam hýbalo. Stín. Co to tady vyslídili?

„Bratra.“

Sebastien nedokázal tu druhou bytost pořádně rozeznat. Měl pocit, že se tito tvorové temnoty dokážou dorozumívat způsobem, který jim umožňuje vyřadit ho ze hry.

„Jsi tak bystrý, opate,“ posmívala se mu bytost. „Vždyť jsem říkal, že si jsme podobní. Ale už máš mé společnosti plné zuby, viď?“

Co to mělo znamenat? Nechtěl jsem tě urazit. Chtěl jsem jen poznamenat − aniž bych tím chtěl vyslovovat nějaký soud − že se od sebe lišíme.

„Ach, Sebastiene, kdybys tušil, jakou radost mi dělá, že jsem s tebou.“

Bestii se v hlase vznášel podtón, kterého se naučil obávat. Během chvíle skrytý tunel zase opustili. Následoval je nějaký stín. Amorfní postava. Oživlá temnota.

Bestie chvátala ke strážnému u dveří. Elf sklonil kopí, ale zbraň nedokázala jejich přízračnému tělu ublížit. Ponořili válečníkovi tlamu do hrudi. Po bronzovém pancíři se mu rozlila námraza. Šaty mu ztuhly mrazem. S očima rozšířenýma hrůzou hleděl na světlo života, které mu rvali z prsou.

Bestie dovolila stínu, jenž je sledoval, aby sežral část světla.

Co si ti dva smluvili? Sebastien ještě nikdy nezažil, že by se zvíře v něm podělilo o kořist.

„Jsi nespravedlivý, příteli! Nedělíme se snad o každé sousto, když sdílíme jedno tělo? Děláš si o mně příliš jednoduchý obrázek!“ Bytost prošla vysokými dveřmi, které elf střežil. Dorazili do kruhového sálu, po jehož stěnách stékala voda. Nebyl tu žádný strop. Bylo vidět přímo na jarní nebe. Naproti vchodu se tyčil trůn. Na podlaze se vyjímala velká mozaika, tvořená propletenými hady.

Bestii jako by ten obraz uhranul. Plížila se kolem hadů a sledovala je tak dlouho, až se Sebastienovi zdálo, že se kamenní hadi pohybují. Jejich oči vypadaly jako živé. A pak se vztyčili.

Opat chtěl křičet, odvrátit se, utéct. Ale tělo přízračného vlka ho neposlechlo. Byl nucen přihlížet, jak se hadi k sobě naklonili a otevřela se brána ze zářivého světla.

Za ní se rozprostírala tma. Vznášeli se. Trůnní sál zmizel. Byla světelná brána za nimi? Co se to tady dělo?

„Zúčastníš se výjimečné události. Brána, kterou jsme přišli, by měla být pro moje stínové bratry nepřekročitelná. Ale v těchto místech je magická pečeť prolomena a není tu ani strážce, který by stál za řeč. Zdejší temnota je takřka nekonečná. Moji bratři by mohli najít tento průchod jen velkou náhodou. Ti, kteří pronikli do světa dětí Albů, jsou bohužel trochu sobečtí. Neodvažují se vrátit a přivolat ostatní naše bratry. Nemají naši sílu, Sebastiene. My dokážeme procházet dokonce i zapečetěnými branami. Oni ne. Jsem tu, abych je zavolal. Ale můj hlas by je nemusel přilákat.“

Sebastien se náhle cítil lehký a volný. Před ním stál velký přízračný vlk. Zarazil se. Z vlkova těla vystoupili tři hadi ze světla. Opat pochopil.

„Jste volní,“ prohlásila bestie.

Sebastien viděl, jak se v temnotě něco pohnulo.

„Tedy aspoň na chvíli. Není nic, co by bylo pro moje bratry lákavější než vysát světlo života. Vždyť přece znáš naše slabosti, Sebastiene. Všichni ucítí, že tu jsi. Líbí se ti taková pozornost?“

Proč to děláš?

„Protože jsi jemná duše, příteli. Bude lepší, když tvá cesta skončí tady. Nelíbilo by se ti stát se svědkem toho, jak pohasíná světlo celého jednoho světa.“

SOUBOJ

„Nesmíš jít, Emerelle!“

Melvyn si na ni počkal u brány pevnosti, která střežila Shalyn Falah. Na sobě měl nové chrániče paží, které mu darovala. Ocelové drápy vyjely ven. „Budu bojovat místo tebe. Neexistuje trol, kterého bych nedokázal porazit.“

„Co si o tom myslí Leylin?“

Odolal jejímu pohledu. „Určitě by to považovala za čestné.“

„Takže o tom neví.“ Emerelle se musela zasmát. „Ještě se musíš o jednání se ženami ledacos naučit. Nedělej si o mě starosti. Bojovala jsem už v dračích válkách. Než jsem se stala královnou, byla jsem válečnicí. Zvítězím.“

„Ale mohla bys…“

Zvedla velitelsky ruku. „Ne, Melvyne. Je vyloučeno, že prohraju. Děkuji ti za ušlechtilou nabídku, ale nepřijmu ji.“ Pevným krokem se vydala k mostu. Minulou noc zkoumala budoucnost a hledala se. Pokud se dalo věřit Melianderovým slovům, nezatajila by jí stříbrná mísa žádné hrůzy. Bylo těžké dopátrat se vlastní budoucnosti. Byla zvlášť proměnlivá, neboť každý obraz, který jste spatřili, mohl ovlivnit všechny nadcházející činy. Emerelle nenarazila na žádnou možnou budoucnost, ve které by na Shalyn Falahu zemřela. Ať trolové vyšlou kohokoliv, ona zvítězí.

Královna si pro souboj navlékla lehký plátěný pancíř. Na jakoukoliv další zbroj rezignovala. Bojovala nejlépe tehdy, když byla pohyblivá.

Když dorazila k mostu, ohlédla se. Na cimbuří pevnosti, která střežila přístup do Srdce říše, vlály stovky praporů. Hradby byly hustě obsazeny válečníky. Byl mezi nimi dokonce i Fingayn, i když jinak dával přednost tomu nemít kolem sebe příliš velkou společnost. Stál tam vedle něj člověk? Muž zmizel v tlačenici.

Emerelle klouzala pohledem po vysokých bílých pevnostních zdech. Tady sídlil její mistr šermíř a cvičil své nové žáky. Sáhla si na srdce. Dokáže někdy překonat prázdnotu, kterou tam cítila? Co by dala za to, kdyby teď Ollowain stál na těchto hradbách a jen se na ni díval. Smutně se usmála. K tomu by nikdy nedošlo. Nenechal by ji k tomuto souboji nastoupit.

Odvrátila se. Když vstoupila na most, rozezvučela se jediná fanfára.

Na opačné straně propasti se tísnily tisíce trolů. Koboldi vypadali mezi obřími válečníky jako děti. Nedokázala pochopit, co je mohlo přimět k tomu, aby přeběhli k nepříteli.

Pohled na koboldy připomněl královně i třicet dětí. Dnes ráno je spolu s jejich rodinami poslala k Yaldemee. Příliš dlouho byly vystaveny našeptávání stínů. Emerelle se za to styděla, stejně jako se styděla za to, že Alathaiu vůbec poslouchala a že upadla v pokušení vykoupit albský kámen krví dětí.

Královna zamrkala. Bude muset během boje hledět do slunce. To bylo nepříjemné, ale v konečném důsledku se nic nezmění.

Mezi troly se vytvořila ulička. Na hřebeni skaliska se objevila štíhlá bílá postava. Světlo oslepovalo. Na okamžik to vypadalo, jako by válečník neměl hlavu.

Emerelle si vzpomněla na jeden z obrázků v Melianderově knize. Znázorňoval bezhlavou postavu, vstupující na most.

Její soupeř teď sestupoval po točité stezce, která vedla shora k Shalyn Falahu. Byl to elf! Jak mohli trolové získat na svou stranu elfa?

Válečníkovy pohyby jí připadaly podivně povědomé. Byl oblečený celý v bílém. Nervózně zabubnovala prsty o jílec meče. Kdo je to? Na sobě měl bílou masku a přiléhavou čapku s koňskýma ušima. Jak nevkusné! Chtěl se jí posmívat?

Stejně jako ona měl plátěný pancíř. Zřekl se chráničů paží, nohou i štítu. V pravici držel obnažený meč. Vzrůstem, kočičími pohyby, jakými se pohyboval, tím vším se podobal Ollowainovi! Kdo byl ten válečník?

Emerelle poklekla a sundala si sandály. Shalyn Falah, bílý most, byl na souboj zrádné místo. Nebylo tu žádné zábradlí a cesta byla lehce klenutá. Ze stěn okolních skalisek se do hlubin řítila voda. Ať se vítr stočil jakkoliv, na most se snášely spršky vody a způsobovaly, že byl vyleštěný bílý kámen hladký a kluzký. Bylo tu moudřejší bojovat naboso.

Když válečník vstoupil na Shalyn Falah, ozvalo se na straně trolů tlumené dunění bubnů. I elf byl bosý! Bez váhání se blížil přímo k ní. Levou rukou si šátral po masce. Když se ocitl uprostřed mostu, sňal si ji a nedbalým gestem ji hodil do propasti.

Ollowain!

Emerelle nevěřila vlastním očím! Znovu si sáhla na srdce. Jak je možné, že stojí před ní a ona ho necítí?

Zvedl meč k šermířskému pozdravu.

„Ollowaine?“ Nereagoval na své jméno! Co s ním Skanga provedla?

„Do toho! Bojujme.“

Jeho hlas zněl jinak. „Kdo jsi?“

„Klaves. Sluha v Elijově stádu. Sbírám výkaly ještěrů. A s trolími trotly umím taky…“ Náhle jako by se vyděsil. „To vlastně nesmím říkám, bílá děvo.“

Emerelle na něj prostě jen zírala. Jak to mluví? Co se mu stalo?

„Pojď, bílá děvo!“ Ukázal mečem na svou hruď.

„Chceš mě zabít? Proč? Byl jsi můj mistr šermíř. Copak si na to nevzpomínáš?“

Klaves svraštil čelo. „Jsem Elijův sluha. A když tě zabiju, stanu se ze sluhy válečníkem. Válečníci už nemusí tahat ještěří výkaly.“

Má dokonce svůj starý meč, všimla si Emerelle. Položila si ruku na jílec meče. Nedokáže to…

„Ty bys mě zabil, Klavesi?“

„Elija říkal, že s tebou mám bojovat. Jsem dobrý sluha. Vždycky dělám, co mi Elija řekne.“

„A jestli s tebou nechci bojovat?“

Vyděšeně se na ni podíval. „To nejde. Elija říkal, že musím bojovat. Vezmi si svůj meč. Potřebuješ ho k boji!“

Vítr jí vehnal do tváře vodní tříšť a skryl tak její slzy. Co to s ním provedli? Tohle už nebyl Ollowain. Ale ještě stále měl tvář muže, kterého milovala. Zašátrala prsty po albském kameni pod pancířem. „Smím se tě dotknout kamenem na čele?“

Ustoupil o krok zpátky. „Ne! Teď budeme bojovat, bílá děvo!“

Emerelle poklekla. Už v životě udělala několik věcí, které jí připravily bezesné noci. Strpěla bezpráví, pro blaho Albenu. Všechno to bude zbytečné, když se teď vzdá bez boje. Všichni ti mrtví posledních měsíců zemřou pro nic za nic. Ale nemohla bojovat.

Vzala meč a položila mu ho k nohám. Nevěděla, proč to udělala. Ale aspoň vlastní srdce ji nezklamalo. Ollowain, kterého znala, byl mrtev. Ale dostane ho zpátky! Dostane zpátky všechny jeho životy! „Porazils mě,“ řekla tiše.

Válečník se na ni zmateně podíval. „To nejde. Nejdřív se musí bojovat. Pak se zvítězí.“

„Polož nohu na můj meč a zvedni svou zbraň k nebi.“

Okamžitě ji poslechl. Udělali z něj sluhu až do morku kostí.

Mezi troly vypukl divoký jásot. Mladý král a Skanga začali scházet po točité cestě. Za nimi šli Orgrim, Ganda a další, které Emerelle neznala.

Neodvážila se ohlédnout. Nedokázala pohlédnout do očí všem těm, které zradila. Ale ať budou trolové vládnout sebehůř, bude mír. Masakr byl odvrácen.

„Smím se tě dotknout kamenem na čele?“ Všeho se kvůli němu vzdala. Teď ho dostane zpátky. Žádné kouzlo, které mohla Skanga udělat, nemohlo odolat moci albského kamene!

Vytáhla zpod brnění kámen, visící na tenké kožené šňůrce. Ollowain si ji podezíravě měřil.

„Nebude to bolet,“ řekla Emerelle, i když si tím nebyla jistá. Jemně se ho dotkla kamenem na čele a vydechla slovo moci. Pak mu sáhla do vzpomínek. Viděla ho vykonávat nejhorší práce, ale spatřila také to, jak bojoval s Melvynem. Ganda o něj pečovala, když byl zraněný. V pohledu lutinky se jasně zračilo, jak moc pro ni Ollowain znamená. Pak už žádné vzpomínky neproudily. Emerelle napřela veškerou svou sílu a hněv proti kouzlu, které na Ollowainovi spočívalo. Od vlastního života ho odděloval val temnoty. Emerelle si představila, že je beranidlo. Síla, které nemůže nic odolat. Ale val zůstal nepřekonán.

Pak pomyslela na všechno to nevyslovené. Na svou lásku k Ollowainovi, kterou nikdy nemohla prožívat. Na Falracha a všechny další jeho inkarnace, které následovaly. Na Falracha, jenž se pro ni obětoval. Na nezištného rytíře, který zemřel pod úderem spáru, co měl zabít ji.

Albský kámen působil studeně.

„Jdi od něj, ženská!“ vykřikla Skanga. „Patří k nám! Pryč od něj! Už nejsi ničím.“

„Neurážej Emerelle.“ Ollowain pozvedl meč. „Jdi pryč!“

„Ale mladíku, ty patříš k nám.“

„O tom bych musel něco vědět.“

Ten hlas zněl Emerelliným uším povědomě, i když ho už velmi dlouho neslyšela. „Falrachu?“

„Měli bychom ustoupit, sestro ve zbrani,“ řekl tiše. „Tam nahoře je příliš mnoho trolů. Sami je nezastavíme. A tady se nikde neschováme, kdyby je napadlo začít házet kameny.“

To byl Falrach! Nepochybně! Znovu se postavil na její obranu! Kde byl Ollowain? Jak je možné, že pronikla k Falrachovi, ale Ollowaina nedokázala najít?

„Co jsi to udělala, ty pitomá elfí couro?“ zařvala Skanga. Z pronikavého hlasu jí čišel strach.

Emerelle se ohlédla. Ale nic neviděla.

„Přišli, ty prokletá! Našli bránu, kterou jsi jim otevřela!“

JAK SE KADLIN ODEBRALA K LUTHOVI

„Když pak Ulric Trolobijec klesl do hlubin a strhl s sebou do zkázy sto těch nejstrašlivějších trolů, vypukl velký spor. Z dětí elfího jarla Alfadase už zůstala jen Kadlin, protože vlčího elfa, kterého zplodil v Albenu, nikdo nikdy neviděl ani vidět nechtěl. Mezi válečníky Fjordlandu ale vypukl velký povyk, protože nechtěli, aby jim vládla žena. Kadlin, ve které kolovala horká krev jejího dědečka, vzala sekyru a řekla, že se odebere k Luthovi, aby jako jediná zaživa seděla ve Zlaté síni, protože chce prodlévat raději mezi mrtvými hrdiny než mezi živými křiklouny. Protože ale Kadlin nevěděla, jak by se mohla živá dostat do Luthovy síně, vydala se k vševědoucí Emerelle. Jak už to ale se vševědoucími bývá, jsou někdy velmi roztržití. A tak když se Emerelle naposledy vydala do Velké tmy, zapomněla zavřít bránu, která zabraňuje stínům v přístupu do Albenu. Když se Kadlin do země Albů vydala, vládlo tam velké zoufalství. Situace byla tak zlá, že Emerelle darovala trolům svou korunu, aby jí pomohli. Dokonce ani společně ale nedokázali elfové a trolové stínové válečníky z Velké tmy porazit.

Kadlin, které nechyběla výřečnost, slíbila dětem Albů, že jim pošle z Luthových síní na pomoc svého bratra, pokud jí elfové pomohou se tam dostat. Protože vševědoucí Emerelle znala cestu na každé myslitelné místo, otevřela Kadlin bránu a Mandredova vnučka sjela komínem do Luthovy síně. A dodržela slovo. Poslala dětem Albů slavného Ulrika, který zabil v Albenu tolik stínových válečníků, že ti, kteří přežili, byli rádi, že můžou utéct zpátky do Velké tmy.

Kadlin ale nalezla takové zalíbení v popíjení s hrdiny, že úplně zapomněla na čas. A v tom spočívalo velké nebezpečí, protože toho, kdo dělá hrdinům ve Zlaté síni den a noc společnost, Luth pozve, aby zůstal navždy. A tkalci osudu se neodporuje, ledaže jste Ulric Alfadasson − ale to je jiný příběh. Naštěstí měla Kadlin ještě přítele…“

Lid pod drobnohledem − příběhy sedláků

ze samot severního Fjordlandu,

shromážděny a sepsány Sveinem Eiriksonem, str. 72

DO SRDCE TEMNOTY

Elfům se nedá věřit! Nikdy! Jestli se Skanga v životě něco naučila, tak právě toto. To, že se Emerelle podrobila, nebyla náhoda a zcela určitě to nebylo zapříčiněno ani velkou láskou, kterou předstírala. Královna věděla, že Yingizové přijdou. A také věděla, že si s bytostmi temnoty sama neporadí, když jich dorazí moc.

„Les vypadá hrozně,“ pošeptala jí Birga do ucha. „Tráva je povadlá jako v horkém létě. Ze všech stromů je sloupaná kůra. Trčí k nebi bledé jako kosti.“

„To stačí,“ zavrčela šamanka. Nechtěla vědět, čeho se Birga bojí. „Dávej pozor, ať nezakopnu o větev, a jinak drž pusu!“ Les vypadá hrozně. Směšné! Kdyby Birga mohla vidět to, co viděla ona, věděla by, co je to hrůza. Například Alathaina aura. Skanga nikdy předtím něco takového neviděla.

Nebo aura toho elfího rytíře Ollowaina. Když ho v poledne spatřila poprvé, měl hlavu velkou jako palec. Teď mu narostla nová.

Nebo ty ničivé siločáry, které vytvořili Yingizové. Natahovaly se od hradu k nebi jako chapadla nějaké obrovské chobotnice. A tam, kde se spustily k zemi, zničily veškerý život. Mrtvý les nebyl hrůzný. Yingizové ho spásli.

Skanga se zahleděla k nebi. Zdálo se, že ostatní nevidí, co se tam děje. Možná to tak bylo lepší. Obě armády dostaly rozkaz ustoupit na vzdálenost jednoho denního pochodu. Raději nepomyslet, co by se stalo, kdyby chapadla sáhla mezi vojáky.

„Dorazily jsme k cestě vedoucí nahoru k hradu,“ zašeptala Birga.

Skanga mladou šamanku neodkázala do patřičných mezí. Potřebovala veškerou svou sílu, aby udržela magický kokon. Chránil jejich malou skupinu: Emerelle, Alathaiu, dítě lidí, elfího rytíře s jeho novou hlavou a užvaněnou Birgu.

Co by se asi stalo, kdyby jedno z chapadel narazilo do kokonu? Ne, raději na to nemyslet! V nicotě toto kouzlo ji i Branbarta dobře chránilo. Ovšem na druhou stranu tehdy Yingizové své síly nespojili tak, jak to učinili teď.

Alathaia předtím mluvila o rozbitém albském kameni. Třetí kámen, ten by se jim teď mohl hodit! Až tohle všechno skončí, pořádně si tu elfí couru podá.

Skanga ulpěla pohledem na auře čarodějnické kněžny. Ne, možná bude moudřejší se k ní chovat přátelsky. Dřímala v ní podivná temnota. Bude lepší ji nedráždit. Měla velkou moc i bez albského kamene.

Yingizové teď byli všude. Shlukovali se kolem v celých houfech. V Emerellině hradě byla zima. A magický lesk opadl ze zdí jako stará omítka. To je jedno! Takové haraburdí nepotřebují. Gilmarak si stejně vybere za své sídlo jiné místo. Důrazně mu to poradí. Naštěstí mladík udělal většinou to, co mu doporučila. Emerelliny ozbrojené houfy se zjevně smířily s výsledkem souboje. To byla jediná pozitivní věc na příchodu Yingizů. Nahnali všem takový strach, že už nikoho nenapadlo stěžovat si, že nedošlo k boji. Emerelle nakonec svou korunu jednoduše darovala. Skanga nechtěla uvěřit, že to udělala kvůli tomu elfímu válečníkovi. Za tím určitě vězí něco víc!

Kokon začalo něco ohmatávat. Skanga pevně sevřela svůj albský kámen. Cizí moc se zase stáhla. Chapadla, která Skanga viděla, se táhla od hradu do dáli. Vlastně by tady měli být ve větším bezpečí než venku. Okolní krajina slibovala Yingizům mnohem tučnější kořist. Co znamenala hrstka žen a jeden muž ve srovnání s životní energií, kterou v sobě skrýval les!

„Procházíme kolem fontány s drakem k vysokým dveřím,“ pošeptala jí Birga do ucha. „Myslím, že jsme skoro u trůnního sálu.“

Ano, ano, pomyslela si Skanga. Viděla albskou stezku, procházející dveřmi do trůnního sálu. Teď spatřila i ostatní siločáry. Bylo jich jen šest. Měli by tu mocichtivou elfí couru předhodit Yingizům! Jak se jen mohla Emerelle opovážit zničit část zlaté sítě? A co tím získala? Navzdory všemu zlému to byl velký den v dějinách jejich lidu. Gilmarak se stal králem Albenu. Nikdy předtím se nedostalo trolovi takové pocty! A Emerelle byla pokořena!

Magická brána v trůnním sále zářila všemi barvami duhy.

„Emerelle mi teď dala velké přesýpací hodiny,“ řekla Birga.

„Tak to bylo domluveno!“ zasyčela Skanga. Věděla, co se kolem ní děje!

„Přiveď nás blíž k bráně. Musíme jí projít pod ochranou tvého kouzla!“

Panovačného tónu se ta elfí coura ještě nezbavila. Skanga dobře věděla, že se sem už Emerelle nevrátí, až to všechno skončí. Uteče. Nejspíš do Carandamonu. „Jestli porušíš mír, který jsi přislíbila, najdu tě, ať se schováš kamkoliv, Emerelle.“

Skanga spokojeně spatřila v Emerellině auře červeň jen s námahou potlačovaného hněvu. „Teď otočím přesýpací hodiny. Za sedm hodin buďte připraveni.“ Po těch slovech prošla Emerelle se svým válečníkem albskou hvězdou.

Skanga se zadívala na dítě lidí. Ta maličká měla hrozný strach. Jestli selže, budou všichni po uši v bryndě. Jenom elfí coura by se pak dokázala dostat do bezpečí. Alathaia teď připravovala dceru lidí na cestu k Luthovi. Že budou tato dívka a kniha šíleného elfa poslední nadějí Albenu, připadalo Skanze jako špatný vtip. Raději by poslala toho starého chlapa. Ale ten by se nejspíš modlil k jednomu z těch jejich bezmocných bohů a mohl právě tak jako dítě Albenu pramálo doufat, že by se dostal do Zlatých síní. Pokud se ten zmatený Meliander ve svých domněnkách nemýlil, mohli by mrtví hrdinové ze síní lidských bohů Yingizy opravdu zahnat. Ovšem aby se do těchto síní dostala a hrdiny povolala, musela se dívka vydat vstříc smrti. Skanga zamyšleně pozorovala její auru. Její spojení s mrtvými se zdálo být silnější než se živými. To byly špatné předpoklady pro to, aby se z cesty, která ji čekala, vrátila živá.

MEZI ŽIVOTEM A SMRTÍ

Kadlin svírala oběma rukama zlatý pohár. Nápoj, který jí ta děsivá elfka nalila, byl černý jako smrt. Ale aspoň příjemně voněl. Trochu jí připomínal rybí tuk, který musela pít jako dítě, když byla nemocná.

Černovlasá elfka se na ni usmála. „Samozřejmě! Ale ne dnes v noci.“

Kadlin se zadívala k oběma trolyním. Byly děsivé. Ta slepá i ta s maskou. A pak všechny ty stíny kolem. Kde byl kvetoucí Alben? Domlouvali jí, že jen ona může tento svět zachránit. Že musí být statečná a že musí být přesvědčivá. Že jen hrdina ze Zlatých síní může zahnat stíny. Ale žádné dítě Albenu se tam nedostane. To mohli jen lidé. Hrdinové!

Kadlin sebrala všechnu odvahu a pila. Ať se s ní stane cokoliv, všude bude ve větším bezpečí než tady!

Nápoj připomínal tekutý led. Kadlin se cítila otupělá.

„Opatrně. Měla by sis lehnout.“ Hlas zněl z podivné dálky. Chopily se jí čísi ruce. Klesla dozadu, ale neulehla na zem. Místo toho sklouzla do temnoty.

Bylo to, jako by se nořila do vody. Jenže mohla dýchat. Cítila se příjemně ospale. Pomalu sklouzávala hlouběji. Tma kolem byla dokonalá.

Dlouho se nechávala jen unášet. Občas se o ni otřelo něco lepkavého. Ale byla příliš unavená, než aby otevřela oči. Pak uvízla. Zamrkala a pohlédla do osmi jantarových očí. Chtěla křičet, ale nevydala ani hlásku. Sevřela ji klepeta. Pak ji začal obrovský pavouk odnášet pryč.

Pavouci byli Luthovými posvátnými zvířaty, to Kadlin věděla, ale v písních skaldů ještě nikdy neslyšela o pavoucích, kteří by byli velcí jako kůň a nohy měli dlouhé jako lodní stožáry.

Pavouk utíkal po stříbrných vláknech. Kolem se pomalu rozjasňovalo. Kadlin nad sebou spatřila nebe plné stříbrných nitek. Někdy se některá z nich přetrhla a dolů po ní sklouzlo tělo. Byli tu i další pavouci. Lovkyně viděla zmítající se postavu, uvízlou v pavučině. Když muž konečně znehybněl, objevili se malí pavouci a proplazili se po vláknech k němu.

Kadlin odvrátila pohled. V dálce zahlédla zlaté světlo. Zvětšovalo se. Brzy rozeznala doširoka otevřené dveře. Patřily k síni, jejíž široká střecha se ztrácela v přítmí. Dlouhý dům byl do posledního místečka pokrytý stříbrnými nitkami.

Pavouk opatrně položil Kadlin ke dveřím. Drsná pijácká píseň připadala Kadlin povědomá. Pojednávala o Mandredovi, který navštívil nevěstinec. Kadlin udeřila do nosu sladká vůně medoviny.

Napřímila se. Údy měla těžké jako olovo. Za dveřmi se rozprostíral rozlehlý sál. Popíjely a zpívaly v něm stovky válečníků. „Björne Lambissone?“ Jméno zadunělo prostornou síní jako úder hromu. Píseň utichla. Všichni se podívali ke dveřím. A pak stál před ní! Vypadal dobře. Trochu opilý.

„Co tady děláš?“

Místo odpovědi by ho nejraději prostě jen objala.

„Nepřekračuj práh!“ varoval ji úctu vzbuzující hlas. Mezi hosty síně se vynořil král Alfadas. Po jeho boku kráčel Kalf. „Když přestoupíš práh, ztratíš právo na své teplé, dýchající tělo. Co tady děláš, Kadlin? Neměla bys tu být.“

Jeho tón ji zlobil. Od Kalfa by si to nechala líbit, ale mrtvý král jí už neměl co poroučet! Na chvíli byla v pokušení Alfadase odkázat do patřičných mezí. Ale pak se ovládla a začala vyprávět o utrpení Albenu a o Emerellině přesvědčení, že jen jeden z hrdinů ze Zlatých síní dokáže Yingizy zahnat.

Král se zatvářil smutně. „Znáš cenu, kterou tvůj hrdina zaplatí? Ten, kdo opustí Zlaté síně, se do nich už nemůže vrátit. Za příštího svítání zahyne. Jeho duše vyhasne.“ Ukázal do světla. „Je toho tu mnohem víc než jen jedna síň. Toto je jen vstup. Asla je tady.“

Kadlin ztuhla. Co měl král společného s její matkou?

„Já půjdu!“ Mezi hrdiny dávných dob se objevil Ulric. Kadlin se při pohledu na něj vylekala. Proč tu byl už i on? Co se stalo? Stejně jako v životě byla i tady po jeho boku Halgarda.

„Nic jí nedlužíš, chlapče.“

„Já vím.“ Obrátil se ke Kadlin. „Je Alben tak krásný, jak vyprávějí skaldové?“

„Ne na místě, kam bys šel.“

MUŽ BEZ NOSU, ZATO S PŘÍTELEM

Skanga viděla, jak obě světelné bytosti blednou. Naučili Yingizy strachu. Bylo potěšením sledovat, jak se stíny rozprchávají a utíkají zpátky do nicoty. Co to v těch lidech bylo, že dokázali Yingizy porazit?

„Jak dlouho bude trvat, než se hodiny přesypou?“

„Méně než hodinu,“ odpověděla Birga.

Skanga by to ostatním nepřiznala, ale cítila, jak jí docházejí síly. Ještě stále udržovala ochranný kokon.

Teď jím uzavírala bránu. Ale to nemohlo trvat věčně. Jestli je Emerelle podvede, bude oběť obou světelných bytostí marná.

Skanga se zadívala na děvče. Její aura skoro pohasla. „Kdy se probudí, Alathaio?“

„Nemyslím, že se k nám vrátí. Nenajde cestu zpátky.“

Skanga si zlostně odfrkla. Elfí holota! Nedalo se jim prostě věřit. „Proč jsi jí lhala?“

„Nelhala jsem jí,“ odvětila Alathaia s naprostým klidem. „Právě naopak, výslovně jsem jí řekla, že zemře. Jenom ne tuto noc. Ale teď už noc končí.“

„Je Emerelle stejná jako ty?“ zeptala se Birga.

„Ne. Myslím, že má nade mnou v každém ohledu převahu.“

Nádhera, pomyslela si Skanga. „Můžeme té malé nějak pomoci?“

„Ne. Meliander ve své knize napsal, že je sice možné vyslat do Zlatých síní posly, ale nenašli by cestu zpátky. Brána, jíž vešli, je pro ně skrytá.“

Skanga přemýšlela o elfech. Mohli jste je jenom nenávidět! Nikdo už nepromluvil. Stará šamanka pozorovala, jak dívčina aura dál bledne. „Jak dlouho ještě?“ zeptala se konečně.

„Něco přes půl hodiny.“

Kroky.

„Přichází nějaký člověk. Dost ošklivý chlap. Nemá nos.“

Skanga se zadívala směrem, odkud se kroky ozývaly. Ten muž měl silnou auru, i když už nesla stopy stáří.

„Rozumíte mi?“ zeptal se zdvořile.

Nikdo mu neodpověděl.

Poklekl vedle děvčete. Mezi barvami jeho aury zapulzovala rudá. „Proč ji necháváte umřít?“

„Protože se smrtí se nedá smlouvat,“ odvětila Alathaia. „Splnila svůj úkol. Věděla, co ji čeká,“ lhala elfka.

„Mýlíš se, dámo. Kadlin svůj úkol v žádném případě nesplnila. Je to moje královna. Mám ji dovést zpět.“

„Někdy se vydá lokaj na pochůzku zbytečně.“ Alathaia si zjevně s potěšením krátila čas tím, že toho muže trýznila. Možná by byla zdrženlivější, kdyby mohla vidět jeho auru, pomyslela si Skanga.

„Můj přítel už mi říkal, že nejste moc přátelští. Ale jako cizinec v tomto světě jsem chtěl být zdvořilý. Takže to zkusme jinak. Ve chvíli, kdy přestane Kadlinino srdce bít, skončíš na zemi s dírou v čele velkou jako pěst, a protože jsem pomstychtivý, vyřežu ti z toho bílého těla játra a předhodím je svým psům.“

„Dost si troufáš.“

„A ty jsi možná raději neměla vstupovat do síně beze stropu, nad kterou se tyčí vysoká věž se spoustou oken. Ke dveřím je to přes dvacet kroků. Myslíš, že bys dokázala utéct před šípem?“

Skanga se zadívala k věži. Vnímala ji jen jako nezřetelný obrys.

„A pokud té dívce už nemůžeme pomoci? Uvážil jsi, že to, co žádáš, může být za hranicemi našich možností?“ zeptala se Alathaia. Povýšený tón už opustila.

„Pokud tomu tak je, čeká vás opravdu ošklivý den.“

„Co s tím máme společného my?“ zeptala se Birga rozčileně.

„Troly jsem nikdy nemohl vystát. Jestli Kadlin zemře, všichni tři ji doprovodíte na její poslední cestě.“

„A když zemřeme, vrátí se Yingizové, lidský synu. Zabijí tě a pak pohltí celý svět,“ řekla Skanga.

„Vypadám jako člověk, kterému záleží na vlastním životě nebo na vašem světě?“

Stará šamanka si prohlížela jeho auru. Nemluvil do větru! „Myslíš, že nás tvůj přítel zasáhne všechny tři, než doběhneme k bráně?“

„Říkali mi, že Fingayn je velmi dobrý střelec.“

Skanga zaklela.

O MAGII A SNĚŽNÝCH ZAJÍCÍCH

Emerelle hleděla širokým kráterem, který nahradil kupoli Nebeské síně ve Phylanganu, na ranní nebe. Z celé té nádhery skalního hradu nic nezbylo. Bílé pilíře mostu, který postavili po vzoru Shalyn Falahu, trčely ze ztuhlé lávy jako pahýly zubů.

Nad ní probíhaly v prázdném oválu kráteru albské stezky. Emerelle pronesla slovo moci. Pomalu se zvedla k siločárám, kterým Albové zaštítili její svět jako ochrannou mříží.

Stezka, kterou Emerelle zničila, začínala tady a vedla jako přímka k jejímu hradu v Srdci říše. Skanga zahájila svůj pochod na královský hrad na jiné albské stezce, ale nakonec to byla právě tato linie zlaté sítě, po níž kráčela.

„Písek se přesypal,“ ozval se Falrachův hlas.

Emerelle zavřela oči. Představila si cestu, kudy kdysi albská stezka vedla. Cítila Skangu. Šamanka trolů měla strach. Nejspíš jí nedůvěřovala.

Královna sevřela oběma rukama albský kámen a vytvořila ve své mysli stezku ze zlatého světla. Pečlivě ji opředla kouzlem, jež mělo držet Yingizy v bezpečné vzdálenosti od poutníků, kteří se po ní budou ubírat. Ztěžka dýchala. Povedlo se! Dílo Albů bylo opět úplné. Pomalu klesla na zpustošenou zem.

„Podařilo se?“

Přikývla. Bylo podivné hledět do Ollowainovy tváře a slyšet mluvit Falracha. Zvykne si na to.

„Budeš bojovat o svůj trůn?“

Emerelle se na něj překvapeně podívala. „Ne. Už nikdy nebudu bojovat proti trolům. Možná jednoho dne s nimi, ale ne proti nim. Žádný trůn mi už nestojí za to, abych ho získala tímto způsobem.“

„Neexistuje jiná cesta?“

Královna se usmála. „Za dvanáct let se sejdou ve Vahan Calydu knížata Albenu, aby zvolila krále. Myslíš, že budou chtít vidět na trůnu trola? Budou opět volat po mně. Ale prozatím jsem k nim hluchá.“

Falrach se ušklíbl. „Být s tebou probouzí hlad. Myslíš, že se tady dá něco ulovit?“

„Možná sněžní zajíci?“

„Měla bys něco proti tomu, kdybych je připravil?“

Emerelle se dala do bouřlivého smíchu. „Ne!“

Už celá staletí se necítila tak svobodná.

HRÁČ

Jules držel v rukou figuru královny a hleděl na falrachový stolek. Výsledek hry ho překvapil. Emerelle byla poražena. Ztratila korunu!

Ale Alben bude existovat dál.

Chvíli přemýšlel. Najde jiný způsob…

Jules se zadíval ke druhému falrachovému stolku. Tjuredovo kněžstvo získalo povážlivě na moci. Možná měl ten ubohý chlapík, který mu směl krátce sloužit, přece jen pravdu. Jakže se to jenom jmenoval? Michel Sarti!

Měl by vytvořit řád bojujících kněží. Rytířů Tjuredovy víry!

Jules se usmál. Vzpomněl si na svého nejmladšího syna. Ten mladík měl jisté válečnické nadání. Možná by se mohl stát velitelem řádových rytířů.

Jejich znakem by měl být spálený dub na bílém pozadí. Tak budou mít rytíři neustále na očích, že to byli elfové, kdo zavraždil svatého Guillauma.

Sice to byla lež, ale co znamenala ve světě plném lží.

O ŽIVÝCH A MRTVÝCH

Když Kadlin otevřela oči, hleděla do toho nejošklivějšího obličeje, jaký znala.

„Jsme rádi, že jsi zase mezi námi!“

Kadlin zamrkala. Otevřela oči a byla překvapena, že vidí Alathaiu. Elfka opravdu vypadala, že se jí ulevilo. Kadlin se trochu zastyděla. Považovala ji za velmi bezcitnou.

„Jak jsi našla cestu zpátky k nám?“ zeptala se šamanka s tou děsivou maskou. Také v jejím hlase se vznášela… úleva.

„Objevil se zlatý blesk. Ukázal mi cestu. Ztratila jsem se.“ Kadlin vzpomínala na Zlatou síň. Velmi dlouho si povídala s Kalfem, Alfadasem a matkou. Vypadalo, že se všichni tři smířili. Nebyla si jistá, jestli jim dokáže odpustit všechny ty jejich lži.

„Půjdeme, královno?“

Podívala se na muže, který ji kdysi nazval děvkou. Jemu odpustí! Se smutkem si vzpomněla na Björna. Strávili spolu tak málo času. Ani ne rok. Byla ráda, že ho tam viděla. A už věděla, že na ni čeká.

Ještě trochu omámeně se narovnala. Cítila v ústech nepříjemnou pachuť, a tak si odplivla na podlahu. Královny by asi neměly něco takového dělat, pomyslela si. Ale kdo se mohl odvážit královnám něco předepisovat?

Lambi jí pomohl vstát.

Mrtví jí něco prozradili. Viděli život velmi ostrým zrakem. Veškerý život… „Jsi už dost starý muž, Lambi. Přímo dědeček.“

„Jestli si myslíš, že jsem sem přišel, abych se nechal urážet, můžeš si klidně zůstat ve společnosti elfů a trolů. Jenom proto, že jsi královna…“ Zarazil se. „Dědeček? U bohů! To… postarej se, abych byl první, koho ten chlapec uvidí! Pak už nebude mít nikdy v životě z ničeho strach.“

Náhle se vedle Kadlin objevila stará šamanka. Prsty připomínajícími pařáty jí opatrně přejela po břiše.

„Bude to holčička.“ Ohavná ústa se jí roztáhla do skoro bezzubého úsměvu. „Mezi naším lidem je zvykem dát matce dárek, když poprvé nosí pod srdcem nový život.“

Kadlin musela myslet na dárek, o kterém jí vyprávěl Ulric. Tři dřevěné loutky. „Já…“

„Mlč, když mluvím já!“ vyjela na ni Skanga. „V horách severně od hradu, který jste postavili, je ledovcové jezero. Nikdy nepřekročte tuto hranici a mezi našimi národy bude vládnout mír. To je můj dárek pro tvou dceru.“

Dramatis personae

Aileen − elfka, Farodinova bývalá milenka. Byla zabita trolím vévodou Dolgrimem a později se znovu narodila jako Noroelle.

Ajax − minotaurus, kníže lidu obývajícího Měsíční hory. Spojenec Emerelle ve válce s troly.

Al-beles − jedno ze jmen elfky Sem-ly, která střeží albskou hvězdu, vedoucí z Iskendrie do knihovny dětí Albů.

Alfadas − král Fjordlandu, otec Ulrika, Kadlin a polovičního elfa Melvyna

Alvias − elf, obvykle znám jako mistr Alvias, hofmistr na dvoře královny Emerelle

Arban ben Chalaš − falešné jméno, které si vymyslela Ganda pro Ollowaina, zatímco se plavili na galéře do Iskendrie.

Arsinoe − vymyšlená manželka právě tak vymyšleného Arbana ben Chalasche

Artaxas − lamassu v Melvynově družině. Provází ho pověst, že se stal po neštěstí při letu trochu podivínem.

Asdis − sirotek z Firnstaynu, Ottarova sestra

Asla − Fjordlanďanka, dříve Alfadasova žena. Na konci trolích válek se rozhodla pro soužití s rybářem Kalfem. Matka Ulrika, Kadlin a Silwyny.

Asmandea − jméno nevěstky, napsané na zdech Iskendrie

Atta Aikhjarto − oduševnělý dub, stojí u velké albské hvězdy na okraji srdce říše.

Balbar − bůh města Iskendrie, který si žádá krvavé lidské oběti.

Bessa − bohyně moří, uctívaná obyvateli Iskendrie

Birga − trolí šamanka a svěřenkyně Skangy

Björn Lambisson − mladý válečník z družiny králova syna Ulrika

Branbart − trol, král, odvážný, ale také lstivý a podezíravý

Brodgrimm − trol, vůdce smečky, který přiměl v bitvě u Mordštejnu útokem na křídlo k ústupu armádu kentaurů a elfů.

Brud − trol, zkušený lovec, který vstoupil po zimě elfů do služeb vévody Orgrima a zůstal s ním ve světě lidí.

Cabak − lutin, bývalý Melianderův sluha, královnou Emerelle nespravedlivě potrestaný za krádež. Teprve poté se stává jedním z nejvýznamnějších zlodějů a vůdců svého lidu.

Cabezan − člověk, král Fargonu, obávaný tyran. Právě jeho válečníci zavraždili v Aniscansu svatého Guillauma.

Caileen − elfka, hraběnka z Dorienu, velitelka svobodných knížat z Arkádie

Claudine − světice Tjuredovy církve, jejíž utrpení je oblíbeným motivem na vitrážích chrámových věží.

Čerňák − kobold, tiskař, který žije v Talsinu, tiskne a prodává zakázané spisy Eliji Glopse. Přesvědčený přívrženec Rudých čapek.

Dolgrim − trolí vévoda, dřívější Orgrimova inkarnace. Zabil Aileen, Farodinovu milou, a zahájil tím svár duší, který trvá dodnes.

Dvoutrkáč − rohatý ještěr, vůdčí býk stáda, k němuž cítí přináležitost Ganda a které vede Elija Glops.

Eirik − chlapec z Firnstaynu, Ulricův sok, pozdější velitel lovců v králových službách

Eleborn − elf, kníže Říše pod vlnami, vládce těch dětí Albů, které obývají oceány Albenu.

Elena − kentaurka, dcera Katandera z Uttiky.

Elija Glops − lutin, obratný agitátor a zakladatel Ligy na ochranu vnitřní velikosti Albenu a povstaleckého hnutí Rudých čapek

Elodrin − elf, kníže moří z Alvemeru, velitel Emerelliny flotily a přechodně vrchní velitel armády, shromažďující se ve Větrné zemi

Emerelle − elfka, královna všech dětí Albů a jedna z nejstarších bytostí Albenu

Etain − elf, učenec, který sbírá pohádky a pověsti národů Albenu.

Falrach − slavný vojevůdce elfů, kdysi zachránil Emerelle tím, že se sám obětoval. Vynálezce falrachu. Dřívější inkarnace Ollowaina.

Farodin − legendární hrdina elfů, který překonává všechny překážky, aby společně se svými druhy Nuramonem a Mandredem hledal Noroelle, svou znovuzrozenou velkou lásku.

Fenryl − elf, bývalý hrabě Sněžné marky, stále doprovázen svým sokolem, je nadaný lovec a čestný válečník.

Fingayn − elf z kmene Maurawanů. Legendární lovec, který se umí lépe než kdokoli jiný maskovat a číhat na svou kořist.

Firn − bůh zimy v pantheonu Fjordlanďanů

Galawayn − elf ze skupiny vyhnanců z Valemasu, jako strážce vědění jeden z nejvýznamnějších předáků knihovny v Iskendrii. Má velkou zálibu pro falrach.

Ganda − lutinka, mocná kouzelnice a zkušená průvodkyně po albských stezkách.

Gengalos − elf, strážce vědění v knihovně v Iskendrii. Chová zvláštní náklonnost k lyrice květinových víl.

Gilmarak − král trolů, znovuzrozený Branbart

Gornbor − trol, vůdce smečky, který v Orgrimově nepřítomnosti velí Noční baště.

Grobhäm Plog − lutin, který kdysi žil v Talsinu. Mistr magie, který promarnil svůj talent na zlých kouzlech jako stvoření posedlých knih.

Gromjan − nazýván také mistr Gromjan, učitel kouzel z koboldího národa lutinů

Guido − řádový bratr a stavitel, na útěku před svou nemesis se nastěhuje do Fjordlandu a stává se jedním z rádců krále Alfadase.

Guillaume − světec Tjuredovy církve. Považován za mučedníka. Údajně byl v Aniscansu krutě zavražděn elfy. Syn Noroelle a Devanthara (viz Elfové).

Gundaher − stavitel a kronikář na dvoře krále Alfadase. Uprchlík z království Fargon, kde jako bratr Guido patřil k Tjuredovým kněžím.

Gundar − zesnulý Luthův kněz z Firnstaynu, zachránil Ulricovi život a porazil Shi-Handana, který vpadl do vesnice.

Guthorm − chlapec z Firnstaynu, kterého ani v zoufalé situaci neopouští chuť k jídlu.

Halgarda − Ulricova manželka, jako dítě byla slepá, než ji vyléčila Emerelle. Postupem doby se sama stává zkušenou léčitelkou.

Hallandan − elf, vládce Reilimee a kníže Alvemeru, Elodrinův bratr

Helog − trol, válečník, který je po masakru u Noční bašty vyslán jako posel k Orgrimovi.

Chiron − kentaur, albín. Žije v knihovně v Iskendrii.

Jacques − řádový bratr v refugiu na Mons Gabino. Jeden ze třiceti mučedníků.

Jules − také bratr Jules nebo Jules Poutník. Tjuredův kněz, který má velký vliv na vývoj své církve a je považován za jednoho z nejradikálnějších soupeřů elfů.

Kadlin − dcera Alfadase a Asly. Během zimní války s troly uprchla společně s matkou po sobí stezce nahoru do hor a byla všeobecně považována za mrtvou.

Kalf − Fjordlanďan a několik let jarl Firnstaynu. Původně rybář, stává se vůdcem svého lidu v zoufalém obranném boji proti trolům. Dávný ctitel Asly, kterého o jeho velkou lásku připravil Alfadas. Během války s troly se ale opět sblíží. Zachrání ji a stává se pěstounem Kadlin a Silwyny, které netuší, že není jejich vlastním otcem.

Karim − kníže Synů Zeynelových, postava, existující pouze v Gandině fantazii

Katander − kentaur, kníže z Uttiky, polní velitel ve válce s troly

Kirta − kentaurka z klanu Dětí mrazu, družka Nestheova

Klaves − jméno, které dostává Ollowain v ležení lutinů poté, co ztratil paměť.

Krvák − velký černý pes, který kdysi zachránil Ulricovi a Halgardě život a stal se stálým společníkem krále Alfadase.

Labax − kobold, veterán obléhání Phylanganu. Jeho jméno přivede Ollowaina na stopu vraha v iskendrijské knihovně.

Lambi − vévoda Fjordlandu, vojevůdce krále Alfadase. Muž, jehož zevnějšek a kletby stačí na to, aby vyhrával bitvy. Veterán zimy elfů a věrný druh krále Alfadase.

Landal − elf, navigátor knížete moří Elodrina. Přežil výpravu k Noční baště.

Ledopírko − jeden z černohřbetých orlů, kteří provázeli Melvyna do války s troly. Družka Mrakonora.

Leylin − elfka, kněžna Arkádie, manželka Shandralova a milenka Melvynova

Liza − koboldka z lidu lutinů, velká láska Nikodema Glopse

Lucien − opat refugia na Mons Gabino, jeden ze třiceti mučedníků

Luth − bůh osudu v pantheonu Fjordlanďanů, nazýván také tkalcem osudu

Lyndwyna − kouzelnice, vnučka elfího knížete Arkádie, zemřela po bitvě u Phylanganu. Ollowainova milá.

Madrog − kobold z pavoučího lidu, velitel tělesné stráže elfího knížete Shandrala

Mag − bývalý převozník u Honnigsvaldu, doprovázel Alfadase do Albenu a povýšil na jarla. Znamení na tváři ve tvaru půlměsíce vypovídá o tom, že se jedná o odsouzeného zloděje.

Mandred Torgridson − bývalý jarl Firnstaynu. Otec Alfadase. Druh Farodina a Nuramona, s nimiž pátral po vypovězené Noroelle (viz Elfové).

Mariotte − řádová sestra v refugiu na Mons Gabino, jedna ze třiceti mučednic

Martin − jeden ze třiceti mučedníků refugia na Mons Gabino

Matha Naht − oduševnělý strom. Učitelka Skangy. Těší se špatné pověsti.

Meliander − elf, zakladatel knížecího rodu Arkádie, Emerellin bratr

Melvyn − syn Alfadase a elfky Silwyny. Vyrostl bez otce ve vlčí smečce.

Měsíční kvítek − luční víla, patřící k prvním obětem Yingizů.

Michel Sarti − velitel žoldáků z Angnosu, zodpovědný za několik nejhorších zločinů během třetí války mezi Angnosem a Fargonem

Misht − kobold z Melvynovy družiny. Spolu s přítelem Nossewem vynalezl velmi novátorskou opakovací kuš.

Mrakonor − kníže mezi černohřbetými orly, kteří stráží Albí horu.

Nardinel − elfka výjimečné krásy. Nadaná léčitelka, patřící k družině knížete moří Elodrina.

Nestheus − kentaur, syn Orimedův a sjednotitel kmenů kentaurů

Nikodemus Glops − lutin, beznadějně zamilovaný do koboldí dívky Lizy, mladší bratr vůdce Rudých čapek Eliji Glopse

Norgrim − bůh války v pantheonu Fjordlanďanů

Noroelle − kouzelnice na Emerellině dvoře, byla vyhnána, když porodila Devantharovo dítě, a místo aby je obětovala, schovala je ve světě lidí. Velká láska Farodina a Nuramona.

Nossew − mlčenlivý kobold z družiny vlčího elfa Melvyna. Spolu s přítelem Mishtem vynalezl velmi novátorskou opakovací kuš.

Nuramon − legendární hrdina elfů, který překoná všechny překážky, aby se svými druhy Farodinem a Mandredem pátral po své velké lásce Noroelle.

Obilee − elfka, důvěrnice královny Emerelle

Ollowain − elf, mistr šermíř královny, pochází z elfího kmene Normirgů.

Ollwyn − Ollowainovo jméno v ságách Fjordlanďanů

Orgrim − trol, vévoda Noční bašty, považován za nejschopnějšího vojevůdce trolů

Orimedes − kentaur, kníže ve Větrné zemi a po dlouhých jednáních vůdce sjednocených kentauřích kmenů tamtéž, otec Nestheův

Orinox − kobold, osvětlovač v knihovně v Iskendrii

Osaberg − legendární král Fjordlandu, jehož hrob nalezl během zimy elfů Ulric Alfadasson.

Ottar − sirotek z Firnstaynu, bratr Asdisin

Parmeion − kentaur z Uttiky, spolubojovník knížete Katandera

Ptolemos − vysoce postavený člen kněžstva boha Balbara v Iskendrii

Qualbam III. − kobold, osvětlovač v knihovně v Iskendrii

Reilif − elf, známý také jako mistr Reilif, strážce vědění v iskendrijské knihovně, léčitel, ale také žalobce knihovny

Romuald − světec Tjuredovy církve, jehož utrpení je oblíbeným motivem na vitrážích chrámových věží.

Sebastien − opat refugia svatého Luciena. Je spolu s bratry a sestrami svého řádu přeměněn v Shi-Handana, přízračného požírače duší.

Sem-la − elfka, vypovězená Emerelle a střežící velkou albskou hvězdu v Iskendrii. Sem-la je lidské jméno, které přijala, aby mohla hrát roli úspěšné obchodnice. Její elfské jméno zní Valynwyn.

Senthor − kentauří válečník, patřící k veteránům bitvy o Phylangan

Shahondin − elfí kníže Arkádie, byl Skangou připraven o tělo a zabit svou vnučkou Lyndwynou. Proslulý pletichář (viz Zima elfů).

Shalawyn − elfka, patřící k bojovníkům, které si kníže Elodrin vybral pro svůj útok na Noční baštu.

Shandral − elf, kníže Arkádie, manžel Leylin, podle různých zvěstí horlivý žák kněžny z Langollionu, obeznámený s temnými stránkami magie

Silwyna I. − elfka z kmene Maurawanů. Matka Melvyna, družka krále Alfadase. Druhá dcera Asly, pojmenovaná podle elfky Silwyny, která během zimy elfů zachránila Asle, Kalfovi a Kadlin život.

Skanga − trolí šamanka, strážkyně albského kamene svého lidu, elfy nazývána také tkadlenou stínů

Slarag − trol, zvěd z Brudovy smečky

Snížek − bílý sokol hraběte Fenryla

Srpkolímec − rohatý ještěr, patřící ke stádu, s nímž putovala lutinka Ganda. Na zádech tohoto ještěra má Ganda svůj domov.

Svenja − Aslina teta, chůva Halgardy a Ulrika

Širokonosík − kobold z národa myšálků, žije v Yaldemee.

Tjured − spasitelské božstvo monoteistického náboženství, které má kořeny ve Fargonu a po mučednické smrti svatého Guillauma se rychle rozšířilo ve světě lidí.

Tlustokožec − starý rohatý ještěr, který na zádech nosí sušák trusu.

Tomasin − člověk, řádový bratr v refugiu na Mons Gabino, jeden ze třiceti mučedníků

Ulric − syn Alfadase a Asly, král Fjordlandu

Valynwyn − elfka, která byla Emerelle vypovězena do světa lidí a tam pod jménem Sem-la a později Al-beles střeží albskou hvězdu, zajišťující bezpečný přístup do knihovny v Iskendrii.

Veleif Stříbrná ruka − skald na dvoře krále Horsy, později skald a důvěrník Alfadase

Vlkokousač − rohatý ještěr, na jehož zádech žije lutin Elija Glops.

Vrávoral − rohatý ještěr ze stáda, s nímž putuje Gandin rod.

Xern − lesní duch s velkou mocí

Yilvina − elfka, úzce spojená s královským dvorem ve Firnstaynu, kdysi bývala Ollowainovou žákyní. Nyní velí tělesné stráži knížete moří Elodrina.

Zlatohruďák − král černohřbetých orlů z Albí hory

Zlatoočko − Emerellin lovecký sokol v dobách, kdy ještě bývala potulnou rytířkou.

Dějiště událostí

Alben − označení světa dětí Albů

Albí hora − tajemstvími opředená hora daleko na severu Albenu

Alvemer − elfí knížectví, hraničící se Sněžnou markou a Větrnou zemí

Angnos − království lidí, ležící daleko na jihu Fjordlandu

Aniscans − významná metropole v lidském království Fargonu. Místo, kde byl zavražděn svatý Guillaume.

Arkádie − knížectví elfů, proslulé svou krásou a chladnou arogancí svých vládců

Avron − město ve Fargonu; vypleněno během válek mezi Angnosem a Fargonem

Bronsted − rybářská osada, ve které žije Silwyna, dcera lidí.

Carandamon − náhorní plošina pokrytá věčným ledem, původní vlast Normirgů

Dorien − hrabství elfů v Arkádii

Fargon − království lidí; svůj původ tady má víra v Tjureda.

Feylanviek − velké obchodní město na severu Větrné země. Je osídleno převážně koboldy; leží na břehu Miky.

Firnstayn − malá vesnice ve Fjordlandu, ze které pochází Ulric; za vlády krále Alfadase je po svém zničení troly znovu vystavěn a stává se hlavním městem Fjordlandu.

Fjordland − království daleko na severu světa lidí

Honnigsvald − opuštěné město, ležící zhruba půl dne jízdy jižně od Firnstaynu; byl vypálen během války s troly za zimy elfů a od té doby nebyl nikdy znovu vystavěn.

Ischemon − knížectví elfů, kdysi vlast slunečních draků

Iskendrie − 1. slavné přístavní město ve světě lidí, považované za hlavní město kultury a umění; vyznává krutého boha Balbara a holduje jeho krvavému kultu. Místo plné protikladů. 2. knihovna na úlomku Rozbitého světa; podle pověsti je zde schraňováno veškeré vědění Albenu, ovšem je umění v knihovním labyrintu najít to, co hledáte.

Jerash − trosky města v severní části Větrné země; údajně osada, založená ještě za časů dračích vládců

Jezero mraků − ledovcové jezero v průsmyku na severní hranici Fjordlandu; průsmyk je překročitelný jen v zimě, když je jezero zamrzlé.

Kralštejn − trolí označení pro horskou pevnost, nazývanou elfy Phylangan; byla sídlem trolích i elfích panovníků, kteří vládli Sněžné marce.

Langollion − knížectví elfky Alathaie, ostrov na jihovýchodě Velrybí zátoky

Lavianar − obchodní metropole v Arkádii, ležící jižně od Měsíčních hor

Luba − velká řeka v Albenu; tvoří hranici mezi Větrnou zemí a Měsíčními horami.

Manchukett − odlehlé království v Albenu

Měsíční hory − pohoří na jižní hranici Větrné země; domov minotaurů a koboldího národa pavoučích lidí

Mika − velká řeka na severu Větrné země, splavná od moře až po Feylanviek; rozvětvuje se na Bílou Miku, již charakterizují peřeje, a Modrou Miku, na které je možná lodní plavba.

Mons Gabino − hora v království Angnos ve světě lidí; je proslulá svým refugiem třiceti mučedníků, kde se údajně elfové dopustili zhruba dvacet let po smrti svatého Guillauma masakru na zdejších řádových bratřích Tjuredovy církve.

Mordštejn − pevnost trolů na jihu Sněžné marky

Myra − řeka tekoucí ze Sněžné marky jihovýchodním směrem a nakonec ústící do Miky

Noční bašta − skalní hrad trolů severně od Firnstaynu, ležící na konci krátkého fjordu; sídlo vévody Orgrima

Phylangan − pevnost trolů, která střežila průsmyk mezi Carandamonem a Sněžnou markou a byla zničena při výbuchu sopky.

Reilimee − významné přístavní město elfů, zničené během válek s troly

Rejky − středohoří na jižní hranici Sněžné marky

Rozbitý svět − svět, zničený během války mezi Alby a Devanthary; jeho roztroušené trosky se vznášejí nicotou.

Ruonnes − město ve Fargonu; bylo vypáleno během války mezi Angnosem a Fargonem.

Shalyn Falah − Bílý most, jedna z přístupových cest do Srdce říše

Slangské hory − řetěz hor severně od Sněžné marky; vlast elfího kmene Maurawanů

Sněžná marka − místo, odkud vzešli trolové; po jejich vyhnání bylo osídleno elfím kmenem Normirgů.

Sobí stezka − stezka, kterou při svém putování Fjordlandem používají na jaře a na podzim sobi.

Srdce říše − knížectví elfů, kde sídlí dvůr královny Emerelle.

Sunnenberg − malá vesnička u sobí stezky, která se během zimní války s troly i po ní stala útočištěm mnoha uprchlíků; Alfadas zde byl prohlášen králem Fjordlandu.

Světlo elfů − jméno, které dali koboldové Emerellinu hradu v Srdci říše; sami elfové se nedokázali na pojmenování tohoto místa shodnout.

Swatja − malá řeka ve Větrné zemi; podle pověsti byla na jejím břehu těžce zraněna kentaurka Kirta.

Talsin − velké město v Albenu, ležící na řece Lubě na hranici mezi Větrnou zemí a severními výběžky Měsíčních hor; významné centrum obchodu

Tanthalie − malé ostrovní království, ležící jihozápadně od Arkádie; proslulé svými slepými vypravěči pohádek

Temné koryto − říční údolí v Rejkách; tok Myry vytvořil v horách tak hluboké údolí, že zde existují úseky natolik zastíněné skalními převisy, že leží ve věčné tmě.

Uttika − 1. jméno knížectví kentaurů na západě Větrné země; 2. jméno hlavního města knížectví Uttika

Vahan Calyd − přístavní město u Lesního moře, založené Normirgy ve vyhnanství a na počátku třetí války s troly do základů zničené; vlast holdů, jednoho z koboldích národů Albenu, a místo, kde je každých dvacet osm let volen král Albenu.

Vahlemer − město v Albenu, které leží u ústí Modré Miky a náleží ke knížectví Alvemer.

Valemas − dlouho opuštěné město elfů v Albenu; svobodní z Valemasu byli vyhnáni Emerelle do exilu a zřídili si skromné město v oáze Rozbitého světa.

Větrná země-rozlehlá stepní oblast jižně od Carandamonu a Sněžné marky; domov většiny kentauřích kmenů

Yaldemee − osada v Srdci říše, leží asi den jízdy od Emerellina hradu; místo je proslulé barvami, které tu vyrábějí myšálkové.

Glosář

albská hvězda − bod, kde se kříží dvě až sedm albských stezek; pomocí albských kamenů je možné na tyto stezky vstoupit.

albské stezky − albské stezky − síť magických cest, kterou kdysi vytvořili Albové.

albský kámen − magický artefakt. Každý z Alby stvořených národů obdržel takovýto kámen, než Albové opustili jejich svět. Albský kámen zesiluje magickou sílu svého uživatele. V případě, že se dá dohromady více těchto kamenů, může vzniknout magie takové síly, že dokáže přeměnit světy.

apsarasy − vodní nymfy z odlehlé části Albenu

dailičtina − řeč kentaurů

děti Albů − souhrnný název pro všechny národy, které byly stvořeny Alby (elfové, trolové…)

elfové − poslední z národů, které Albové stvořili. Velcí asi jako člověk, jsou štíhlí a mají dlouhé, do špičky vybíhající uši. Mnozí z nich jsou nadáni magickou mocí.

falrach − desková hra, vymyšlená Falrachem, jedním z nejvýznamnějších vojevůdců elfů. Údajně je možné pomocí této hry ztvárnit každou myslitelnou bitvu.

falrachový stolek − zvláštní hrací stolek, na kterém se hraje falrach.

faunové − národ s kozlíma nohama, žijící v Albenu

galeassa − loď s vysokými boky, kterou je možno pohánět vesly i plachtami. Podstatně vhodnější na otevřené moře než galéry.

Gallabaal − magií oživená kamenná socha. Slouží jako strážci v knihovně v Iskendrii.

gorgony − ženy, které mají místo nohou hadí tělo a místo vlasů nosí na hlavě svíjející se klubko hadů. Jsou považovány za smrtelně nebezpečné lučištnice. Je možné je spatřit v Albenu v oblasti Našrapuru.

kentauři − kříženci elfů a koní. Z koňského těla vyrůstá horní část elfího trupu. Většina kentaurů žije nomádským životem a sídlí ve Větrné zemi. Elfí část trupu kentaura je svalnatá jako u jejich „elfích bratranců“. Také mívají většinou ochlupení a vousy a jejich uši jsou o něco kratší než u elfů.

keř dinko − keř, z něhož děti Albů získávají tmavou šťávu, jíž si malují na kůži obrázky. Dinková šťáva, která je do těla přijímána kůží, působí také jako afrodisiakum.

koboldi − souhrnný název pro celou skupinu různých národů nebo kmenů jako třeba lutinové či holdové. Koboldi jsou vysocí asi po kolena či boky člověka. Mnoho z nich je nadáno magickou mocí. Většinou platí za vynikající řemeslníky. Ostatní děti Albů využívají rády koboldů jako sluhů nebo otroků.

květinové víly − Alby vytvořený národ, bytosti velikosti prstu, vzhledem podobné elfům, mající motýlí křídla nebo křídla vážky.

lamassu − národ v Albenu; bytosti s tělem býka, velkými orlími křídly a vousatou tváří; jsou považováni za velmi moudré a také za významné kouzelníky.

Liga na ochranu vnitřní velikosti Albenu − spolek mrzoutů a reformátorů; založena Elijou Glopsem, který využívá tuto zdánlivě neškodnou ligu k šíření svých polemických spisů a k agitaci proti nadvládě elfů.

liuvar − elfské slovo pro mír. Pomáhá uklidnit Gallabaaly a jiné strážce knihovny v Iskendrii.

luční víly − jiné označení pro květinové víly

lutinové − druh koboldů s liščí hlavou, proslulý drsným smyslem pro humor a magickými schopnostmi. Jsou také považováni za dobré obchodníky a překupníky. V Albenu neexistuje nic, co by lutin nedokázal obstarat.

Maurawanové − elfí kmen, žijící daleko na severu Albenu v lesích na úpatí Slangských hor; slavní lukostřelci.

minotauři − obrovití tvorové s býčí hlavou. Jejich tělo se podobá tělu trolů, přičemž ovšem na rozdíl od nich nepovažují kontakt s kovem za nepříjemný.

myšálkové − koboldi malého vzrůstu, sotva velcí jako palec. Jsou proslulí nádhernými barvami, které míchají a používají pro velmi detailní mědirytiny.

Normirgové − kmen elfů, který připravil troly o Sněžnou marku a po bitvě o Phylangan byl odtamtud zase vyhnán. Pocházejí z něj Ollowain a Emerelle.

obří sumci − říční sumci, tak velcí, že dokážou spolknout i jehňata a telata, když se v noci vyhrabou na břeh.

pavoučí muži − koboldové z Měsíčních hor, proslulí šplhacími schopnostmi. Údajně dokážou běhat jako pavouci po zdech a strmých stěnách.

refugium − kněží Tjuredovi tak označují zařízení, které se podobá klášterům.

Rudé čapky − tajný spolek koboldů, rozhodnutých bojovat se zbraní v ruce proti tyranii elfích knížat

sanhall − jméno jižního větru, který v létě vane z úbočí Rejek na pláně Sněžné marky.

selkie − tuleni nebo také vydry, které dokážou svléknout svou zvířecí kůži a pak mají podobu mladých elfů. Podle pověsti jsou to děti Eleborna, vládce Říše pod vlnami.

Shi-Handan − přízračné bytosti, většinou vypadající jako psi a velcí jsou jako poníci. Shi-Handan vznikají magickým splynutím Yingize s elfem nebo člověkem.

skaldové − fjordlandské označení pro bardy

Synové Zeynelovi − kočovný lid z pouští jižně od Iskendrie

trolové − nejbojovnější národ Albenu. Více než tři metry vysocí, mají šedou kůži, která se barvou podobá kameni. Trolové se štítí doteku s kovem.

vlčí mléko − proslulý alkoholický nápoj, vyráběný kentaury ze zkvašeného kobylího mléka. Všechny děti Albů se shodují na tom, že musíte mít koňský žaludek, abyste vlčí mléko snesli.

Yingizové − záhadný národ, proti kterému kdysi válčili Albové. Stíny Yingizů byly uvězněny v nicotě a čekají na to, až uniknou ze svého zajetí a opět získají těla.

Železné vousy − dřevěné sochy, do nichž se zatloukají kusy železa jako obětní dary. Fjordlanďané vystavují Železné vousy na počest svého boha osudu Luthe. Jsou také nazývány železnými muži.

Bernhard Hennen

Světlo elfů, kniha 2.

1. vydání

Německý originál Elfenlight

vydaný Wilhelm Heyne Verlag

Překlad Svatava Kretková

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 212. publikaci

Ostrava 2011

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

Doporučená cena vč. DPH 249 Kč

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint