KNIHA I.

ZIMA ELFŮ

BERNHARD HENNEN

FANTOM Print

2009

Copyright © 2006 Bernhard Hennen

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-054-2

pro Menekse a Melike,

můj domov

„Kampak to jdeme?“

„Stále domů.“

Novalis

Slavnost světel

„Pokusí se zabít královnu.“

Mladá elfka se na Ollowaina nevěřícně podívala. Zjevně považovala jeho slova za špatný vtip. Na rtech jí zahrál úsměv, brzy ale zase pohasl, když se ho Ollowain očividně nechystal opětovat.

Šermíř si uvědomoval, jak nehorázně musí jeho tvrzení znít. Lid viděl v Emerelle všemi milovanou vládkyni. Byla ztělesněním dobroty, mateřskou královnou dětí Albů. A přesto už na ni byly spáchány dva atentáty. „Najdi si úkryt, ze kterého budeš moci pozorovat strážní koše lodí kolem královniny slavnostní dvojveslice. A jakmile uvidíš něco podezřelého, střílej! Každé zaváhání by mohlo znamenat Emerellinu smrt.“

Vysoká elfka přistoupila k okraji terasy a zahleděla se dolů na přístavní město. Vahan Calyd ležel u rozlehlé, skalnaté zátoky na konci ostrohu. Bylo to největší město u Lesního moře, i když zde trvale žilo jen nemnoho dětí Albů. Palácové věže, hrdě se tyčící nad prostými domy, zely téměř neustále prázdnotou. Jednou za osmadvacet let se ve Vahan Calydu shromažďovala knížata Albenu, aby společně oslavila Slavnost světel. Tehdy se město na několik týdnů probouzelo ze svého nepřetržitého spánku. Každý významný klan Albenu si tu držel alespoň jeden dům, i když byl téměř pořád neobydlený. A knížata se snažila předčit jeden druhého nádherou svých palácových věží. Ale byly to pouze pošetilé hrátky, nabývající na významu právě jen na několik týdnů během osmadvacetiletého cyklu. Ve zbývajícím čase si rozlehlými ulicemi města pyšně vykračovali krabi, kteří sem zabloudili z blízkých mangrov. Překonávali počtem i množstvím volného času sloužící a poddané, jež Vahan Calyd strážili. Pod štíty paláců hnízdili kolibříci, rybáci a trolí pavouci a po mnoho generací žili naprosto nerušeně, dokud se opět nepřiblížila Slavnost světel. Tehdy se ulicemi přístavního města hrnuly tisícihlavé zástupy a krabi se vařili ve velkých měděných kotlích a prodávali na každém rohu. Když se, tak jako dnes, blížila Noc nocí, kypěl Vahan Calyd životem a v přístavu si dávaly dostaveníčko nejhonosnější lodě Albenu. Byla to slavnost marnivosti. Slavnost, kdy knížata dávala na odiv svou moc a bohatství.

Silwyna se opět obrátila k Ollowainovi. Vlasy měla sčesané dozadu a spletené do dlouhého copu, takže její ostře řezaná tvář působila ještě přísněji. Lovkyně byla považována za jednu z nejlepších lučištnic Albenu. A co bylo ještě důležitější, šermíř věděl, že je mlčenlivá. Mohl se spolehnout, že nebude mluvit o tom, co se v zákulisí pevnosti děje. Úplně nejpodstatnější ovšem bylo, že pokud stála po jeho boku, pak této noci nesloužila žádnému jinému pánovi. Alespoň v to doufal. Silwyna byla Maurawani. Pocházela ze společenství elfů, žijícího daleko na severu v nehostinných lesích Slangských hor. Maurawanové byli považováni za nevypočitatelné a lstivé. A většina z nich se nijak netajila svým pohrdáním k Emerelle a vznešenosti jejího dvora.

„To, co ode mne žádáš, je nemožné,“ pronesla Silwyna klidně a ještě jednou sklouzla pohledem po rozlehlém přístavu. U přístavních hrází kotvilo víc než sto padesát větších lodí. Nad hladinou se ježil skutečný les stěžňů, po nichž už teď šplhal bezpočet zvědavců ve snaze najít si pro nadcházející podívanou co nejlepší místa.

„Představ si, že bys chtěla Emerelle zabít, krátce předtím, než na zádi Měsíčního stínu přijme hold knížat dětí Albů. Jak bys to provedla?“ zeptal se Ollowain.

Silwyna se rozhlédla. Slunce se dotýkalo oceánu, stěžně vrhaly dlouhé stíny. Už hořela první světla. Lodě byly vyzdobeny řetězy květin. Na palubách a v přístavu se tísnilo stále víc dětí Albů. Brzy už bude téměř nemožné se mezi nimi protáhnout.

Ollowainův čas se krátil. Musel dolů k Magnóliovému nádvoří, kde se shromažďovala královnina družina. Možná se mu ještě přece jen podaří Emerelle přesvědčit, aby ze sebe na Měsíčním stínu nedělala živý terč.

„Byla bych támhle.“ Lučištnice ukázala na tyrkysově zbarvenou loď se stříbrným obložením na trupu a nástavbách. „Na Dechu moře. Na Emerellinu dvojveslici je odtamtud dobře vidět. Přitom je loď od Měsíčního stínu daleko, takže si jí nebude nikdo příliš bedlivě všímat. A hlavně je odstup dost velký na to, aby měl pachatel náskok, až začne pronásledování.“

Ollowain si mladou elfku ostře změřil. Je Maurawani, připomněl si. Strojit na kořist nástrahy je její život. Zamrazilo ho. Nikdy by ho ani ve snu nenapadlo, že jednou nazve svou královnu kořistí. Pak se vzchopil. „Proč právě Dech moře? Posledních pět hodin jsem strávil tím, že jsem si lámal hlavu nad všemi loděmi v přístavu. To, co říkáš, se hodí minimálně na tři další plavidla.“

„Kolik toho víš?“

Ollowain uhnul očima. „Málo.“ A z toho mála jí většinu nemohl prozradit.

„Pokud má být královna zabita šípem, pak byla tato metoda zvolena proto, že chce pachatel vyváznout životem. Nebo se mýlím?“

„Doufám, že ne,“ odvětil Ollowain bezvýrazně. Všechno, co se doposud stalo, svědčilo o tom, že má Silwyna pravdu.

„Z Dechu moře je možné uniknout.“ Ukázala na galeasu, jejíž jasná tyrkysová barva v podvečerním šeru vybledla na nevýraznou šeď. „Ostatní lodě si od ní udržují odstup. Nejsou tam tak natěsnány k sobě.“

„To proto, aby mohla galeasa ponořit do vody vesla. Potřebuje k manévrování víc místa,“ vysvětlil Ollowain. V duchu se zlobil, že na to nepomyslel sám. Tušil, kam Silwyna míří.

„Mohla by se přece nechat na volné moře odtáhnout stejně jako ostatní plachetnice. Kdybych chtěla zabít královnu, stála bych v předním strážním koši. Po výstřelu by stačilo přeběhnout po ráhně a skočit do vody. Pak bych si přivolala delfína, aby mě dopravil z přístavu k mangrovám nebo ke člunu, který čeká venku na otevřeném moři.“

Ollowain cítil, jak mu po čele stéká jediná krůpěj potu. Pronikavě se na Silwynu zahleděl. Mýlil se v ní? Dokázala se do vraha až příliš dobře vcítit. Bylo to jen tím, že je lovkyně? Připravila se! Zběžnému pozorovateli se musela zdát slavnostně oděna, ale šermíř v ní viděl víc než jen neškodného hosta. Byla přichystána splynout se stíny noci. Číhat a zabíjet. Měla na sobě tmavou koženou kamizolu, do níž byl vetkán pracný květinový vzor. Pod ní černou hedvábnou košili a široké hedvábné kalhoty. Tvář si pomalovala bandagem, červenohnědou šťávou z keře dinko. Její bledá kůže mizela téměř úplně pod tmavým vzorem spirál a stylizovaných vlčích hlav. Dokonce i kožený chránič levého předloktí vypadal na první pohled jako ozdoba. Jistě, působila v tomto slavnostním úboru ponurým dojmem, ale to nemohlo nikoho udivit. Právě naopak, od Maurawanů se přímo očekávalo, že se prohřeší proti každé formě etikety. Byli to divoši. Vyrůstali v lesích. Údajně žili se zvířaty. Ollowain to považoval za povídačky, ale věděl, že jim mnozí věří.

Něco tušila, uklidňoval se šermíř v duchu. Koneckonců to ty jsi ji prosil, aby se dostavila i s lukem. A za takových nocí jako ta dnešní se elfové za normálních okolností setkávají na tanečním parketu, a ne na skryté terase královnina paláce. A už vůbec ne s těmi, kteří jsou odpovědni za bezpečnost vládkyně Albenu. Silwyna musela tušit, že byla pozvána na lov. A podle toho se ustrojila.

„Porozhlédnu se teď na Dechu moře,“ pronesla klidně.

Ollowain rozzlobeně stiskl rty. Jak naivní! „Je to vlajková loď knížat z Arkádie! Nepustí tě na palubu. A taky si nemyslím, že tam atentátníka najdeš.“

„Neměla jsem v úmyslu ptát se, jestli mě pozvou na palubu,“ odpověděla sebevědomě.

Dole v přístavu vypustili na vodu první světla, sotva jako dlaň velké korkové plováky, na něž byly upevněny hořící olejové lampy.

Silwyna ho spoutávala pohledem, aspoň to tak Ollowainovi připadalo. Její duhovky byly chladně, jasně modré, obklopené tenkým černým okrajem. Vlčí oči, pomyslel si. Po zádech mu přeběhl mráz.

„Řekni mi konečně, co víš! Proč by vrah neměl být na Dechu moře?“ zeptala se ostře.

„O tom nechci mluvit. Vydej se za mě na lov a postarám se, aby ses mohla albskou hvězdou u Atta Aikhjarty vydat do světa lidí.“

Silwyna ho obdařila mnohoznačným úsměvem. „Proč pořád dělám stejnou chybu a začínám si se zhýčkanými dvořany? Vím, že bych neměla syna lidí následovat do jeho světa. Zklame mne. Musela jsem asi jako dítě spadnout z Mateřského stromu a praštit se hlavou o kořeny. Jestli mě Albové milují, potkáme se jednoho dne v lese, Ollowaine, a slibuji ti, že pak budeš zdvořilejší.“ Popadla luk. Ještě jednou na okamžik vzhlédla. „Mimochodem, máš na obočí pot.“

„Opravdu?“ Ollowain vytáhl z opasku plátěný šáteček a lehce si otřel čelo. „Děkuji,“ odpověděl bezvýrazně.

Silwyna mu už nevěnovala jediný pohled. Ladně přeskočila zábradlí terasy a jistým krokem zamířila k úzkým koboldím schodům, které vedly, napůl skryty pod popínavými rostlinami, podél vnější fasády palácové věže dolů. Zlehka seběhla po příkrých stupních. Ollowain ještě spatřil, jak překračuje husté kořeny mangovníku, pak zmizela ve hře světla a stínu.

Šermíř zasunul potem provlhlý šáteček zpátky za opasek. Kriticky se na sebe zahleděl a upravil si hedvábný kabátec, aby se ocelový pancíř, který pod ním nosil, příliš zřetelně nerýsoval na pozadí tenké látky. Dnes v noci má Emerelle schůzku se smrtí. A on stane mezi nimi!

Ollowainův pohled zabloudil k věžím, kolem kterých teď tančila strašidelná světla. Neměl Vahan Calyd rád. Tradovalo se, že Albové kdysi na tomto čarovném místě stvořili své první děti. Tady, kde na sebe les a moře narážely v rozlehlých mangrovních mokřadech, takže tu chyběla jakákoli zřetelná pobřežní linie, tady, kde neexistovaly žádné skutečné hranice, se opravdu zdálo být možné vše. Dokonce i roční doby jako by tu neplatily. Alespoň pokud jste pocházeli ze severu a byli zvyklí, že příroda během roku mění tvář. Vládlo zde neustálé dusné horko. Nic tu nikdy tak úplně neuschlo. A měsíce se lišily jen tím, že občas více pršelo.

Ollowain si roztržitě přejel rukou po čele. Většina elfů se už v dětském věku naučila, jak se slovem moci bránit chladu i horku. I v třeskuté zimě Sněžné marky na sobě mohli mít jen tenkou hedvábnou košili, aniž mrzli, nebo se tady, na Slavnosti světel ve Vahan Calydu, promenádovat ve skvostném kožichu a neprolít jedinou kapku potu. Ollowain toto kouzlo nikdy neovládl. A tak se potil. Ne jako kentauři, jejichž nahé trupy se v horké džungli neustále leskly potem, jako by měli naolejované svaly. Šermíři prostě jen tu a tam vyvstala na čele osamělá kapka potu nebo ucítil, jak se mu hedvábná košile lepí na vlhkou kůži. Ale i to bylo příliš! Potit se bylo něco neslýchaného. Veliteli královniny tělesné stráže to prostě nepříslušelo.

Zakrátko stane při slavnostním aktu po levici královny. Budou na něm spočívat tisíce očí. A věděl, že se bude šuškat. Nenáviděl svou nedokonalost. Elfové byli nejdokonalejším národem mezi dětmi Albů. Tím, který Albové stvořili jako poslední. Byli bez poskvrny a něco zdánlivě tak bezvýznamného jako zpocené obočí představovalo pro elfa podobné stigma jako pro kobolda tvář poďobaná od neštovic.

Od Silwyny bylo velmi neslušné na to tak přímo poukazovat. Ale co se taky dalo od Maurawani jiného čekat! Ollowain si přál, aby mohl najmout do svých služeb někoho jiného. Zradí ho, tak jako kdysi zradila jeho svěřence Alfadase?

Zbrojmistr se vzpamatoval. Bylo od něj pošetilé marnit čas neplodnými úvahami. Upravil si opasek s mečem a vydal se po širokých mramorových schodech dolů na vnitřní nádvoří. Královnin palác sahal téměř až k nebesům. Sestával z několika do sebe včleněných věží. Nacházel se tu víc než tucet nádvoří a terasy obklopovaly věž jako listy květinový stonek. Většina paláce byla postavena z modrobílého mramoru z Jolidského pohoří. V průběhu staletí zapustily hluboko do jeho zdiva kořeny vzrostlé stromy. Zmocnily se věže, jako by to byl jen lidmi vytvořený útes. Po stěnách se pnulo popínavé kapradí a mezi kořeny a na chráněných římsách, kde se nakupila alespoň hrstka humusu, rostly křehké orchideje.

Emerelle přijížděla do Vahan Calydu jen jednou za dvacet osm let. Slavnost světel se konala vždy, když Den prvního stvoření připadl na noc novoluní. Slavila tu společně všechna knížata Albenu a před dávnými věky bývalo zvykem volit této noci krále Albenu. Ale Emerelle vládla už celá staletí a nikoho by ani nenapadlo její právo na trůn zpochybnit. Ucházet se o zvolení na její úkor by bylo beznadějné. Nebyla sice oblíbena všemi, ale knížata dětí Albů byla mezi sebou tak rozhádaná, že nikdo nemohl doufat v zisk většiny. Ovšem kdyby se královně něco stalo… V takovém případě by bylo třeba shodnout se na novém vládci. Pokud měl vrahův chlebodárce spadeno na trůn, byla Slavnost světel ideální příležitostí k atentátu. Jen dnes mohla bezprostředně po smrti vládkyně následovat volba nového krále, protože do Vahan Calydu dorazila všechna knížata nebo sem alespoň poslala své zástupce. Pokud by zákeřný vrah této noci neuspěl, ztrácel další útok smysl. Trvalo by déle než rok svolat shromáždění knížat. Spousta času na spřádání intrik, a snad dokonce i otevřeného mocenského zápolení. Kdyby ovšem došlo během slavnosti k vraždě, byli by všichni zaskočeni. Všichni až na jednoho – toho, kdo královninu smrt naplánoval. Kdyby si počínal dostatečně rozhodně a sebejistě, mohl se během jedné jediné noci zmocnit koruny.

Ollowainovi bylo záhadou, kdo by mohl tak toužit po břemenu moci. U dvora se šířily zvěsti o jakémsi tajném sváru mezi královnou a arkadijským knížetem. Šuškalo se, že smrt jeho otce nebyla nehoda. Královnini špiclové přinesli zprávu, že v knížecí rodině panuje přesvědčení, že to vyhnanec Farodin spáchal z královnina pověření vraždu. To bylo absurdní! Kdo Farodina znal, musel se takovému tvrzení smát. Ollowain přesto raději nechal obzvlášť bedlivě sledovat vlajkovou loď arkadijského knížete Shahondina – Dech moře.

Možná při útocích na Emerelle vůbec nejde o trůn, ale jen o pomstu? V tom případě by byla vendetta během Slavnosti světel dobrou volbou. V podezření by se ocitl ten, kdo se vzápětí chopí moci.

Ollowain se spěšnými kroky ubíral zděným tunelem. Stropními kameny prosvítalo modravé světlo. Válečníkovi se ježily jemné chloupky na krku. Vzduch se chvěl kouzelnou mocí.

V tomto okamžiku byly pronášeny tisíce kouzelných formulí. Každý rod dětí Albů, který zdědil čarodějné schopnosti, provozoval v tuto hodinu magii. Bylo po staletí přetrvávajícím zvykem kouzelníků se dnešní noci vzájemně trumfovat. Ollowain s hrůzou pomyslel na nesčetné možnosti, které se talentovanému mágovi naskýtaly, pokud by se rozhodl spáchat atentát na královnu. Před třemi sty lety zemřel jeho strýc v mučivých bolestech, protože mu zhrzená milenka lusknutím prstů vyčaroval v žaludku hejno krys. Jediné slovo moci mohlo stačit, aby Emerelle uškrtil její vlastní oděv nebo se víno v jejím poháru změnilo v kyselinu. Ollowain neustále královnu přesvědčoval, aby se svěřila do rukou kouzelnice. Potřebovala kolem sebe někoho, jehož jediným úkolem by bylo chránit ji před magickými útoky. Ovšem vládkyně se ukázala být v tomto ohledu nanejvýš neprozíravá. Pravda, sama byla nejvýznamnější kouzelnicí Albenu. S jejími schopnostmi pravděpodobně nikdo nemohl soupeřit. A proto trvala na tom, že se bude chránit sama. Ovšem během Slavnosti rozptýlí její pozornost tisíc jiných věcí a kouzlo dokáže zabít rychlostí myšlenky.

Ještě v poledne se Ollowain s Emerelle přel o tom, že vládkyně potřebuje další ochranu. Královna ovšem pouze chladně poukázala na fakt, že v případě předchozích neúspěšných atentátů také nebyla užita magie. Před třemi dny objevili v polstrovaném sedadle Emerellina trůnu otrávený trn. Jeho jed zabil kobolda právě v okamžiku, kdy vyprašoval polštářování. Jen o pár chvil později se na trůn chystala usednout královna. A pak tady byl mramorový blok, který se zřítil na Magnóliové nádvoří těsně vedle Emerelle. Ukázalo se, že se malta, do které byl zasazen, v žádném případě sama nerozdrolila. Kus terasové zdi byl uvolněn páčidlem. Někdo čekal nahoře, až se královna vydá přes nádvoří.

Ollowain by dal levou ruku za to, kdyby věděl, jaký další úder vrah připravuje. Až dosud si atentátník vždy udržoval od královny odstup. Proto se Ollowain domníval, že příští útok bude veden pomocí luku a šípu. Ale co když se vraha zmocní panika? Emerelle už za několik málo dní odcestuje. Čas se mu krátí. Jak velký je to fanatik? Pokud je odhodlán vyměnit svůj život za život královny, sotva se ho podaří zastavit. Během Slavnosti se budou v Emerellině blízkosti zdržovat stovky hostů. Vrah se může pokusit probodnout královně hrdlo dýkou. Nebo snad přece jen užije magii? Byly oba neúspěšné atentáty pouze součástí lstivého plánu? Je útočník ve skutečnosti kouzelník? V této noci tisíce kouzel by patrně spřádání temné magie zůstalo nepovšimnuto až do chvíle, kdy by se její neblahá moc naplno rozvinula.

Ollowain si vzpomněl na svou matku. Během slavnostní hostiny v Nebeské síni Phylanganu náhle rozmačkala sklenici, kterou držela v ruce, kalich z rudého horského křišťálu. Seděl naproti ní. Bylo mu sedm let. Ještě stále si vzpomínal na krev na matčiných bílých šatech a na její pohled. Na její nádherné zelené oči, plné strachu. A pak si zarazila dlouhý křišťálový střep okem hluboko do mozku. Nikdy se nezjistilo, zda byla očarována, nebo zda ji k tomuto krvavému činu přiměla cizí vůle. Někteří tvrdili, že si tímto strašlivým způsobem vzala život, aby potrestala Landorana, jeho bezcitného otce. Ale Ollowain tomu nikdy nevěřil. Neopustila by ho. Nikdy! Byla zavražděna.

Mistr šermíř zvedl zrak. Z konce dlouhého tunelu k němu dolehl dusot kopyt. Světlo pochodní vrhalo na stěny u vchodu tančící stíny. Kentauři. Čestná stráž už tedy dorazila. Ollowain doufal, že nikdo z nich není opilý. Bylo mu záhadou, proč Emerelle vyvolila právě kentaury, aby ji doprovodili z paláce k dvojveslici. Někdy mu připadalo, že si královna tajně libuje v bytostech, které se ani za mák neobtěžují dvorskou etiketou. Měla ráda i toho neotesaného lidského syna, který před tak dávnými lety přišel přes Shalyn Falah do Albenu. Dvořané ho posměšně nazývali nezlomným Mandredem, v narážce na to, že královnu hned při prvním setkání urazil tím, že se jí neuklonil a neprokázal jí tak patřičnou úctu. Od té doby už uplynulo více než třicet let, ale vzpomínka na Fjordlanďana byla stále živá. Kampak se asi poděl poté, co se s oběma svými elfími přáteli spikl proti královně? Stopa trojice se ztrácela v labyrintu albských stezek.

Ollowain vykročil z tunelu a zahleděl se dolů na rozlehlé Magnóliové nádvoří. Bylo to srdce paláce a dominoval mu Matha Murganleuk, magnóliovník tak starý, že jeho kmen svou mohutností připomínal věž. Vysoko v jeho větvích ležely královniny komnaty. Říkalo se, že Matha Murganleuk obětoval vlastní dřevo, aby Emerelle poskytl útočiště pro hodiny osamění. Nikdo tam za Emerelle nesměl, dokonce ani její komorné a koboldí sloužící. Bylo to jediné místo ve Vahan Calydu, kde mohla být královna sama.

Teď ale Emerelle čekala v Bílém pavilonu, který, vsazený do kořenů, připomínal obrovský, napůl otevřený magnóliový květ. Vládkyni obklopovali koboldi a malé luční víly. Faun s kozlíma nohama jí právě podával spirálovitý picí roh. Emerelle z těžké zlaté nádoby jen krátce usrkla. Pak faunovi něco řekla a vousatý chlapík se dal do hromového smíchu. Kentauři, kteří se shromáždili kousek opodál kolem velké amfory s vínem, zvědavě vzhlédli.

Ollowain tiše zaklel. Přišel pozdě! Všichni už na něj čekají. A kentaury nebylo dobré nechávat čekat. Měli podivuhodnou schopnost vždycky někde sehnat víno. Mistr šermíř se nemohl ubránit podezření, že střízlivost trvající déle než den byla tímto národem mužů-koní považována za ostudnou. S hrůzou si představil, jak je Emerelle eskortována ke své lodi hordou hulákajících, opilých kentaurů. Neměl se opozdit!

Jediným dlouhým krokem zdolal poslední tři schody a skoro šlápl do hromady čerstvých koňských koblížků, která ležela, napůl skryta, mezi kořeny. Další z mnoha důvodů, proč nepovažoval tyhle barbary za hodný přítomnosti u dvora!

Byli ovšem bezpodmínečně loajální. V jejich řadách by se nikdy nemohl nacházet atentátník. Když bojovali, tak vždy otevřeně. Zápas, o němž by se nemohlo vyprávět při pitce, nemělo podle jejich názoru vůbec smysl svádět.

Když Ollowain konečně dorazil do pavilonu, poklekl před královnou: „Prosím o prominutí, že jsem tě nechal čekat, paní.“

Emerelle se usmála. „Znám tě, Ollowaine, a vím, že tě zdržely povinnosti. A nyní povstaň. Dnes nepořádáme dvorský sněm. Není důvod, abys přede mnou dál klečel.“

Očekávala, že jí řekne, co ho zdrželo? Nebo to věděla? Emerelle měla schopnost poodhrnout závoj budoucnosti. Stále znovu a znovu překvapovala dvůr svým věděním. Byla proto tak klidná? Věděla, že se jí dnes v noci nic nestane? Vykonala v tajnosti nějaké přípravy, a nezasvětila do nich dokonce ani jeho, velitele své osobní stráže?

„Postůjme ještě chvíli zde, Ollowaine, a vychutnejme si krásu večera.“ Opřela se o zábradlí pavilonu a pohlédla vzhůru do vršku Matha Murganleuka. Koruna stromu se nad rozlehlým nádvořím klenula jako obrovský baldachýn. Listy ševelily ve větru. V širokých spirálách se k zemi tu a tam snášely osamělé listy.

Kolem Emerelle prošla staletí, aniž by na ní zanechala zjevné stopy. Patřila k těm nemnohým, kterým ještě bylo dáno spatřit Alby. A přesto působila skoro dětsky. Měla útlou postavu; Ollowain ji převyšoval víc než o hlavu. Na nahá, mléčně bílá ramena jí ve vlnách spadaly tmavě plavé vlasy. Pro dnešní noc si oblékla Šaty očí. Byly zářivě rudé, posázené vzorem ze žlutých kruhů a černých bodů. Museli jste se ke královně hodně přiblížit, abyste si všimli, co je to za oděv. Byl živý! Na prostém zeleném rouchu seděly tisíce motýlů. S rozepjatými křídly pokrývali vládkyni, jako by ji chtěli ochránit před příliš zvědavými pohledy. Když se pohybovali, jako by se po šatech přelévaly vlny. A na každém křídle se skvělo velké žlutočerné oko.

Náhle se Emerelle otočila k Ollowainovi. Motýlí křídla tiše zaševelila. Královna podávala šermíři zlatý roh. „Napij se, můj ochránce. Musíš mít žízeň.“

Copak se zase potí? Královna by na jeho hanbu přece nikdy otevřeně nepoukázala. Ale neskrýval se v jejích slovech osten? Přijal roh.

Emerelle vypadala zamyšleně. Melancholicky se usmívala a její jasně hnědé oči jako by se upínaly přes Ollowaina kamsi do dálky. Šermíř se uvolnil. Královniny myšlenky se zjevně toulaly daleko. Zhluboka se napil. Bylo to báječně chladivé jablečné víno. Čerstvé a sladké, z plodů pozdního léta.

„Vyprázdni roh až na dno,“ pronesla Emerelle tiše. „Čeká nás dlouhá noc.“ Královna opět pohlédla vzhůru do koruny starého magnóliovníku.

Loučí se, pomyslel si Ollowain stísněně. Jako by už nikdy neměla Matha Murganleuka spatřit.

Jeho pohled sklouzl po stěnách porostlých popínavými rostlinami. Z tmavého koberce rostlin vyrážela jako skalní výčnělky bílá arkýřová okna. Svítilo se jen v několika z nich. Emerelle se tentokrát vydala do Vahan Calydu jen s malou družinou. Mistr Alvias, Obilee i mnozí další zůstali doma. Většina paláce ve Vahan Calydu zela prázdnotou. Tak jako téměř vždy, neboť mezi slavnostmi tu pobývalo a na palác dohlíželo jen pár sloužících. Příliš málo, než aby dokázali vzdorovat bujné divokosti Lesního moře. Jistým způsobem byl stav paláce zrcadlem Emerelliny vlády. Ponechávala potomkům Albů téměř naprostou svobodu. Jen zřídka zasahovala do záležitostí elfích klanů, krvavých svárů kentaurů nebo nechvalně proslulých obchodů faunů. Nechávala je na pokoji, pokud nepřekračovali jisté hranice. Pakliže tak ale učinili, reagovala s veškerou tvrdostí. Jako tehdy, když poslala do vyhnanství Noroelle, která jí byla blízká jako vlastní dcera.

Někteří pozorovatelé by označili palác za rozvalinu. Ale v Ollowainových očích měl neodolatelné kouzlo. Bující zeleň byla zastřihována pouze tam, kde její úponky ohrožovaly základy budovy. Během staletí tak vznikl obraz divoké krásy, jaký by nedokázal vytvořit žádný stavitel ani zahradník.

Emerelle si tiše povzdechla. Pak se znovu obrátila k Ollowainovi. Při každém jejím pohybu se na Šatech tisíce očí rozkmitaly třpytivé vlny. Vzápětí se opět utišily a Ollowain měl pocit, jako by se na něj upínaly velké křídlaté oči. „Je čas jít.“

„Nechal jsem připravit malou plachetnici, paní. Nemusíš na tu Slavnost. Není moudré tam jít. Nemůžu tě v davu dostatečně chránit.“

„Před svým osudem nemůžeme utéct, Ollowaine. Drží se nám v patách jako stín. Dostihne nás, ať uděláme cokoli.“ Pokynula kentaurům a nevázaný hluk jejich hodokvasu utichl. Kromě Orimeda, jejich vůdce, mezi nimi nebyl jediný slavný válečník. Až dosud Ollowain považoval volbu čestné stráže za královnin rozmar. Nyní ale vytušil, že se za ní skrývá určitý záměr.

„Měla bys mi říct, co očekáváš, že se tuto noc stane, paní,“ zašeptal. „Mohl bych tě lépe chránit.“

„Nevím to, závoj budoucnosti se nechce nadzvednout. Do mé magie se mísí jakási cizí moc. Dokáže narušit Zrcadlové kouzlo. A její zásahy mění vzdálenou budoucnost téměř co hodinu. Nemám tušení, co nás v přístavu čeká, šermíři. Ale jedno je jisté: Této noci nastane krveprolití. O budoucnosti Albenu rozhodne meč.“ Zorničky se jí rozšířily. Hleděla skrze něj kamsi do dálky, jako by mohla už v tuto chvíli vidět blížící se neštěstí.

Kentauři přinesli k pavilonu Emerellina nosítka. Byla zhotovena teprve dnes v poledne. Sloužící je pokryli květinami, k nimž se dokonce i teď, na prahu noci, slétali kolibříci. Ollowain si zvláštní dopravní prostředek skepticky prohlížel. Za základ použili malou loďku, jeden z oněch širokých člunů s plochým dnem, jaký používali rybáři v mangrovách. Pokud dokázal šermíř rozeznat, jedinou změnou na něm bylo několik děr vyvrtaných do trupu, jimiž byly prostrčeny nosné tyče. Královna chtěla volbou těchto nosítek vyjádřit spřízněnost s obyvateli Vahan Calydu.

Emerelle přestoupila dlouhým krokem ze zvýšeného pavilonu do nosítek a Ollowain ji následoval. Královna se opřela o příčnou tyč, která byla nenápadně připevněna ke stěžni. Při každém jejím pohybu se ozývalo tiché ševelení motýlích křídel. Někdy se zvedaly skupinky motýlů a kroužily kolem vládkyně, aniž by se ovšem vzdálily dál než na délku paže.

Otvory v trupu bylo protaženo šest polstrovaných nosných tyčí. Kentauři se jich na Orimedův povel chopili a zvedli si nosítka na ramena. Ollowain se musel přidržet stěžně, aby při tom pohybu neztratil půdu pod nohama.

Zpod veslařských lavic se vynořilo hejno Holdů. Malé, zelenohnědé postavičky nesahaly Ollowainovi ani ke kolenům. Byli vzdálenými příbuznými koboldů a žili v mangrovách Lesního moře. Jejich hlavy vypadaly ve srovnání s malými, šlachovitými těly příliš velké. Na sobě měli jen kožené bederní zástěrky a pestrobarevné čelenky.

„Jdeme, jdeme, honem, vy pijavice! Služte královně!“ spílal kentaurům šedovlasý Hold s čelenkou protkávanou zlatem. Jako jediný měl za pasem nůž. Pak zablýskal žlutýma očima po šermíři. „Smím Vaší nejvznešenější jasnosti nabídnout něco k pití?“ zeptal se s falešnou přívětivostí. Jeho široký úšklebek se vůbec nehodil k podlézavému tónu jeho řeči.

Ollowain si otřel z čela pot.

„Představila jsem ti už Gondorana, svého loďmistra?“ zeptala se Emerelle jakoby mimochodem. „To on přišel s nápadem přestavět člun na nosítka.“

„Velmi originální,“ odvětil šermíř stroze. „Možná by ale přece jen bylo lepší vydat se do přístavu na koních.“

Gondoran si Ollowaina rozzlobeně změřil. Současně vypadal překvapeně. Tedy alespoň na okamžik. Nejspíš ho návrh použít koně vyvedl z rovnováhy.

„Ne!“ řekla Emerelle tiše, ale tónem, z něhož zřetelně vysvítalo, že už o tomto svém rozhodnutí nehodlá dál diskutovat.

Vůdce Holdů se vítězoslavně ušklíbl. Pak svým mužům rozkázal schýlit špici stěžně, aby mohla být nosítka přenesena dlouhým tunelem dolů k přístavním hrázím.

„Pochodem v chod!“ rozkázal kníže kentaurů. Kráčel přímo vedle nich na úrovni stěžně. Ollowain viděl, jak mu nosítka tlačí svou vahou na ramena. Orimedes k němu na okamžik natočil hlavu. Měl široký nos, který už zjevně utržil nejednu ránu. Levým obočím se mu táhla bílá jizva, tvář rámoval plavý, nepěstěný plnovous, na bradě potřísněný vínem. Kolem nahé hrudi měl připevněný široký, zlatem pobitý popruh s mečem a kolem levého nadloktí omotán pruh kůže s dýkou. Všichni kentauři páchli vínem, potem a koňskými žíněmi.

Kolona se dala pomalu do pohybu. Z jednoho z vedlejších nádvoří dorazil jezdecký oddíl a přidružil se k nim. Tvořili jej mladí elfové jako ze škatulky; jejich koně vedli za uzdy faunové. Ollowain znal většinu z nich jen zběžně. Byli palácovými hosty a nebylo možné se jich zbavit.

Tunel se rozléhal dusotem kopyt. Vzduch tu byl zatuchlý, prosycený pachem tlejících rostlin a starého kamení. Na některých místech vyrážela ze stěn zářivá, zelenkavá plíseň. Před kopyty jízdní kolony hledaly útočiště v otvorech ve zdi malé ještěrky.

Když tunel konečně nechali za zády, uvítalo je volání mušlových rohů, rozléhající se ze všech městských věží. Ulice byla plná jásajících dětí Albů, jen těsně před královninými nosítky se zástupem rozevírala ulička. Na ramenou faunů s kozlíma nohama a rozcuchanými vousy seděly koboldí děti, které by se jinak mezi tou spoustou dusajících nohou ztratily. Na konci ulice Ollowain dokonce spatřil ledového obra. Zjevně trpěl vedrem, protože se ovíval vějířem velkým jako námořní plachta. Mezi rozbitými sloupy jakési rozpadávající se věže postávaly tři oready, horské nymfy, které jinak opouštěly Jolidy jen zřídka. Na hladině velké kašny tančily jako na parketu překrásné víly apsarasy. Byly poněkud bujnějších tvarů než elfí ženy. Nahá těla měly pomalována bandagem; po kůži se jim jako hadi vinuly glyfy. Říkalo se, že si s jejich pomocí píší na tělo svá nejtajnější přání a kdo dokáže jejich arkánské písmo rozluštit, tomu zůstanou věrné, dokud odcházející a hledající navždy nerozdělí pouť do měsíčního světla.

Ze sevřeného šiku zvědavců se vynořila koboldí kapela. Všichni její členové měli na čapkách bílé lotosové květy, což se vzhledem k vrtošivosti malého národa téměř rovnalo uniformě. Po několik taktů se trubky, bubny, chrastítka a triangly poslušně řídily pokyny kapelníka, když tu mu náhle začaly divoce bujet vousy a on se do nich zapletl svou kapelnickou holí. Zatímco se kobold s klením řítil k zemi a melodie kapely se měnila v rozladěné skřípání, Ollowain sledoval dva lutiny, jak mizí mezi nohama dvou obrovitých minotaurů. Toto koboldí plémě s hlavou připomínající lišku bylo pověstné tím, že si nedá ujít žádný drsný žert a své mimořádné kouzelné schopnosti užívá jen k tomu, aby tropilo neplechu. Šermíř ustaraně pohlédl na královnu. Holdové právě znovu vztyčovali vrchol stěžně a rozvíjeli elfí prapor, zlatého oře na zeleném pozadí. Jak si kentaurové razili cestu zástupem zvědavců, nosítka se kymácela jako loď na vlnách.

Ollowain se držel těsně u své paní. Pohledem neklidně těkal po shromážděném davu i terasách paláců, které míjeli. V nosítkách se vznášeli vysoko nad hlavami všech přihlížejících. Bylo to jako noční můra! Vládkyně skýtala vrahovi, který tady někde venku číhal, jen těžko minutelný cíl.

Ollowain se znovu pokusil vcítit do mysli zákeřného vraha. Jak by to udělal, kdyby chtěl Emerelle zabít? O tom, že královna použije nosítka, nemohl atentátník předem nic tušit. Sám Ollowain se o tom dozvěděl teprve odpoledne. Emerelliny plány byly delší dobu známy jen Holdům, kteří člun připravovali. Bylo možné, že jeden z nich prozradil tajemství?

Ollowain zaťal pěsti v bezmocném hněvu. Bylo to beznadějné. Atentátník bude vždy o krok před ním. Mohl jen reagovat, zatímco vrahovi se naskýtaly tisíce možností.

Z nočního nebe se snesl roj malých lučních víl. Sotva větší než vážky kroužily kolem královny a poprašovaly jí vlasy voňavým pylem. Z Šatů tisíce očí se oddělily stovky motýlů a vznesly se do vzduchu, aby se s vílami daly do zářivého, barevného reje. Emerelle se smála a kynula davům.

Z teras paláců se snášely okvětní lístky. Vzduchem se nesly libé vůně. Všude vlály hedvábné prapory a na vysokých palácových věžích začínali elfí kouzelníci provádět svá kouzla. Krystaly měnily světlo ve třpytivou duhu. K nebi vystřelovaly zlaté fontány a rozevíraly se do pestrobarevných květů. Dokonce i prosté domy, které nemohly nabídnout žádné kouzelníky, zářily zlatavým světlem. Jejich obyvatelé vystavili v oknech stovky hořících olejových lamp, aby se také zapojili do noci světel.

K Ollowainovu sluchu se donesl hřejivý zvuk rákosových fléten. Na okamžik se mu otevřel pohled do úzké uličky, v níž tančili minotauři. Na rohy si přivázali kadidelnice a svíjeli se v extázi zvuků. Za nimi se táhly pruhy bílomodrého kouře.

Vtom Ollowain koutkem oka spatřil, že se na královnu řítí něco podlouhlého. Srazil Emerelle stranou. Střela s tupým zaduněním narazila do prsního pancíře, skrytého pod jeho kabátcem. Ozvaly se vylekané výkřiky.

Královna okamžitě vyskočila zpátky na nohy a pokynula davu. „Jsi příliš nervózní, Ollowaine,“ zašeptala a ukázala na oloupanou větev, ležící před nimi na dně nosítek. Do světlého dřeva byly vypáleny černé runy. Ženské jméno?

Za jejich zády vyšplhali dva Holdové na hladký stěžeň a zvědavě nakukovali královně přes rameno. Jeden z nich měl vlasy spletené do copánků, lesknoucích se mastnotou. Drze se na šermíře zašklebil a začal prozpěvovat: „Náš Ollowain si, panečku, ze strachu podělal nožičku.“

Emerelle posměváčka přísným gestem umlčela. Pak se pátravě zahleděla na shromážděné zástupy. Po chvíli ukázala na kentaurku s nakrátko ostříhanými černými vlasy. Žena-kůň se vztyčila na zadní běhy a divokým pokřikem se snažila upoutat pozornost královny.

Ta se sklonila pro větévku, přejela si jí po rtech a vtiskla na světlé dřevo polibek. Potom ji širokým obloukem hodila kentaurce. „Amulet,“ vysvětlila. „Kentaurové věří, že když u sebe jejich ženy budou mít větévku z vrbového dřeva, které jsem se dotkla, počnou během nejbližší noci lásky syna.“

Ollowain královnina slova téměř nevnímal. Tupý zvuk, téměř se ztrácející v hluku slavnosti, ho přiměl, aby se prudce otočil. Hold, který si z něj ještě před pár vteřinami dělal legraci, byl teď přibit šípem ke stěžni. Střela se ještě chvěla pod vlivem síly, s jakou se zavrtala do dřeva. Po hrudi mrtvého stékala tmavá krev a hromadila se u opasku, přidržujícího bederní zástěrku. Šíp, který posměváčka zabil, byl černý, s letkami z tmavě šedého, bílými pruhy posetého peří.

Ollowain si přitáhl Emerelle těsně k sobě. Podle toho, jak šíp vězel ve stěžni, usoudil, že musel být vystřelen z vyvýšené pozice jedné z okolních lodí. To, že se královna sehnula pro vrbovou větévku, jí pravděpodobně zachránilo život.

„Nosítka dolů!“ nařídil Ollowain vůdci kentaurů.

Orimedes se na něj překvapeně podíval. „Tady, uprostřed davu? Zbláznil ses?“

Emerelle se snažila vymanit z válečníkova sevření. Motýli na jejích šatech prudce vzlétli, aby nebyli rozmačkáni tlakem těl. Vytvořili kolem vládkyně husté mračno. To zákeřnému střelci znesnadní míření! Od chvíle, kdy střela Holda zasáhla, uběhlo jen několik vteřin. Ale zkušený lukostřelec byl schopen vyslat do vzduchu tři šípy dřív, než první zasáhne cíl.

Jako v odpověď na Ollowainovy úvahy se těsně vedle něj zabodl do veslařské lavice další šíp. Střela minula cíl sotva o šířku dlaně. Za to, že se lukostřelec netrefil, mohli vděčit jen motýlům. Vznášeli se teď kolem královny po stovkách.

„Paní, pokud budeš trvat na tom, že zůstaneš v nosítkách, zemřeš,“ řekl Ollowain klidně. Teď, když mohl konečně jednat, jeho napětí zmizelo.

„Polib ji!“ zahulákal z davu někdo, kdo si velmi špatně vyložil Ollowainovy pohnutky.

Šermíř začal královnu postrkovat k zábradlí. Tam ji sevřel v pase a seskočil dolů. O tváře se mu otřela motýlí křídla. Skoro nic neviděl.

„Sleduj stěžně!“ zavolal na knížete kentaurů. „Někdo nás odtamtud ostřeluje!“ Potom vtáhl Emerelle pod trup člunu. Tady byli v bezpečí. Kolem nich mezitím nastal povyk. První zvědavci si patrně všimli mrtvého Holda.

„Musíme utajit, co se stalo.“ Emerelle se vymanila z Ollowainova sevření. „Jestli teď vypukne panika, mohou být stovky elfů ušlapány.“

„Nesmíš se ukazovat!“ naléhal šermíř. „Zatím jsi měla štěstí, paní. Ale další střela by tě už mohla zabít. Nesmíme dát vrahovi třetí šanci. Musíš zpátky do paláce!“

„Proč si myslíš, že mě chce zabít muž?“

„Muž nebo žena, to je teď jedno. Jediné, co se počítaje tvé bezpečí, paní! Musíš zpátky do paláce!“ Ollowain dobře věděl, proč nechce rozebírat možnost, že by mohla střílet i žena. Neměl Silwynu do ničeho zasvěcovat!

„Řekni elfům z naší družiny, ať seskočí z koní, a postarej se, aby toho nebožáka sundali ze stěžně,“ zavolal Ollowain na knížete kentaurů.

Emerelle vystoupila z úkrytu pod člunem.

Mistr šermíř k ní okamžitě přiskočil. „Paní, prosím…“ Zprvu si nevšiml, že se těsně vedle královny zablýskla ocel. Čepel! Prudce odstrčil mladou elfku a teprve pak si všiml, že se nechal ošálit vyleštěnou sponou na jejím opasku. Emerelle mu položila ruku na rameno a stáhla ho zpátky.

„Nezapomeň, že i já jsem kdysi byla válečnicí,“ řekla. „V samém středu dětí Albů mě nebude lukostřelec schopen zasáhnout.“

„A jestli existuje další vrah? Jak tě tady mám bránit před čepelí?“

Emerellina odpověď zanikla v nadšeném jásotu. Houf koboldů objevil královnu a prodíral se k ní. Motýli uprchli ze Šatů očí a roztančili se ve vzduchu vysoko nad královnou. Vzápětí se Emerelle ocitla zaklíněna mezi zpocenými těly. Cestu zástupem si razil nějaký lamassu, obrovský, okřídlený býk z dalekého Šurabádu, a snažil se svým hromovým hlasem překřičet hluk, aby Emerelle zatáhl do filozofické diskuse o pomíjivosti věcí.

Ollowainovi se konečně podařilo rozmístit mladé elfí družiníky do kruhu kolem královny. Tlak davu znenadání trochu povolil. Během toho kratičkého okamžiku se s vládkyní odehrála podivná proměna. Vypadala náhle zranitelně jako dítě.

Povyk kolem opadl. Vytvořila se ulička. Rybáři, kupci i mudrci stanuli v němém úžasu. Vypadalo to, že se bojí na tu křehkou postavu příliš tlačit.

Postupovali teď vpřed snadněji. Královna se stále znovu zastavovala, aby si s přítomnými přes špalír stráží potřásla rukou nebo s nimi prohodila několik slov. Procházeli parkem, kde kouzelníci roztančili ve vzduchu figury, vytvořené z okvětních lístků.

Ollowain nevěnoval překrásnému kouzlu pozornost. Podezíravě si prohlížel rozložité stromy a pátral po dalším ukrytém střelci. Cesta nahoru k přístavu se mu bolestně vlekla. Zato Emerelle se nezatěžovala starostmi. Užívala si oslavný jásot zástupů a zářila půvabem, kterému nedokázali odolat dokonce ani zasmušilí minotaurové, ačkoliv byli široko daleko proslulí svou mrzoutskou nábožností, která nestrpěla ani úsměv, natož hlasitý jásot.

Vládkyně bez nesnází dospěla až k přístavnímu molu, k němuž byl lany připoután Měsíční stín. Dokonce i Ollowain, který trávil s Emerelle více času než kdokoli jiný z její družiny, podlehl auře, kterou královna vyzařovala. Bylo to kouzlo? Nebo to byla skutečná tvář vládkyně, která náhle vysvitla na povrch? Nedokázal na to odpovědět.

Když královna vstoupila na palubu, uvítal ji špalír stráží. Na hlavní palubě stála podél slavnostní tabule shromážděna nejvýznamnější knížata Albenu. Žádné místo nezůstalo prázdné. Ollowain si pozorně prohlížel hrdé tváře. Většina knížat byli elfové. Zastupovali obyvatele moří a nížin, vzdálených ostrovů i ledových plání Sněžné marky.

Když Emerelle vkročila na palubu, všichni se jí uklonili, dokonce i Shahondin z Arkádie. Někteří šlechtici se ironicky usmívali, jako by starodávnému projevu úcty chtěli poněkud ubrat na patosu. Ale nikdo se neodvážil Emerelle poklonu odepřít a otevřeně ji tak provokovat.

Na Emerellino roucho se opět snesli motýli. Předchozí prodírání zástupem královně nijak neubralo na jejím majestátním zjevu. Odměřenými kroky se vydala na záď, kde na ni všichni hosté mohli dobře vidět.

K Ollowainovi přistoupila mladá elfka. Yilvina. Šermíř ji jmenoval velitelkou elfí gardy na Měsíčním stínu. „Je všechno v pořádku?“ zeptala se tiše.

„Ne,“ zabručel mistr šermíř. „Vypadá to tak? Jaká opatření jsi přijala k zajištění královniny bezpečnosti?“

„Na palubě máme ve zbrani dvaasedmdesát válečníků. Strážní koše jsou osazeny kušostřelci. Na zádi jsou rozmístěni moji nejspolehlivější bojovníci. Všichni jsou vybaveni věžovými štíty, jak jsi rozkázal. A kdyby došlo k nejhoršímu, máme připraveny tři různé únikové cesty.“

Ollowain se trochu uvolnil. Bojoval po Yilvinině boku už v mnoha bitvách. Zachovala si chladnou hlavu dokonce i během masakru v Aniscanu, když je obklíčila přesila barbarů. Šermíř pohledem zkontroloval rozmístění stráží a spokojeně přikývl. Válečníci na zádi byli navlečeni do starodávné zbroje s prsními krunýři z leštěného bronzu. Ze stříbrných přílbic jim vlály nádherné chocholy. V rukou svírali velké oválné štíty, zdobené překrásnými výjevy. Bezelstnému pozorovateli nemohli připadat nebezpeční – jako by spíš byli součástí velkolepých kulis slavnosti, která byla tak stará jako elfové sami. A přesto se mohly jejich štíty během zlomku vteřiny proměnit v dřevěný val, rozprostírající se mezi královnou a nepřáteli.

„Dobrá práce, Yilvino. Ale pošli někoho nahoru do čelního strážního koše. Ať vyřídí kušostřelcům, aby nespouštěli oči z Dechu moře. Možná se na některém z jeho stěžňů ukrývá vrah.“

„Postarám se o to osobně.“ Elfka se otočila na podpatku a odspěchala na přední palubu.

Emerelle mezitím už zahájila slavnostní proslov, v němž oznamovala svůj úmysl abdikovat. Stála u zábradlí na vyvýšené záďové palubě a shlížela na knížata.

„…uplynul dlouhý měsíční cyklus a břemeno moci tíživě doléhá na má ramena.“ Královně se dařilo přednášet starodávné obraty tak, že z jejích úst zněly upřímně. Ale Ollowain dobře věděl, že by se vlády nikdy nevzdala. Vydal se k rampě vedoucí na zadní palubu. Bude lepší zůstat Emerelle po boku, dokud tato noc neskončí.

„Pohleďte, předstoupila jsem před vás bez koruny. Nyní mi řekněte: Kdo z vašeho středu ponese v budoucnu tíhu vlády?“

Na okamžik zavládlo ticho. Pak vystoupil vpřed Hallandan, kníže z Reilimee, bílého města u moře. „Jsem pro Emerelle, nechť ona nese labutí čelenku. Spojují se v ní moudrost a dobrota. Nechť nám vládne i nadále.“

Prudký závan větru rozevlál knížecí prapory podél zábradlí. Emerelle otevřela ústa… a náhle jako by ztratila orientaci.

Ollowain rychle vyběhl schody na záď. Ale královna se už vzpamatovala. „Knížata Albenu. Copak mezi vámi není nikdo, kdo by ode mne mohl převzít břemeno zodpovědnosti?“

Mistr šermíř se zadíval na Shahondina, ale arkadijský vládce mlčel.

„Pokud tedy nikdo z vás netouží po trůnu, přísahejte mi nyní věrnost,“ pokračovala Emerelle. „Titul je jen slovo. Koruna jen pouhá cetka. Vy jste ale tělem a krví mé vlády. Bez vás není království.“

Knížata teď začala jednotlivě předstupovat před Emerelle, poklekávala a skládala jí přísahu věrnosti. Ollowain stál za svou paní. Přál si, aby mohl knížatům číst myšlenky. Jejich tváře připomínaly masky. Nehnul se v nich ani sval. Většina určitě byla Emerelle upřímně oddaná. Ale přinejmenším jeden z přítomných jí usiloval o život. Že by Alathaia, kněžna Langollionu, která se už dlouho s Emerelle svářila, protože se údajně upsala temné magii a příliš toužila po skrytých pokladech na Albí hoře? Nebo snad tichý Eleborn, bělovlasý vodník, pán Říše pod vlnami? Či to byl snad přece jen Shahondin? Nebo nakonec někdo úplně bezvýznamný, kdo choval ke královně nenávist a spřádal pomstu? Ollowain toužil, aby tato noc konečně skončila!

Na záďovou palubu vystoupala mladá elfka v zářivě bílém rouchu. Na modrém sametovém polštáři nesla korunu Albenu. Byla zhotovena z bílého zlata a stovek diamantů a vypadala jako labuť, právě se odrážející z jezerní hladiny do vzduchu. Stylizovaná hlava byla protažena daleko dopředu, zatímco křídla se kroutila vzad a vytvářela širokou čelenku.

Emerella uchopila korunu. Na kratičkou chvíli podržela drahocenný skvost vysoko nad hlavou, takže jej každý na palubě mohl zřetelně vidět. Pak si korunu nasadila. Zavládl okamžik slavnostního ticha.

„Přijměte místo u mé tabule, urozená knížata, a buďte této noci zázraků mými hosty.“ Jako na tajné znamení vystřelily ze všech knížecích věží k černému nebi opalizující fontány světla. Na molech i na lodích vypukl hromový jásot. Alben měl opět královnu.

Emerelle usedla na trůn. Vypadala velmi vyčerpaně. Mistr šermíř viděl, že se jí třese pravá ruka. Přistoupil ke stolci a lehce se uklonil. „Není ti nic, paní?“

„Albské stezky,“ zašeptala Emerelle. „Něco po nich sáhlo. Neviditelná síť mezi světy se zachvěla. Někdo použil moc albského kamene, aby utkal nová vlákna.“

„Máme v podpalubí veslaře v plném počtu a síle, paní. Stačí slovo a přetneme lana.“ Ollowain ukázal ke dvěma věžím, střežícím vjezd do přístavu. „Za necelou půlhodinu budeme na otevřeném moři – pokud si to přeješ.“

Emerelle unaveně zavrtěla hlavou. „Jsem královna. Nemohu prostě utéct. A už vůbec ne, když ani nevím, před čím vlastně utíkám. Je mým úkolem chránit národy Albenu. Ale je dobré vědět, že je Měsíční stín okamžitě připraven k vyplutí.“ Pokynula mladé elfce, která jí předtím přinesla korunu. Dívka stála u zábradlí nad hlavní palubou a vypadala poněkud ztraceně. „Dělej mi společnost, maličká. Jak se jmenuješ?“

„Sansella, královno.“

„A kdo tě pověřil tímto úkolem?“

Elfka ukázala na hosty, kteří se usadili u tabule. „Hallandan, kníže z Reilimee, můj otec,“ pronesla hrdě.

„Vzpomínám si, že jsem tě viděla jako malé dítě. A znám tě z dřívějška, z tvých předchozích životů. Byla jsi vždy velmi statečná, Sansello. Ve tvé hrudi bije srdce hrdinky.“

Dívka zrudla. Pozvedla zrak ke královně, otevřela ústa, ale pak zaváhala.

„Na co se chceš zeptat?“

„Můžeš mi vyprávět, jaká jsem kdysi bývala?“

Emerelle se na ni pronikavě zahleděla. „Víš, že je to nebezpečné! Když ti řeknu, kým jsi byla, může se stát, že se závoj, halící tvé minulé životy, roztrhne a v jediné vteřině se ti vrátí všechny vzpomínky. A nebudou jen příjemné.“

Sansella vypadala sklíčeně. „To říká i můj otec.“

„Jednu věc ti ale, myslím, mohu prozradit. Během trolích válek jsi mi jednou téměř zachránila život. Ollowain, můj mistr šermíř, tě tehdy na poslední chvíli předešel. Je velmi zběhlý v zachraňování mého života.“ Emerelle se zamyšleně usmála. „Velmi zběhlý.“

Ollowain si dívku pozorně prohlížel. Sansella? To jméno mu nic neříkalo. Ale tvář mu připadala povědomá. Vzpomněl si na mladou válečnici, která se při posledním útoku trolů na Shalyn Falah zřítila do propasti. Zrodila se snad znovu v tomto děvčeti? Ještě stále nezapomněl na smrtelnou hrůzu v jejích očích, když na mostě ztratila rovnováhu. Znovu se rodit bez vzpomínek bylo velmi prospěšné!

„Paní!“ Shahondin povstal od slavnostní tabule. „Připravil jsem pro pobavení nás všech speciální dar. Přijmeš ho, Emerelle?“

„Kdybys byl na mém místě, přijal bys ho?“

Arkadijský kníže ohrnul rty. „Dnešní večer by byl o jednu nezapomenutelnou vzpomínku chudší, kdybys ho odmítla.“

Ollowainova ruka sjela k jílci meče. Co to má znamenat? Bezděčně sklouzl pohledem ke stěžňům Dechu moře.

„Všichni zde znají mou zvědavost,“ pronesla Emerelle nezávazným konverzačním tónem. „Tak mě tedy překvap!“

Mistr šermíř obdivoval královninu statečnost. Věděla o hrozícím nebezpečí, a přesto přijímala ošklivou hru s dobrotivým výrazem. Kdyby Shahondinův dar odmítla, dala by všem přítomným najevo, že má z knížete Arkádie strach. To by bylo znamení pro všechny nespokojence! A třeba to opravdu byl jen dar. Gesta tohoto typu nebyla neobvyklá.

„Dole na molu čeká má vnučka, Lyndwyna,“ řekl Shahondin. V hlase se mu vznášela lehká výčitka. „Tvé stráže jí nedovolily vstoupit na loď. Přes své mládí dosáhla v umění magie neobyčejného mistrovství. Nikdo v Arkádii se s ní nemůže měřit.“

„Mají být tvá slova důkazem talentu tvé vnučky, nebo neschopnosti kouzelníků tvého klanu?“ ozval se Hallandan z Reilimee a sklidil souhlasný smích.

Shahondin lehce zbledl, snažil se ale nedat svůj hněv najevo. „To posuďte sami, až uvidíte, co Lyndwyna dokáže.“

Emerelle dala znamení Yilvině, postávající vedle stráží u vstupní rampy. Na palubu byla přivedena elfka, oděná do černé a stříbrné. Na ramena jí splývaly vlnité černé vlasy. Bledou kůži měla pomalovanou bandagem. Paže jí zdobili tmaví hadi a na čele se skvěla hlava kobry. Vysoké lícní kosti ještě zdůrazňovaly její úzký obličej. Měla mírné zelené oči, poseté zlatými skvrnkami. Úzké rty naznačovaly cílevědomou zarputilost. Jaké oběti asi musela tato mladá žena přinést, aby byla už v tak mladém věku považována za mistryni magických umění, přemítal Ollowain. Je mu snad v něčem podobná? Vzpomněl si na cenu, kterou musel zaplatit, aby se stal mistrem šermířem Albenu.

Lyndwyna se s dokonalou ladností uklonila královně. „Děkuji ti, paní. Svolení, abych před tvýma očima podala důkaz svého umění, je pro mne velkou poctou.“

„Poděkuj mi, až budeš mít své představení úspěšně za sebou, Lyndwyno. Znala jsem ty nejlepší kouzelníky celé jedné epochy a nepošpiním jejich památku tím, že ti budu aplaudovat, když mne tvé umění nepřesvědčí.“

Ollowainova ruka ještě stále spočívala na rukojeti meče. Nebyl si jist, zda Shahondin přece jen nevyslal vnučku s nějakými tajnými úmysly.

Na Lyndwynu královnina odmítavá slova příliš nezapůsobila. Zahájila své dílo se sebejistotou, hraničící až s arogancí. Zašeptala slovo moci a vzápětí se před ní rozzářila mihotavá jiskra, sotva větší než světluška. Rychlé gesto a světelný bod začal tančit. Na pozadí tmavého nočního nebe vykresloval obrysy ptáka. Vířil rychleji a rychleji a zdůrazňoval jednotlivé kontury, takže obraz působil čím dál plastičtěji. Zakrátko bylo hotové peří; následoval dlouhý, protáhlý zobák. Pták se nadouval, až byl velký jako kůň. Rozpínal křídla, jako by chtěl vyzkoušet jejich sílu. A vířící světelný bod stále přidával živoucímu obrazu další rysy. Tu zdůraznil oranžové tónování zářivého peří, pak zase přidal světlou tečku k tmavě rudým očím. Náhle začal z plamenné postavy vycházet žár. Z řad knížat se ozvalo obdivné šeptání.

Lyndwyna nechala ptáka pánovitým gestem vystoupat vysoko k nebi, aby Emerelliny hosty uchránila před jeho ohněm.

Ollowain zaklonil hlavu. Kouzelný výjev se ještě jednou změnil. Už to nebyl pouhý obraz; zdálo se, že procitl k životu a vzpírá se vůli mladé kouzelnice. Mistr šermíř nikdy předtím nezažil, aby z pouhé jiskry světla vzniklo něco živého. Mistrovské kouzlo ho očarovalo a na okamžik zapomněl na své obavy o Emerelle.

„Ven na moře s tebou!“ rozkázala Lyndwyna.

Ohnivák vydal pronikavý výkřik. Pak se rozlétl k přístavním věžím. Také ony byly této noci ponořeny do sinavě modrobílého čarovného světla. Ollowainovi připomínaly dva osamělé strážce na pokraji temnoty. Za věžemi nebylo vidět dokonce ani hvězdy. Jejich světlo pohltila mračna.

Sotva nechal pták přístavní strážce za zády, zmizel.

Lyndwyna vypadala překvapeně. Udělala váhavé gesto a upřeně zírala do temnoty. Jeden z knížat zatleskal, pak se přidal druhý a vzápětí třetí. Většina ale hleděla k vjezdu do přístavu. Jako by všichni ještě na něco čekali. To přece nemohl být konec Lyndwynina vystoupení!

A opravdu – těsně nad hladinou se rozzářily malé světelné body. Nejprve jednotlivě, pak se jich během několika okamžiků vyrojily celé tucty. A potom se první zářivé body vznesly strmým obloukem k nebi. Některé se přitom rozlomily a zřítily zpátky do moře. Většina ale stoupala výš a výš.

Byla to neobyčejná podívaná. Kde předtím zapůsobil pták jako jedinečná, dokonalá figura, dělalo teď mohutný dojem množství. Když první ze světelných bodů překročil zenit své letové dráhy a pak se, pomalu nabíraje na velikosti, řítil na přístav, šermíř si konečně uvědomil, čeho je svědkem. Ohnivé koule! Ve tmě za přístavními věžemi musí být flotila! A začíná ostřelovat Vahan Calyd.

Jedna z ohnivých koulí zasyčela a rozprskla se mezi stěžni Tanečníka na vlnách, vlajkové lodi Hallandana z Reilimee. Podkasané plachty okamžitě vzplály. Jeden ze stěžňů se naklonil na stranu a zpřetrhal lanoví. Další koule se roztříštila na blízkém molu.

„Stráže, ke mně!“ rozkázal Ollowain, ale mladí válečníci jen ochromeně zírali na pekelnou scénu. Vztekle se otočil. „Paní, musíš…“ Do záďové paluby narazila ohnivá koule a svým žárem ožehla Ollowainovi vlasy. Vzduch naplnily vířící jiskry a dusivý kouř. Další střely dopadly se zasyčením do vody. Na pravoboku plála jasnými plameny velká plachetnice. Všude kolem se rozléhal křik. Mistr šermíř zíral jako omámený do míst, kde ještě před okamžikem seděla Emerelle. Trůn zmizel – smetla ho ohnivá koule. Potom koutkem oka zaznamenal, že mu doutná rukáv košile. Ale necítil žádnou bolest. Bylo to jako ve snu.

„Paní?“ Ollowain se vydal do závoje kouře. Po celé palubě se válely chomáče lisované slámy. Co to je za projektily? Šlápl na něco měkkého. Utržená ruka! Poklekl a začal mávat pažemi, aby rozehnal kouř. Před ním ležela Sansella. Hlavu měla natočenou v podivném úhlu, místo tváře zkrvavenou beztvarou hmotu. Poznal ji jen podle doutnajících šatů. Ještě stále na dívku zíral, když tu se látka vzňala plamenem.

Na palubě se svíjeli motýli. Se spálenými nebo rozdrcenými křídly se marně snažili uniknout ohni, který se šířil stále dál. Kolem se povalovaly střepy hrubého hliněného džbánu. Byly pokryty tuhou, lepkavou hmotou.

Šermíř si nepřítomně poklepal po košili a udusil doutnající oheň. Vůbec necítil, jak se mu jiskry zakusují do těla.

„Emerelle?“ Ollowain překročil mrtvého vojáka tělesné stráže. A pak královnu spatřil. Ležela napůl pohřbena pod doutnající slámou. Tvář měla poznamenanou drobnými popáleninami, připomínajícími neštovice.

Ollowain se snažil odstranit holýma rukama žhnoucí slámu.

„Stráže, ke mně!“ zvolal v zoufalství.

Do mladých vojáků konečně vjel život. Pomohli mistru šermíři odhrnout všechnu slámu stranou. Královnino roucho bylo napůl spálené, tělo pod ním plné velkých, mokvajících ran. Pod žebry vězel Emerelle úlomek roztříštěné hliněné nádoby.

„Vytvořte štítový val!“ rozkázal Ollowain válečníkům. „Rychle, ukryjte svou královnu před pohledy zvědavců.“

Z převalujících se chomáčů kouře se vyloupla Yilvina. Tvář měla zčernalou sazemi.

„Knížata opouštějí loď!“ hlásila. „Co budeme dělat? Odplujeme?“

Ollowainovi se myšlenky divoce honily hlavou. Nebe bylo plné ohnivých oblouků. Sto, možná i více katapultů ostřelovalo přístav a město. Některé lodě už hořely jako věchet. Bylo to Shahondinovo dílo?

„Seberte Lyndwynu! Dala signál k útoku na přístav. Chci ji živou. Ví, co se tady děje.“

Elfí válečnice krátce přikývla a opět zmizela v dýmu.

Ollowain si byl jist, že Shahondinova vnučka navedla jednu z ohnivých koulí přímo na záď. Knížata musela nabýt dojmu, že je královna mrtvá. Mohl by toho využít? Zahleděl se na svou paní. Jeden z vojáků ji přikryl rudým pláštěm, takže byla vidět jen její tvář. Vedle ní ležela na prknech paluby zprohýbaná labutí koruna. Musí odtud nějak dostat královnu pryč, ale prozatím se jí neodvažoval dotknout. Potřebuje léčitelku.

„Chci ke své dceři! Nechte mě projít!“

„Kníže, máme přísný rozkaz…“

„Nechte ho,“ nařídil Ollowain. Chraptěl. Vzduch kolem sálal žárem. Některé lodě v přístavu hořely jasným plamenem. Náhle se stráže přikrčily za štíty. Těsně nad hlavami jim se zasyčením prolétla hořící nálož.

I když vražedný projektil loď minul, žár žhnoucí koule udeřil Ollowaina do tváře jako rána pěstí.

Hallandan ani neschýlil hlavu. Vysoký elf stál jako zkamenělý a zíral na křehkou postavu u svých nohou.

Mistr šermíř knížeti jemně sevřel paži. „Nevím nic o bolesti, která ti teď drásá srdce, ale věřím, že tvé dceři bylo předurčeno zachránit královnu a naplnit tak svůj osud. Musíme se pokusit uniknout z přístavu. Emerelle nesmí ve Vahan Calydu zůstat. Máme nepřítele ve vlastních řadách. Jeho nejostřejšími zbraněmi jsou klam a lest. Můžeme přežít jen tak, že obrátíme tyto zbraně proti němu.“

Na schodech k záďové palubě vypukl zmatek. „Zrádkyně!“ zasyčel pronikavý mužský hlas.

Objevila se Yilvina, strkající před sebou mladou kouzelnici. Lyndwynin ozdobný účes byl ten tam, levou tvář měla modročervenou a oteklé oko skoro zavřené. Ruce jí svázali za zády a do úst vrazili roubík. „Chytili jsme ji na molu,“ hlásila válečnice. „Snažila se utéct do města.“ Yilvina popadla kouzelnici za vlasy a přinutila ji pokleknout před Ollowainem.

Šermíř pohlédl na umírající královnu a pak na Lyndwynu. Svíjela se v Yilvinině sevření, nedařilo se jí ale vyprostit.

„Dala jsi jim tím světelným ptákem znamení. Kdo je to tam venku na moři?“ Ollowain jí vytrhl roubík z úst. „Mluv!“

Kouzelnice si špičkou jazyka olízla rty. Vzdorně čelila šermířově pohledu.

„Nevím, kdo na nás útočí.“

Ollowain sáhl po meči. Co si ta bláznivá ženská vlastně myslí? Všichni na palubě byli svědky toho, jak dává signál k útoku. A nemohla být náhoda, že jeden z prvních projektilů dopadl na zadní palubu tak blízko královny. Odvažovala se drze lhát jen proto, že věděla, jak zoufale Ollowain potřebuje léčitelku? „Nejsem zrovna proslulý svou shovívavostí, Lyndwyno.“ Podíval se na Emerelle, svou paní. Z úst jí vytékal tenký pramínek krve. Smrt už po ní natahovala spáry.

Ollowaina se zmocnil chladný hněv. „Kdo je tam venku?“ obořil se na kouzelnici a tasil meč.

„Nevím,“ trvala Lyndwyna na svém. Lehce naklonila hlavu na stranu a nabídla mu své hrdlo. „Zabij mě, Ollowaine, a naše paní zemře, než se dovrší tato hodina. Mám velké zkušenosti s léčitelským uměním.“ Rozmáchlým gestem ukázala k městu. Na molech i v ulicích, ke kterým bylo možné od moře dohlédnout, vládl nepopsatelný zmatek. Všechno, co mělo nohy, se snažilo zachránit a utéct pryč od vody. Jen Orimedes a jeho kentauři se nehnuli z místa. Postávali kolem královniných nosítek, v těsné blízkosti břehu. Emerelle jim rozkázala vyčkat na její návrat. A tak čekali, i kdyby měl svět kolem nich v příští vteřině podlehnout zkáze.

„Kde teď chceš sehnat léčitelku, mistře šermíři?“ zeptala se Lyndwyna. „Královně možná zbývá už jen posledních pár vteřin života. Pohleď, jak z ní život vyprchává. Chceš vyběhnout na molo a hledat v křičícím davu záchranu? Cenou za tvou nedůvěru ke mně bude královnin život. Pusť mě, a já jí pomohu! Udělám vše, co bude v mých silách. Mám koneckonců důvod se obávat, že zemřu ve stejné vteřině, kdy mé úsilí ztroskotá. Rychle, rozhodni se! Tvé váhání Emerelle zabíjí!“

„Má pravdu,“ řekla Yilvina chraplavým hlasem.

Ollowain pevněji sevřel jílec meče. Kůží potažená rukojeť tiše zaskřípala. Lyndwyna je zrádkyně! A přesto na ni byl odkázán. Neměl jinou možnost. „Jak jí chceš pomoci?“

„Použiji mrazivé kouzlo.“ Lyndwyna se na královnu pozorně zadívala. Její pohled se Ollowainovi nelíbil. Chyběla v něm špetka soucitu. Ať udělá kouzelnice cokoli, učiní to proto, aby vytáhla krk z oprátky, ne z lásky k vládkyni.

„Má magie Emerellino tělo postupně podchladí,“ pokračovala Lyndwyna věcně. „Krev jí bude kolovat v žilách pomaleji. Snad tak získáme několik hodin času. Času, během něhož se mi možná podaří zacelit jí tu ránu v hrudi.“

Loď se otřásla. Přední palubu zasáhla ohnivá koule. Vylétly jiskry a vyhrnul se hustý dým. Námořníci spěchali na místo a dlouhými kopími se snažili odstranit hořící slámu z paluby.

Ollowain se podvolil osudu. Pokud chtěl Emerelle zachránit, musel Lyndwyně důvěřovat.

„Sundej jí pouta,“ pokynul Yilvině. „A drž se u ní.“ Pohlédl na kouzelnici. „Máš naprostou pravdu. Jestli Emerelle zemře, zemřeš také.“

Lyndwyna se protáhla a promasírovala si paže. „Potřebuji vodu,“ řekla pak tiše.

Šermíř se obrátil k Hallandanovi. „Máme nějakou šanci uniknout z přístavu?“

Kníže z Reilimee stále klečel vedle své mrtvé dcery. Hladil jí vlasy slepené krví.

„Kníže,“ řekl Ollowain naléhavěji. „Můžeme utéct?“

Hallandan vypadal jako někdo, kdo se probouzí z hlubokého spánku. Zadíval se do tmy, která stále vyplivovala k nebi žhavé nálože. „Jak ti mohu odpovědět, když ani nevím, proti komu budeme bojovat? Kdybychom zapojili víc lodí… možná bychom to zvládli.“

„Poslouchej mě pozorně, Hallandane.“ Ollowain stručně nastínil svůj plán. Budou potřebovat minimálně tři lodě. Když skončil, byla tvář knížete jako z kamene. Konečně přikývl. „Udělám to, mistře šermíři. Mám ale podmínku – svěříš mi velení nad vlajkovou lodí královny.“

„Budiž!“

Kníže odchvátal. Šermíř si unaveně prohrábl ožehlé vlasy. Ani ve snu by si nepomyslel, že jednou bude udílet rozkazy jednomu z knížat Albenu. A už vůbec ne takové rozkazy.

Ollowain vystoupal po schodech k záďové nástavbě a položil válečníkovi, kterého tam Hallandan nechal, ruku na rameno. „Následuj mě do podpalubí!“

Mladý elf vypadal překvapeně. Ollowain uhnul před jeho pohledem. Nechtěl si ho v budoucnu pamatovat, nechtěl ho poznat, až se zrodí do nového života.

Hledání záhy
ztraceného

Jako vlci byli jsme, vyhnáni do neznáma,

zrozeni jako štěňata. Pod cizokrajným měsícem

jsme lovili, neúnavné smečky, daleko od vlasti,

blízcí touze po záhy Ztraceném.

Vpravdě ženy byly to, kdo dalekou ukazoval cestu,

po slavné zlaté stopě v noční mlze,

klouzaly galeasy nehlučně rozbouřenými vodami,

při pátrání po záhy Ztraceném.

V urputném hněvu a bez váhání se zavraždění vraceli,

na Slavnost světel přicházeli, hoříce touhou

jedině Emerellu najít, v hříšném opojení

zmírnit bolest po záhy Ztraceném.

Plameny sestupovaly z nebes tam, kde děti Albů slavily.

Dorazila žhavá zkáza, zářivé světlo změnilo se v oheň,

na popel zemřela hrdost řezníků ze Shalyn Falah,

sežehnuta touhou po záhy Ztraceném.

Z „Kodexu noční bašty“,

přeložil bratr Gundaher,

svazek VI. chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 112

Vůdce smečky

„Dejte si s nabíjením na čas!“ Trol musel křičet, aby přehlušil vřavu na palubě. Orgrim si přál, aby to byl Hromovládce, kdo vyšle na ty zatracené elfy poslední projektily. Aspoň tímto způsobem by snad na sebe mohl upoutat pozornost krále.

Velitel střelců jeho rozkaz dole zopakoval a ramena obou velkých válečných strojů strnula.

„Kdy konečně budeme moct jít do města zabíjet?“ ozval se hlas z dolní paluby. „Neměli bychom elfy upalovat. Jsem tady, abych jim vlastnoručně rozmlátil lebku.“

„A budeš k tomu mít dost příležitostí, Grane,“ odvětil Orgrim. „Určitě se ti zatraceně uleví, až opustíme moře a ty už nebudeš svými příděly krmit ryby. Začínám mít pomalu strach, abys nebyl slaboučký jako koloušek, až na elfy narazíme.“

Ze střelecké paluby se ozval bouřlivý smích. Ze stínu se vyloupla obrovitá postava a vzhlédla vzhůru k Orgrimovi. Gran byl dokonce i mezi troly obrem. Na celé lodi nebylo válečníka, kterého by nepřevyšoval minimálně o hlavu. „Umíš dobře mluvit, ale hodnota bojovníka se neměří podle pěkných slov, nýbrž jenom podle počtu zabitých nepřátel, kteří mu leží u nohou.“

„V tom případě požádej Boltana o počítadlo, Grane, protože ti ani všechny prsty nebudou stačit, abys spočítal elfy, kterým zlomím vaz.“

Orgrim si znovu získal smíšky na svou stranu. Jeho soupeř se s řevem stáhl zpátky do tmy. Orgrim to dotáhl daleko. Jen velmi málo trolů bylo už ve třiceti válečníky. Mnozí to nedokázali nikdy a zůstali celý život nevolníky. Orgrim už byl ale vůdce smečky a velel vlastní lodi. A v zádech měl závistivce. S Granem v čele. Orgrim doufal, že se rival dá strhnout k nějaké urážce, která veliteli umožní vyzvat ho na souboj. Dlouhá doba strávená na moři Grana vysílila. Jako většina trolů snášel pobyt na vlnách velmi špatně. Z kymácení lodi a pachu moře se mu zvedal žaludek. Orgrim věděl, že Gran už celé dny nejedl. Na konfrontaci teď byla vhodná příležitost. Viděl Grana bojovat. V plné síle dokázal holýma rukama zlomit vaz jeskynnímu medvědovi.

V zásadě měl neomaleného obra rád. Ale od chvíle, kdy se Orgrim stal vůdcem smečky, užírala Grana závist. Nedalo se s ním vyjít. Nedalo se mu věřit! Bude se ho muset nějak zbavit. Ale souboj s oslabeným protivníkem by byl nečestný. Možná se naskytne nějaká příležitost poslat ho k jiné smečce…

Orgrim se opřel o pažení hrubě tesané nástavby na záďové palubě a upřel zrak na tmavé moře. Dokonce i tady venku nezafoukal ani vánek. Nad přístavním městem se zvedaly svislé sloupy kouře, osvětlované rudou září plamenů.

Na přední palubě dopadlo rameno katapultu s tupým zaduněním na tlustý kožený nárazník na příčném trámu zbraně. Velká loď se pod silou nárazu otřásla. K nebi strmě vystoupala ohnivá koule. Na město i přístav se ještě stále snášely desítky náloží; připomínaly hvězdy padající z nočního nebe.

Orgrim tiše zaklel. Doufal, že se jako vůdce smečky a velitel galeasy v této válce proslaví. V posledních dvou letech se snažil loď dokonale ovládnout, vnutit těžkopádným stěžňům svou vůli: během větrných plaveb mezi plovoucími ostrovy, v mlze u bezejmenných fjordů, za zimních bouří i dlouhého letního bezvětří. Byl na moři za každého počasí, i když se moře bál. Chtěl, aby jeho loď byla nejlepší ve flotile. A teď bylo veškeré úsilí k ničemu. Slávu sklidí vůdcové jiných smeček. Ti, kteří daleko na jih od Vahan Calydu sestoupili do stromových močálů. Vpadnou městu do zad a zlomí poslední odpor elfů. A budou to oni, kdo bude pronásledovat tyranku, tu nemilosrdnou elfku, která víc než kdokoli jiný nese vinu na neštěstí trolů. Emerelle, jež vyhostila troly ze světa, pro který je kdysi Albové stvořili. Zapuzeni slabošskými posledními výtvory Albů. Během všech těch staletí ve vyhnanství nenechali trolové svůj hněv vyhasnout. A nyní se obrátili proti elfí čeládce a všem červům, kteří se jí plazili u nohou. Vůdce smečky, který jako první vkročí do paláce podlé královny, bude povýšen na vévodu jednoho ze skalních hradů ve Sněžné marce. Král Branbart přislíbil, že na oslavu tohoto činu založí nové vévodství. Ve všech ostatních směli vládnout jen znovuzrození. Takový byl zákon jeho lidu. Duše vládla vévodství tak dlouho, dokud nevyhasla navždy. Dnešní noc byla na dlouhá staletí jedinou příležitostí, jak silou svých činů dosáhnout vévodského titulu. A on tady stojí na palubě Hromovládce a přihlíží, jak jiný vůdce smečky sklízí se svými válečníky slávu, zatímco jemu je souzeno dozírat na katapulty! Orgrim rozzuřeně udeřil pěstí do pažení.

Nějakých sto kroků nalevo zaplápolal plamen. Nocí se rozlehly výkřiky. Další z velkých galeas se ocitla v plamenech. Nebylo právě moudré zapalovat oheň na palubě velké hromady dřeva. Slámové koule napuštěné rybím tukem za sebou při své cestě po nebi táhly široké jiskřící ocasy. Některé se rozprskly už v okamžiku, kdy je trolové odpálili.

Orgrim sestoupil ze záďové nástavby na střeleckou palubu. „Rozsejte víc písku,“ nařídil mužům u katapultů. Pak mlčky spočítal kbelíky s pískem, srovnané v dlouhých řadách podél zábradlí. Jeho loď neshoří! Jeho život může trvat staletí, pokud bude opatrný. Naskytne se mu další příležitost zmocnit se titulu vévody. Teď je třeba přežít dnešní noc! Kdyby velká galeasa začala hořet a oheň nebyl v několika vteřinách uhašen, znamenalo by to pro všechny na palubě rozsudek smrti. Žádný trol nemohl plavat. Jejich těla byla příliš mohutná, než aby se udržela na vodě, ať máchali pažemi a kopali nohama sebevíc. Kdo se zřítil do moře, byl synem smrti. Proto se také moře tak báli.

Dva válečníci přikutáleli přes palubu velkou slámovou kouli. Obsluha katapultů ji opatrně položila do kožené kapsy na konci ramene. Pozorně přezkoumali uložení. Pak zavěsili konec kapsy na hák. Popruh byl napnutý až k prasknutí. Boltan, velitel střelců, vytrhl z držáku na zábradlí pochodeň. S nataženou paží ji přiblížil k zlatavému projektilu. Snažil se přitom držet od slámové nálože co nejdál.

Sláma vzplála se zvukem připomínajícím chrčení starého psa. Boltan prudce vysunul zástrčku katapultů. Rameno vystřelilo vzhůru a narazilo do vyztuženého příčného trámu. Kožená kapsa se otevřela a hořící sláma se vyřítila do tmy.

Orgrim si ulehčeně oddechl. Cvičili vystřelování zápalných náloží stále znovu a znovu, ale i tak vždy, když plameny olízly slámu, zadržel dech. Příliš dobře si vzpomínal na cvičnou střelbu, když se jedna z koulí rozprskla ještě nad lodí a žhavý déšť se snesl zpátky na palubu. Boltan se tehdy vrhl na hořící slámu a svým mohutným tělem plameny udusil. Dokonce i teď, ve slabém světle jediné pochodně, byly rozsáhlé rudé jizvy na jeho hrudi stále patrné. Nosil je hrdě jako upomínku na svou statečnost. Žádný souboj mu nemohl přinést takovou slávu jako tento odvážný čin. Znali ho v celé flotile. Král ho pozval, aby u jeho tabule vyprávěl o svém hrdinském skutku, a udělil mu čestné přízvisko Požírač ohně.

Velitel střelců předstoupil před Orgrima. Po nahém trupu mu crčely proudy potu. „Nejhorší koule jsem nechal na konec. Minimálně u dvou bych se vsadil, že se roztrhnou dřív, než zasáhnou cíl.“

„Vydrží, dokud se neocitnou nad vodou?“

Boltan pokrčil rameny. „Na to bych nespoléhal.“ Ztišil hlas. „Nejradši bych zbývající nálože hodil přes palubu. Zatím jsme měli štěstí. Kdo ví, jak dlouho nám vydrží.“

Orgrim se zahleděl k západu. Někde tam ležela Branbartova vlajková loď. Až přijde čas zastavit střelbu a zahájit útok na přístav, dá král znamení vytažením tří rudých luceren na stěžeň. Ale noc zatím osvětlovaly jen pochodně a žhavé projektily. „Kdyby nebylo Grana, souhlasil bych s tebou. Ale zradil by mě.“

„Tak ho taky hodíme přes palubu,“ zavrčel střelec. „Mluví o tobě špatně před mužstvem. Bude líp, když se mu stane nehoda.“

„A co bude s válečníky, kteří se považují za jeho přátele? A s těmi, kteří prostě jen doufají, že upadnu v nemilost a oni se stanou vůdci smečky?“ Orgrim zavrtěl hlavou. „Museli bychom hodit přes palubu půlku posádky a i pak…“

„Veliteli, podívej se! Před pravobokem!“

Orgrim se vyřítil k zábradlí. Mezi namodrale zářícími věžemi u vjezdu do přístavu klouzal stín. Jako sklo hladkou, černou hladinou moře se prodíral ostrý trup a vytvářel kolem sebe pěnivou tříšť. Přijíždějí!

„Hoďte zbývající koule přes palubu!“ rozkázal Orgrim. Několik válečníků na střelecké palubě se na něj nevěřícně podívalo, než ale mohl některý z nich protestovat, Boltan vyštěkl: „Rychle, rychle! Pohněte se, vy krysí zadky. Slyšeli jste, co vůdce smečky nařídil.“ Osobně popadl jednu z velkých náloží a s funěním ji zvedl nad hlavu. Širokým obloukem ji svrhl do moře.

Velitel pospíchal po schodech na záďovou palubu. Měl by se teď držet těsně u kormidelníka. Lodě elfů byly rychlejší a obratnější než trolí galeasy. Jediná chyba, a uniknou.

„Muži k veslům!“ vykřikl velitel do hluku na palubě. „Bubeníci! Udejte pomalý rytmus! Válečníci, vyneste na palubu trháky!“

Orgrim cítil, jak mu krev v žilách začíná pulzovat rychleji. S trochou štěstí nakonec titul vévody přece jen získá. Přístav mezitím opustily tři lodě. Nehnul se ani vánek. Na palubách obou galér po stranách sklápěla posádka stěžně. Připravovaly se k boji. Třetí loď, obrovská slavnostní dvojveslice, za nimi poněkud zaostávala.

Vůdce smečky si pohrdavě odfrkl. Bylo naprosto jasné, oč se elfové pokoušejí. Galéry se chtěly obětovat, aby dvojveslici umožnily průlom.

V nitru Hromovládce zaduněly bubny. Z mohutného trupu se s lomozem vysunula vesla a rozčeřila klidnou mořskou hladinu. Loď sebou trhla. Pak se dala do pohybu. V brázdě, kterou za sebou vytvořila, plavaly poslední slámové nálože.

„Zamiř k bílé galéře!“ rozkázal Orgrim kormidelníkovi.

Trol přikývl. Pak se celou vahou opřel do kormidla. Galeasa se mučivě pomalu začala natáčet na pravou stranu.

Orgrim viděl železný kloun elfí galéry, jiskřící v pěnivém příboji. Jako obrovský šíp mířil přímo na trup Hromovládce.

„Bubeníci, zrychlete tempo,“ vykřikl Orgrim směrem na veslařskou palubu. „Pohněte se, nebo nás pošlou všechny ke dnu!“

Z dlouhé řady lodí se odpoutaly další galeasy, rozmístěné v širokém půlkruhu kolem přístavu. Také další vůdcové smeček si všimli, že se na ně usmála štěstěna. Orgrim zaklel. Nedostane se k drahocenné kořisti jako první. „Rychle, vy líní psi! Opřete se do vesel!“

Na hlavní palubě už leželo připraveno šest dlouhých útočných můstků. Z přídě trčely vpřed zaostřené dřevěné kůly, připomínající trháky. Až budou spuštěny můstky, zakousnou se jako klouny hluboko do paluby elfí lodě.

Teď už Orgrim rozeznával znak na velkém hedvábném praporu, líně povlávajícím na hlavním stěžni dvojveslice. Noc vymazala jeho barvy. Vůdce smečky viděl jen světlého koně na tmavém pozadí, ale věděl, co to znamená. Před ním brázdila moře vlajková loď tyranky!

Kolem Hromovládce proklouzl stín. Kamenná pěst! Galeasa byla trochu lehčí a osazena více vesly. Závod s ní nebylo možné vyhrát!

Bílá elfí galéra zrychlila tempo, aby čelila novému nepříteli. Orgrim počítal s tím, že se každým okamžikem pootočí a namíří vražedným klounem na trup Kamenné pěsti. Na palubě galéry plápolaly matně rudé ohnivé body. Kolem nich se seskupovaly postavičky.

„Udržuj od Kamenné pěsti odstup!“ nařídil Orgrim kormidelníkovi.

Daleko za loděmi elfů dopadla do moře ohnivá koule. Část galeas zahájila palbu na uprchlíky. Hlupáci, pomyslel si Orgrim. Katapulty nebylo možné s jistotou zasáhnout ani nepohyblivý cíl. Byly dobré leda tak na ostřelování něčeho tak velikého jako město.

Vzápětí zmizela ve sloupu syčící vodní páry další ohnivá nálož.

Boltan vystoupal na záď a přinesl Orgrimovi štít a mohutné bojové kladivo.

Náhle vzplály kolem ohnivých bodů na bílé galéře malé plamínky. Už v příští chvíli vystoupaly jako jakési miniaturní napodobeniny trolích náloží k nebi a začaly hledat cíl.

Z Kamenné pěsti dolehly k Orgrimovi bolestné výkřiky. Spatřil, jak se válečníci, postávající dosud u zábradlí, potácejí dozadu a klesají na palubu. Po jejích prknech se jako hadi začaly plazit plameny. Pak s tlumeným zasyčením vzplála jedna z velkých slámových koulí u katapultů.

Na Kamennou pěst se snesla sprška zápalných šípů. Na palubě propukaly další a další požáry. Bubny ztratily rytmus. Galeasa se odchýlila z kurzu.

„Zpátky na střeleckou palubu!“ rozkázal vůdce smečky. „Teď budeme na řadě my.“

Velitel střelců si udeřil pěstí do zjizvené hrudi. „Ale my jsme připraveni.“ Zlověstně se usmál. „Nás ti elfí skrčci tak snadno nedostanou.“

Orgrim prostrčil paži širokým koženým poutkem štítu. Byl zhotoven z dva couly silného dubového dřeva. Žádný elfí šíp ho nedokáže prorazit.

Dvojveslice zvýšila tempo. Rychle proklouzla kolem bílé galéry. V linii trolích lodí teď zela široká díra. Mezi plavidlem královny a otevřeným mořem už stál jen Hromovládce.

Ten mezitím nabral rychlost. Vzdálenost k drahocenné kořisti se neustále zmenšovala. Teď už začaly vylétávat zápalné šípy i z lodi tyranky. Orgrim se postavil jako záštita před kormidelníka a pozvedl štít. Šípy zabubnovaly na tmavé dřevo jako štěněčí tlapky; plameny malovaly do vzduchu kouřové vzory.

Dopadající šípy zalily Hromovládce zlatavým světlem. Loď vypadala, jako by ji osvětlovaly desítky svící. Boltan vyhnal na hlavní palubu několik mužů, kteří s mokrými plstěnými dekami v rukou zahájili hon na plameny.

Na palubu se opět snesl déšť šípů. Za pažením se s chroptěním zhroutil jeden z válečníků. Z hrdla mu trčel chvějící se okřídlený dřík.

Dvojveslice už byla jen nějakých sto kroků daleko. Na její záďové palubě ležela nosítka. Skláněla se nad nimi postava v černém. Velela snad zbabělá tyranka své lodi z lože z kožešin a hedvábí? Orgrim pohrdavě zachrochtal. Dokonale to odpovídalo historkám, které od dětství o Emerelle slýchával.

Hromovládce se v ostrém úhlu řítil na elfí loď. Mine kořist o několik kroků. Dvojveslice unikne.

„Lodní háky!“ vykřikl Orgrim.

Na galeasu dopadlo další krupobití střel. Teď byli ostřelováni i z bílé galéry, plovoucí jen dvě lodní délky za nimi.

Vzduchem prosvištěly dřevěné háky. Orgrim spatřil, jak se jeden z elfů ocitl mezi nimi a zábradlím své lodi. Rozmačkalo ho to jako krysu. Hromovládce sebou trhl. Obě lodě se zhouply k sobě. Válečníci na palubě dvojveslice se zoufale snažili přetnout nepoddajná kožená lana. Zazněl úsečný rozkaz. Na levoboku elfího plavidla byla z vody spěšně vytažena a do trupu zasunuta vesla, aby se mezi trupy neroztříštila.

„Zasuňte ves…“ chtěl rozkázat Orgrim, ale bylo pozdě. Dubové dřevo trolích vesel začalo s rachotem praskat. Z veslařské paluby zazněly výkřiky bolesti. Válečníci byli strženi z lavic, kolem nich prolétly dřevěné třísky dlouhé jako paže.

Orgrim přistoupil k pažení. Na střelecké palubě byl povytažen první můstek. Ale dřevěné trny minuly zábradlí dvojveslice a těžká útočná rampa se zřítila do moře. Vůdce smečky spatřil, jak se Gran připravuje skočit na elfí galéru. Obrovitý trol hněvivě zíral na široký pruh temné vody, který ještě stále obě lodě dělil. Mezitím se elfové zformovali na palubě dvojveslice, aby čelili nadcházejícímu útoku.

Orgrim tiše zaklel. V žádném případě nesmí svému trolímu rivalovi dovolit, aby se ocitl na nepřátelské palubě jako první. Velitel si nechal sklouznout z paže štít a pak ho zvedl vysoko nad hlavu. Šípy kolem něj létaly jako podráždění sršni. Jedna ze střel se mu otřela o spánek. S výkřikem mrštil štít na nepřátele. Pak skočil za ním. V řadách elfů na okamžik vznikla mezera. Kamenná hlavice Orgrimova bojového kladiva zaduněla o nepřátelské štíty. Jejich dřevo praskalo pod divokými údery.

Elfové bojovali s tichou urputností. Orgrim řval jako rozzuřený medvěd. Nepřátelé uhýbali, takže jeho zbraň dopadala do prázdna. Také elfové teď odhodili štíty. Byli jiní, než Orgrim očekával. Vyhýbali se jeho ranám, nestavěli se mu čelem, ale ani neutíkali. Připomínali tančící zmije, připravené kdykoli udeřit. Neměl odhazovat štít!

Vůdce smečky kroužil bojovým kladivem a snažil se elfy udržovat v uctivé vzdálenosti. Útočné můstky dopadaly s hromovým duněním na loď ubohých skrčků. Dřevo praskalo. Vzduch naplňovaly výkřiky a záludné svištění šípů. Orgrima zasáhl tupý úder do ramene. Vpřed vyrazila čepel a probodla mu patu.

Klesl na kolena. Mohutnými údery se snažil udělat si kolem sebe místo. Pak už k němu přispěchali jeho muži a zaštítili ho velkými dřevěnými štíty.

„Svrhněte je do moře!“ láteřil. „Všechny je pobijte!“ Pokusil se vstát, ale noha ho neunesla. Náhle se vedle něj objevil Boltan. „Tahle bitva pro tebe skončila, příteli.“

Orgrim se opřel o bojové kladivo a napřímil se. „Tvůj opasek!“ Před očima mu tančily mžitky. „Omotej mi ho kolem paty. Musím se udržet na nohou!“

„Všichni viděli tvou odvahu, veliteli. Už nemusíš nic dokazovat.“

„Ten opasek!“ trval na svém Orgrim. „Ještě jsme tady neskončili! Rychle! Oviň mi ho co nejpevněji kolem paty.“

„Zabijí tě.“ Boltan si vedle něj klekl. Utáhl kůži tak pevně, až zavrzala.

Orgrim opatrně zatížil nohu. Byla necitlivá, ale už se mu nepodlamovala. Odhodlaně zvedl štít a začal se prodírat zástupem bojovníků vpřed, když tu se za ním ozval pekelný hřmot. Dostihla je bílá galéra. Její kloun se zavrtal hluboko do trupu Hromovládce.

„Opusťte loď!“ Vůdce smečky se snažil překřičet zvuky boje. „Sem ke mně, chlapi! Zmocníme se lodě tyranky. Ke mně!“

Stále víc trolů přebíhalo po přepadových můstcích na níže položenou palubu dvojveslice. Zasypával je déšť šípů, snášející se ze stožárů bílé galéry.

Boj jako by už trval celé hodiny. Orgrim koutkem oka spatřil, jak se Hromovládce potápí. Loď, na které strávil dva roky života.

K lodím elfů přirážely další galeasy. Byly jako vlci, stahující se kolem starého losa. Elfové věděli, že pro ně není úniku. Ale nikdo z nich neodhodil zbraň. Chovali se úplně jinak než v písních. Hubení malí skrčci, to ano, ale skrčci, kteří umí bojovat. Orgrim by si nikdy nepomyslel, že trolové budou muset za svůj úspěch zaplatit takovým množstvím prolité krve.

Byl mezi prvními bojovníky, kteří zaútočili na záď. Lože tyranky tady obklopovaly poslední zálohy elfů. Velitelovu pozornost upoutal hlavně elf v roztrhané hedvábné košili. Bojoval jako divoká kočka a vysmíval se útočníkům. Zdálo se, že ho nic nedokáže zabít. Nakonec byl tím posledním, kdo ještě kladl odpor. Pod roztrhanou košilí se mu třpytil ocelový prsní pancíř. Vedle něj dřepěla jakási žena, oděná v černé a stříbrné. Nejspíš kouzelnice. Tvář měla pomalovanou, vlasy barvy zralého obilí. Držela za ruku postavu, ležící na loži. Ať už tam spočíval kdokoli, ze strachu si zahalil tvář hedvábnou přikrývkou.

Vítězní trolové obklopili lůžko v širokém kruhu. Bitva znatelně utlumila jejich bojechtivost. Nikdo z nich už teď nechtěl zemřít.

Elf výhružně pozvedl čepele. „Pojďte! Kde zůstala vaše odvaha? Sto proti jednomu, to musí snad stačit i vám.“

„Odlož zbraně. Daruji ti život!“ Vůdce smečky cítil k tomu křehkému skrčkovi respekt. Byla by hanba ho zabít. Navíc krvácel z hluboké rány na boku. Další pokračování boje by už nevydržel.

Elf se rozesmál a odhodil si dlouhé plavé vlasy na záda. „Váš smrad uráží mou královnu. Stáhněte se ze zádi, bestie, a já vás nezabiju. Budu teď pomalu počítat do tří. To je doba, která vám zbývá, abyste odtáhli. Kdo i poté zůstane tady nahoře, bude synem smrti.“

Gran se posunul vpřed. „Ten chlap se zbláznil. Asi dostal pořádnou ránu do kebule!“

„Jedna!“

Orgrim si s hněvem všiml, že někteří trolové opravdu ustupují.

„Dva!“ Elf se lehce zapotácel. Rukou se musel opřít o skvostné lože.

„Tř…“

Vzduchem zasvištělo Orgrimovo kladivo. Elf se pokusil přikrčit, ale zranění a dlouhý boj ho vyčerpaly. Mohutná hlavice zbraně ho zasáhla přímo do obličeje. Tichem se rozlehlo ostré zapraskání. Pak se po palubě rozkutálely zakrvácené zuby. Pomalu, jako by se dokonce ani ve smrti nechtěl vzdát, klesl elf na kolena a vzápětí se zhroutil dopředu.

Orgrim se sklonil a zvedl kladivo. „Jeho maso je moje,“ prohlásil chraptivým hlasem a ukázal na mrtvého. „Byl hloupý, ale statečný. Vezměte si z jeho odvahy příklad.“ Natáhl ruku k hedvábné přikrývce.

Elfka se k němu okamžitě vrhla. „Zneuctěte mne, ale mou paní nechte v míru zemřít!“

Orgrim se na ni nechápavě zadíval. „Co bych si měl počít se ženskou, která se rozsype, když ji pevněji stisknu?“

„Prosím tě, pane, buď milosrdný!“

„Milosrdný? Jako tvá královna, která nechala našeho krále a zajaté vévody svrhnout ze Shalyn Falahu do propasti a náš lid vypověděla z Albenu? Ne, ženo. Hodně jsme se toho od vás, elfů, naučili. Milosrdenství proměňuje vítězovu sílu ve slabost.“

„Udělám pro tebe cokoliv.“

Orgrim si ženu udiveně změřil. Chce snad zemřít? Kdyby se jí nechal před očima svých bojovníků ještě chvíli zdržovat, poškodil by si pověst. Pohled mu sklouzl na elfa s rozdrcenou tváří. „Kdo byl ten muž?“

„Ollowain, královnin mistr šermíř.“

„Dáš mi z něho kousek?“ zeptal se Gran uctivě.

Orgrim se zahleděl na mrtvého. Jeho jméno bylo mezi troly téměř tak proslulé jako jméno samotné královny. Kníže z Mostu kostí, Tančící čepel, Trhač masa. Orgrimův lid mu dal mnoho přízvisek. A pokud byl tady, mohlo to znamenat jen jediné. Orgrim stáhl přikrývku a zadíval se do tváře poznamenané popáleninami. Čelo obepínala čelenka zdobená diamanty. Labutí koruna Albenu!

Opatrně sejmul mrtvé drahocenný klenot z hlavy. Pak jej pozvedl do výše, aby ho každý mohl spatřit.

„Tyranka Albenu je mrtvá!“

Otázka cti

Alfadas hleděl k vrcholu útesu na druhé straně fjordu. Temeno příkré skály zdobila kamenná koruna. Byla branou do jiného světa. Do Albenu brzy přijde zima, pomyslel si jarl tesklivě. Co bych dal za to, kdybych mohl tou branou ještě jednou projít!

Někdy, když se toulal celé dny sám po lesích, šplhal vzhůru ke kamennému kruhu. Jeho otci se ho podařilo vlastními silami překročit. Alfadas si s hořkostí v srdci uvědomoval, že jemu byl tento dar odepřen, i když žil mezi elfy víc než dvacet let. Jistě, byl šermířem, jakému nebylo ve Fjordlandu rovno. Vycvičil ho sám Ollowain, nejlepší šermíř Albenu. Elf mu byl po všechna ta léta mnohým – pěstounem, učitelem i přítelem. Většině dvořanů připadal Ollowain nedosažitelný. Byl živoucí legendou, bílým rytířem ze Shalyn Falahu. Podřídil celý svůj život jedinému cíli – stát se dokonalým šermířem a válečníkem. A došel na této cestě tak daleko, že se s ním žádný elf nemohl měřit.

I když to zní nesmyslně, právě díky tomu se pro Alfadase všechno ulehčilo. Půlku života se snažil připodobnit elfům, a přesto zůstal jen synem člověka, ze kterého si všichni tropili žerty. Pouze s Ollowainem to bylo jinak. Nikdo nebyl jako mistr šermíř a Alfadas tak někdy mohl po jeho boku najít klid. Samozřejmě se i nadále snažil zvládnout všechny finesy boje i válečného řemesla, ale vedle Ollowaina bylo jaksi snazší zůstat pouhým člověkem.

Sladce trpká vůně čerstvého jablečného moštu zatlačila obrazy minulosti do pozadí. Alfadas si olízl rty a usmál se. Ledacos si sem s sebou přinesl. Ve Firnstaynu předtím jablečné víno neznali. Nejdřív se mu válečníci vysmívali a prohlašovali, že vaří šťávičku pro holobradé mládence. Ale když teď Firnstayn slavil svátek jablek, přicházeli ze všech okolních vesnic.

Sklouzl pohledem k malé vesnici u fjordu: pár dlouhých domů a chatrčí, obklopených palisádou. Nežilo tady ani sto rodin. Ve srovnání s nádherou Albenu to byla…

Ne, bylo hloupé a nespravedlivé srovnávat Firnstayn s Albenem. Poměřovat lidi a elfy bylo stejné jako srovnávat děti s válečníky. Dokud budu takto přemýšlet, nikdy se nestanu jedním z nich, nabádal se. Ale v hloubi duše věděl, že je to beznadějné. Nikdy nebude tak docela jedním z nich! Ať se snažil sebevíc, zdejší lidi nechápal. Jejich způsob myšlení, to, jak žili… Nechal si narůst plnovous, aby jim byl podobnější. Ale to byla jen povrchní záležitost.

Někdy nastávaly chvíle, kdy se mohl ztratit v davu. Když schoval zbraně, které byly příliš dobré. Když se mu podařilo napodobit drsnou, protáhlou intonaci jejich řeči… Ale jakmile zaznělo jeho jméno, byl konec. Každý člověk ve Fjordlandu znal příběh Alfadase Mandredsona. Okamžitě se zase ocital na okraji, aniž by dokázal říct, zda se ho ostatní bojí, nebo jej obdivují. Byli prostě zvláštní, ti lidé, ke kterým patřil, a jeho duše si k nim nedokázala najít cestu.

Kolovala historka, že ho jeho otec Mandred zplodil s elfí královnou. Přitom ve vesnici ještě stále žili lidé, kteří znali jeho matku a pamatovali si, jak si pro něj Emerelle přišla. Kdo jednou spatřil, jak se po zamrzlém fjordu blíží kavalkáda jezdců zahalená do čarovného vílího světla, už nikdy na ten pohled nezapomněl.

„Jsi mrtvý, obrovský trole!“ Ulric mu zavrtal hrot dřevěné lžíce do kabátce. „No tak, padni, ty smradlavý trole. Zabil jsem tě!“

„Takhle žádný čestný válečník nebojuje. Měl jsi mě vyzvat.“

„To bych ale nezvítězil. Nikdo tě v šermířském souboji nedokáže porazit, otče. To přece ví každý.“ Ulric se přestal smát. Díval se teď vyčítavě na otce, který nedokázal pochopit ty nejjednodušší věci.

„Opravdový válečník by se raději pustil do beznadějného boje, než aby soupeře napadl zákeřně zezadu a připravil se tak o čest.“

Ulric nechal lžíci klesnout. „Není to trochu hloupé?“

Alfadas se musel usmát. „Nikdy není chytré pouštět se do křížku s trolem.“ Naklonil se dopředu, divoce zavrčel a posadil si syna na ramena. „Když se s nimi pokusíš mluvit, ukončí rozhovor jednoduše tím, že tě sežerou.“

Chlapec potěšeně zavýskl a ze všech sil začal otce plácat lžící do zad. Byli už v půli cesty dolů z kopce, když se za nimi ozvalo volání.

„Zatraceně, dočista jsem na to zapomněl,“ zasyčel chlapec.

„Na co?“

„Poslala mě matka. Říkala, že se mám jít po tobě podívat, jestli zase někde neokouníš a nesníš.“ Bylo na něm vidět, jak je mu trapné opakovat Aslina slova. „Je naštvaná, protože stojí celé poledne u lisu na jablka a ty jí nepomáháš.“

„Alfadasi!“ ozvalo se.

„Nu, obávám se, že jsem si nepočínal právě čestně.“ Postavil syna zpátky na zem. „Musíš mi něco slíbit.“

„A co?“

„Neber si mě nikdy za příklad. Nejsem dobrý manžel. Tvá matka se na mě neustále zlobí.“

Ulric se na něj usmál a odhalil přitom chrup, v němž chybělo několik zubů. „Budu raději čestný muž než ženatý muž.“ Divoce se ohnal lžící po neviditelných protivnících. „Až budu velký, budu velitelem královské armády. A hrdinou. A budu ještě slavnější než ty. A…“ Vykulil na něj velké dětské oči. „Daruješ mi přece svůj kouzelný meč, až budu velký? Potřebuju ho, abych se mohl stát hrdinou.“

Alfadas si povzdechl. „Nemám žádný kouzelný meč. Jak často ti to mám ještě opakovat?“

Ulric se rozdurdil. „Vím, že máš! Tvůj meč dokáže prorazit každý štít a každou zbroj. Je očarovaný! I dědeček to říká!“

„Je to prostě jenom velmi dobrý meč.“ Alfadas před synem poklekl, aby mu mohl pohlédnout do očí. „Můj meč ukovali elfové. Je to velmi dobrá zbraň. Ale není kouzelná. A co se týče hrdinů… není to zbraň, co dělá hrdinu. To muž, který s mečem bojuje, musí být pozoruhodný – tak jako ty.“

„Budu tedy hrdina, až budu tak velký jako ty?“

„Zcela určitě, Ulriku.“ Usmál se. „Pokud se ovšem odnaučíš přikrádat k trolům. A teď pojďme za tvou matkou.“

Začali šplhat do malého kopce, na němž stál jejich nový podélný dům. Když se Alfadas oženil s Aslou, pomáhala mu ho stavět celá vesnice. Věděl, že mnozí novousedlíci přišli do Firnstaynu jen proto, že tady žil i on. Alfadas – přítel elfů, Alfadas – králův vojevůdce. Chovali se k němu vždy zdvořile; ale nemilovali ho. Byl něco jako obzvlášť nebezpečný hlídací pes. Kde byl on, liška se neodvážila. Cítili se v jeho blízkosti bezpečněji.

U moštu na jablka stál Kalf. Plavovlasý obr býval jarlem Firnstaynu. To on dělal hlídacího psa, než se objevil Alfadas. Alfadas s nádherným mečem, slavným otcem…

Asla si Alfadase vyčítavě změřila. „Kde vězíš?“

Ulric se postavil před otce. „Ukazoval mi, jak se čestně bojuje.“

„Jedinou ctí by pro něj momentálně bylo, kdyby mi pomohl. Co jsi dělal? Zase jsi zíral na tu zatracenou horu, kde zmizel tvůj otec se svými elfími přáteli?“

„Mají jména. Jeho přátelé se jmenovali Farodin a Nuramon.“

„Asi už raději půjdu,“ řekl Kalf. Byl to urostlý, tichý chlapík. Alfadas věděl, že Kalfovi zničil život. Byl by stále jarlem. A vzal by si Aslu. Nikdy mezi nimi nepadlo jediné špatné slovo. Přitom Alfadas věděl, že Kalf Aslu pořád miluje. Neoženil se. Po celá ta léta žil sám v malé chatrči dole u řeky. Alfadas se mu nikdy nedokázal dívat dlouho do očí. Do smutných, nebesky modrých očí.

Kalf se na rozloučenou letmo dotkl čela. „Dobrý večer, Alfadasi.“

Jarl jen pokývl.

„Postarám se o lis.“

Asla odmítavě mávla rukou. „Práce je hotová. Volala jsem tě, abys zanesl sudy se šťávou dovnitř. Kalf to udělal místo tebe. Zbývají už jen vylisované zbytky jablek.“ Ukázala na žlab vedle lisu. „Ty… ne, Kadlin, proboha, už ne!“

Jejich dcera se zachytila okraje žlabu a pak ponořila obě ruce do zlatavé ovocné kaše. Zvedla oči k Alfadasovi, s úsměvem zatřepala hlavou a pak si tuhnoucí jablečné pyré vetřela do vlasů a na tvář.

Asla vyčerpaně klesla na špalek. „Je jako ty, můj krásný, cizokrajný muži. Přesně ví, co nemá dělat, a přesto to dělá. A já se na ni ani nedokážu dlouho zlobit.“

Alfadas si vedle ní dřepl. Něžně ji objal paží kolem ramen. Šaty jí voněly jablky.

„Proč se tak zlobíš?“

Utřela si ruce do zástěry. „Kvůli té hoře,“ pronesla tiše. „Někdy si přeju, abychom žili někde jinde, abych se na ni nemusela každý den dívat. A ani ty. Nemůžu snést, jak vzhlížíš k jejímu vrcholu.“

„Je to jenom hora.“

Zírala na své zarudlé, mozolnaté dlaně. „Ne, není. Přišli odtamtud elfové a na dvacet let tě odvedli pryč. V pohádkách se vypráví, že mají srdce chladná jako zimní hvězdy. Že…“

„To je nesmysl!“ Pořád s tím začínala. „Setkala ses s Farodinem i Nuramonem. Měli snad chladná srdce?“

„Z Farodina jsem měla husí kůži. Nebylo v něm nic lidského, byl…“

„A co jsi čekala? Je to elf!“ přerušil ji Alfadas. „Ale nejsou necitelní.“

„Znal jsi mnoho jejich žen? Říká se, že jejich krása nikdy neuvadá.“ Opět se zadívala na své upracované ruce. „Od chvíle, kdy jsme společně tančili kolem kamene, už uplynulo víc než osm let. Stává se ze mne pomalu stará žena. Bojím se, že přijdou a vezmou mi tě. Tančí i elfové kolem kamene a slibují si věčnou lásku?“

„Ne.“ Popadl jednu z dřevěných hoblin, které se povalovaly kolem špalku, a promnul ji mezi prsty. „Nikdy si neslibují nic navěky. Na to žijí příliš dlouho. Slibují si, že se rozejdou dřív, než mezi nimi padne první lež. Věří, že jakmile se objeví něco, o čem spolu nemohou hovořit, nastal čas se rozloučit.“

„Byli bychom ještě pár, kdybychom byli elfové?“

Alfadas cítil, že se jeho žena chvěje. Proč se mučí takovými otázkami? Copak nevidí, že ji miluje? Alfadas si ji k sobě něžně přivinul. „Nikdy jsem ti nelhal.“

„Já tobě také ne.“

„Práce tě vyčerpává, Aslo. Mám ti příští léto přivést z Gonthabu otrokyni?“

Utřela si hřbetem ruky nos. „Jenom pokud najdeš nějakou, která bude škaredá jako noc.“ Usmála se, ale oči měla rudé neprolitými slzami.

„Tata!“ Na nejistých nožkách se k nim kolébala Kadlin. Tvář měla celou umazanou od ovocné kaše. Měla oči své matky, kaštanově hnědé a vřelé. „Tata…“ Toužebně natáhla k Alfadasovi ručky. Zvedl ji vysoko do vzduchu a ona mu zabořila lepkavé prstíčky do vlasů. Výskala při tom radostí.

Vzal ji za ruku a olízal sladké pyré. Kadlin se chichotala, protože ji jeho jazyk lechtal.

„Na!“ natáhla k němu i druhou ručku.

Asla s povzdechem vstala. „Brzy dorazí první hosté. Postaráš se o oheň? Večer už bývá brzy zima.“

Alfadas přikývl.

Když se Asla na oba dívala, oči se jí zase začaly usmívat. „Nejspíš neexistuje žena, která by ti dokázala odolat, můj krásný, cizokrajný muži.“

Jarl cítil, že mu po nohavici stéká něco teplého. Zvedl Kadlin ještě výš. Na kalhotech se mu rýsovala tmavá skvrna.

Asla se rozesmála. „Postaráš se o malou? Musím vytáhnout z pece chléb.“

Krvák

Vzhůru po březích fjordu se plazila mlha a pohlcovala vesnici. K Alfadasovi odtamtud někdy dolehl přidušený smích. Celý Firnstayn slavil svátek jablek. Jejich dům ležel kousek stranou od ostatních příbytků. Už si nevzpomínal, jestli to byl jeho nápad tady stavět, nebo zda to navrhl Kalf, tehdy ještě jarl. S domem to bylo stejné jako s ním. Ležel na okraji vesnice, ne v jejím srdci. I Alfadas byl ctěn, ale neschopen najít cestu do lidských srdcí. Zůstával cizincem. Dokonce i pro Aslu, která ho tak ráda nazývala svým krásným, cizokrajným mužem.

Nebo si to všechno jen namlouvá? Kopec byl nejlepším místem. Možná ho chtěli vyznamenat? Tvrdý život tady v horách lidem neumožňoval myslet a jednat příliš složitě. Většinou otevřeně říkali, co si mysleli.

Chloupky na krku se mu naježily. Zdá se mu to, nebo zaslechl nějaký zvuk? V mlze se něco hýbalo. Člověk to nebyl. Ozvalo se hrdelní zavrčení. Alfadas zamával pochodní. Zničehonic se před ním objevil velký, černý pes. Blížil se obezřetnými pohyby a cenil zuby. Na tlamě měl hluboký, krvavý šrám.

„K noze, Krváku!“ ozval se z mlhy pánovitý hlas.

Pes se zastavil. Třásl se napětím. Alfadas čekal, že na něj ta bestie každým okamžikem skočí. Měla chundelatý černý kožich a kolem krku široký kožený obojek.

„Zdravím tě, jarle.“ Za psem se vynořil podsaditý muž a připjal mu vodítko. „Lehni!“ vyštěkl na psa a ten váhavě poslechl.

„Buď pozdraven, Ole Ragnarsone.“ Alfadas se ani nesnažil předstírat vřelost. Neměl tchánova bratra rád. Ole byl lstivý a krutý chlap. Choval psy a týral je tak dlouho, až se změnili v krvelačné bestie.

„Nepozveš mě dál?“

Ole přesně věděl, co si o něm Alfadas myslí. Oba se na chvíli měřili pohledem. Chovatel psů byl zavalitý muž s dlouhými, zrzavými vlasy. Masitý obličej měl orámovaný nepěstěným plnovousem, prokvetlým širokými šedivými prameny. Přes ramena si přehodil hezký, temně rudý plášť, sepnutý bronzovou sponou. Stejně jako jeho psi byl i on cítit mokrou kůží, močí a zkaženým masem.

„Tvůj pes do mého domu nevkročí.“

„To by nebylo moudré rozhodnutí, jarle. Každý ví, jak vznětliví moji miláčci jsou.“ Zvedl vodítko. „Co myslíš, kolik času bude Krvák potřebovat, než tohleto překouše? Opravdu chceš, aby se pes jako on potloukal po vesnici? Víš, že je cvičím tak, aby mohli zápasit dokonce i s vlky a medvědy. A mají pořád hlad. Dokážu si představit, že by si Krvák mohl splést nějakého opilce, potácejícího se nocí, se snadnou kořistí. Samozřejmě, kdybys měl řetěz, mohli bychom ho tady venku připoutat.“

Ole dobře věděl, že v žádném domě ve vesnici řetěz nemají. Železo bylo příliš cenné, než aby se jím mohlo plýtvat na řetězy.

„Proč jsi tu bestii vůbec bral s sebou?“

Chovatel psů se široce usmál. „Určitě máš dnes večer mezi svými hosty i několik mužů ze samot. Těm by se mohl tam venku v divočině dobrý pes hodit. Jakmile se ke statku přiblíží někdo cizí, zaútočí. To se hodí, když člověk žije v pustině. Kromě toho jsou moji psi skvěle vycvičeni ke každému druhu lovu. A je jedno, jestli chceš vystopovat losího býka, zahnat smečku vlků nebo dostihnout uprchlého otroka. Moji psi udělají každou krvavou práci. A dokud je poblíž jejich pán s bičem, poslouchají, že jo, Krváku?“

Pes na Oleho nenávistně zíral. Za chovatelovým opaskem vězel bič, do jehož dlouhých řemenů byly vpleteny kuličky olova a trny. „Když prodávám psa, vždycky přidám bič, s jehož pomocí jsem ho cvičil. Vědí pak, kdo je jejich nový pán. Zvlášť když hned po koupi tím bičem dostanou pořádný výprask.“

„Odveď toho psa pryč a budeš vítaným hostem.“

Ole k němu přistoupil tak blízko, že Alfadas cítil jeho páchnoucí dech. „Pošli mě pryč a půjdu do vesnice a každému povyprávím, jak jsi mi v tento sváteční den odepřel přístup do domu mé neteře, jarle. Za příštího úplňku bude vesnice volit nového jarla. Vždycky jsem si myslel, že je pro tebe ta hodnost důležitá, Alfadasi Mandredsone. Muž, který upřel svému příbuznému pohostinství, to bude mít při volbě těžké. Kalf má spoustu přátel. Šušká se, že ho má ráda dokonce i tvoje vlastní žena.“ Jízlivě se usmál. „Možná i víc než jen ráda.“

Alfadas položil dlaň na rukojeť nože, který měl zastrčený za opaskem.

Ole se rozesmál. „Tvůj otec by mě už dávno probodl. Ale v tobě je toho z velkého Mandreda zatraceně málo, ty elfí bastarde.“

„Víš, že nejsem míšenec! Byl jsi svědkem toho, jak pro mě přijeli. Nebo jsi na to už zapomněl? A teď vypadni.“

„Ó, ano. Byl jsem svědkem toho, jak si ta bezcitná cháska přijela pro syna Mandreda a Freyi. Ale copak vím, kdo je ten muž, který se o půl lidského života později vrátil do vesnice? Podívej se na sebe! Koluje ti snad v žilách horoucí krev Fjorlanďanů? Každý opravdový muž by mě už dávno vyzval na souboj, míšenče. To krev tvé matky, nějaké elfí děvky, tě činí tak shovívavým.“

„Copak neznáš příběhy o krutosti elfů, Ole?“

Chovatel psů svraštil čelo.

„Příběhy lidí, kteří se s nimi setkali a navěky zmizeli?“ pokračoval Alfadas.

Ole si nervózně olízl rty. „K noze, Krváku!“ Jeho hlas teď zněl chraptivě. Vytáhl z opasku bič a poklepal si jeho rukojetí na stehno.

„Jestli máš pravdu, pak jsi možná ve větším nebezpečí, než si vůbec dokážeš představit.“ Alfadas hmátl po biči a jediným pohybem jej Olemu vytrhl z ruky.

„Na něj, Krváku!“ zavřeštěl chovatel. Ale bestie se ani nehnula.

„Co že jsi to před chvílí říkal? Že je cvičíš tak, aby poslouchali toho, kdo právě drží v ruce jejich bič? Myslíš, že by mě poslechl, kdybych mu teď přikázal, aby tě rozsápal?“

Olemu se na čele zaleskl pot. „Omlouvám se. Trochu jsem se napil. To pak mluvím hlouposti. Musíš…“

„Vůbec z tebe není cítit, že bys pil.“ Alfadas se zahleděl na psa. „Jsem si jist, že by nikoho neudivilo, kdyby ti jeden z tvých vlastních psů prokousl hrdlo. Myslíš, že by to mohl být způsob, jak se elfové mstí? Nechat mučitele jako ty zabít jednou z jeho týraných obětí?“

„Ano!“ Ole zasípal. Zíral na Alfadase. Čekal na nějakou reakci. „Tedy, chci říct, ne. Já…“

Jarl zasunul chovateli psů bič zpátky za opasek. „Jedno si zapamatuj, Ole. Nesnáším, když mě někdo osočuje. Jestli ještě někdy uslyším nebo jen získám dojem, že o mně špatně mluvíš, najdou tě jednoho dne mezi tvými psisky. A to, že tam ležíš právě ty, poznají jen podle tvého roztrhaného oblečení. Až do dnešního večera jsem se snažil přehlížet, co vyvádíš, protože jsi jediným strýcem mé ženy. Má shovívavost je ale nyní u konce. Dávej si na mě pozor.“

Ole položil ruku na bič.

Alfadas se přistihl, že si přeje, aby teď chovatel psů provedl nějakou hloupost.

„Já…“ začal Ole, když tu se otevřely domovní dveře. Na pozadí načervenalého světla, pronikajícího zevnitř, se zřetelně rýsovala Aslina postava. Její příchod doprovázel závan kouře z ohniště.

„Jsem ráda, že jsi přišel,“ uvítala strýce srdečně. Pak si všimla psa a zaváhala. „Pojď přece dál,“ řekl nakonec bezvýrazně.

Ole střelil očima po Alfadasovi, ale jarl nehnul ani brvou. Nechtěl chovateli upřít svobodu rozhodování.

Aslin strýc si roztržitě přejel rukou po čele. Pak vstoupil do domu. Pes se držel těsně u něj. „Měla bys nějakou morkovou kost s trochou masa? Krvák je mírumilovný, pokud má něco, co může žvýkat.“

„Krvák?“ zeptala se Asla udiveně.

Ole ukázal na černého psa. Monstrum mu sahalo téměř k bokům. „Pomalu mi už docházejí jména. Vrah, Tesák, Trhač. Když mají nebezpečně znějící jméno, prodávají se mnohem líp.“ Hlasitěji Ole pronesl: „Jsou to ideální hlídací psi, tihle černí medvědobijci z Farlonu!“

Alfadas si povzdechl. Ole pro něj byl hádankou. Byly chvíle, kdy ho měl chuť zabít. A už v příští vteřině se musel kousat do rtů, aby nevyprskl smíchy. Chovatel psů byl nejzáhadnějším člověkem, jakého kdy poznal. V jednom okamžiku se choval jako učiněný darebák, vzápětí se mu jakýmsi způsobem podařilo vzbudit dojem smutné, komické postavy.

Alfadasovi slzely ze vzduchu prosyceného kouřem oči. V domě nebyl krb, jen ohniště uprostřed jeho jediné místnosti. Kouř se jen líně valil ven dvěma malými otvory ve střeše. Netrvalo dlouho a Alfadas si na zakouřený vzduch, pálící oči a škrábání v hrdle zvykl. Ale vždy, když přicházel zvenku, vnímal jarl první vteřiny jako mučení.

Síň byla dlouhá patnáct kroků. Na domě pracovala polovina vesnice pět týdnů. Bylo to dobré obydlí. Elfům by asi nepřipadalo o nic působivější než do země vyhrabaná koboldí díra. Ale on byl na svůj domov pyšný. Postavili jej tak dobře, jak jen dokázali.

Vedle podlouhlého ohniště stály lavice, na něž se usadili hosté. Popíjeli, žertovali nebo prostě jen mlčky hleděli do ohně. Dlouhé dřevěné stoly, postavené na hrubých kozách, se ohýbaly pod tíhou jídla. Zabili a nad ohněm teď opékali dvě tučná prasata. Podávalo se jablečné víno z minulého roku, čerstvé máslo a voňavý chléb. Asla dřela tři dny jako otrokyně, aby pohoštění připravila. Dokonce ani teď se nezastavila byť jen na okamžik. Alfadas si přísahal, že až jej král v příštím roce opět povolá na jih, aby velel vojsku během loupeživých výprav, opravdu přivede Asle otrokyni, která se bude dřít místo ní.

Asla na sobě měla zelené šaty a jantarovou ozdobu, kterou jí daroval při Kadlinině narození. Byla nejkrásnější ženou v síni. Nevšimla si, že ji Alfadas tiše pozoruje. Myslel na jejich odpolední hádku. Měl by jí častěji říkat, jak moc pro něj znamená. V poslední době spolu mluvili čím dál méně. Nebyl v tom z jeho strany žádný zlý úmysl. Znali se tak dlouho, že jí rozuměl beze slov. Měl by s tím ale něco dělat. Častěji s ní hovořit nebo s ní jen žertovat. Tak jako dřív. Dělala toho pro něj tolik. Svátek jablek byl její nápad. Alfadas přinesl stromky. Když začaly po dvou letech poprvé rodit ovoce, pozvala Asla všechny důležité rodiny na slavnost. Krátce poté byl její muž poprvé zvolen jarlem. Věděl, že za rozhodující hlasy z velké části vděčí právě slavnosti. Od té doby pořádali svátek jablek každý rok a postupně začala dobu sklizně slavit celá vesnice.

Asla obratně vytáhla ze šunky na stole kost a hodila ji psovi. Bestie se stáhla a zalezla si do kouta poblíž spacích výklenků, nacházejících se za tlustými vlněnými závěsy pod zešikmením střechy.

Alfadas slyšel, jak se kost v Krvákových tesácích tříští. V tu chvíli uvěřil Olemu, že by se pes dokázal utkat i s medvědem. Aslin strýc se mezitím přidružil ke skupině sedláků ze samot a s divokými gesty jim cosi říkal.

Jarl si nalil pohár jablečného vína a usadil se vedle ohniště. Mlčky naslouchal mumlání hlasů a pokojnému praskání ohně. Vzpomínal na první léto s Aslou. Byla tak jiná než ženy elfů. Tak plná překypující radosti ze života. Divoká jako letní bouřka. Bylo snadné s ní žít. Vyslovovala nahlas každou svou myšlenku i sen. Ještě než napadl první sníh, tančili spolu kolem kamene. Onoho velkého, sněhobílého balvanu dole u fjordu, kterému vesnice vděčila za své jméno – Firnstayn.

„Mohu s tebou mluvit, jarle?“ Gundar, starý Luthův kněz, se posadil vedle Alfadase na lavici, aniž by čekal na odpověď. Alfadas ho loni přemluvil, aby se z královského města přestěhoval do Firnstaynu. Vlastně by raději přivedl Firnova kněze, ale žádného z nich se mu nepodařilo přimět zlatem ani dobře volenými slovy k tomu, aby se vydal do tak bezvýznamné vesnice. Musel proto vzít zavděk knězem, oddaným Luthovi, tkalci nití osudu.

Zpočátku se Alfadas obával, že Gundar jen hledá místo, kde by ho na stará kolena živili. Knězův apetit se už po první zimě opravdu stal příslovečným v okruhu tří denních jízd kolem vesnice. Kdykoli jste přišli k němu do chatrče, vždycky se nad ohništěm něco vařilo. Přesto Alfadas nikdy nelitoval, že ho sem přivedl. Gundar rozuměl bylinám i duším. Jarl netušil, jakým kouzlem toho stařec dosáhl, ale od chvíle, kdy se ve vesnici usadil, tu zavládl mnohem větší klid. Během zasedání soudů byly hádky zřídkavější a nejeden starý spor byl urovnán.

Gundar držel před sebou na klíně mísu s chlebem a kusy vepřového. Bílé vousy se mu leskly tukem. „Luth nás varuje před touto zimou, jarle.“ Kněz ovládal umění současně žvýkat a hovořit srozumitelně. „Dnes ráno mi seslal už třetí neblahé znamení v pouhých čtyřech dnech. Bylo to hned po snídani. Důležitá denní doba! Rozřízl jsem štiku, kterou jsem si chtěl upéct k obědu, a našel v jejím těle velký černý kámen.“

„Nu, něco takového může člověku opravdu zkazit chuť.“

„Nevysmívej se božím znamením, jarle!“ Gundar vyplivl do ohně kus chrupavky. „Takový kámen do štičího břicha nepatří. Jsem si jist, že sem tuto zimu něco přijde. Něco temného, zlého, co do této země nepatří.“

Alfadas byl překvapen, co všechno stařec vyčetl z jediného kamene, který spolkla nějaká hloupá ryba, ale dával si pozor, aby svůj názor Gundarovi nesdělil. Kdyby teď kněz v této síni nahlas vyjevil své temné předtuchy, vyvolalo by to povážlivý neklid. Prostí lidé mu věřili. Alfadas doufal, že Gundarovi nesmysl zítra ráno rozmluví, až ho půjde navštívit do chatrče se šunkou a košíkem čerstvého sýra.

„Mluvil jsi o třech znameních…“

„Ach, ano, ano.“ Gundar vytíral z mísy kusem chleba vepřovou šťávu. „Nevím, jestli sis toho taky všiml. Poslední noc před novoluním se na srpku měsíce objevila krev. Už jako velmi mladý kněz jsem se naučil, že nás tím Luth varuje před blížící se válkou.“

„Podzim už nastal. Brzy napadne první sníh. V tuto dobu nikdo neválčí. Sníh a led by zabil víc mužů než nejstrašlivější nepřítel.“

„A přesto nás Luth varuje.“ Stařec se na něj zkoumavě zahleděl. „Nebo snad pochybuješ o jeho znamení?“

„A co bychom měli podle tvého názoru dělat?“

Gundar bezmocně rozpřáhl paže. „Jsem jen nástrojem svého boha. Vidím jeho znamení. Ty jsi jarl. To ty musíš rozhodnout, co se má stát.“

„Co jsi ještě viděl?“

„Na úpatí útesu teče nový potok. Jen tenký pramínek, ale přesto je to náznak nastávající změny. Nepovažuj mě za ustrašeného starého muže, Alfadasi. To, co mě znepokojuje, je fakt, že se mi za tak krátkou dobu dostalo tří tak zřetelných znamení. Proto jsem o tom také nemluvil s nikým jiným. Bohové nás chtějí varovat, Alfadasi. Musíš vesnici ochránit, tak jako to kdysi učinil tvůj otec, když vylákal bestii do hor a s pomocí svých elfích přátel ji zabil v Luthově jeskyni. Tkadlec nití osudu to myslí s tvým klanem dobře, jarle. Sesílá nám znamení, aby ses mohl připravit.“

„Nemáš už co jíst, knězi.“ Asla k nim nehlučně přistoupila a položila na lavici mísu s masem. Člověk ji musel velmi dobře znát, aby v jejím hlase rozeznal nádech dobrosrdečného posměchu. Alfadas si v duchu kladl otázku, kolik toho z jejich tiše vedeného rozhovoru asi zaslechla. Objal ji pažemi kolem boků a přitáhl si ji na klín. „Budu tě muset někam přivázat, aby sis na naší slavnosti dopřála aspoň trochu klidu?“

„Úplně by stačilo, kdybys trochu přiložil ruku k dílu.“

„Prosím, Aslo. Přece vidíš, že právě hovořím s Gundarem. Starám se prostě o naše hosty svým vlastním způsobem.“

„Já se tedy odporoučím,“ řekl kněz s významným pohledem a sáhl po nové míse s masem.

„Zůstaň sedět, Gundare. Jsi moudrý starý muž. Nevykládej mi, že takové hašteření mezi starými manželskými páry je pro tebe něco nového.“ Asla se vesele rozesmála. „Vím, že na tom nejsem se svým hrdinou zase tak špatně. Je sice líný jako všichni muži, ale aspoň se neopíjí a nemlátí mě ani děti. Někdy mám dokonce pocit, že vážně přemýšlí, jak by mi mohl pomoct. Jenom škoda, že ty myšlenky nikdy nepromění v čin.“

Alfadas ji štípl do boku. „Kdyby byl tvůj jazyk čepelí, byla bys mistrem šermířem tohoto království.“

„A kdybyste měli vy muži v hlavě něco jiného než meče a království, byl by svět mnohem klidnější místo. Ráda bych věděla, co by se ve vesnici změnilo, kdybych se stala jarlem já.“

„Při vší úctě, Aslo,“ vmísil se do hovoru kněz, aniž přestal usilovně žvýkat. „Něco takového tady ještě nikdy nebylo. Ženy k tomu nejsou stvořeny.“ Mazaně zamrkal. „A opravdu si myslíš, že by svět byl klidnějším místem, kdyby dnešní hostinu připravoval Alfadas? Obávám se, že v takovém světě by muži jako já brzy umřeli hladem.“

„Jak můžeš vědět, že by to ženy nezvládly líp, když ještě žádná vesnici jako jarl neřídila?“

Alfadas cítil zadostiučinění nad tím, že jindy tak výřečnému knězi hrozila od Asly stejná porážka jako jemu, když se přeli na podobné téma.

„Na jihu existují království, kterým vládnou ženy,“ namítl Gundar. „A podívej, co se tam děje. Starý Horsa Silný posílá každé léto své válečníky, aby zpustošili jejich pohraniční oblasti a ty byly přinuceny zaplatit výpalné.“

„Ach, ano, vím. A můj muž vede Horsovy vojáky od vítězství k vítězství. Ale vládnou proto královny špatně? Je to jejich vina, že mají svárlivého souseda, který k nim každý rok posílá loupeživé hordy?“

Alfadas si tiše odkašlal. „Dávej si pozor, jak mluvíš o králi. Nejsme sami.“

„Copak teď už nejsem ani paní ve svém domě? Měli bychom…“ Uprostřed věty se odmlčela. Alfadas cítil, jak celá tuhne. Bezděčně sledoval její pohled.

Kadlin se vybatolila ze svého spacího výklenku a natahovala ručky po Krvákově kosti.

„Ani slovo!“ zasyčel Alfadas. „Nesmíme tu bestii ničím vylekat.“ Zdálo se, že Krvák spí. Morkovou kost měl položenou pod předníma tlapama.

Kadlin utrhla kousek vláknitého masa a nacpala si ho do úst.

Jarl nahmatal za opaskem nůž. „Mluv s Aslou, jako by se nic nedělo,“ požádal kněze. „Nikdo z hostů si ještě nevšiml, co se stalo.“ Přinutil se ke klidu. Srdce mu bilo jako splašené, ale nesměl dát na sobě nic znát. Nesmí Krváka polekat. Obrovitý pes by dokázal Kadlin zabít jediným kousnutím. Nikdo v domě u něj nemohl být tak rychle, aby tomu dokázal zabránit.

„Prosím, udělej něco,“ zašeptala Asla. „Nemůžeme přece jen tak přihlížet.“

„Modli se za ni.“ Gundar byl mrtvolně bledý. „Život tvého dítěte je v Luthových rukou.“

„Nebudu…“

Alfadas přitiskl Asle ruku na ústa a přinutil ji zůstat sedět.

Krvák otevřel oči. Měly barvu jantaru. Chladně si dítě změřil. Kadlin se zpola napřímila a tahala za velkou kost. Zlostně něco brebentila, protože se jí nedařilo úlovek zpod těžkých pracek vyprostit.

Alfadas potěžkal v ruce nůž. Jeho dcera přežije jen tehdy, pokud Krvák zemře ve vteřině. Nůž byl ale příliš lehký, než aby dokázal proniknout těžkou psí lebkou. Ledaže by se trefil přímo do oka. Tam byla kost nejtenčí. Ale Kadlin mu překážela. Kdyby se nečekaně pohnula, zasáhla by zbraň ji. Alfadas se proklínal, že Oleho i se psem prostě nevyhnal.

Krvák se protáhl a zvedl jednu z pracek. Kadlin jediným škubnutím kost uvolnila a plácla sebou na zadek.

„U všech bohů, to dítě!“ vykřikla náhle nějaká žena. Všechny rozhovory jedním rázem umlkly. Krvák zvedl oči. Ohrnul pysky a zavrčel.

„Nehýbejte se!“ nařídil Alfadas. „Nikdo se k tomu psovi nepřiblíží.“ Koutkem oka zahlédl, jak se Ole protlačil kolem skupiny sedláků a z opasku vytáhl bič. „Stůj!“ zasyčel jarl vztekle. „Tebe u něj chci vidět ze všech nejmíň.“

Také Kadlin zaregistrovala náhlé ticho. Rozhlédla se. Pak natáhla ručku, přidržela se Krváka za čenich a vyškrábala se na nohy. Alfadas zadržel dech. Kadlininy prstíčky přejely po krvavém šrámu na Krvákově tlamě. Pes zamžoural. Natáhl hlavu dopředu. A potom dítěti velkým, růžovým jazykem olízl obličej.

Síní zazněl úlevný povzdech, ale nebezpečí ještě nepominulo. Alfadas natáhl k dceři ruku. „Pojď sem, Kadlin. Pojď ke mně.“

Maličká vtiskla Krvákovi pusu na čenich. Pak se rozběhla k Alfadasovi a hrdě oznámila: „Vava!“

Jarl pustil Aslu. Přitiskla Kadlin k sobě. „Co to vyvádíš, děvčátko moje? Už to nikdy nedělej. Prosím…“ Hlas jí zanikl v proudu slz. Ostatní ženy ji obklopily.

Ole položil na lavici vedle Alfadase bič. „Tu bestii si můžeš nechat. Nikdo mi už neuvěří, že je to krvežíznivé monstrum, které rozsápe i vlka.“

Alfadas na to nedokázal nic říct. Cítil se k smrti vyčerpaný, a když teď napětí pominulo, začal se třást po celém těle jako osika.

„Pes – zabiják se podvolí dětské ruce. To bylo čtvrté znamení ve čtyřech dnech,“ pronesl tiše kněz.

Oheň a voda

„To jsi ty, Ollowaine?“ Orimedes se předklonil, aby mu lépe viděl do obličeje. „Co má znamenat tenhle převlek? Myslíš, že ti taková přílbice pomůže, když ti spadne na hlavu ohnivá koule?“

„Ticho!“ Ollowain se zadíval k ostatním kentaurům, postávajícím u nosítek kousek dál na molu. Pak sklonil hlavu, aby mu přílbice, kterou teď nosil, lépe zakrývala tvář. „Nařiď svým mužům, aby pomohli přenést zraněné na pevninu. Na moři by ti nebožáci nepřežili. Musíme je dostat zpátky do paláce. Jsou Holdové ještě s vámi?“

„Většina těch malých otravů utekla, když začalo ostřelování přístavu. Jen Gondoran a dva nebo tři další zůstali.“

„Vyžeň je, nebo se postarej, aby nás už nemohli opustit, až položíme zraněné do nosítek.“

Orimedes se na něj tázavě zahleděl.

„No tak, do toho, určitě jsi mým pokynům rozuměl!“ Aniž by Ollowain čekal, jak kníže kentaurů zareaguje na jeho příkrý tón, otočil se a spěchal po přistávacím můstku zpátky do člunu. Čím méně dětí Albů vědělo, co se tady děje, tím lépe. Musí se dostat až k palácové věži. Tam se budou moci snadno bránit i proti velké přesile.

Mistr šermíř se přikrčil, protože mu nad hlavou s prskáním proletěla ohnivá koule. Většina lodí v přístavu se už mezitím ocitla v plamenech. Zafoukal vítr a jako horký dech mu sklouzl po tváři. Nad molem tančil jemný popel připomínající černý sníh.

Emerelle přenesli k přistávacímu můstku. Ležela na dlouhém štítu jednoho z válečníků. Její spálené šaty zakrývala hedvábná přikrývka. Tvář měla napuchlou a tak znetvořenou popáleninami, že ji téměř nebylo poznat. Ollowain ustaraně sledoval velkou krvavou skvrnu, rozlévající se po pokrývce.

Vedle královny klečela Lyndwyna. Se zavřenýma očima držela vládkyni za ruku. Pomáhala Emerelle? Nebo byla tak poblouzněná, že prostě jen seděla a čekala, až královna zemře, i když musela vědět, že by to znamenalo i její smrt? Také Lyndwyna teď měla na sobě prostý zelený kabátec královské stráže.

Šermíř se pln zoufalství rozhlédl. Přístavní hráz se už vyprázdnila. Proudy uprchlíků teď ucpávaly ulice města. Nebyla tady žádná léčitelka. Neměl jinou volbu – musel důvěřovat ženě, kterou považoval za zrádkyni.

Vedle královny leželi na štítech ještě další dva zranění, mladí válečníci s bledými tvářemi. Ollowain je znal oba. Jeden z nich byl velmi nadějný šermíř.

Mistr šermíř se zahleděl k oběma věžím u vjezdu do přístavu, k oné hranici, za níž ve tmě zmizel Měsíční stín. Myslel na Sanhardina, válečníka, s nímž si v podpalubí vyměnil šaty. Sanhardin si začernil obličej. Podobnost mezi oběma elfy nebyla nijak velká, ale válečník byl vynikající šermíř. A to bude nakonec také to nejpodstatnější. Sanhardinova sestra si oblékla Lyndwynino roucho. Oba věděli, že Hallandin dostal rozkaz nepokoušet se o únik. Úkolem knížete bylo postarat se, aby byla královnina dvojveslice dostižena a nepřátelé vyvodili nesprávné závěry. Je možné, že už smrtelný tanec Měsíčního stínu začal?

Ollowain se rozhlédl. Některé věže ve městě pořád obklopovala světelná kouzla. K nebi téměř kolmo stoupaly černé sloupy kouře. Stále panovalo bezvětří. Jakási velká galéra se pokoušela uniknout z přístavu. Vesla byla vysunuta. Jak štíhlá loď pozpátku klouzala od mola k přístavnímu bazénu, tmavá voda kolem ní se divoce čeřila. Pak se k městu od mangrov náhle přihnal prudký závan větru. Několik hořících lodí se utrhlo z kotvy. Kormidelník na palubě galéry se jim zoufale snažil vyhnout. Vesla na jejím levoboku roztříštil mohutný trup arkadijské obchodní lodi. Cestu ven z přístavu blokoval hulk. Z paluby galéry už skákali první veslaři. Jejich loď byla polapena v beznadějné pasti. V přístavu plavaly na korkových plovácích tisíce svící a vedle nich nesl proud slavnostně oděné mrtvoly.

Dřevěný přistávací můstek se otřásl pod kopyty kentaurů.

„Položte je támhle,“ rozkázala Yilvina. Převzala velení, aby Ollowainova lest zůstala neodhalena. Zatím si těžce zraněné královny, ležící mezi oběma zbývajícími zraněnými, nikdo nevšiml. Ale kdyby byl Ollowain poznán, přišlo by všechno vniveč. Každé dítě v Albenu vědělo, že se mistr šermíř v kritických okamžicích vždy zdržuje poblíž královny. Dokud ovšem nebylo jasné, kolik zrádců kromě Lyndwyny a lukostřelce, který na Emerelle vystřelil, ještě existuje, bylo lepší, když se všichni domnívali, že Emerelle uprchla na palubě Měsíčního stínu.

Zranění byli opatrně položeni do nezvyklých nosítek. Gondoran, vůdce Holdů, poskakoval mezi elfy a sebevědomě udílel pokyny. Ollowain opouštěl palubu se třemi dalšími tělesnými strážci po boku. Zatím mu nikdo z nich nevěnoval větší pozornost. Jakoby mimochodem vytáhl šermíř královninu hedvábnou přikrývku trochu výš, aby zakryl část Emerelliny tváře. Obličej měla studený jako mrtvola. Zamrazilo ho. Královna nesmí zemřít!

Vystoupil z nosítek a zařadil se k ostatním strážím pod Yilvininým velením. Jen Lyndwyna zůstala u zraněných. Měla teď ruku položenou na Emerellině hrudi. Rty kouzelnice se nehlasně pohybovaly.

Ollowain se kradmo podíval na krvavou skvrnu na hedvábné látce.

Na Yilvinino znamení jemně zvedli nosítka. Jeden ze zraněných tiše zasténal. Kentauři se dali rychlým pochodem na cestu. Ollowain musel skoro běžet, aby jim stačil.

Mezitím se ocitla v plamenech i mnohá přístavní skladiště a šermíř viděl, jak plameny přeskakují na město. Vzduch byl tak žhavý, že každé nadechnutí bolelo.

Yilvina je vedla po nábřeží. Přímá cesta do paláce byla uzavřena. Tam, kde ohnivé koule dopadly do hustě sevřeného zástupu uprchlíků, teď leželi mrtví a zranění. Nikdo se o ně nestaral a nikdo se také nesnažil uhasit skladiště.

Z jedné z postranních uliček s křikem vyběhla postava v hořících šatech a vrhla se v přístavu do vody. Brzy beznadějně uvízli mezi koboldy, elfy a skupinkou minotaurů, kteří si se skloněnými rohy dělali místo. Z nebe padaly s ožehnutými křídly luční víly a snažily se zachytit ve vlasech a na oděvech uprchlíků. Většina z nich byla ušlapána.

Vítr začal sílit. Cloumal Ollowainovým kabátcem, palčivě žhavý. Mistr šermíř si strhl přílbici z hlavy. Její lícnice byly tak horké, že mu spálily kůži. Jeho druhové ho napodobili. Tváře měli zarudlé a znetvořené puchýři. Jiskry vířily vzduchem jako žhavé krupobití. Úzkými ulicemi přístavní čtvrti hvízdal vítr a dál rozdmýchával plameny.

Gondoran poskakoval po nosítkách tam a zpátky a hasil jiskry, dopadající na zraněné.

Yilvina dala pokyn, aby se vymanili z proudu uprchlíků, a zavedla je na prázdné molo. „Potřebujeme vodu,“ zasípala. Rty měla nateklé, oči rudé. „Tam vpředu jsou vědra. Polijte si šaty vodou.“

Ollowain poslechl. Seběhl po kamenných schodech, vedoucích z mola k vodě, a vytvořil první článek v řetězu věder. Dokonce i brakická přístavní voda už byla nepříjemně horká. Bouřlivý vítr nabral takovou sílu, že z hořících lodí šlehaly skoro rovnoběžně nad vodu metrové plameny. Opodál spatřil Ollowain luční vílu, která se zoufale snažila udržet na přístavním sloupku. Její jako dech jemná křídla se žárem roztavila v rosolovitou hmotu. Prosebně hleděla na Ollowaina. Pak byla odnesena pryč, jako kdyby ji popadla neviditelná ruka a odmrštila na hranici z hořících lodí.

Válečník před Ollowainem si vylil na hlavu plný džber vody. „Zbýváš už jenom ty,“ zavolal na šermíře.

Ollowain ho tedy napodobil a spěchal za ostatními, aby je neztratil z dohledu.

Kentauři si razili cestu stále nemilosrdněji; odstrkovali stranou každého, kdo jim dost rychle neuhnul z cesty.

Ollowain se protlačil dopředu k Orimedovi. Doutnající, mokrá srst knížete byla poseta popáleninami. Kolem mrskající se oháňky mu jako mouchy tančily žhavé jiskry. „Musíme pryč od mola!“ Šermířův hlas byl sotva víc než jen chraptivé zaskřehotání, téměř se ztrácel v pekelném praskání plamenů a křiku uprchlíků.

„Však my projdeme,“ zvolal kentaur. Nohu mu objala jakási mladá elfka. Se sklopeným pohledem ho zapřísahala, aby jí pomohl. S mručením si ji vysadil na záda. Teprve teď Ollowain spatřil ženinu tvář. Řasy, obočí i vlasy nad čelem měla spálené, po nose zbyla jen neforemná díra a tam, kde měly být oči, zely dvě krvavé propasti. Bez ustání brebentivě děkovala a skrývala ztýranou tvář v kentaurových vlnitých vlasech. Šok z náhle vypuknuvšího pekla jako by ji připravil o schopnost vnímat bolest. Alespoň prozatím.

„Půjdeme po lotosovém chodníku!“ rozkázal šermíř.

„Ale ten je příkrý! Budeme postupovat vpřed jen pomalu!“ namítl Orimedes.

„Domy jsou tam z kamene! Plameny se nebudou šířit tak rychle jako tady mezi dřevěnými skladišti.“

Ollowain viděl, jak se kentaurovy lícní svaly napínají. Divoce hýbal čelistmi, ale rozkazu se podvolil.

Mnoho uprchlíků mezitím naskákalo do přístavního bazénu. Voda skýtala ochranu před žhavým žárem. Ale současně to znamenalo, že ve chvíli, kdy začnou útočníci obsazovat přístav, uvíznou ti nebožáci v pasti. Budou vydáni bezbranní na milost a nemilost dobyvatelům.

Nesmí dostat Emerelle do takové situace. Kdo je její nepřítel? S kým uzavřel Shahondin spojenectví?

Všudypřítomný povyk a burácení plamenů přehlušil jakýsi hluboký tón a Ollowain zpozorněl. Znělo to jako povzdech, jenže by to musel být povzdech titána.

„Stěna!“ Výkřik zanikl v tisícerém zarachocení. Ollowain instinktivně zvedl štít. Zaduněl pod tíhou těžkých úderů.

Královna! Šermíř sevřel pravobok člunu přeměněného na nosítka a vytáhl se nahoru. Všude kolem dopadaly na zem velké červené šindele. Skladiště vedle nich jako by se, mučeno plameny, naposledy vzepjalo a shodilo střechu!

Ollowain zakryl velkým oválným štítem královninu hlavu a trup. Jako zázrakem ji žádný šindel nezasáhl. Lyndwyna měla menší štěstí. Ležela bezvládně vedle Emerelle a krvácela z rány na čele.

Holdové si našli úkryt pod plochými veslařskými lavicemi. Jen Gondoran se držel těsně u královny. Ze zoufalou statečností odrážel zlomeným bidlem šindele, mířící na Emerelle. Nakonec s kletbami na rtech utekl pod Ollowainův štít.

Kentauři se dali do trysku. Nosítka sebou divoce zmítala sem a tam. Náhle to škublo. Člun se naklonil a se zapraskáním narazil na kámen, jako by v bouřlivém příboji najeli na skryté skalisko. Ollowain byl vymrštěn dopředu a narazil do stěžně. Prudkost nárazu dolehla plnou silou na ruku, ve které třímal štít. Ramenem mu projela palčivá bolest, do očí vhrkly slzy. Zamžoural a vyškrábal se na nohy, aby zjistil, co se stalo. Dva kentauři leželi s podivně pokroucenými údy nehybně na zemi. Oba srazil trám. Ollowain ještě zíral na oba mrtvé, když tu těsně vedle něj dopadl další trám. Na dláždění zabubnovaly hořící střešní latě. Jeden z kentaurů se splašil a vztyčil se na zadní. Nosítka sklouzla. Ollowainovi se tak tak podařilo zachytit stěžně. Zranění klouzali po dně k zádi. Jeden z mužů zasténal. Druhý válečník se už nehýbal.

„Nessosi, převezmeš to vpředu vlevo!“ zavelel Orimedes klidně. „Antafesi, poběžíš po levé straně nosítek. Já se budu držet vpravo. Kdyby došlo k další nehodě, okamžitě zasáhneme. Nosítka už nesmí upadnout. Jdeme, mus…!“ Odmlčel se, protože v tu chvíli se ozvalo nepopsatelné skřípění a praskání. Čelní stěna skladiště se začala naklánět směrem k molu. Jako se Shahondin vždy přehnaně pomalu ukláněl Emerelle, aby se tak vysmál gestu podřízenosti, tak se nyní s pohrdavou pomalostí nakláněla i domovní zeď. Dvacet kroků vysoká stěna plamenů, uklánějící se smrti.

Jeden z Holdů s křikem vyskočil z nosítek a snažil se doběhnout k vodě. Kentaurové napjali poslední síly, aby unikli z území smrti. Všude kolem dopadaly na zem trámy a střešní latě. Ollowain pomáhal Gondoranovi a jeho druhům vyhazovat z nosítek hořící trosky, dopadající na palubu člunu. Elfka, která seděla na Orimedovi, ztratila rovnováhu a sklouzla mu ze zad. Ollowain viděl, jak spadla pod kopyta ostatních mužů-koní. Jako loutka byla pohazována sem a tam, až nakonec zůstala nehybně ležet.

Přístavní hráz se ve vteřině vyprázdnila. Téměř všichni naskákali do vody. Dláždění, hustě poseté roztříštěnými červenými šindely, vypadalo, jako by krvácelo. Okovaná kopyta kentaurů na nerovné zemi znovu a znovu sklouzávala. Nosítka se kymácela ze strany na stranu. Ollowain si sedl, přitiskl se zády k jedné z lavic a sevřel Emerelle v náručí. Královnina hlava při každém trhnutí bezmocně létala sem a tam.

Nessos klopýtl. Antafes okamžitě přiskočil a převzal jeho místo. Plavovlasý Nessos se pokoušel vzchopit, ale běhy ho už neunesly. Ollowain viděl, že mu ze srsti trčí zakrvácená kost. Kentaur vzdorovitě zvedl paže, jako by chtěl obejmout plamennou zeď, která se na něj řítila. Vzápětí pohltil zraněného muže-koně oheň. Domovní zeď zasypala ulici jako ohnivá lavina. Části krovu dopadly do vody.

Žár zasáhl Ollowaina do tváře jako rána pěstí. Cítil, jak se mu napíná kůže. Oči mu zase slzely. Snášel se na ně oblak jisker. Z vody se ozývaly výkřiky.

„Sem nahoru!“ Kentauři proběhli kolem lotosového chodníku. „Zpátky!“

Kolem valem obehnaného kopce se vinuly široké mramorové schody. Už po dvaceti krocích a první zatáčce jako by se ocitli v jiném světě. Lotosový chodník byl lemován skvostnými stavbami, zdobenými sloupy. Stinnými výklenky se plazil břečťan. Na každém schodu stály lampy. Oheň zachvátil jen několik málo vil. Koboldi a faunové s kozlíma nohama se snažili dostat plameny pod kontrolu. Vytvořili řetěz, vedoucí k jedné z kašen. Vysoké domy se zdobnými štíty zakrývaly výhled na přístav. O rozpoutaném pekle svědčila jen rudě zářící nebesa a jednotlivé od sazí umazané postavy, které tu hledaly záchranu. Ollowain si podezíravě prohlížel těch pár přeživších, kteří stoupali po chodníku. Sleduje je někdo? Co se stalo s lučištníkem, který se pokusil Emerelle zabít? Prohlédl snad lest? Nebo věřil, že královna uprchla z přístavu na své skvostné dvojveslici?

Ollowain cítil, že mu po ruce stéká něco teplého. Rána v královnině hrudi opět začala krvácet. „V paláci ti pomůžeme,“ zašeptal a podepřel jí hlavu. Rozum mu říkal, že ho nemůže slyšet, a přesto doufal, že jí to nějakým způsobem pomáhá. Dokud s ní hovořil, cítil se méně bezbranný.

„Už to není daleko. Landorin tě vyléčí. Nikdo nespřádá tak umná léčivá kouzla jako on.“

Teprve teď Ollowain zaznamenal, že se kentauři zastavili. Ocitli se na kruhovém prostranství na vrcholu pahorku. Paláce zde ustoupily zahradám. Ohnivé koule nenapáchaly v těchto místech téměř žádné škody. Z kopce se otevíral výhled na otevřené moře a bylo odtud možné přehlédnout také velkou část města. Přístav, skladiště a palácovou věž knížete z Reilimee, stojící na konci kamenné přístavní hráze, pohltily plameny.

Ve čtvrtích, které ležely dál od moře, nebylo požárů mnoho. Ale Ollowain viděl, jak horký vítr žene oheň dál směrem k osamocenému, zato obrovskému sloupu plamenů: Emerellině palácové věži! Mistr šermíř na okamžik přestal dýchat. Věž ležela daleko mimo dosah katapultů a poletující jiskry ještě zdaleka nemohly zanést oheň tak hluboko do města. Někdo musel královninu věž zapálit! Spiknutí proti Emerelle bylo mnohem rozsáhlejší, než se dosud domníval.

„Co teď, šermíři?“ zeptal se Orimedes unaveně. Kentaur pokynul svým mužům, aby postavili nosítka na zem. „Kam teď půjdeme?“

Elf stále nechápavě zíral na hořící věž. Bylo vůbec možné, aby Emerelle zůstalo utajeno tak rozsáhlé spiknutí? Nebo věděla o všem, co se chystá? Vzpomněl si na způsob, jímž se dívala na Matha Murganleuka, onen obrovský, duší obdařený strom na Magnóliovém nádvoří. Prvotní pocit ho tedy neklamal… Emerelle se loučila. Musela o osudu paláce vědět.

„Ollowaine!“ Orimedes teď stál před ním. „Kam půjdeme?“

Šermíř se bezradně rozhlédl. „Nemůžeme královnu zanést tam dolů. Ať už palác zapálil kdokoli, určitě jen čeká na to, až se bude moci Emerelle zmocnit.“

„Hloupost!“ zavrčel kníže kentaurů. „To nedává smysl. Hořící palác nás teď přece varoval. Bylo by mnohem snadnější nás jednoduše vlákat do léčky.“

„Možná se cítí tak silní, že je jim to jedno. Vědí, že jim už nemůžeme uniknout.“

„Oni. Oni. Oni!“ Orimedes divoce šlehal oháňkou. „Kdo to jsou oni? Kdo ostřeluje město? Kdo zapálil palác? Možná existuje pro hořící věž nějaké jednoduché vysvětlení. Zbloudilé jiskry. Nebo převrácená lampa…“ Postupně se odmlčel. I jemu muselo být jasné, že takový oheň nemohla lampa způsobit.

Gondoran vystoupil z nosítek a vydal se k nim. Vylezl si na mramorovou lavičku a zahleděl se dolů na palác. „Musela to tušit, už když nám přikazovala vyrobit ta nosítka.“

Ollowain zpozorněl. „Řekni to ještě jednou!“

„Co?“

„Královna vás stavbou těch nosítek pověřila?“ Co že to Emerelle říkala krátce předtím, než jsme vyrazili? Představila jsem ti už Gondorana, svého loďmistra? To on přišel s nápadem přestavět člun na nosítka. „Nevyrobili jste je pro ni jako dárek?“

„Dárek to byl,“ přitakal loďmistr. „Ale právě taková nosítka si přála. Dala mi za úkol najít v mangrovách vhodný člun lovců mušlí.“

„Ale ona přece tvrdila…“

Vůdce Holdů vpadl Ollowainovi do řeči. „Pamatuji si, co říkala na Magnóliovém nádvoří. Svým způsobem to byl opravdu můj nápad. Vytipoval jsem tenhle člun mezi tucty jiných. Ale to, že má být vůbec nějaká loďka předělána na nosítka, byl její nápad. Možná nám chtěla tím, co říkala na Magnóliovém nádvoří, poskytnout nějaké vodítko?“

„No… mně to teda připadá jen jako královnin vrtoch,“ ozval se Orimedes.

„Ne!“ odvětil mistr šermíř rozhodně. „Nebyla… Není náladová! Měla obavy, že se v její bezprostřední blízkosti pohybuje nějaký zrádce. Chtěla dát těm, kteří prokáží věrnost, nějaké tajné znamení. Skrytý smysl jejích slov mohou odhalit jen muži, kteří riskovali život, aby ji záplavou plamenů donesli až sem na kopec.“

„Chceš říct, že věděla, co se stane? To je ale… To je… nenacházím slov! Je polomrtvá. Mně to spálilo oháňku, moji muži umírají… A ona že to všechno věděla? Jestli jo, měl jsem ji nechat na palubě té její zatracené lodi.“ Orimedes zlostně podupával kopyty. „To není možné! Mohla by přece tomu všemu zabránit!“ Ukázal dolů k přístavu. „Za poslední hodinu zemřely stovky, možná dokonce tisíce. Hanba královně, jestli věděla, že se to stane, a neučinila nic, aby tomu zabránila!“

Ollowain měl pro kentaurovo prosté uvažování pochopení, i když jeho útočnost v žádném případě neschvaloval. Mistr šermíř byl neochvějně přesvědčen, že Emerelle jedná správně. Královna se mu kdysi pokusila vysvětlit, jakým prokletím je schopnost vidět budoucnost. Když byla ještě velmi mladá, zachránila během první války s troly život svému bratrovi ve zbrani Mahawanovi. Ollowain se domníval, že byl i královniným milencem, i když otevřeně to Emerelle nepřiznala. Využila svou znalost budoucnosti k tomu, aby ho zachránila. Tím se ale budoucnost jejího milého zásadně změnila. Protože nezemřel v hodině, která mu byla osudem určena, nemohl se ani znovu narodit. Později zmizel při výpravě do Rozbitého světa. Nikdy se už nenarodil. Jeho duše byla ztracena. Emerelle vyprávěla, že Mahawanovi bylo předurčeno získat jednoho dne korunu Albenu. A tvrdila, že by byl velmi dobrým králem. Její sobecké jednání Alben o tohoto vládce připravilo. To byl důvod, proč pak využívala svých znalostí o možných podobách budoucnosti jen velmi obezřetně. „Ví, co je pro nás nejlepší. Nemusíme jejím rozhodnutím rozumět.“

Orimedes si pohrdavě odfrkl. „Jestli jsou její slova plná skrytých významů, tak tím přece taky zasahuje do vývoje budoucnosti. Mohla by nám říct rovnou: Udělejte tamto, vyhněte se onomu!“

Ollowain chvíli přemýšlel, jak by měl tomuhle paličatému kentaurovi vysvětlit, že udělovat přímé rozkazy a poskytovat pouhé náznaky není zdaleka totéž. Druhá možnost by dávala kentaurům šanci řídit se svými instinkty. A tak zavelel: „Drž hubu. To je rozkaz.“

„Nepřeháněj to, elfíku!“

Mistr šermíř výhružku přešel a opět se obrátil ke Gondoranovi. „Co dalšího ti královna uložila? Měla při stavbě nosítek nějaká zvláštní přání?“

„Chtěla, aby byl člun několika jednoduchými zásahy zase schopen plavby. Máme dřevěné kotouče, kterými můžeme kdykoli zakrýt otvory, jimiž jsou prostrčeny nosné tyče. Není problém člun utěsnit.“

Ollowain se utrápeně ohlédl. Od přístavu je teď oddělovala stěna plamenů. Kvapný úprk mu neposkytl čas přemýšlet. „Takže chtěla, abychom uprchli po moři. Proto ten člun. Měl jsem to vědět dřív!“

„Jestli si myslíš, že ta prokletá nosítka ponesu znovu ohněm…“ ozval se Orimedes.

Gondoran si hlasitě odkašlal.

„Až od tebe budu chtít něco slyšet, dám ti vědět,“ obořil se kentaur na Holda.

Gondoran před mužem-koněm kousek couvl. „Při vší úctě, urození pánové. Mýlíte se. Tento člun není stvořen k plavbě na otevřeném moři. Ploché dno je užitečné pouze v mangrovách. Voda je tam klidná a existuje jen málo míst, kde by ti sahala výš než po prsa, kníže. Často je sotva hlubší než kaluž. Kdyby se člun dostal do opravdového mořského vlnobití, zalila by ho voda rychleji, než byste ji stihli odčerpat.“

Ollowain zíral přimhouřenýma očima do noci. Zhruba míli na západ od královniny palácové věže ležel přístav lovců mušlí. Přála si Emerelle právě toto? Podaří se jim tudy uniknout? V plamenech se teď ocitly i domy kolem paláce. Ollowain měl dojem, že vidí mezi plameny pobíhat jakési nejasné stíny. Ve světle ohně vypadaly nepřirozeně velké. Tam dole se bojovalo. Požáry se šířily proti směru větru. Nebyl to déšť jisker, co zapalovalo střechy.

Ať se Ollowain snažil sebevíc, nedokázal rozeznat, jaký nepřítel to v dýmu a temnotě řádí. Cesta k přístavu lovců mušlí byla odříznuta. Elf horečně přemýšlel, co dělat. Jedinému válečníkovi by se jistě snadno podařilo řadami nepřátel proklouznout, ale s nosítky se zdál průchod nemožný. Jedině že by opsali široký oblouk. Dál na východě, na ostrohu ležícím jako úzký srpek mezi mořem a mangrovami, ležela čtvrť koželuhů. Oblast, které se elfové kvůli příšernému zápachu zdaleka vyhýbali. S trochou štěstí by se tam mohli dostat dřív než neznámý nepřítel – a najít cestu k Lesnímu moři.

Ollowain se otočil k veliteli Holdů. „Jakou cestu bys zvolil, aby ses dostal dolů k mangrovám?“

Gordoran zíral do tmy a mnul si špičatou bradu. „Vydal bych se cisternami. Byli bychom skryti před všemi pohledy. A kdo se tam dole nevyzná, beznadějně se ztratí.“

„A ty se tam vyznáš?“ Na Orimedovi bylo zřetelně vidět, co si myslí o putování nějakými podzemními vodními nádržemi.

„Můj bratranec byl Pánem vod!“ prohlásil Gondoran hrdě. „Když jsem byl ještě malý chlapec, často mě brával dolů do nádrží, abych čistil úzké přepouštěcí trubky od bahna a chaluh. Znám skryté prostory pod městem stejně dobře jako mangrovy a Lesní moře.“

„Copak se tamtudy můžeme dostat až na okraj města?“ zeptal se kníže kentaurů skepticky. „Je to víc než míle. Tak rozsáhlé přece ty nádrže zase nejsou.“

„Vždycky mluvíš tak sebejistě o věcech, o kterých nemáš ani tušení, ty pochoutko ovádů? Existují vodní nádrže, které měří skoro míli. A existuje taky spousta mnohem menších cisteren. Všechny jsou propojeny kanály a plavebními komorami. Toto město potřebuje obrovskou spoustu vody. A protože leží mezi mořem a mangrovami, je tu pitná voda cenným statkem. Ve Vahan Calydu bylo vždycky třeba zachycovat dešťovou vodu. Přes filtrovací mísy je pak sváděna dolů do nádrží. Z rodiny mého bratrance vzchází Pán vod už po generace. Pod našima nohama leží skryté jezero. Dokonce ani kdyby během celého roku jedinkrát nezapršelo, nemusel by nikdo ve Vahan Calydu strádat žízní nebo se vzdát koupele.“

„A dostaneme se tam i s nosítky?“ zeptal se Ollowain nedůvěřivě.

„Ale jistě! Tam dole je hned několik člunů. Jak jinak by mohli Pán vod a všichni jeho sloužící pracovat? Museli bychom ovšem pod zem sestoupit jednou z plavebních komor. Jsou tam vrata dost široká na to, abychom jimi nosítka protáhli. Až už jednou budeme dole, bude po problémech.“ Podíval se pohrdavě na kentaura. „Ledaže by ovšem Vaše čtyřnohá knížecí jasnost neuměla plavat.“

Orimedes Holdovi odpověděl pouze pohrdavým zafrkáním.

„Zaveď nás k nejbližší plavební komoře!“ rozkázal Ollowain.

Gondoran se krátce rozhlédl a pak ukázal k západu. „Zhruba dvě stě kroků tímto směrem leží Komora růží. To je nejbližší místo sestupu.“

„A budeme muset plavat?“ zeptal se Ollowain.

Hold přikývl. „Nosítka nás všechny neunesou. Budete se muset přidržovat jejich okraje.“

Mistr šermíř si stáhl kroužkovou košili a pokynul také strážcům a Yilvině, aby odložili všechen nepotřebný balast už tady. V nádržích nesmí zůstat nic, co by mohlo pronásledovatelům poskytnout jakékoliv vodítko o jejich únikové cestě. Ollowain ukryl zbroj pod oleandr. Ostatní elfí válečníci ho napodobili. Vykonávali jeho rozkazy bez jediného slova. Bude se na ně i Yilvinu moci spolehnout. V případě Orimeda a jeho čtyř kentaurů si už tak jistý nebyl.

Muži-koně stáli kousek opodál. Jejich kníže jim s divokou gestikulací domlouval. Bylo zřejmé, co si myslí o únikové cestě, která je zavede hluboko pod zem.

Gondoran prohlížel se svými dvěma kumpány trup člunu. Ollowain si vzpomněl na těžký pád. Kdyby bylo jedno z palubních prken rozbito, mohli by na všechny plány zapomenout. Přešel k loďmistrovi.

Hold ukázal do nosítek. „Jeden z tvých válečníků to zabalil. Je pro nás už jen zbytečnou zátěží. Bude nejlíp, když ho ukryjete tady pod keřem u svých zbrojí.“

Mistr šermíř strnul. „Dávej si pozor na slova. Jenom proto, že jsem odkázán na tvou pomoc, ti nebudu všechno tolerovat.“

„Ne?“ zeptal se Gondoran vyzývavě. „Podívej se pravdě do tváře. Z tvého kamaráda je už jenom mrtvé maso. Rozhodl se stát válečníkem a umřel v boji. Něco takového přece nazýváte naplněným životem. Moji muži jsou jen rybáři, kteří se dnes večer vydali na slavnost. Můžeš být rád, že všichni nevzali roha.“

„Ty a tvoji muži jste služebníky královny stejně jako já, mistře člunu. Věděla, že bude prchat na téhle zatracené loďce. A tvým úkolem je dopravit ji do bezpečí. Můžeš se z toho vyvléknout právě tak málo, jako mohou moji válečníci prchat z boje. Když to bude nutné, přibiju tebe i tvé kamarádíčky za nohy k palubě – dokud nebude Emerelle v bezpečí. Nečekám od Holda, že si bude počínat rytířsky, ale budeš plnit svou povinnost stejně jako všichni ostatní. A teď mi podej zprávu, jestli člun neutrpěl škody.“

Gondoran po něm zlostně blýskal očima, zdržel se ale jakékoli další pichlavé poznámky. „Jedna deska je poškozená. Budeme trochu nabírat vodu. Ale člun se na vodě udrží.“

Šermíř se sklonil nad Emerelle. Královnina kůže byla na dotek stále ještě ledová. I když byla Lyndwyna pořád v bezvědomí, její kouzlo nadále působilo. Oděv kouzelnice byl plný propálených děr, vlasy ožehlé a obličej zmazaný krví. A přesto i teď vzbuzovala v Ollowainovi nepříjemné pocity a současně respekt. Pravá ruka jí spočívala na královnině hrudi. Zdálo se, že se opravdu snaží Emerelle chránit. Ukřivdil jí? Ne, každý přece viděl, jak dává znamení k útoku. Je to zrádkyně!

Ollowain přejel mrtvému druhovi rukou po tváři a zatlačil mu oči. Bylo zřejmé, že Lyndwyna nepodnikla nic, aby oběma zraněným pomohla. Rány neměli obvázané a nejevili ani žádnou známku toho, že by se nějakým kouzlem pokusila zmírnit jejich bolesti. Nejraději by tady Lyndwynu nechal.

Zanesli svého druha ve zbrani na štítu do křoví. Měli sotva čas se s ním několika slovy rozloučit. Prokázat úctu mrtvému by znamenalo ohrozit živé. Náhle měl Ollowain pocit, že ho někdo pozoruje. Rozhlédl se, ale v zahradách byly stovky možných skrýší. Nikoho nezahlédl.

Když se vrátili, stál Gondoran u trupu člunu. Kentauři si opět vysadili neobvyklá nosítka na ramena. Hold vedl skupinu zahradou na druhé straně pahorku, až se dostali k fontáně, za níž vedly široké schody kamsi do hlubin. Dokonce i tady někdo položil u příležitosti Slavnosti světel na každý schod malou olejovou lampu. Ollowaina napadlo, že už v tento den nikdy nebudou moci slavit, aniž by si současně nevzpomněli na strašlivé požáry a všechny mrtvé.

Okovaná kopyta kentaurů duněla na mramorových schodech. Opatrně se propracovávali stále níž, až konečně narazili na velká vrata. Jemně položili nosítka na zem. Nebyla tady žádná závora ani panty.

Orimedes se s uctivou bázní dotkl dveří. „To je zlato, že?“ vydechl. „Čisté zlato. Dost, abyste si mohli koupit palác. Celé jmění.“

„Každá propusť tady dole, každé ozubené kolo a každé kování je ze zlata. Žádný jiný kov neodolává vodě celá staletí tak dobře jako zlato,“ vysvětloval Gondoran blahosklonně. „Při stavbě nádrží byly použity jen ty nejlepší materiály.“ Vyskočil z nosítek a přistoupil ke zlaté bráně. Přitiskl tvář k chladnému kovu, přejel krouživými pohyby po dveřích a něco zašeptal. O vteřinu později se vrata zachvěla a nehlučně se zasunula do stěny.

„Co jsi to říkal?“ zeptal se Orimedes.

„To je tajemství strážců vody. Kdyby nešlo o královnu, nikdy bych vás sem nepustil. Nechceme, aby měl každý smradlavý barbar přístup k nádržím a máchal si kopyta v pitné vodě.“ Gondoran uskočil před Orimedovým kopancem a pokynul jim, aby ho následovali do rozlehlé síně. Do žebroví křížové klenby byly zapuštěny modrostříbrně zářící měsíční kameny, zalévající prostor tajemným svitem. Odněkud z dálky se ozývalo tlumené hřmění. Ollowain měl pocit, že se mu podlaha lehce chvěje pod nohama.

Celá síň byla vybudována z mramoru. Ve výši prsou se táhl široký vlys z perleti a onyxu. Vzor tvořily stylizované vlny. Ve studeném světle se zdálo, že se pohybují jako jemné vlnobití za úplňku.

„Přineste sem nosítka!“ nařídil Gondoran. „Nosné tyče už nebudeme potřebovat. Vytáhněte je. Pak budeme moct člun utěsnit.“

Ollowain byl zaskočen přirozenou autoritou, která z malého loďmistra náhle vyzařovala. Vypadal jako vyměněný. Tady dole byla jeho říše a nikdo se to neodvážil zpochybnit. Kentauři bez reptání poslouchali jeho pokyny.

Mistr šermíř se rozhlédl. V chladné nádheře síně bylo cosi, co v něm vyvolávalo pocit vlastní nedůležitosti. Byla vytvořena na věčné časy a byla by hodná i královského paláce. A přesto sem nevkročil téměř žádný obyvatel města. Všechna ta krása zůstávala skryta. Zadíval se zpátky na dlouhé vstupní schody, zářící ve zlatém světle olejových lamp. Požáry v přístavu barvily noční nebe do purpurova. Šermíř měl pocit, jako by se před ním zatahovala opona na jevišti. Tady dole, v chladné nádheře nádrží, se cítil podivně vzdálen od všeho, co se dnes v noci stalo. Jeden akt skončil. Další úsek dějin Albenu se právě začínal odvíjet.

Ze zamyšlení ho vytrhlo tiché zaskřípání kovu. Yilvina tasila oba své krátké meče. Jedním z nich ukázala nahoru na schody. „Tam nahoře někdo je! Lukostřelec. Zřetelně jsem viděla jeho siluetu.“

Ollowain nikoho nezahlédl. Ale ani na vteřinu o slovech válečnice nepochyboval. Pocit, že je někdo sleduje, měl už od chvíle, kdy vkročili na lotosový chodník. Nebezpečí nepominulo. „Jak se dostaneme k vodě?“ zeptal se Gondorana.

Hold ukázal na ozdobný vlys na stěně. „Sedmá vlna. Když na ni přitlačíš, otevřou se skryté dveře.“

„A jak se zlatá brána uzavírá?“

„Zavře se sama,“ odvětil Gondoran klidně. „Tohle je přístup ke skrytému jezeru, a ne vrata nějaké pevnosti. Nemůžeme nijak ovlivnit, kdy se Brána růží zavře. Ale dveře dolů k nádržím je možné zevnitř zatarasit. Když nevíte, jak je najít, je velmi obtížné někoho sledovat.“

Ollowain odpočítal vlny na ozdobném vlysu a stiskl tajný knoflík. Ozvalo se tiché cvaknutí. Následovalo zaskřípání. Vzdálené dunění teď bylo slyšet zřetelněji. Z hloubi se vydral závan sychravého vzduchu. Ollowaina zamrazilo. Za tajnými dveřmi vedly do hlubin schody.

Gondoran vklouzl dovnitř jako první. „Musí tady být zásoba pochodní.“

Kentauři nerozhodně zírali do tmy. „Možná bychom se měli vypořádat s tím lukostřelcem,“ zamumlal jeden z nich.

„O to nám nejde.“ Orimedes popadl nosítka za záď. „Musíme dostat královnu z města.“ Ukázal bradou k tmavým dveřím. „A tamhle je jediná cesta, která nám zůstává otevřena. Takže do toho! Nemůžeme ztrácet čas!“

S tlumeným zasyčením se rozhořela pochodeň. Gondoran stál před truhlicí se zlatým kováním. Vytáhl z ní další dvě pochodně a zastrčil si je za opasek. Kentauři váhavě sešli po schodech. Yilvina a Ollowain průvod uzavírali. Právě když se těžké tajné dveře začaly zavírat, spatřili, že se ze stěny pomalu vysunuje i zlatá brána. Ollowain měl na chviličku pocit, že slyší na cestě vedoucí ke skvostné síni spěšné kroky, ale ten dojem zase rychle pominul.

Schodiště vedlo podél kachlíky zdobené zdi. Znázorňovaly říční krajinu s nejroztodivnějšími ptáky, skrývajícími se v porostu na břehu. Vzduch byl prosycen vlhkostí a zápachem mokrých kamenů. Dokonce i tady, hluboko pod povrchem země, bylo pořád nepříjemně teplo. Zamířili ke kamennému molu, u něhož byly přivázány dva čluny.

Pod Gondoranovým dohledem kentauři opatrně spustili královnina nosítka na vodu. Oba Holdovi druhové vytáhli vesla, skrytá po stranách člunu, a vložili je na místa. Loďmistr se vzápětí na zádi ujal kormidla. Do držáku na stěžni vložil pochodeň. Ostatní světla uhasili.

Ollowain nikdy nemíval strach ze tmy, ale temnota tady dole mu dávala zabrat. Slabé světlo pochodně sahalo jen těsně za okraje člunu. Měl pocit, že se ocitl v nicotě, ležící za hranicí albských stezek. Na místě, kde každý živoucí tvor působí nepatřičně. Říkalo se, že kdo se během cesty mezi světy odchýlí ze stezky, je navěky ztracen. Ve kterém okamžiku sešel dnešní noci ze stezky on? Kdy udělal první špatný krok? Snad už ve chvíli, kdy se setkal se Silwynou?

Šermíř se z okraje mola spustil do vody a sevřel okraj člunu. Vyděšeně zalapal po dechu. Voda v nádržích byla ledová!

„Neměli jsme do téhle díry vůbec lézt,“ bručel Orimedes. „Právě se mi něco otřelo o nohy. Ztratíme se a sežerou nás ryby.“

„To se ti asi zapletla mezi nohy vlastní roztřesená oháňka. Ryby tady nejsou!“ řekl Gondoran ostře. „Ani brouci nebo krysy! Nežije tu nic, co by mohlo znečistit vodu. Jenom pár duchů. Ale u přízraků se není třeba bát, že by čůraly do vody. Tohle je pitná voda a Pán vod nestrpí nic, co by ji mohlo zašpinit. Za normálních okolností bych vám nikdy nedovolil, abyste do ní ta svá upocená, špinavá těla ponořili.“

„A já bych za normálních okolností určitě neposlouchal takového malého chytrolína, který mě bez ustání uráží, a pěkně bych ho kopl do zubů, až by mu vylezly ušima,“ zaláteřil Orimedes v odpověď. Gondoran byl dost chytrý, aby neodpovídal.

Mezitím slezli z mola do vody i ostatní. Člun se dal pomalu do pohybu a cesta do tmy začala. Už za pár vteřin jim schody i molo zmizely z očí. Světlo nesahalo ani ke stropu nádrže. Ollowain se snažil zahnat myšlenky, které ho tísnily, pocit, že je ztracen. Nemít před očima žádný cíl bylo něco, co neznal. Kam se vydají, až se ocitnou v mangrovách? Nejlepší by bylo utéct albskou hvězdou. Ale k tomu potřebovali Lyndwyninu pomoc, protože on sám neovládal magii, která by brány k albským stezkám otevírala, ani netušil, kde by je měl hledat. Ve Vahan Calydu existovaly dvě velké albské hvězdy. Jedna ležela pod Emerellinou hořící věží a druhá poblíž Shahondinova paláce. Tyto cesty jim byly uzavřeny. Venku v Lesním moři se údajně nacházely ještě další albské hvězdy.

Ollowain se pozorně zahleděl na kouzelnici. I když nemohla být vážně zraněná, stále nenabyla vědomí. Mohla by je na albských stezkách snadno svést z cesty, aniž by si toho Ollowain všiml. Teprve až projdou jednou z bran, ukáže se, kam je kouzelnice vlastně zavedla.

„Vidíš to?“ Yilvina ukázala směrem, ze kterého přišli. Tmu vysoko nad jejich hlavami narušil malý, stříbrný obdélník. Světlem prošel stín. Pak obdélník zase zmizel a tma byla až na svit pochodně na člunu opět dokonalá. „Kdo je to?“

Také Gondoran zahlédl světlo. Nic neřekl, ale zatímco řídil člun nádrží, stále znovu a znovu se ohlížel.

Hřmění před nimi neustále sílilo. Loďmistr je zlatou plavební komorou zavedl do jakéhosi kanálu. Byl tak úzký, že se bylo možné rozepjatými pažemi dotknout obou postranních stěn. Voda tu ještě nesahala příliš vysoko. Když se propracovávali vpřed, cítili stále půdu pod nohama. Lukostřelec by tady měl potřebnou stabilitu. Mohl by střílet. V hlubších vodách cisterny budou ve větším bezpečí.

Ollowain zůstal trochu pozadu. Je to Silwyna? Zmýlil se v ní? V tunelu před nimi zazářilo světlo, jasné jako sluneční odpoledne, a Ollowain ucítil sílu dávné magie. Kam je to Gondoran zavedl?

V tu chvíli k němu přistoupila Yilvina. Mávala rukou a něco říkala, ale její slova přehlušovalo ohlušující burácení. Tunel se rozšířil. Ocitli se ve velké, kruhové síni, jejíž strop byl posázen zářícími měsíčními kameny. Z mramorových stěn čněly zlaté roury s umělecky vypracovanými ústími. Některé vypadaly jako stylizované ptačí hlavy se širokými zobáky, jiné jako delfíni, či dokonce hlavy vlků. Musely jich být stovky. Tryskaly z nich rozvětvené vodotrysky, připomínající v jasném světle tekuté krystaly. Vzduch byl plný jemné vodní páry. Mezi kaskádami se pnuly třpytivé duhy.

Ollowain si pospíšil zpátky ke člunu. Dno nebylo v tomto podivuhodném kupolovitém sále příliš hluboké, a tak byl proud silný. Mistr šermíř musel napnout všechny síly, aby se udržel na nohou, i když mu zpěněná voda sahala sotva ke kolenům. Kentauři na tom byli ještě hůř. Jejich kopyta nenacházela na hladkém kamenném podkladu oporu, a tak se museli pevně držet okraje člunu, aby je proud nestrhl.

Také vodní fontány dotíraly na šermíře. Pod útoky padající vody se chvěla dokonce i podlaha velké komory. Všichni teď museli bojovat s vodním živlem. Jen Gondoran vypadal poklidně. Stál na zádi člunu, neochvějně třímal kormidlo a zplna hrdla zpíval nějakou píseň.

Při všem tom hluku z ní dokázal Ollowain zachytit jen několik slov. Vypadalo to, že Gondoran zpívá o nějaké Holdyni, jejíž prsa jsou nikdy nevysychajícími prameny. Hašteřivý malý chlapík pro něj zůstával záhadou. Zpíval, aby skryl strach? Nebo měl opravdu radost? Kupolovitá síň byla nádherná, plná světla, duhy, zářivě bílých mramorových kamenů zasazených ve stěnách. Kdyby nebylo toho ďábelského hluku, bylo by příjemné tady být, jen se dívat a otevírat duši kráse tohoto skrytého místa. Zvlášť kdyby bylo možné stát na jednom z malých balkónů vysoko nad hladinou a nemuset se prodírat vodním živlem.

Gondoran odpichoval člun vodní stěnou. Oba jeho druhové ze všech sil vylévali vodu, aby se plavidlo úplně nezalilo. Fontány připomínaly křišťálovou oponu. Žádná z nich se nepřiblížila mramorovým stěnám síně blíž než na dva kroky. Proud tady ale byl ještě silnější. Odtékající vodu žíznivě pohlcovaly velké, vyzděné oblouky. Kanály, vedoucí z kupolovité síně do všech stran… Ollowain neměl dojem, že by byly nějak označeny. Všechny vypadaly stejně. Ale Gondoran zjevně přesně věděl, kde je. U sedmého kanálu, který míjeli, otočil kormidlem a zamířil s člunem do tmy.

Tunel jako by hučení padající vody ještě zesiloval. Holdové s námahou znovu zapálili pochodeň, kterou předtím uhasily vodní fontány.

„Není nádherná, ta Síň padající vody?“ přerušil loďmistr mlčení. „Byly doby, kdy jsem tu pobýval každý den.“

„Nádherná není slovo, které bych použila,“ řekla Yilvina. „Možná působivá.“

„Co vy můžete vědět o kráse vody?“ odvětil Gondoran dopáleně. „Nemáte vůbec tušení, jakou práci dá vodu střežit.“

„Mluvíš o vodě, jako bys chránil stádo krav,“ vysmíval se mu kníže kentaurů. „Co je tak báječného na péči o vodu?“

„Kdybychom o vodu nepečovali, pil by celý Vahan Calyd jen odstátou, vlažnou břečku! Začíná to už tím, že dáváme pozor, aby se tady dole nepotloukaly krysy a nemáchali špinaví kentauři. Každá zdejší kapka nejdříve protekla hlubokými filtrovacími jámami. Vahan Calyd kdysi vybudovali Normirgové, kmen, z něhož pochází i naše královna. Stvořili kouzelné pumpy, které jako obrovská srdce udržují vodu v pohybu. Voda je stvořena k tomu, aby proudila, pulzovala a řítila se z velké výšky. Tak ji udržíš živou. Když se řítí z chrličů v Síni padající vody dolů, dýchá. A můj lid o toto skvělé dílo pečuje.“

„Obávám se, že jsem se na tvé vodě právě dopustil hříchu. Sypu si popel na hlavu a činím pokání, ale už jsem to nemohl vydržet. Musel jsem si ulevit.“

Ostatní kentauři vyprskli, ale Gondoran jen s vykulenýma očima zíral na knížete.

„Cože jsi?“

„Obávám se, že jsem na oběd snědl příliš těžké jídlo. A pak to rozčilení. Oheň. Útěk. To všechno mi rozhýbalo zažívání.“

„To je jenom vtip, že ano?“ řekl Hold prosebně. „Prosím, řekni, že je to vtip.“

„Nikdy nežertuju, když jde o moje koblížky,“ zašklebil se Orimedes. „Když to na nás přijde, nedokážeme to prostě zadržet. Na nejedné elfí slavnosti mě to už dostalo do pořádných rozpaků. Jsme takoví, jaké nás Albové stvořili.“ Pokrčil rameny. „Ale v tom obrovském množství vody se to určitě ztratí.“

Gondoran na to neodpověděl. On i oba jeho druhové se zahalili v mlčení, zato kentauři pokračovali v drsném žertování.

Tunel je plavební komorou dovedl do další nádrže. Museli tady zase plavat. Tu a tam se Ollowain ohlédl. Byl by zázrak, kdyby pronásledovatel neztratil v Síni padající vody jejich stopu. Gondoran se o tom sice nezmínil, ale šermíř si byl jist, že loďmistr schválně zamířil skrz vodní clonu už v místě, které leželo pořádný kus cesty od tunelu, do něhož nakonec zamířili. Ať je sledoval kdokoliv, musel volit mezi více než dvěma tucty kanálů, vybíhajících z kupolovitého sálu.

A přesto se Ollowain stále ohlížel. Předtím bylo přece také nepravděpodobné, že jejich pronásledovatel najde tajné dveře tak rychle.

Když Holdové na provokace kentaurů nijak nereagovali, odmlčeli se brzy i muži-koně. Beze slova plavali tmou ve svém malém ostrůvku světla. Tu a tam míjeli obrovské sloupy, podpírající strop nádrže. Ollowain nechal myšlenky volně plynout. Vzpomínal na dobu strávenou s Alfadasem. Královna mu uložila syna lidí vychovat. Nejprve to považoval za trest. Co se koneckonců dalo od člověka očekávat? Měl ho učit bojovat s mečem, a přitom dobře věděl, že Alfadas nebude žít dost dlouho na to, aby dovedl k dokonalosti alespoň jednu ze sedmadvaceti dovedností zabíjení. Yilvina, jeho za celá staletí nejlepší žačka, doposud dosáhla mistrovství ve čtyřech dovednostech, i když v boji se dvěma meči ho už mezitím překonala.

Lidský syn ho ale překvapil. I když mu chyběl k dosažení dokonalosti čas, vyvažoval tuto nevýhodu palčivou ctižádostí a téměř hrozivým talentem. Ve světě lidí nebude nikdo, kdo by se mu mohl rovnat. Ollowain si kladl otázku, co se asi s jeho žákem stalo. Byl natolik zralý, aby dokázal se svým uměním zacházet? Nebo ho využil, aby se stal tyranem?

Kéž by Alfadas nikdy nepotkal Silwynu! Maurawani probudila v člověku jeho temnou stránku. Způsobila mu ránu, která se už nikdy nezahojila. Bylo příliš hořké na to myslet. Mladík měl takový potenciál, ale raději z Albenu uprchl.

Mistr šermíř se ohlédl přes rameno a nastražil uši. Za ním vládlo jen ticho a tma. Neměl jinou možnost než Silwynu požádat o pomoc. Byla nejlepší lukostřelkyní, jakou mohl v tak krátké době najít. Pochmurně se usmál. Kdyby to ona střílela na královnu, nikdy by cíl neminula.

„Šermíři?“ Gondoran vytrhl Ollowaina ze zamyšlení. Ukazoval dopředu, kde se ze tmy vyloupl malý, načervenalý světelný bod. „Tady není něco v pořádku. Vypadá to, že oboje dveře k nádrži jsou otevřené dokořán. To by vlastně nemělo být možné. Co budeme dělat?“

„Jak daleko jsou ještě ta vrata?“

Loďmistr pokrčil rameny. „Nějakých tři sta stop.“

„Zhasněte pochodeň!“

Gondoran poslechl. „To nám nepomůže. Jestli tam někdo je a sleduje cisternu, už nás určitě dávno uviděl.“

„Půjdu se podívat. Zůstaňte tady a počkejte, až vám dám znamení. Je tam nahoře bedna s pochodněmi?“

„Samozřejmě. Taková bedna je u každého vchodu.“

Ollowain odhodil kabátec. Už meč byl sám o sobě dost těžký. Nikdy nebyl vynikající plavec, takže bude lepší, když se zbaví každé zbytečné zátěže. Ovinul si kožený pás se zbraní kolem hrudi a zad a pevně ho přitáhl.

„Půjdu s tebou,“ řekl Orimedes. „Nečinné čekání není nic pro mě.“

Ollowain si tiše povzdechl. Ten poslední, koho chtěl mít po svém boku, byl horkokrevný kníže kentaurů.

„Při vší úctě, příteli, pokusím se připlížit k východu ve vší tichosti. Vážím si tvé nabídky, ale musím ji odmítnout.“

„Umím se pohybovat téměř nehlučně,“ trval na svém kníže.

„A kdo bude chránit královnu, když se nevrátím? Jsi rozený vůdce. Najdeš nějakou cestu k záchraně! Potřebuji tě tady, Orimede.“

Kentaur zabručel. „Někdy nenávidím, že jsem kníže. Hodně štěstí.“

„Až se budete moci vydat za mnou, opíšu hořící pochodní kruh.“ Ollowain sklouzl z člunu do vody. Silnými, rovnoměrnými tempy zamířil ke světlu.

Přiznání

Rozlomil jsi pečeť a s lehkým srdcem přešel mé varování. Naposledy tě prosím – jestli chceš zůstat čistého srdce, vrať tento dopis zpátky do úkrytu.

Jeden jediný temný čin může zničit život prožitý v ctnosti. O takovém činu chci nyní podat zprávu. Když jsem se na něm podílel, doufal jsem, že odejdu do měsíčního světla. Myslel jsem, že je to můj osud. Ale mýlil jsem se. Se vzpomínkami na dění té noci nemohu dál žít. A přece by bylo zločinem obětovat pravdu lži, jak se to stane. Žádné dítě Albů trolům nikdy neuvěří. A dokonce ani ti se pravděpodobně nikdy nedozví, co se opravdu stalo. Musím vše sepsat, protože pravda nesmí být zapomenuta.

Až tak učiním, navždy vymažu vzpomínky na ni a už nikdy se nedotknu pečeti na tomto dopise. Naposledy tě varuji, neznámý svědku mé hanby. Tuto pravdu nechceš znát! Když teď budeš číst dál, nepopatříš už nikdy na Alben očima nevinnosti.

* * *

Emerelle přikázala přivést krále a knížata trolů k Shalyn Falahu. Říkalo se, že odtamtud budou dopraveni do zajetí na tajném místě. Jejich lid měl být ale navždy vypovězen z Albenu. Zaplatili jsme za své vítězství vysokou cenu. Dotírali jsme na ně ze všech stran a trolové došli k závěru, že jsou ztraceni. Složili proto zbraně a vydali se nám na milost a nemilost. Domnívali se, že jsme je obklíčili ve velké přesile, ve skutečnosti ale byli silnější než my, a kdyby se znovu vzchopili, nedokázalo by je v Albenu nic zastavit. Naše vítězství postrádalo lesku, protože bylo dosaženo klamem. Všichni jsme té noci věděli, že děti Albů budou potřebovat desetiletí, aby se z minulých bitev vzpamatovali.

Nic z toho nemůže omluvit to, co se pak stalo. Ale doufám, že ty, neznámý svědku mé hanby, teď alespoň chápeš, proč se to stalo. Mohla snad vláda nad Albenem padnout do rukou jeho nejstrašlivějších dětí?

Král trolů a jeho knížata dostali roubík a byli se zavázanýma očima odvedeni na Shalyn Falah. Nejspíš se domnívali, že je vedou do kobek v pevnosti za mostem. Pak Emerelle rozkázala svému mistru šermíři, aby svrhl troly do propasti. Ale čestný Ollowain, který dosud nikdy neváhal vykonat jakýkoliv královnin rozkaz, se jí nyní vzepřel. Místo něj se nabídl jiný válečník, Farodin. Jeho milá, Aileen, byla zabita troly. Emerelle mu to zakázala. Nechtěla pomstu. Potřebovala kata s chladným srdcem, který spáchá vraždu, aby zachránil Alben. A tak jsem předstoupil já. S roubíkem a slepí se trolové tiše jako kameny zřítili do propasti.

Protože trolové věří, že jsou jejich knížata našimi zajatci, nebudou pátrat po svých znovuzrozených vůdcích. A možná se jim ve světě lidí nepodaří odít své duše do těla. Nikdo o tom neví. Doufám v mír. Ale bojím se, že trolové tajemství této noci jednoho dne odhalí. Protože pak už nikdy nebude vládnout pokoj a Alben se utopí v krvi svých dětí.

Z pozůstalosti mistra Alviase

Hlas ze světla

Elfí loď se se skřípěním prodírala podél přístavní zdi. Několik trolů seskočilo z paluby, aby ji přivázali. Jednoho z válečníků zasáhlo kopí.

Orgrim ukázal na věž na konci mola, zahalenou do chladného světla. „Rychle, vyrazte dveře a zabijte všechny elfy uvnitř.“ Vůdce smečky zuřil. Nejdříve musel požádat další velitele, aby mu pomohli vzít loď elfů do vleku, a pak nemohl vjet do přístavu. Orgrim si představoval, jak triumfálně dorazí do města a na štítě ponese mrtvolu královny, aby si ji mohl každý prohlédnout. Ale osud jako by ho chtěl připravit o slávu. Bylo by šílenstvím vjet do přístavu. Ještě pořád tam plavaly tucty hořících vraků. Flotila musela přirazit k dlouhé obvodové zdi, která byla vybudována na ochranu před příbojem.

Z lodí vyskakovalo stále víc bojových smeček a hnalo se s hlasitým křikem k městu. Pokud mohl Orgrim zaznamenat, nenarážely nikde na vážnější odpor. Po boji o královninu loď tomu byl rád. Elfové byli malí a slabí, to byla pravda. Pod jediným úderem kyje jim praskaly kosti a zvraceli plíce. Ale bylo zatraceně těžké je vůbec zasáhnout. A jejich čepele byly hbité a zařezávaly se hluboko.

„Veliteli, máme návštěvu!“ Boltan se vřítil na záď a ukázal na širé moře. „Král!“

Z hradby temných lodních siluet se vyloupl obrovitý stín. Smrtonoš, králova loď! Všiml si král, kdo vkročil na palubu elfí dvojveslice jako první? Orgrim si v duchu vynadal do bláznů. Král prostě přijíždí, aby ocenil ukořistěnou loď. Jak by mohl na takovou vzdálenost a ještě k tomu v noci sledovat, jak probíhá přepad?

Orgrim přistoupil k loži, na němž ležela znetvořená mrtvola tyranky. Velkýma rukama přejel po labutí koruně. Opravdu se to stalo. Zabil královnina mistra šermíře a zmocnil se Emerelliny mrtvoly. Nikdo ho už o tu slávu nepřipraví. Neměl zapotřebí účastnit se bojů ve městě.

Vesla Smrtonoše byla zatažena a lana hozena na Orgrimovo plavidlo. Mohutná loď se natočila rovnoběžně. Její paluby ležely o víc než osm loktů výš.

Když se elfí loď ocitla zaklíněna mezi Smrtonošem a molem, zasténala. Orgrim slyšel, jak se dřevo tříští. Proč ti zatracení skrčci neumí stavět pořádně? Divil se, jak mohly jejich křehké loďky vůbec odolávat bouřím.

Na palubu elfí bárky dopadl můstek. Vzápětí už po něm scházel král Branbart se svou družinou. Vládce byl podsaditý a o něco menší než většina trolů. Nad očima mu vystupovaly nadočnicové oblouky tak velké, že to vypadalo, jako by se pod kůží skrývaly zárodky rohů. Branbartův nos byl široký a trochu křivý. Čelo a hruď mu zdobily působivé jizvy. Král byl vítězem mnoha soubojů. Z ramenou mu splýval plášť z vlčích kožešin. K němu nosil špinavou, koženou suknici. „Helemese, Požírač ohně!“ Branbart přistoupil k Boltanovi a poklepal mu na rameno. „Gratuluji ti k úlovku!“ Sklouzl pohledem po mrtvých elfech na palubě a spokojeně se usmál. „Pořádně jsi těm skrčkům vyprášil kožich. Usedneš zítra u mé tabule.“

„Já…“ Boltan se přímo svíjel rozpaky. „Vůdcem smečky je Orgrim. Já jsem jenom mistrem střelby.“

„To vím.“ Král pokrčil nos a vychrlil na palubu sopel. „Ale dal jsi těm elfím prckům pořádně zabrat.“ Branbart ukázal na řeznou ránu na Boltanově paži. „A vidím, že ses neschovával ani před těmi zatracenými elfími meči. Včera jsem o tobě mluvil, Boltane. Vlastním tělem uhasit oheň! U Albů! Potřebuju víc mužů, jako jsi ty! Moje slovo platí. Zítra večer tě chci vidět u svého stolu!“

Orgrim se jen stěží ovládal. Co měl králův výstup znamenat? Chtěl ho snad vládce před všemi válečníky urazit?

Branbart se otočil. Páchl medovinou. Blahosklonně poplácal Orgrima po tváři. „No, ty štěně, bylo ode mě moudré svěřit ti smečku?“ Oči pod huňatým obočím mu blýskaly. „Kdepak je tvá loď?“

Orgrim otázku přešel. Nazvat někoho štěnětem, bezbranným stvořením, které ještě sálo z matčiných struků, bylo trolími válečníky považováno za nejhorší urážku. Orgrimovi se jen s námahou podařilo zachovat klid. Král byl očividně opilý.

„Tyranka je mrtvá. A já jsem zabil jejího mistra šermíře.“ Ukázal na lůžko z kožešin, na němž bylo vystaveno tělo. „Náš planoucí hněv zničil královnu elfů.“

Branbart znovu pokrčil nos. „To má být ona?“ Přistoupil k mrtvole a dlouze si ji prohlížel. „Její tvář je příliš spálená. Má na sobě oděv mladé dívky. Zatracená elfí děvka! Doufal jsem…“ Potřásl hlavou. „Ne, už si na ni nepamatuju.“ Plivl na mrtvolu šermíře, která ležela stále tam, kde Orgrimovo bojové kladivo elfa zabilo. „Když mě přivlekli na Shalyn Falah, stála vedle mě. Mandragu!“ Mávnutím ruky přivolal jednoho ze svých družiníků. „Pamatuješ si, jak mě nechala letět?“

Ke králi přistoupil šedovlasý válečník. Zadíval se upřeně na královnu a kousl se do spodního rtu. Pak sáhl po koruně. Orgrim viděl, že se ve starcových očích lesknou slzy hněvu. „Vzpomínám si!“ Ukázal korunu všem kolem. „Tu měla na hlavě, v tu noc zrady. Poznávám ji! Je to nejspíš ona.“

Branbart rozzlobeně zavrčel. „Je to nejspíš ona mi nestačí! Zavolejte sem Skangu!“ Vládce se otočil k Orgrimovi. „Ještě stále mi dlužíš odpověď, štěně!“

Orgrim nechápal.

„Tvoje loď!“ vyjel na něj král.

„Elfové ji potopili. Když jsme vpadli na loď tyranky, narazili do Hromovládce klounem. Ale nedokázali nás už vyhnat z královniny lodi.“

„Ale nedokázali nás už vyhnat z královniny lodi,“ opičil se král. „Svěřil jsem ti loď, štěně, protože mi tvrdili, že jsi hoden být vůdcem smečky. A kde je teď ta tvoje loď? Leží na dně moře!“

„Žádný z mých mužů nešel s lodí ke dnu. Ukořistil jsem loď elfů. Kdybychom na ni nevpadli, elfové by s mrtvolou své královny unikli.“

Branbart si dupl tak silně, až dřevo pod jeho nohou výhružně zaskřípalo. „Tomuhle říkáš loď? Je to akorát elfí zmetek! Nevymlouvej se, štěně. Ostatní vůdci smeček, kteří dnes v noci ztratili loď, jsou aspoň tak chytří, že mi nelezou na oči.“ Obrátil se ke starému válečníkovi. „Kolik lodí jsme ztratili, Mandragu?“

„Čtyři, můj králi.“

„Čtyři lodě! Každá s více než dvěma sty bojovníky na palubě! To je celá armáda. A všechny shořely?“

„Ano, můj králi,“ přitakal stařec.

„Už nikdy nechci ty zatracené ohnivé koule vidět na palubě trolí lodi! A hned zítra hodíte přes palubu i katapulty. Jsme trolové! Nikdo se nám silou nevyrovná. Tímto nařizuji, aby se ode dneška až na věčné časy kameny házely a oheň už neměl na palubách trolích lodí co pohledávat!“ Potáhl nosem a smrkl Orgrimovi pod nohy. „Existuje jen jedna věc, která je ještě hloupější! Nechat se potopit elfí kocábkou. Byl jsi přece varován! Nebo ti snad neříkali o ocelových ostruhách na jejich lodích? Měl jsi dávat na Hromovládce lepší pozor, štěně!“

Na lodním můstku se objevila shrbená postava. Prsty zkřivenými pakostnicí se přidržovala zábradlí. Všechny rozhovory rázem utichly. Orgrim ještě Skangu, velkou šamanku svého lidu, nikdy nespatřil. Opatrně sestupovala po příkrém dřevěném můstku. Měla na sobě hrubé šaty, poseté tolika záplatami, že bylo naprosto nemožné určit jejich původní barvu. Každý její krok provázelo šustění a tiché cvakání. Na vrásčitém krku měla pověšeny tucty amuletů a předmětů, které jí měly přinést štěstí: figurky vyřezávané z kostí, kamenné prstýnky, pírka, vysušenou ptačí hlavu a něco, co vypadalo jako půlka havraního křídla. O její moci se vyprávěly nesčetné příběhy. Tradovalo se, že už sám její pohled dokáže zabíjet a že pamatuje doby, kdy ještě mezi svými dětmi dleli Albové.

„Doufám, že jsi měl dobrý důvod mě povolat.“ Šamanka hovořila tichým, trochu chraplavým hlasem. A přesto bylo každému jejímu slovu zřetelně rozumět.

„Vůdce smečky Orgrim tvrdí, že objevil mrtvolu tyranky.“ Branbart znovu potáhl nosem, ale tentokrát se nevysmrkal na palubu, nýbrž na okamžik přistoupil k zábradlí.

Skanga se otočila k Orgrimovi. Oči měla potaženy tenkou vrstvou hlenu. Natáhla k němu ruku. „Odveď mě k Emerelle, štěně.“

Bylo to, jako by se ho dotýkala suchá větev. Šamančiny prsty byly tvrdé a jako mrtvé. Nehty měla zkroucené jako medvědí drápy. Zvedla k němu oči a zamrkala. „Znám tě, štěně. Až boje skončí, přijď za mnou.“ Tiše se zachichotala. „Takže teď se jmenuješ Orgrim.“

Vůdci smečky se stáhl žaludek. Slyšel, že si šamanka někdy nechává přivést mladé, silné válečníky. Říkalo se, že jim krade životní energii.

Zavedl ji ke královnině loži. Zdálo se, že navzdory mléčným očím není Skanga ve skutečnosti slepá. Aniž by ji musel varovat, dlouhým krokem překročila šermířovu mrtvolu. Proč se ho tedy chtěla držet za ruku? Aby zjistila, jestli je tou správnou obětí pro její krvavou magii?

Šamanka položila mrtvé královně ruku na hruď a ohmatala její roztrhané šaty. Pak hněvivě zabručela a dotkla se Emerellina čela. Dlouhé nehty se zaryly do spáleného masa. Skanga si něco tiše mumlala. Orgrim dokázal zachytit několik slov. Nařizovala elfce, aby se vrátila.

V jejím hlase bylo cosi temného, nepřirozeného. Vůdce smečky zamrazilo. Náhle se ochladilo. Z otevřeného moře se k nim přihnal závan větru a zacloumal lanovím. Rty mrtvé vládkyně se zachvěly. Ústa se otevřela. Z jejich koutků začalo v hustých pramíncích kapat světlo, jako by to byl med, a prozářilo zavřená oční víčka. Ozvalo se srdceryvné zasténání.

„Nebraň se,“ vydechla Skanga. „Povolala jsem zpět tvé světlo, elfko. Můžu ho zadržovat, jak dlouho budu chtít. Cítíš teď zase stejná muka jako v okamžiku své smrti. Své spálené maso. Roztříštěné kosti v těle.“

Sténání zesílilo. Víčka mrtvé se zachvěla. Orgrim o krok ustoupil.

V této chvíli si byl jist, že všechno, co se o Skanze vypráví, je pravda. „Prozatím mi vždycky každý řekl, co jsem chtěla vědět. Nemá smysl bojovat. Nakonec promluvíte všichni. Vzdej to. Řekni mi, jak se jmenuješ. Jen tvé jméno a nechám tě jít.“

Oči mrtvé královny se otevřely. Neměly už bulvy ani zorničky. Sestávaly jen z pronikavého světla, tak jasného, že vůdce smečky musel odvrátit pohled.

„Tvé jméno!“

„Sa… San…“

Z Emerelliných očí kapaly slzy světla. Její řeč se změnila v neartikulované sténání. Zmučený nářek byl čím dál hlasitější. Orgrim už často slyšel bědování raněných. Ale sledovat, jak je trýzněna mrtvá, ho hluboce pobuřovalo. Nebylo tedy možné dojít klidu. Ani v hrobě. Nikdy.

„Sansella!“ vyrazila královna. „Jmenuji se Sansella! Sansella!“

Skanga stáhla ruku zpět. Podivné světlo okamžitě zmizelo. Mrtvola ležela zase naprosto tiše. Orgrim na ni zděšeně zíral. Mohou mrtvoly lhát? Byla to snad poslední královnina lest?

„Dokážu si představit, co se ti teď honí hlavou.“ Skanga na něj upřeně hleděla mléčnýma očima. „Odpověď zní: ne!“

Branbart potáhl nosem a smrkl Orgrimovi pod nohy. „Kvůli tomuhle jsi ztratil loď, štěně. Nejsi hoden být velitelem. Beru ti tvou smečku. Jsi teď zase jen obyčejný válečník. A i to je pro tebe nejspíš moc!“

Orgrim nechápavě těkal očima z mrtvé ke králi a pak zase ke Skanze. Ta elfí čubka ho připravila o všechno! Byl příliš překvapený a otřesený, než aby dokázal něco říct. Celé dny se veškerou svou myslí upínal k možnosti stát se vévodou, a teď už nebyl dokonce ani vůdcem smečky.

Šamanka vzala do ruky labutí korunu a pohladila chladný kov. „Její čelenka se trhá,“ pronesla tiše. „Královna nosila korunu tak dlouho, že mezi ní a tímhle kouskem kovu vzniklo pouto. Ale spojení je stále slabší. Zdá se, že umírá.“ Skanga zavřela oči a pevně si přitiskla korunu na hruď. „Je na okraji stromových močálů na opačném konci města.“

„Přiveďte mi ji!“ zvolal Branbart. „Kdo tak učiní, stane se vévodou. Vyšlete lodě, ať nemůže z močálů uniknout na moře. Obkličte ji! Pronásledujte ji jako vlci zraněnou srnu. Slyšeli jste, umírá. Doveďte mi ji! Jestli Emerelle proklouzne, stálo celé tohle vítězství za starou bačkoru!“

Rubáš ze žihadel

Kolem Ollowaina proplul mrtvý lamassu s rozepjatými křídly. Jednotlivé prameny mastného vousu mu tančily kolem tmavého obličeje jako vodní hadi. Býčí tělo a obrovitá křídla měl rozdrcena mohutnými údery. Jen jeho opálená tvář s klasickým nosem, ušlechtilým obočím a smyslnými, plnými rty zůstala ušetřena. Lamassu plul uprostřed širokého, rudého pruhu světla, dopadajícího na vodu otevřenými dveřmi pod stropem nádrže. A nebyl jediným mrtvým, kterého sem svrhli.

Ollowain doplaval k přístavišti a pevně se zachytil jednoho ze zlatých kruhů, zapuštěných do zdi a sloužících k přivazování člunů. Vládl tu mrtvý klid. Nic se nepohnulo. Ani ve vodě, ani na schodech či na cestě vzhůru k rudému světlu.

Mistr šermíř se nehlučně vyšvihl z nádrže. Přikrčený se rozběhl ke schodům. Bílá mramorová podlaha byla potřísněna krví. Tasil meč a vydal se dlouhými kroky vstříc světlu.

Také tady vedly dveře z nádrže do skvostného sálu. Jedinou ozdobou mramoru byl černý vlys se stromy z perleti. Většina olejových lamp na schodišti, vedoucím vzhůru do města, byla rozkopaná. Na stěnách a na podlaze byla krev. Těžké zlaté dveře někdo rozbil. Vypadalo to, jako by na ně zaútočil pěstmi rozzlobený obr. Nebe za nimi se koupalo v planoucím purpuru.

Schody vedly ven do vodní zahrady. Zlaté vodotrysky vykreslovaly vzory křišťálových květů. Ve zpěněné vodě jedné z kašen leželi dva Holdové. K odtoku vedly jemné růžové šmouhy krve. Kromě bublání vody nebylo slyšet jediný zvuk.

Ollowain se obezřetně rozhlédl. Ať tady řádil kdokoliv, už odtáhl. Z kopce k němu náhle dolehly pronikavé výkřiky. Musí zpátky! Jeho povinností je zachránit královnu! Vahan Calyd je ztracen. Jediný meč už na tom nemůže nic změnit. Ale může Emerelle vybojovat cestu z pekla.

Ollowain zastrčil zbraň zpátky do pochvy. Pak spěchal dolů a dal svým druhům znamení pochodní. Z vodní zahrady to bylo k mangrovám jen pár stovek kroků. Už to skoro dokázali!

Kentauři vytáhli člun z cisterny a vyvlekli ho do noci. Když vykročili do tmy, zvedla se z vodní nádrže jako na pozdrav alej stříbrných sloupů. Zahalil je závoj jemné vodní tříště. Gondoran ukazoval cestu.

„Asi vážně musíte mít koňský zadek, aby vás napadlo tahat uprostřed noci na zádech člun,“ ozval se mocný hlas. Zpoza stříbrného závoje vystoupily stíny. Vzduchem se mihl kyj a roztříštil Antafesovi přední běhy. Kentaur klesl na kolena. Ollowain spatřil, jak mokrý trup člunu vyklouzl ostatním mužům-koním z rukou. Orimedes se přikrčil před dalším úderem a zaútočil. Jeho kopyta zasáhla trolího válečníka přímo doprostřed hrudi.

Nosítka začala klouzat po hladkých mramorových deskách. Náhle se naklonila dopředu. Gondoran, ještě stále stojící u kormidla na zádi, vyrazil pronikavý výkřik. Člun se rozjel dolů po schodech, širokých jako samo úbočí kopce. Hold se zoufale snažil vyhnout sochám, tyčícím se na mohutných podstavcích mezi jednotlivými stupni. Nosítka mířila rovně jako střela přímo k tmavé vodě mangrov.

„Stráže, zaujměte postavení!“ zvolal Ollowain a tasil meč. Teď, když dostal neviditelný nepřítel konečně tvář, v něm vzplál nespoutaný hněv. „Orimede, dostaň loď do bezpečí.“ Šermíř si dával pozor, aby nepronesl královnino jméno. „Yilvino, dohlédni na raněné.“

Ollowain se jediným štičím skokem ocitl u trola, který zasáhl Antafese. Čepelí uťal obrovi nohu těsně pod kolenem. Trol se, příliš překvapený, než aby stačil vykřiknout, zhroutil k zemi. Ollowain se vyhnul jeho slabému protiúderu a probodl nepříteli hrdlo. Orimedes popadl kyj umírajícího válečníka a zaujal postavení po šermířově boku.

Ostatní trolové, zjevně zastrašení Ollowainovým rychlým vítězstvím, ustoupili. Jeden z nich přiložil k ústům roh a vyloudil dlouhý, naříkavý tón. Zbývající tělesní strážci královny se postavili vlevo a vpravo od šermíře. S napřaženými meči očekávali další útok trolů. Zatímco Yilvina uposlechla rozkaz, Orimedes se ještě stále držel po Ollowainově boku.

„Kníže, musím tě požádat, abys odešel!“ Ollowain se rychle ohlédl přes rameno. Člun zmizel ve tmě. „Ochraňuj zraněné. Já teď udělám to, pro co jsem byl celá staletí cvičen.“

„Nejsem zbabělec, abych jen tak utekl!“ láteřil kentaur.

„Teď utéct, aby ses snad jednoho dne vrátil a pomstil dnešní noc, vyžaduje větší odvahu než zůstat a zemřít.“ Šermíř se nervózně rozhlédl. Nechápal, proč se trolové stáhli. Mezi vodotrysky viděl pohybující se stíny sedmi obrovitých bojovníků. Nahoře ve městě odpověděl na předchozí zavolání roh. Brzy dorazí posily. Zahleděl se na mrtvého trola. Byl snad velitelem malé skupiny?

„Z Vahan Calydu vede jen pár únikových cest a vypadá to, že naši nepřátelé jsou všude. Této noci zemře nebo upadne do zajetí většina knížat Albenu, Orimede. Vlast potřebuje muže, jako jsi ty. Zachraň se, ty zatracený paličáku. A zachraň zraněnou královnu. Je naší nadějí do budoucna!“ Ollowain koutkem oka zahlédl, jak se kentaurovy lícní svaly napjaly. Konečně sklonil kníže hlavu. „Bylo mi ctí tě poznat, mistře šermíři. Na elfa…“ Hlas mu přeskočil. „Kdybys ještě uměl pořádně nasávat a klít, byl by z tebe docela dobrý přítel.“ Po těch slovech se Orimedes otočil a odspěchal dolů po schodech, aby dopravil Emerellin člun do bezpečí. Jestli uniknou z mangrovních močálů, dostanou se určitě bez nesnází až do Srdce říše.

Ollowain pohlédl na strážce. Nebyl mezi nimi nikdo, kdo by dosáhl dokonalosti alespoň v jedné dovednosti zabíjet. Boj bude krátký. Šermíř se usmál, aby jim dodal odvahy. „Bitvy vyhrává ten, kdo se odváží nečekaného. Udělejme to, s čím ty bezduché hory masa počítají ze všeho nejmíň. Zaútočme!“

Aniž by čekal na odpověď druhů, vyřítil se mezi fontány. V tuto zoufalou chvíli se cítil svobodný. Všechna tíha z něj spadla. Čekalo ho teď jen to, co uměl nejlépe. Nechtěl by si to s kentaurem za žádnou cenu vyměnit.

Trolové byli naprosto zaskočeni. Ollowain skočil na jednoho z nich nohama napřed. Jednou rukou se nepřítele pevně zachytil za rozcuchané vousy a pravicí mu vrazil meč do prsou. Pak se hbitě vyhnul protivníkově snaze ho pevně sevřít, ze všech sil se odrazil, udělal salto vzad a pružně přistál ve vodní nádrži.

„Ať tě… sežerou… krysy… zbabělý skrčku!“ zakřičel na něj umírající trol. Přitiskl si obě ruce na hruď. Mezi prsty mu tryskaly proudy tmavé krve.

Také ostatní elfové se rozběhli do boje. Trolové se jim s křikem vyřítili vstříc. Ollowain se přikrčil před mohutnou ranou kyjem. Zbraň se žuchnutím narazila do jedné ze soch a roztříštila jí mramorovou nohu. Šermíř znovu schýlil hlavu, kotoulem mezi jeho nohama se dostal za nepřítele a ještě během vstávání ho zasáhl do podkolenní jamky.

Trol zaječel a překotil se na bok. Rána mířící na hrdlo změnila jeho řev v krvavé chroptění. Vedle Ollowaina vystřelila do výše voda. Po dně nádržky se kutálela mramorová hlava. Vzápětí vyletělo proti šermíři dokonale vytvarované kamenné koleno. Ollowain se mu tanečním krokem vyhnul. Jeden z trolů roztříštil bojovým kladivem sochu a teď po něm vrhal kamenné úlomky. „Zůstaň stát a bojuj jako muž!“ Obr měl hladce vyholenou lebku. Hluboko posazené oči mu zářily jako jantar. Byl víc než jedenapůlkrát vyšší než Ollowain a vážil určitě minimálně čtyřikrát tolik.

„Překvapuješ mě,“ vysmíval se mu šermíř. „Říká se, že vy trolové jste nepřemožitelní bojovníci, a ty mě zasypáváš kamením jako vzteklé dítě veverku.“

Obr se dal do hromového smíchu. „Možná to bude tím, že se máš k boji právě tak málo jako ta veverka.“

Pronikavý výkřik způsobil, že se Ollowain bleskurychle otočil. Jeden z jeho mužů byl zasažen. Jeho soupeř se nad umírajícím sklonil a vyrval mu paži, ve které třímal meč, z ramene. Ze strašlivé rány vytryskl proud krve. Trol si dlouhým, červovitým jazykem olízl tvář a spokojeně zavrčel.

„Takže, veverko, jak to bude s námi?“ zvolal vrhač kamení. „Pojď ke mně a připrav se k boji.“

„Jestli dobře počítám, probodl jsem hrdlo už dvěma tvým druhům. Opravdu si myslíš, že mě můžeš porazit?“

Trol zvedl obrovské bojové kladivo, ležící vedle něj ve vodní nádrži. „Na chviličku se zastav a já ti to ukážu.“

Ollowain se musel ušklíbnout. Ten chlap měl smysl pro humor. S trolem jako on se ještě nikdy nesetkal.

„Nech toho žvanění, Urku!“

Ollowain koutkem oka spatřil, že se k nim žene obr, který před okamžikem zabil jeho druha ve zbrani. Mával elfovou paží jako kyjem.

Šermíř klesl na kolena a zaklonil se. Paže ho minula jen o několik coulů a tvář mu potřísnily krvavé kapky. Ollowain se napjal, vyrazil vzhůru a zasadil trolovi pořádný kopanec do obličeje.

Pak vylétla elfova čepel jako stříbrný blesk vzhůru. Trol zvedl na obranu paži své oběti. Studená ocel se zaryla do masa i do kosti. Rychlým pohybem zápěstí změnil Ollowain sečnou ránu v bodnutí. Meč si našel cestu mezi trolova žebra. Vzápětí se elf vrhl vpřed a vrazil zbraň soupeři do těla až po jílec. Vytryskla krev a postříkala mu prsa i tvář. Trol chtěl zvednout kyj, ale zbraň mu vyklouzla z bezvládných prstů. Ollowainův meč ho zasáhl přímo do srdce.

Pod trolovou tmavě šedou kůží sebou naposledy zaškubaly prstence svalů; díky světlým skvrnám vypadala nepřítelova pokožka jako živoucí žula. Obr se převrátil dozadu. Ollowain využil váhu padajícího těla a pootočením vyprostil čepel z rány.

Pak ho něco udeřilo do ramene takovou silou, že se pootočil. Před očima se mu roztančily mžitky. Meč mu vyklouzl z ochablých prstů. Snažil se palčivou bolest ignorovat, když tu ho další rána poslala k zemi. Do břicha ho zasáhla mramorová noha.

To už se k němu dlouhými kroky přihnal Urk a odkopl meč z Ollowainova dosahu. „No vida, veverko. Teď tě mám tam, kde jsem tě chtěl mít. Měl ses přece jenom na chviličku zastavit!“

Šermíř se obrátil na bok, nebyl ale dost rychlý, aby se vyhnul kopanci. Mělkou vodou doklouzal až k podstavci jedné ze soch a narazil do něj. Než se mohl vyškrábat na nohy, byl Urk u něj a položil mu obrovskou nohu na hruď.

„Upeču tě a sním, elfíku.“ Trol si bledým jazykem olízl tmavé rty. Z koutků mu tekly sliny. „Jsi opravdu velký válečník. Já…“

Tlak chodidla zesílil a připravil Ollowaina o vzduch. Urk na něj pohlédl široce rozevřenýma očima. Z tlamy mu trčel druhý, ocelový jazyk. Šíp!

Pak trola kopla do podkolenní jamky čísi štíhlá noha. Podlomily se mu nohy a klesl k zemi.

Ollowain viděl všechno rozmazaně. Celé tělo jako by se mu proměnilo v bolest. Pak se nad ním sklonil obličej.

„Přišli jsme příliš pozdě,“ řekl bezvýrazně.

„Ne!“ Tvář se usmála.

Ollowain zamžikal. Skláněla se nad ním Silwyna.

„Dokážeš jít? Trochu spěcháme.“ Maurawani mu podala ruku a pomohla mu vstát.

Ollowain měl pocit, jako by kráčel na chůdách. Nohy měl necitlivé, jako by patřily někomu jinému. Každý nádech bolel. Žebra mu svírala plíce jako železná pouta. „Můžu stát sám,“ zasípal.

Lukostřelkyně si položila jeho paži kolem ramen. „Samozřejmě. Navrhovala bych, abychom pokračovali v povídání během chůze.“

Mladí elfí válečník mu podal meč. Ollowain se třásl příliš silně, než aby ho dokázal vlastními silami zasunout do pouzdra na zádech. „Kde jsou ostatní?“

„Mrtví.“ Elf se vyhnul jeho pohledu. „My… já…“

Ollowain unaveně zavrtěl hlavou. „Nic neříkej. Kdo přežije boj s troly, je statečný válečník.“

Mladému elfovi vhrkly slzy do očí. „Byli tak… Viděl jsem, jak se Marvyn chystá jednoho z nich probodnout. Meč jenom neškodně sklouzl po trolových žebrech. A pak… pak… trol ho holou rukou…“

„Tiše!“ okřikla Silwyna bojovníka. „Přestaň naříkat. Buď rád, že žiješ!“ Ollowaina spíš nesla, než podpírala. Spěchala po schodech dolů tak rychle, jak jí to jen její břemeno dovolovalo.

„Co tady děláš?“ Ollowain dokázal jen šeptat. Každý pohyb, dokonce i při mluvení, bolel.

„Řekla jsem si, že jsi královniným mistrem šermířem proto, že máš zvláštní talent přežít i situace, které by kohokoliv jiného stály život. Takže jsem se vydala za tebou.“

„Ale jak jsi…“

„…mě poznala?“ Rozesmála se. „Kdybych byla slepá, zemřela bych jako lovkyně hlady. Viděla jsem, jak míříš s gardistou do podpalubí. A viděla jsem vycházet někoho, kdo měl sice na sobě Ollowainovy šaty, ale jako Ollowain se nepohyboval. Ostatní jsi tou maškarádou možná přechytračil. Ale když jsem pak spatřila, jak obyčejný tělesný strážce vede kentaury ke královnině lodi, bylo mi jasné, co máš v plánu.“

Ollowain se pokusil vyhnat bolest z mysli. Mohl teď už snadněji dýchat. „Takže jsi nás sledovala do nádrží.“

„Mokrá kentauří srst vydává nezaměnitelný zápach. Nepotřebuji k pronásledování kořisti žádné obyčejné otisky. Pach poslouží stejně dobře.“

Dorazili k malému molu pro čluny. Silwyna ukázala na čerstvé rýhy ve dřevě. „Tomu Holdovi se vážně podařilo udržet kurs lodi.“ Sehnula se a zvedla jemnou dřevěnou třísku. „Doufejme, že trup ještě pořád těsní.“

Před nimi se rozprostírala tmavá vodní krajina. Hladká černá plocha, tu a tam narušená nízkými ostrůvky. Na většině z nich rostly stromy, z jejichž větví visely strašidelné bílé vousy. Z bahna vyrážely kolmo vzhůru kořeny, připomínající oštěpy v padacích jámách. Těsně nad vodou se vznášely mlžné výpary. Tady už žádná světla nebyla. Za zády se jim rozeznělo volání rohu.

„Našli mrtvé. Měli bychom si pospíšit.“ Silwyna ukázala na konec rýhy na molu. „Tady spustili kentauři člun na vodu.“ Zvedla hlavu a zavětřila jako lovecký pes. „Ještě nemají moc velký náskok. Dohoníme je.“

Ollowain potřeboval její pomoc. Spustila ho z mola, takže se mohl pevně zachytit jednoho z kůlů. Dřevo bylo měkké, nahlodané vodou i časem. Páchlo hnilobou. Voda samotná byla vlažná a skoro nehybná. Ne jako v nádržích nebo v horském potoku. Měla v sobě současně něco příjemného i slizkého. Byla hustší, než by voda měla být. Mlha s sebou nesla hnilobný zápach. Ollowainova chodidla se propadla do bahna.

Mezi kůly přistávacího můstku plavaly mrtvoly. Tváře se rýsovaly na pozadí temné hladiny jako bledé skvrny.

Silwyna a poslední strážce také sklouzli do vody. Společně popadli Ollowaina v podpaždí. Šermíř se upřeně zahleděl na mladého muže. Poznával jeho tvář, ale nedokázal si už vzpomenout na jeho jméno. Měl by znát jména svých lidí! Přinejmenším to jim dlužil.

„Pokusíme se plavat, kdykoliv to jen trochu půjde,“ zašeptala Silwyna. „Prodírat se bahnem je příliš hlučné a namáhavé.“

Ollowain se nechat táhnout. Teplá voda mu uvolňovala bolavé údy. Pomalu se začínal cítit lépe. Měsíc zmizel za obzorem. Nebude to trvat dlouho a vyjde slunce. Pro útěk mangrovami to byla nejpříhodnější doba. Dech umírající noci s sebou přinášel mlhu.

Po chvíli už dokázal šermíř plavat sám. Měl štěstí. Pár ošklivých pohmožděnin, nic horšího ho nepotkalo. Vděčil Silwyně za život. Ještě vteřina a Urk by ho rozdrtil.

„Jsou docela blízko. Slyšíš to?“ zeptala se lukostřelkyně.

Ollowain nastražil uši do mlhy. Ozýval se z ní mlaskavý zvuk.

„To jsou kentauři,“ zašeptala Silwyna. „Museli se dostat do mělké vody. Tudy.“ Ukázala na hustou vrstvu mlhy a plavala napřed. Brzy zmizela mezi poletujícími závoji výparů. Jen tiché mlaskání Ollowainovi naznačovalo, kudy se dát. A pak je spatřil. Dostal se tak blízko, že se kentaura vzadu téměř dotkl. Člun zůstával jen nezřetelnou siluetou.

„Orimede?“

Všechny zvuky okamžitě utichly.

„To jsem já, kníže. Ollowain.“

„To je jeho duch,“ uslyšel Gondoranovo šeptání.

„Nesmysl!“ Od člunu se odloupl stín a mlaskavými kroky se vydal k Ollowainovi. „Mistře šermíři?“ Kentaur ho popadl za ramena a zvedl do vzduchu. Vousy mu prokmitl zářivý úsměv. „Zatraceně rád tě zase vidím.“

Ollowain ze sebe nevyloudil jediný zvuk. Údy mu projela palčivá bolest. Do očí mu vhrkly slzy.

Orimedes ho postavil. „Nikdy bych si nepomyslel, že tě radost ze shledání pohne až k slzám. Vy elfové umíte city zatraceně dobře skrývat, příteli.“ Poklepal Ollowainovi na rameno. „Albům díky, žes to zvládl!“

„Nejsem sám,“ vyrazil ze sebe konečně šermíř. „Jedna lukostřelkyně mi zachránila život. A spolu se mnou přežil i jeden z mých mužů.“

Společně se brodili ke člunu. „Jak je královně?“

Kentaur pokrčil rameny. „Pořád stejně. Nehýbe se. I zrádkyně leží úplně bez hnutí.“

Za zády se jim ozvalo protáhlé volání rohu.

Orimedes ztišil hlas. „Ti darebáci jsou i tady v močálech. Kdyby nebylo mlhy, už by nás dávno vyslídili.“ Svraštil čelo. „Je zázrak, že jste nás vůbec našli.“

Ollowain přikývl. „Ano, měli jsme štěstí.“ Chtěl o Silwyně hovořit co nejmíň. Maurawanové neměli právě nejlepší pověst.

„Musíme si pospíšit,“ naléhal Gondoran. „Je dobře, že jsi tady, šermíři, ale tvůj příchod bychom měli oslavit raději až později. Voda klesá. Začal odliv. Musíme se snažit dostat z mangrov co nejrychleji do Lesního moře. Teprve tam budeme před těmi prokletými troly v bezpečí.“

„A co když nejsou jen tady ve stromových mokřadech? Co když to byli oni, kdo nás napadl z moře?“

Hold se krátce, funivě zasmál. „Trolové na lodích? Kdo o tom kdy slyšel! To je nesmysl. V Lesním moři nás hledat nebudou. Všichni trolové mají z vody strach. Jakmile jim začne sahat po prsa, nadělají si do kalhot a neodváží se ani o krok dál. Proto musíme k moři.“

„Ale co ti, co nás ostřelovali z moře?“ namítl Ollowain. „Tam venku musí být někdo, kdo nemá z moře strach.“

Gondoran máchl rukou, jako by zaháněl dotěrnou mouchu. „To jsou všechno třesky plesky! Kdo může vědět, že…“ Podíval se nedůvěřivě na Silwynu. „Kdo může vědět, že tudy utíkáme s raněnými? Než dají trolové zprávu svým spojencům na moři, budeme dávno za horama. Jestli se budou chtít dostat k přístavu, bude jim stát v cestě hořící město. Unikneme!“

Jakoby na důkaz, že se Hold mýlí, zazněl signální roh. Byl povážlivě blízko. Trolové byli v mangrovách. Lov teprve začal.

Druhové se mlčky prodírali bahnem. Gondoran se ze všech sil snažil udržovat loď v poněkud hlubších kanálech mezi ostrovy. Nízko visící větve jim cuchaly vlasy a rozdíraly tváře. Kromě zvuků, vyvolaných jejich pohybem, vládlo ticho. Nikde se nepohnulo jediné zvíře. Všechno, co žilo, se schovalo před neviditelnou hrozbou.

Náhle si Ollowain hodný kus před nimi všiml bledého světla pochodně. Několik vteřin tančilo mezi mlžnými výpary jako vzdálená bludička, pak zase zmizelo.

Elf teď zřetelněji cítil působení odlivu. Lesní moře už nemohlo být daleko. Hladina vody se znepokojivou rychlostí klesala. Točitý kanál, ve kterém se pohybovali, byl stále užší a mělčí. Brzy uvíznou v bahně.

Vlevo, tam, kde muselo ležet moře, zazněl roh. Mlha poněkud utlumila jeho naříkavý tón. Bylo tak nemožné určit, jak daleko pronásledovatelé jsou.

„Obkličují nás,“ zašeptala Silwyna. „Nebude to trvat dlouho a dostanou nás.“

Ollowain zíral do tmy. Objevil se tam na obzoru už první pruh slabounkého světla? Mlha dál ležela nad mangrovami jako obrovský rubáš, halící umírající svět. Zápach tlejících rostlin byl v těchto místech všudypřítomný. Dokonce i brakická voda jako by byla mrtvá. Každý jejich pohyb provázely líně se převalující, nehlučné vlnky. I když ji šermíř nenáviděl, byla pro ně mlha spojencem. Ale probouzející se den ji rychle zažene.

„Jak trolové vědí, kde jsme?“ zeptal se Maurawani.

„Nevědí to. Jsou to lovci. Řídí se instinktem. Vyslídí nás dřív, než vyjde slunce. Vyslali do mangrov lovecké skupiny, aby chytaly uprchlíky. Teď je svolávají. Byl jsi někdy na honitbě, kde psi a koboldi plaší zvěř a ženou ji k lovcům? Ti čekají s oštěpy a luky přesně v místech, kam zvířata prchají. V této situaci jsme teď my, mistře šermíři.“

„A jak jim můžeme utéct?“

„To nechtěj vědět.“

„Tak jak?“ nedal se Ollowain.

„Přenecháme Emerelle jejímu osudu a pokusíme se utéct každý na vlastní pěst. Já vyváznu,“ prohlásila sebevědomě. „Ty možná taky, šermíři. Kentauři nadělají příliš velký randál. Holdům se snad podaří schovat mezi kořeny. Tam nebudou trolové pátrat.“ Zahleděla se na Lyndwynu, ležící bezvládně vedle stěžně. „Ona zemře. Dokonce i kdyby včas nabyla vědomí. Neumí splynout se zemí. Najít kouzelnici není žádné umění. A pokud jde o…“

„Najít mě taky nebude žádné umění,“ přerušil ji Ollowain ostře. „Budu tam, kde je královna.“

„Nezastavíš je, mistře šermíři. Jaký smysl má zemřít pro beznadějnou věc? Myslíš, že je to cesta do měsíčního světla?“

„Je to cesta, kterou mi ukládá má čest.“

„Dobře řečeno!“ vmísil se do hovoru kníže kentaurů. „Vyžeň ji, je jako bezcitný had.“

„Čest?“ Silwyna se ironicky usmála. „Je na tobě vidět, že jsi byl učitelem lidského syna. Alfadas mluvil přesně jako ty.“ Ollowain měl pocit, že v jejím hlase zaslechl nádech zármutku. „Jsi romantik, šermíři. Muži jako ty jsou mezi staršími elfy vzácní. Romantici bývají vždy ti první, kteří umírají.“ Sňala z ramene toulec a odklopila ochranný kryt. „Moje věrnost královně bude trvat tak dlouho, dokud vydrží tahle zásoba šípů.“ Znovu zavřela toulec a uvolnila luk, který k němu měla po straně připevněný. „Nejlépe bojuju sama. Najdu si nějaké suché místo a napnu tětivu. Jestli nepřijde trolů příliš mnoho, snad se ještě shledáme.“

Lovkyně zvedla toulec a luk vysoko nad hlavu. Voda jí sahala až po prsa. Brodila se pryč, aniž by se jedinkrát ohlédla. Chvíli ji ještě bylo vidět jako nejasnou siluetu na pozadí výparů, pak zmizela docela.

„Co je to za osobu?“ zeptal se Orimedes rozhořčeně.

„Cizinka,“ pronesl Ollowain zamyšleně. Proč ho Silwyna nechala pohlédnout do toulce? Nevěděla, že viděl šíp ve stožáru? Nebo to snad dokonce byla výhružka? V toulci jí vězelo ještě šest šípů. A dva z nich měly černobílé pruhované letky, stejné jako šíp, který byl vystřelen na Emerelle. Byly ze sovích per. Údajně propůjčovaly šípům naprostou bezhlučnost. Střely jako stvořené pro zákeřné vrahy. A pro lovce? Sklíčeně hleděl směrem, kde Silwyna zmizela.

Mlžným příkrovem začínalo pronikat kalné ranní světlo. Kousek od nich se pohybovaly tři světelné skvrny. Zdálo se, že přicházejí říčním ramenem, které předtím zvolili i Ollowain a jeho druhové.

Na Gondoranovo znamení oba Holdové, odrážející člun dlouhými bidly, strnuli. Světla opět zmizela v mlze. Nebylo ale pochyb o tom, že se pohybují směrem k nim.

„Kam šla ta lovkyně?“ zeptal se loďmistr.

„Kryje nám záda.“ Ollowain se poohlížel po nějaké zátočině, postranním kanále nebo hustém kořenovém porostu. Po místě, kde by mohli schovat člun.

„Nesmysl!“ zabručel Gondoran. „Pár šípů je nezastaví. Jaký je tvůj plán, mistře šermíři? Jak jim unikneme?“ Hold se na něj dychtivě zahleděl. Všichni na něj hleděli! Neumí přece dělat zázraky.

Opět se rozezvučel roh, pronásledující je už od útěku z vodní zahrady. Tentokrát to byla tři krátká, dutá zvolání. Vypadalo to, že je lovci našli.

„Tvůj plán!“ naléhal Gondoran.

„Propouštím vás z královniných služeb, Gondorane. Ty i tvoji muži se v mangrovách vyznáte. Máte dobrou šanci odtud vyváznout.“

Teď už se rozezněly lovecké rohy všude kolem nich. Smyčka se utahovala. Ollowain uvolnil meč v pochvě. Byl připraven!

„Chceš nás prostě poslat pryč? Jako zbabělce?“ rozhořčil se Gondoran. „Myslíš, že se bojíme smrti? Myslíš, že teď utečeme, zalezeme si do děr bahenních krys a budeme doufat, že trolové odtáhnou? Můj lid nás tři považuje za válečníky, mistře šermíři. Můžeme zabít všechny troly, kdykoliv se nám zamane!“

„Všechny, přesně tak!“ přitakal jeden z jeho druhů. „Zardousíme je rubášem ze žihadel!“

Orimedes se rozesmál. „V každém případě máte srdce na pravém místě, hoši.“

„Nežertuji!“ odvětil Gondoran slavnostně. Zaklonil hlavu a zahleděl se vzhůru k hustě propleteným větvím v korunách stromů. „Máš odvahu chránit královnu svým tělem, nikoli svým mečem, Ollowaine?“

„Co máš v úmyslu?“

Gondoran ukázal na mohutné zduření ve vidlici větve nad nimi. V kalném světle to vypadalo, jako by dřevo nadouval hnisavý nádor. Teprve při druhém pohledu si Ollowain uvědomil, že je to hnízdo.

„Zahradní včely,“ řekl Hold tiše, jako by měl strach, že je včelstvo v hnízdě nad jejich hlavami poslouchá. „Pečují o květiny v mangrovách. Každé včelstvo má vlastní zahradu. A zahání všechny, kteří se k ní dostanou příliš blízko.“

„Jo, úplně mně z toho běhá mráz po zádech. A ty si, hlupáku, myslíš, že zaženou troly?“ vysmíval se mu kníže kentaurů. Orimedes tasil meč. „Tohle potřebujeme. Lesklou ocel, jinak nic.“

„Ještě nikdy jsi neviděl rozzuřené včelstvo, kentaure, jinak bys nemluvil tak lehkovážně. Zahradní včely troly nezazenou, ony je zabijí. A když je zavoláme, zabijí i nás. Šanci přežít má jen ten, kdo dokáže udržet ústa zavřená, až dorazí.“

„Co je na tom tak těžkého?“ zeptala se Yilvina nejistě.

„To uvidíš! Nic tady v mangrovách není tak vražedné jako zahradní včely. Ani stromové zmije nebo velcí mořští kajmani, kteří se v močálech někdy objevují s přílivem. Včely se vrhají na každého vetřelce po tisících. Proto tady nejsou žádní ptáci ani opice. Nic. Dokonce ani vodní krysy. Všechny jsou mrtvé nebo utekly. A my rybáři se odvažujeme do mangrov jen v noci, dokud včelstva spí. Když zničíme tři nebo čtyři hnízda, všechny včely se vzbouří. A pak začne umírání.“

„Nedokážu si představit, jak by mohlo pár včel zabít trola,“ řekl Orimedes. „To jsou akorát pohádky pro koboldy.“

V mlze se opět vynořila tři světla. Postoupila už o hodný kus blíž. Ještě chvíli a trolové vrazí přímo do uprchlíků.

„Jak můžeme ochránit Emerelle?“ zeptal se Ollowain. Nechtěl se vzdát naděje, že se královnu přece jen podaří zachránit.

„Tím, že si na ni lehneš. Ale nejlépe se ochrání sama. Říkal jsem přece, že se nesmíš hýbat a v žádném případě otevřít ústa. Pak možná přežiješ.“

„Zavolej včely, Gondorane.“ Ollowain vyšplhal do člunu. Rychle zakryl královně tvář šátkem. Lyndwynina ruka stále spočívala na Emerellině hrudi. Bylo dojemné sledovat, jak se, sama bezvládná, snaží královnu chránit. Ale neměl by si nic namlouvat! Určitě tak nečinila ze soucitu, jen proto, aby si zachránila život.

Holdové si sňali čelenky a Gondoran vytáhl zpod jedné lavičky malý kožený váček s oblázky.

„Hej, kdo je tam?“ Trolové je objevili!

Loďmistr vložil do čelenky kámen a roztočil ji nad hlavou. Projektil s tlumeným prasknutím prorazil stěnu včelího hnízda. Jeho druhové zamířili na další hnízda. Vířící čelenky vydávaly tichý, svištivý zvuk.

Ollowain zadržel dech. Z poškozeného hnízda se vyrojila temná masa. Vzápětí už byl vzduch plný tlumeného bzučení. Od hnízda se odpoutal šedočerný mrak.

Holdové chladnokrevně vložili do čelenek další kameny.

Šermíř poklekl a sklonil se nad královnou, aby ji chránil.

Ze směru, kde stáli trolové, zazněl výkřik. Ollowain spatřil, jak včely reagují na zvuk. Ještě před okamžikem byly mrakem, bezcílně tančícím nad větvemi. Teď se stín protáhl a v příští vteřině se změnil v hustý roj. Letěl vstříc trolům.

Ollowain si ulehčeně oddechl. Z mlhy před nimi k nim dolehlo hlasité zaklení. Něco se brouzdalo vodou. Vidět ale nebylo nic. V hustém větvoví nad jejich hlavami se objevila dvě další včelstva. Tu se náhle přímo vedle člunu vynořila obrovitá postava. Bezmocně mávala pažemi, klopýtala, pak upadla a s křikem se začala převalovat v brakické vodě. Ollowain podle velikosti poznal, že je to trol, obrovo tělo ale dočista ztratilo tvar. Usadily se na něm tisíce včel a přeměnily jej v beztvarou, chvějící se hmotu. Vzduchem se rozléhalo bzučení, hlasité jako dusot kopyt při útoku kavalerie.

Ollowain se snažil stát jako zkamenělý. Postupně se na něm usadilo několik včel. Byly neobyčejně velké. A téměř tak dlouhé jako horní dva články jeho malíčku. Nepříjemně ho svými pohyby lechtaly. Mistr šermíř cítil, jak se mu na čele tvoří velké kapky potu. Teď už byly včely i na Emerellině pokrývce. Gondoran hleděl na Ollowaina ze zádi. Na špičce nosu mu trůnila velká včela, ale zdálo se, že jí nevěnuje pozornost. V jeho očích se zračila úpěnlivá prosba, aby se šermíř proboha nepohnul.

Trol se odplazil na plochou hroudu černého bahna. Oběma rukama si tiskl hrdlo, jako by se snažil odolat skrčení nějakého neviditelného protivníka.

Ollowain zaťal zuby. Měl teď včely na tváři. Drobnýma nožkama rejdily po jeho popálené pokožce. Zaútočily dokonce i na pochodně na stěžni. Po desítkách si spalovaly křídla. Většina se snesla jako střela na Lyndwynu, ještě stále ležící u stěžně. Kouzelnice zamrkala. Na okamžik otevřela oči a zahleděla se na Ollowaina. Nevypadala v žádném případě jako někdo, kdo se probouzí z hlubokého spánku a neví, co se kolem něj děje. Téměř koketně se usmála. Pak zase zavřela oči. Včely, které se na ní usadily, odletěly a žádná už se k ní nepřiblížila.

Z Ollowainova čela padaly kapky potu. Bradou mu projela palčivá bolest. Některá ze včel ho bodla. Do očí mu vhrkly slzy a stékaly po tvářích. Tón, který včely kolem něj vydávaly, se náhle změnil. Byl temnější. Výhružnější!

Snášely se na něj stále další a další. Hlavně na obličej. Tváře ho svědily. Dostával další a další žihadla. Do koutků očí, do krku. Třásl se nervozitou. Bzučení bylo hlasitější. Měl teď včely i v uších. Pak ucítil, jak mu jedna leze do nosu. Tykadélky ohmatávala jemné chloupky uvnitř.

Na rtech ho šimraly drobné nožičky. Včely se mu snažily vlézt do úst. Mysli na něco jiného, rozkázal si. Vzpomněl si na Nomju. Od chvíle, kdy se stala členkou královniny tělesné stráže, už uplynulo víc než sto let. Miloval ji od prvního okamžiku. A přesto se nikdy neodvážil jí své city vyjevit. Byla dávno mrtvá, pohřbená v neznámém světě. Snažil se vybavit si její tvář. Její jemné, pravidelné rysy… Něco se mu soukalo po oku! Ollowain sebou trhl. Včela ho bodla do víčka. Nomja! Mysli na ni… Začínal šílet. Už to nemohl vydržet. Ty tisíce neklidných nohou na tváři, po celém těle. Pevně stiskl víčka a okamžitě byl potrestán dalšími žihadly.

Bzučením pronikaly ječivé výkřiky. Umíraní započalo. Kéž by včely vůbec nezavolali! Cítil, jak mu otéká levé oční víčko. Včelí jed svědil a pálil. Poškrábat se by bylo vysvobozením. Nebo se vrhnout do vody.

Mysli na Nomju! Jakou barvu měly její očí? Snažil se vykreslit si v duchu její tvář. Její jemné vlasy. Velké oči. Velké, lehce šikmé oči. Spatřil včelu. S chlupatým, šedohnědým tělíčkem. Prohlížela si ho velkýma očima bez výrazu a rozčileně poškubávala tykadélky.

Její družka mu pronikala čím dál hlouběji do nosu. A pak ucítil tápající nohy v hrdle! Vykřikl. Okamžitě měl včely v ústech. Do jazyka se mu zapíchla žihadla. Něco mu lezlo po patře. Drtil včely zubama.

Přikryl si ústa rukou, aby si je chránil. Jazyk mu otékal. Něco ho bodlo do krku. Do nosu mu vlezly další včely. Proč to dělají? Proč se mu snaží proniknout do těla? Je to přece jejich smrt!

Ústy se mu šířila hořká pachuť. Ještě pořád po něm lezly. Po tváři, pažích, v ústech, všude. Dostával závrať. Plíce ho pálily. Snažil se zhluboka dýchat. Má je snad až v plicích? Nesmysl! To není možné. A přece tam něco bylo. Něco mu svíralo hrdlo. Klid!

Ollowain si vzpomněl na trola, který jako by bojoval s neviditelným nepřítelem. Připravil ho snad včelí jed pomalu o rozum?

Cítí teď kouř? Dostihl je oheň? Šermíř se neodvažoval otevřít oči. Nechtěl cítit, jak mu včely lezou i po očních bulvách. To by zešílel úplně.

Hořely mu snad plíce? Řádil v nich podivný plamen. Otevřel ústa. Včely okamžitě pronikly dovnitř. Ollowain dýchal jako pes a polykal desítky včel. Rozkašlal se. Křečovitě se snažil nadechnout. Vzduch mu nechtěl proudit do plic. Zajel si rukama ke krku.

Nohy se pod ním podlomily. Doširoka otevřel ústa. Bzučení sláblo. Měl pocit, že padá. Nejasně zahlédl, jak se nad ním míhají tmavé větve. Oheň v plicích ho zahubí. Už neměl sílu. Paže a nohy sebou bezmocně škubaly a nechtěly ho poslouchat. Něco mu lezlo po oku. Viděl odlétat jakousi osamělou včelu. Už nic necítil. Veškerá bolest se kamsi vytratila.

Místo větví se před ním náhle objevil bledý obličej. Nomja! Ne. Neměla černé vlasy. Lyndwyna. Neobtěžovala ji jediná včela. Ve tváři neměla žádný výraz. Něco se stříbřitě zalesklo. Držela dýku!

„Zemřeš…“ Čepel sjela dolů. Cítil, jak se mu zavrtává do krku. Pak tvář kouzelnice zmizela v oslnivém světle.

Ráno u fjordu

„Zabiješ ho!“ Asliny oči blýskaly hněvem. Mezi obočím se jí vytvořila drobná vráska. Alfadas věděl, co to znamená. Nemělo by smysl teď cokoliv říkat. „Včera se Luthovi zlíbilo Kadlin zachránit. Bude ji ale před tou bestií ochraňovat i dnes? Odveď toho čokla k fjordu a zabij ho. Dej ho pryč. Nechci ho už ve svém domě nikdy vidět!“

Krvák nastražil uši. Mohutnou hlavu měl položenou na předních tlapách. Pozorně se na ně díval.

„Pojď!“ zavolal Alfadas na psa. Ale ten místo vstávání jen zavrčel.

„Vava!“ zvolala Kadlin. Pustila se Asliných nohou a znovu si to namířila k psovi. Alfadas ji vzal do náruče. Viděl, jak se Krvákovy svaly pod uhlově černým kožichem napínají. „Jen klid. Nic jí neudělám.“

Kadlin ho štípla do tváře, něco zabrebentila a začala se smát. Krvák zafuněl a natáhl se.

Alfadas se vydal ke dveřím. Pes se mrzutě otřepal, pak je následoval. Venku jarl vyprostil z řeznického špalku těžkou sekyru. Rozvážně ji potěžkal v ruce. Pes nemůže u domu zůstat, říkal si. Je jen otázkou času, než se stane nějaké neštěstí. Asla má pravdu. Musím ho zabít. Sešel z kopce a zamířil k fjordu. Kolem úpatí útesu se proháněly poslední závoje mlhy.

Vítr přivál vůni něčeho pečeného. V dálce kdosi rytmicky stloukal máslo. Kadlin přitiskla Alfadasovi hlavu na tvář. „Vava,“ prohlásila a ukázala na Krváka.

Alfadas si nacpal do kapsy zbytky pečeně ze slavnosti. Hodí Krvákovi maso, aby odlákal jeho pozornost. Katovská hostina. Cítil se mizerně. Krvák nikomu neublížil. Aspoň prozatím… Bude ho muset zabít za to, co z něj Ole udělal. Alfadas věděl, že si ve vesnici sotva někdo bude lámat hlavu nad tím, jestli se k psovi zachoval spravedlivě.

Nebe nad fjordem a horami bylo jasné a bez mráčku. Ještě stále bylo chladno. Čeká je jeden z posledních slunečných dní pozdního léta. Tradovalo se, že když se léto loučí s takovou parádou, přijde zima časně. V korunách dubů na opačné straně fjordu už zářily první stopy červeně a zlata. Alfadas zimy ve Fjordlandu nenáviděl. Nebyl stvořen pro chlad. Léta tu byla vždy příliš krátká. Tesklivě pomyslel na Alben; jeho pohled opět nevědomky zamířil ke kamenné koruně na vrcholu útesu Hartung.

„Dada!“ Kadlin bez ustání brebentila a ukazovala na všechno, co vzbudilo její zvědavost. Skála na břehu. Zlatý list v trávě, kousek dřeva, který přinesla voda. Svět byl pro ni stále ještě plný zázraků. Krvák sledoval očima každé její gesto. Tu a tam jí dokonce odpovídal krátkým zaštěkáním.

Alfadas kráčel po břehu. Nechtěl vybrat žádné z míst, kde rád pobýval. Brzy připlují proti proudu první lososi. Těšil se, jak bude trávit celé dny u vody a rybařit.

Konečně dorazili na holý pruh pobřeží. Nebyla tady žádná skála svádějící k táboření, žádné staré ohniště obklopené kameny zčernalými od sazí. Bylo to místo bez historie. Nevýznamné. Místo, na které bude snadné zapomenout.

Jarl postavil Kadlin na zem. Okamžitě se napřímila a rozběhla po oblázcích k vodě. Popadla šedivý kamínek a chtěla ho vrhnout do vln, ale nehodila ho dost daleko. S rozzlobeným mumláním začala hledat jiný. Krvák se natáhl těsně vedle ní. Obrovitý pes vypadal nervózně. Uši měl pořád vztyčené. Tušil, co přijde? Alfadas vytáhl z kapsy pečeni a hodil Krvákovi kousek masa. Ale pes se ani nehnul. Místo toho přiběhla od vody Kadlin. Prstíčky cupovala pruh masa na kousky a cpala si je do úst. Teprve teď se začal krmit i Krvák.

Náhle pes vyskočil a přitom maličkou porazil. Kadlin se jen otřepala a rozesmála. Považovala to za hru. Pes stál na napjatých nohou, hlavu vystrčenou a vydával hluboké, hrdelní vrčení. Děvčátko ho popadlo za kožich a vydrápalo se na nohy. Snažilo se jeho vrčení napodobit.

Z lesa nad pustým břehem vystoupila bělovlasá postava. Gundar, Luthův kněz. Měl na sobě volnou šedou halenu a přes rameno přehozený zamaštěný kožený vak.

Krvák přestal vrčet, nespouštěl ale z příchozího oči. Kněz si utřel čelo. Měl temně rudou tvář a přerývaně dýchal. „Máš dlouhý krok, jarle,“ zasípal stařec. „A já nejsem stvořený na procházky před snídaní.“ Kněz se usadil na oblázky a vytáhl z vaku láhev. Dlouhými doušky se napil, pak ji podal Alfadasovi. „Dobré pití. Nejlepší pramenitá voda, z úpatí útesu. Bude ti chutnat.“

Jarl přijal láhev, ke rtům ji ale nepřiložil. „Proč ses za mnou vydal?“

„Hm… zdál se mi sen. Myslím, že ten pes může být užitečný. A měl jsem takové tušení, že by ses mohl dopustit nějaké chyby.“

Alfadas zavrtěl hlavou. „Sny, tušení… oba víme, co Ole z Krváka udělal. Je jen otázkou času, než ten pes někoho napadne. A nechtěl bych se dožít toho, že tím někým bude moje žena nebo děti. Musí pryč…“

„Chápu tvé obavy, jarle. Ale důvěřuj bohům! Nebo jsi už zapomněl, co se stalo včera v noci? Luth ti seslal znamení. Važ si ho. Jsi jedním z nejdůležitějších vláken v koberci, který tká na výzdobu své zlaté síně. Myslím, že by nebylo správné toho psa zabít.“ Kněz zamrkal. „Buď k sobě upřímný, jarle. Určitě to nebyl tvůj nápad vydat se časně ráno se psem, dítětem a sekyrou na procházku k fjordu.“

Alfadas se musel bezděčně usmát. Zatracený chlap! Copak vidí až do srdce? Ale Alfadas se své ženě nevzepře. Její rozhodnutí je správné. Nespravedlivé, ale rozumné. „Viděl jsem, co je na onom světě, knězi. Nicota. Nekonečná propast. Temnota, obydlená beztělnými přízraky, které lační po duších žijících lidí. Nejsou tam žádní bohové a žádné zlaté síně. Vážím si tě, Gundare. A vím, kolik toho děláš pro vesnici. Ale nečekej ode mě, že budu věřit v tvého boha, nebo ho dokonce poslouchat.“

„Jsi si jistý, že jsi viděl všechno? Nejsme jako elfové, kteří tě vychovali, jarle. Nejsme dětmi Albů. Lidské národy nebyly stvořeny Alby. Máme něco, co jim chybí. Něco, co nám závidí. Můžeme vstoupit do zlatých síní bohů, pokud si to zasloužíme. A tam budeme už navěky slavit.“

Alfadas si povzdechl. Měl starce rád a nechtěl zranit jeho city. Jak mu má vysvětlit, že elfové mohou žít věčně? Že to, co on považuje za nádherný příslib po smrti, je pro elfy skutečnost? Alfadas znal příběhy svého lidu. Ale jaká síň bohů by se mohla měřit s Emerelliným palácem? Kněží vyprávěli o obrovských domech s dřevěnými pilíři pobitými zlatem, ve kterých bohové pořádají se svými vyvolenými nikdy nekončící hodokvas. Síně plné kouře a hulákání pijáků.

Oč nádhernější jsou síně elfů. Vysoké a se stěnami, které vypadají, jako by byly postavené z červánků. Ve vzduchu se vznáší vůně květin. A když některý z mistrů zahraje na flétnu nebo sáhne do strun loutny, má člověk pocit, jako by se mu hudba vlévala přímo do srdce. Alfadas pohladil hladké topůrko sekyry. Dřevo bylo ztmavlé potem. Jarl vzpomínal na dlouhé putování s otcem. Na jejich zatracené pátrání po bastardovi.

„Viděl jsem nicotu, starý muži. A další místa, která si nedokážeš představit ani v nejbujnější fantazii. Ale ve zlaté síně nevěřím.“

„Já přece netvrdím, že nicota neexistuje,“ namítl Gundar. „Místo temnoty a zoufalství. Všichni jsme zažili chvíle, kdy jsme se mu ocitli velmi blízko. Dokonce se obávám, že tam většina z nás odejde, až udeří naše hodinka. Ale můžeme rozhodnout o svém osudu.“

„Opravdu?“ zeptal se jarl cynicky, i když byl současně rád, že může rozhovorem s knězem ještě na chvíli oddálit nevyhnutelné. „Tvůj bůh je přece tkalcem osudu. Jak mohu rozhodnout o své budoucnosti, když je má cesta už předem určena? Nejsem snad Luthovým otrokem? Bezmocnou figurkou ve hře bohů?“

Gundar vytáhl z vaku jablko a mocně se do něj zakousl. Zadíval se na Kadlin, která se opět vydala k vodě a hrála si tam s kamínky. „Špatně chápeš Luthovu podstatu, jarle. Je tkalcem osudu, to je pravda, ale ví, co uděláš, protože tě velmi dobře zná, vždyť upředl nit tvého života. Někdy se nám snaží pomoci tím, že nám sesílá znamení. Je to přátelský bůh. Přeje si, abychom všichni nalezli cestu do zlatých síní, i když ví, že většina to nedokáže. Doufá, že půjdeme životem s očima otevřenýma pro dílo bohů. Kdo už za života pozná Luthovo působení, najde k němu v okamžiku smrti cestu snadněji. Bohužel je většina z nás k jeho znamením slepá. Dokonce ani já jim vždy nerozumím.“

Alfadas zakroutil hlavou. Tuhle víru v bohy nikdy nepochopí. Dokonce ji jen respektovat pro něj nebylo snadné. Nechtěl se Gundarovi posmívat, ale měl co dělat, aby se ovládl. „Měli bychom dát tvému bohu příležitost, aby nám seslal nějaké znamení hned tady a teď. I když je voda ve fjordu trpká, Kadlin se ji neustále pokouší pít. I Krvák bude mít za chvíli určitě žízeň. Jestli se Kadlin napije, daruji psovi život.“ Zvedl oči k nebi. „Slyšel jsi, Luthe? Pěkně ti to ulehčuji. Krvákův život leží ve tvých rukou. Rozhodni!“

Kněz zůstal obdivuhodně klidný. Alfadas počítal s rozhořčenými protesty. Nebo alespoň s pokáráním, protože vyzýval boha. Gundar ale poklidně žvýkal jablko. Teprve když dojedl a vyplivl jadérka ohryzku do trávy, řekl: „Mezi lidmi asi není nikdo, kdo se mohl měřit se slavným šermířem Alfadasem, s královým vévodou, postrachem všech nepřátel Severních zemí. Ale ať už ti říkají nebo tě titulují jakkoliv, vyzývat boha přesahuje síly dokonce i toho nejlepšího z lidí. Je to, jako by tě Kadlin vyzvala na souboj.“ Usmál se. „Ale Luth je moudrý a shovívavý. Jsem si jist, že ti dá přiměřenou odpověď.“

Jarl vzhlédl k nebesům. „Čekám.“

Alfadas a kněz seděli mlčky vedle sebe a pozorovali psa a dítě. Netrvalo dlouho a šermíř začal svého chování litovat. Bylo pošetilé! A přesto svou výzvu zpátky nevzal.

Gundar se začal s úsměvem cpát druhým jablkem. Kadlin se vrátila od vody. Unaveně si protírala oči. Krvák ležel natažený v trávě a podřimoval. Děvčátko k němu přistoupilo a přitulilo se k jeho huňatému, černému kožichu. Brzy usnulo.

Alfadas si psa dlouho prohlížel. Pod kožichem se mu rýsovaly mohutné pletence svalů, až vypadal trochu neforemně. Šrám na čenichu měl potažený tmavým strupem. V jasném ranním světle spatřil jarl ještě mnohem starší jizvy. Vzpomněl si na bič, který mu Ole nechal. Mučící nástroj, stvořený k tomu, aby zanechával hluboké rány. Darebák! Měl by mu vzít všechny psy!

Gundar zaklonil hlavu a sledoval osamělý mrak, táhnoucí po jinak zářivě modrém nebi. Nic neříkal, mlčky se pro sebe usmíval, a přesto bylo jeho mlčení výmluvnější než všechna slova.

Alfadas stále nebyl připraven se vzdát. Jeden z těch dvou se určitě vydá k vodě! Mezitím už mu bylo jedno, jestli to bude Kadlin nebo Krvák. Jarl se oddal úvahám. Co řekne Asle, až se vrátí se psem? Smíří se jeho žena s Luthovým soudem? Snad. To, že se rozhodl psa nezabít sám, by určitě neakceptovala. V zásadě nebylo špatné moci si povolat kněze za svědka. Mohl si to tak výrazně usnadnit.

Byl to Gundar, kdo nakonec prolomil mlčení. „Už uplynula víc než hodina, jarle. Musím přiznat, že mám takovou žízeň, že cítím pokušení se z fjordu napít sám. Jak dlouho chceš ještě čekat?“

„Než se nám dostane znamení,“ odvětil Alfadas vzdorovitě.

Kněz si povzdechl. „Nemyslíš si, že už k nám Luth dávno promluvil? Můžeme tady sedět až do soumraku a dítě ani pes se z fjordu nenapijí. Až dosud jsem tě vždy považoval za chytrého muže, jarle. Přece jsi už musel sám poznat, jak zní odpověď. Tkadlec osudu ti nechce odejmout svobodu se rozhodnout.“

Alfadas s podobným výrokem počítal. Velmi důležitá vlastnost, kterou člověk potřeboval, aby se stal knězem, byla schopnost vykládat vše, co se stalo, ve prospěch svého boha. Gundar měl možná různé chyby, ale výřečnost určitě nepostrádal. „Co si tedy myslíš, že mi tvůj bůh sděluje?“

„Naslouchej svému nitru. Na okamžik zapomeň na všechny ostatní lidi. Na mě, svou ženu, dokonce i na Kadlin. Zbav se všech neviditelných pout, která tě svazují. Zamysli se nad svým životem a jeho tlaky a pak udělej to, co považuješ za správné. A to bude také Luthova vůle.“

Alfadas popadl sekyru a vydal se ke Krvákovi. Tam si ji zasunul za opasek a vzal Kadlin do náruče. Chvíli si velkého, ošklivého psa prohlížel. „Pojď, jdeme snídat,“ řekl nakonec.

Rákosová trubička

Cítil na tváři příjemné teplo. Těsně vedle něj tiše praskal oheň. Ollowain chtěl otevřít oči. Víčka měl ale zalepená a oteklá. Jen s námahou se mu nakonec přece jen podařilo pootevřít alespoň levé. Právě dost na to, aby uviděl oheň. Nevypadal nebezpečně. Byl obklopen jako pěst velkými, bílými kameny. Dřevo bylo vybledlé jako kosti. Některé plameny zeleně světélkovaly. Naplaveninové dříví! Ollowain se pokusil vstát, aby si mohl lépe prohlédnout, kde se to vlastně ocitl. Ale údy ho nechtěly poslouchat. Bylo to, jako by z něj zbývala už jen hlava. A… proč ten oheň ještě necítí? Plně se soustředil a snažil se zachytit nějaký pach, ale nic. Dokonce ani nevnímal, jak se nadechuje. Nosem ani ústy. A přesto se jeho hruď zvedala a klesala. A také se ozýval jakýsi podivný, chroptivý zvuk. Zmocnila se ho panika. Je snad mrtvý? Snažil se pootočit hlavu na stranu. Nemožné!

Hrdlo mu hořelo. Zase to chroptění. Dýchá! Proč to necítí? Jeho tělo dýchá, ale už ne ústy ani nosem!

Jazyk mu ležel v ústech jako velký, necitlivý kus masa. Byl obrovský! Stěží s ním mohl hýbat. Špičkou zaznamenal mezi zuby tenká vlákénka. V ústech cítil hořkou pachuť. Náhle si vzpomněl. Včely! Nebyla to žádná vlákénka. Byly to včely. Snažil se rozdrtit včely, které mu pronikly do úst, zuby a jazykem. Vzpomněl si na dýku. Lyndwyna! Prořízla mu hrdlo. To vysvětlovalo všechno. Je mrtvý!

„Klid,“ nabádal ho povědomý hlas. Něco mu jemně přejelo po čele. „Přišel k sobě!“

Z opačné strany ohně se ozvala odpověď, které nerozuměl. Všechny zvuky byly tlumené.

„Neměl by ses hýbat, mistře šermíři.“ Skláněla se nad ním hlava, rámovaná krátkými, světlými vlasy, a usmívala se na něj tvář, znetvořená hnisajícími červenými boláky. Ollowain poznal Yilvinu jen podle hlasu a vlasů. Stejně jako on měla i ona opuchlá víčka. Hleděla na něj úzkými mezírkami, takže bylo nemožné určit, jakou barvu mají její oči.

„Jsme zachráněni. Lyndwyna nás dopravila sem.“

Ollowain se chtěl zeptat, kde jsou, ale z hrdla se mu vydralo jen zachroptění. Zkusil to znovu. Nic. Chtěl se posadit. Chroptění zesílilo. Tělo ho neposlouchalo. Cítil, jak mu divoce buší srdce. Co se mu stalo?

Yilvina ho zarazila. „Jen klid. Skoro jsi zemřel. Lyndwyna ti musela proříznout krk, aby ses neudusil.“

Ollowain si chtěl ohmatat hrdlo. Prořízla krk! Znovu jen zachroptěl. Připravila ho snad ta prokletá kouzelnice o hlas?

Yilvina vytáhla jeden ze svých krátkých mečů a přidržela čepel tak, aby v ní spatřil svůj krk jako v zrcadle. Měl do něj zaražený kus rákosu upevněný tenkými koženými řemínky, aby se příliš nehýbal. Zdálo se, že vězí hluboko v mase. Ollowainova hruď se zvedala a klesala. Znovu se ozvalo to podivně chroptění. Dýchá rákosovou trubičkou! Jak je to možné? Co to s ním Lyndwyna provedla?

„Jen klid.“ Yilvina mu položila ruku na paži. „Uzdraví tě. Už to nebude trvat dlouho.“ Ztišila hlas. „Má obrovskou moc. Jako by jí nikdy nedocházely síly. Vytvořila kouř a s jeho pomocí zahnala včely z blízkosti člunu. A pak nám vypudila z krve včelí jed. Pro většinu z nás ale přišla pomoc příliš pozdě. Naživu jsou už jen Silwyna, Orimedes a Gondoran. A královna. Včely jí nic neudělaly. A přece… leží jako mrtvá.“ Yilvina sklíčeně zavrtěla hlavou. „Lyndwyna říká, že si nemáme dělat starosti. Zacelila Emerelle ránu v hrudi.“

A kde je Lyndwyna teď? chtěl se zeptat Ollowain. A také si přál vidět královnu. Ale vlastní tělo se mu stalo vězením. Zavřel oko a snažil se uspořádat si myšlenky. Lyndwyně přišlo určitě vhod, že je tak bezbranný. Dá si s jeho uzdravováním načas. Se znepokojením poslouchal své chrčivé dýchání. Změnilo se. Znělo… lepkavěji. Nebo si to namlouval? Měl by spát! Rány se mu vždycky dobře hojily, i bez pomoci kouzel.

Pokaždé, když už ho přemáhal spánek, se vylekal. Jeho hvízdavé dýchání pak bylo ještě obtížnější. Měl strach, že jestli se nechá přemoci únavou, nikdy se už neprobudí. Bránil se spánku. Srdce mu splašeně bušilo, v uších hučela krev. A pak se zase vracelo, to vyčerpání, které si na unaveném těle žádalo svou daň.

Nakonec začal Ollowain podřimovat. Bylo příjemné se vzdát a prostě se nechat ukolébat. Žádné povinnosti, které by bylo třeba plnit. Teplo ohně mu laskalo tváře. Slyšel mumlání tichého rozhovoru, aniž by dokázal rozeznat, o čem se mluví. Pak před sebou znovu spatřil toho trola. Toho neotesaného chlapa, který ho srovnával s veverkou. Se širokým úsměvem kráčel přímo k Ollowainovi.

„Tak, prcku, mám tě.“ Položil šermíři nohu na hruď. Páchl žluklým tukem. Ollowain zřetelně rozeznával drápy na jeho noze. Byly lehce zahnuté dopředu a měly široké, špinavé okraje. Urk pomalu zesiloval tlak.

Ollowain věděl, že je to jen sen. Trolové byly poraženi. Je v bezpečí! A přesto nemohl dýchat. To není možné! Urk ho přece nemůže pronásledovat i ve snech! Musí se probudit!

Šermíř zamžoural a rozhlédl se. Ještě pořád mohl otevřít jen jedno oko. Oheň už skoro dohořel. Pokoušel se nadechnout, ale hrdlo mu svírala železná ruka. Chtěl křičet… a nevydal ze sebe ani hlásku. Slyšel druhy, jak spolu hovoří. Naprosto zřetelně. Byli jen pár kroků od něj. Lyndwyna vyprávěla o albských stezkách.

Ještě jednou se na sebe zoufale pokusil upoutat jejich pozornost, ale nepodařilo se mu vyloudit ani zachroptění. Měl pocit, jako by mu někdo se silou trola tiskl krk. Nemohl se nadechnout ani vydechnout. Chtěl vyskočit na nohy a křičet. Ale podařilo se mu jen mdle škubnout rukou. To je Lyndwynino dílo! Upředla nějaké kouzlo, aby ho zabila. A ostatním řekne, že bohužel podlehl zraněním!

„Slyšíte to?“ zeptal se Gondoran. Hovor umlkl. „Chroptění ustalo… Zatraceně!“

Náhle se Hold objevil přímo nad Ollowainem. Sklonil se k jeho hrdlu.

Ozval se mlaskavý zvuk. A pak šermíř nasál vzduch. Byl báječně chladivý, hladil mu hrdlo i plíce.

Gondoran si odplivl. „Zatracené hleny. Zůstanu raději u něj.“

Odhrnul Ollowainovi vlasy z čela. Zdálo se, že sám neutržil jediné žihadlo. Jeho tvář vypadala stejně jako vždycky. Žlutýma očima si měřil šermíře. „Měl jsi štěstí. Nejdřív jsme si mysleli, že tě chce Lyndwyna oddělat. A to i přesto, že tě už smrt pevně svírala ve spárech. Rozřízla ti krk. Byl to malý zázrak. Kouzelnice tvrdí, že existuje trubice, kterou proudí vzduch z úst do plic. Protože ti hrdlo kvůli štípancům oteklo, musela ti ho naříznout. A aby se rána hned zase nezavřela, vsadila do ní rákosovou trubičku. Zázrak.“ Mlaskl jazykem. „Tedy skoro. Bohužel se trubička občas zanese hleny. Musíme tě mít na očích, šermíři, a poslouchat tvůj dech. Tu a tam musíme hleny z rákosu vysát, aby ti nakonec přece jen nedošel dech.“

Ollowain se snažil poděkovat Holdovi pohledem. Pochopil ho? Dokonce ani dítě není tak bezbranné, pomyslel si šermíř rezignovaně. Jediné, co může dělat, je bránit se spánku a doufat, že ho přátelé nespustí z očí.

„Loď!“ zvolal Orimedes. „Na obzoru se objevila loď. Míří přímo k nám! Co budeme dělat?“

„Šermíř rozhodne,“ pronesl klidný ženský hlas. „Odneste ho tamhle a položte ho na písek.“

Ollowaina zvedli. Spatřil Silwynina záda. I ona zjevně včelám unikla. Šaty měla špinavé, jako by se vyválela v bahně, ale po štípancích nebylo ani stopy.

„Nu, Ollowaine.“ Kouzelnice si klekla vedle něj. „Dovedu si představit, co se ti honí hlavou. Patříš k lidem, kteří jen velmi neradi mění už jednou přijatý názor.“ Lyndwyna měla umytou tvář. Líčení zmizelo a tam, kde ji do hlavy zasáhla cihla, už ránu nepřipomínal ani tenký stroupek. A nejen navenek působila jinak. Vyzařovala z ní spokojenost, velmi nepřiměřená situaci, ve které se nacházela.

„Viděla jsem, jak jsi pohnul rukou. Piš do písku, šermíři. Ty tady velíš. Já jsem koneckonců zrádkyně.“

Neoklameš mě, chtěl říct Ollowain, ale z hrdla se mu vydralo jen protáhlé zachroptění. Sáhl do písku a nechal si ho proklouzávat mezi prsty. Neměl jinou možnost. Bylo možné, že Hallandan s dvojveslicí unikl? Musí zjistit, jaká loď se to blíží. Aby mohl učinit správná rozhodnutí, musí nejprve získat přehled o situaci. Zaryl prsty do písku. Doufal, že dokáže psát zřetelně. Příliš daleko se rozmáchnout nemůže. Bude se muset vyjadřovat stručně, aby se písmena nepřekrývala.

VIDĚT LOĎ

„Orimede, vynes ho ven!“ rozkázala kouzelnice.

„Ale není ještě moc slabý? Říkala jsi, že bychom s ním měli hýbat co nejmíň,“ namítl kentaur.

„Sám nejlíp ví, co je pro něj dobré. Nebudu se s ním přít o rozkazy. Ty snad ano, kentaure?“

Orimedes se k němu sklonil. Stejně jako Yilvina byl ošklivě zřízen včelími žihadly. Tvář a trup měl v místech, kde si rozškrábal svědící štípance, pokryt strupy.

Kníže ho opatrně zvedl a v náručí vynesl z jeskyně. Ollowaina pohladil po tváři jemný závan větru. Ze světlého písku trčely bílé skály, připomínající staré vybělené kosti, a vytvářely příkré útesy, na nichž se uchytila bujná zeleň. Před dvojicí se rozprostíral úzký písečný pruh zátoky, rámované skalními jehlami. Ollowain se zahleděl na moře. Z azurově modré vody se zvedaly osamělé stromy. Jejich kmeny byly silné jako věže a potažené nánosem soli. Ve výšce nějakých třiceti kroků, tam, kam už moře nedokázalo vyšplhat, se rozprostíralo větvoví korun, hustě osídlené kraby, racky a kormorány. Právě obrovitým stromům vděčilo mělké Lesní moře za své jméno. Mohutné, zvrásněné kmeny, silné jako útesy, odolávaly dokonce i jarním orkánům. Přiblížit se k nim bylo nebezpečné. Široké pletence vzdušných kořenů byly ostré jako ostny. Přirozená bariéra, udržující malé čluny v úctyhodném odstupu.

„Tamhle,“ řekl kníže kentaurů a ukázal hlavou k západu. I když byly rozestupy mezi stromy dlouhé většinou míli i víc, mátly zrak, upřený k obzoru. Bylo to jako hledět velkou mříží. Konečně zahlédl Ollowain něco tmavého, trup, nad nímž se napínaly černé plachty. Loď byla příliš daleko, než aby bylo možné rozeznat detaily, ale působila znepokojivě cize. Zcela určitě to nebyla královnina dvojveslice. Vypadala mohutněji než všechny elfí lodě, které kdy Ollowain spatřil.

„Viděl jsi ji?“ zeptal se kentaur.

Šermíř vyloudil chroptivý zvuk a v duchu zaklel.

Orimedes ho zanesl zpátky do jeskyně. Celou cestu si tiskl elfa k hrudi jako dítě. Kentaurovu pokožku pokrývala tenká, lepkavá vrstva potu. Protentokrát byl Ollowain rád, že nic necítí.

Kníže ho opatrně položil zpátky na písčitou zem. Šermíř se pokoušel posadit. Marně.

„Taky si myslíš, že bychom měli opustit ostrov?“ zeptala se Lyndwyna.

ANO, napsal do písku.

„Tady v jeskyni se nachází velká albská hvězda. Sbíhá se v ní sedm stezek. Už jsem ji prozkoumala. Ale se stezkami se děje něco podivného.“ Kouzelnice mávla rukou k městu. „Někdo je v jejich síti a narušuje všechny stezky, vedoucí do Srdce říše. Nemůžeme zpátky do Emerellina hradu. Ať už to dělá kdokoli, musí mít velkou moc, když dokáže ničit dílo Albů. Je moudré podstoupit riziko a vkročit na albské stezky? A kam vůbec půjdeme?“

Ollowain přejel prstem po písku. Existuje jedno místo, kde nebudou trolové pátrat.

Lyndwyna se na něj vyděšeně podívala. „Jsi si jist?“

„Kam chce jít?“ zeptala se Silwyna ostře.

Ollowain jméno smazal. Vzpomněl si na šípy, které spatřil v toulci Maurawani. Nesmí se dozvědět, kam půjdou! Musí vyrazit co nejrychleji. Nikdo zde nesmí dostat příležitost dát pronásledovatelům znamení. Proč jsou nepřátelé už zase tak blízko? Mají ve svých řadách zrádce? Nebo je to tím, že jsou prostě jejich soupeři tak dobrými lovci, jak tvrdila Silwyna? Nebude nic riskovat. Musí všechny udržovat v činnosti, a hlavně je třeba vydat se co nejrychleji na cestu.

VYRÁŽÍME, napsal do písku.

Pak prsty slovo zase smazal.

ORIMEDE, NES KRÁLOVNU

Doufal, že se rozhodl správně. Ale jakou možnost volby vůbec měli? Nemohou se teď postavit trolům! Musí utéct a jen Lyndwyna jim dokáže otevřít poslední možnou únikovou cestu. Opět byl nucen jí důvěřovat. Potřebují čas, aby si vyléčili rány a pomohli královně. Až bude Emerelle lépe, bude už královna vědět, co dělat.

„Tak tedy pojďme,“ řekla kouzelnice nevrle. Orimedes vzal vládkyni do náruče. Lovkyně a válečnice podepřely Ollowaina. Gondoran šel vedle nich. Vypadal sklíčeně.

Moře vymlelo skálu a vytvořilo pod horou hluboký tunel. Pod nohama jim skřípaly rozdrcené mušle. I když byl vchod do jeskyně daleko za nimi, ještě pořád bylo vidět. Bílá skála uvnitř světélkovala podobně jako stěny Emerellina paláce. Vypadala skoro průhledná. Vycházelo z ní bleděmodré světlo. Horninou prostupovaly zlaté žíly. Tvořily složité vzory. Jako by jejich spirály a uzly chtěly zasvěcenému předat nějaké tajné poselství. Mistr šermíř cítil, jak se mu ježí chloupky na krku. Nebyl příliš nadaný, pokud jde o kouzla, ale dokonce i on cítil sílu pradávné magie, jíž bylo toto místo prostoupeno.

Pak se tunel rozšířil do velké, kruhové komory. Mezi zlato se tu ve stěnách vmísily černé žíly. Lyndwyna se přesunula do středu skalní komory a poklekla na zem. Levou ruku přitiskla dlaní ke kameni, pravici si položila na prsa. Zavřela oči. Její rty se nehlasně pohybovaly.

Ollowain si byl nepříjemně vědom toho, jak moc jsou kouzelnici vydáni na milost a nemilost. Budou ji muset následovat, až povede skupinu po stezkách světla. Kam je dovedla, zjistí až v okamžiku, kdy projdou branou na druhé straně.

Ze země vyvstal oblouk světla. S ním se vztyčily i černé a zlaté žíly; roztančily se v kameni jako živoucí bytosti. Modré světlo bylo čím dál jasnější. Skála připomínala sklo. Bylo přes ni vidět až k moři. Ze stromu na okraji zátoky se vzneslo velké hejno kormoránů a zamířilo na širé moře. Znamení? Bylo načase odejít!

Ollowain pokynul hlavou ke světelnému oblouku. Yilvina nevstupovala do albské hvězdy poprvé. Byli s Ollowainem v Aniscansu. A celá léta putovali světem lidí. Přesto vypadala šermířka nervózně. Rty měla sevřené do úzkých čárek. Prošli branou společně. Obklopila je temnota, připomínající vše halící plášť. Jen u nohou jim zářila úzká, zlatá stezka.

„Neodchylte se z cesty!“ uslyšeli za zády hlas kouzelnice. „Kdo sejde ze stezky, je navěky ztracen.“

Dar svobody

Mrtvolu falešné královny přivázali dvěma provazy na Branbartův štít. Hlava jí lehce visela na stranu. Aby jí z ní nespadla koruna, přibili jí čelenku na lebku tenkými hřeby. Štít byl opřen o sloup zčernalý sazemi, který se tyčil uprostřed tržiště rybářů mušlí. Každý, kdo šel kolem, mohl zřetelně spatřit labutí šperk. A pokud se dalo věřit Skanze, bude už sama koruna stačit, aby zaslepila každé oko. Ohněm znetvořená žena byla Emerelle dostatečně podobná. Děti Albů byly ale pro jistotu vedeny od domnělé královniny mrtvoly v odstupu několika kroků. U jejích nohou ležel falešný Ollowain a další, skutečná knížata Albenu.

Orgrim považoval tento podvod za nehodný trolů. Byl si jist, že právě stará šamanka celou lest vymyslela. To, že byl zařazen ke strážím, stojícím po boku královny, byl ale bezpochyby Branbartův nápad. Orgrim měl odtud dobrý výhled na všechny vévody a vůdce smeček, kteří se kolem krále shromáždili na oslavu vítězství. Zřetelněji mu už nemohli dát jeho pád najevo. Také Gran a Boltan náleželi ke strážcům mrtvol. Z těl vycházel nasládlý zápach rozkladu. Horko a nesčetné mouchy je už řádně zřídily.

Na rozlehlém náměstí vládlo ustrašené ticho. Byly sem nahnány všechny děti Albů, které přežily dobývání Vahan Calydu. Jen knížata byla držena na jiném místě. Mnozí přítomní byli zraněni a u konce se silami. Někteří čekali ve vedru už celé hodiny. Trolové sem začali posílat první přeživší už za úsvitu.

Na Branbartův rozkaz přinesli sudy s vodou a chléb. Ale králi se tímto přátelským gestem strach zahnat nepodařilo. Téměř nikdo se neodvažoval setkat s troly pohledem. Jak nás mohli tihle skrčci tehdy porazit, ptal se v duchu Orgrim.

Ticho narušilo volání rohů. Branbart vystoupil z hloučku svých velitelů a postavil se vedle mrtvé s labutí čelenkou. Hlučně potáhl nosem a vysmrkal se.

„Děti Albů!“ zvolal zvučným hlasem. „Přišel jsem, abych vám daroval svobodu. Tyranka je mrtvá!“ Pootočil se k Emerelle a náhle jí vrazil pěst do hrudi. Tenká žebra praskla. Z rány vytryskla zapáchající nahnědlá tekutina. Branbart zalovil prsty v hrudníku mrtvé. Pak zvedl paži nad hlavu a napřáhl k dětem Albů ruku s rozkládající se hroudou svaloviny. „Alben otrávilo zkažené srdce!“ Branbart se až zajíkl. „Vyrval jsem ho, aby se země mohla opět uzdravit. Albové nikdy nechtěli, aby bylo jedno z jejich dětí nadřazeno všem. Aby samojediné rozhodovalo, co je správné, a co ne. Aby ostatním říkalo, jak mají žít, a vyhánělo, nebo dokonce vraždilo ty, kteří se vzepřou. Včera v noci jsme my, trolové, pomstili staré bezpráví. Ale nevedeme válku proti Albenu. Bojujeme jen proti Emerelle a těm, kteří jí zachovali věrnost. Proto smíte svobodně odejít. Ale nejdříve přistupte blíž, pohleďte mrtvé královně do tváře a rozneste zprávu o její smrti do všech světových stran. Národy Albenu jsou volné. Jsem králem svého lidu, ale labutí koruna na mé hlavě nikdy nespočine. A nikdo se už před ní nebude klanět.“

Branbart potáhl nosem a znovu smrkl. Bez tohoto gesta by byl závěr jeho řeči určitě působivější. Ale dokonce i Orgrim si musel přiznat, že ho králova slova dojala. Branbart byl opravdový vládce! Může se od něj ještě hodně učit.

Králova knížata přijala řeč svého pána s hromovým jásotem a také ostatní trolové mu začali provolávat slávu. Po celém městě se rozezněly rohy. Děti Albů, shromážděné na tržišti, byly tak vystrašené, že se k volání přidávaly zprvu jen zdráhavě. Postupně jich přibývalo, ale přesto zůstával jásot slabý a bylo z něj zřetelně patrné, že nejde od srdce.

Staletí pod Emerellinou knutou spoutala srdce národů Albenu, pomyslel si Orgrim. Vítr svobody se k nim přihnal jako bouře a většina se stále ještě téměř neodvažuje dýchat. Ubozí skrčci!

Trol viděl statné kentaury a minotaury silné jako medvěd, jak stojí se vzdorovitě založenýma rukama. A přesto se neodvažovali vyzvat kohokoliv z vítězů pohledem, jen ostýchavě klopili oči k zemi. Jak ubohé! Ale Orgrim si byl jist, že jednou opět naleznou ztracenou hrdost. I kdyby to mělo být až v příští generaci dětí Albů, té, která se už narodí svobodná.

Stráže na náměstí popadly několik elfů a dovlekly je ke královniným ostatkům. „Prohlédněte si ji! Z Emerelle je už jen tlející kus masa. Dívejte se pořádně, abyste snad nezapomněli.“

Ze zející rány na hrudi falešné vládkyně začali vylézat bledí červi. V zápachu, který z ní vycházel, nebylo vůbec nic královského. Jedna elfka se se stkaním zhroutila, když ji přinutili přiblížit se k mrtvole na pouhých pár coulů. Mnozí, kteří kolem královny procházeli, měli slzy v očích. Orgrimovi bylo nepochopitelné, proč tyranku oplakávají.

Zahleděl se na falešného mistra šermíře. Noční události Orgrimovi neumožnily uspořádat slavnostní hostinu. Teď už byl správný okamžik pryč. Bylo ostudné, že tomuto elfímu hrdinovi nemohl prokázat poslední poctu a sníst jeho srdce. Když si uvědomil, kolik leží v ulicích města zkaženého masa, zmocnila se ho chladná zuřivost. Jaké plýtvání! Byl rád, že flotila už Vahan Calyd brzy opustí a vydá se na sever.

Branbart přešel ke své družině. Budou teď někde hodovat, pomyslel si Orgrim závistivě. Byl si jist, že si stranou odložili pořádných pár kousků šťavnaté pečeně. Elfíky, které sluhové porážejí teprve teď. Hrdiny, kteří statečně bojovali a upadli do zajetí. Přitom své armádě upřel Branbart nejlepší část kořisti. Orgrima bolelo u srdce, když viděl všechny ty elfy, shromážděné na náměstí, jak postupně odcházejí. Mohli by na nich hodovat celé týdny!

Zahleděl se na minotaura, který právě prošel kolem falešné královny. Jak by asi chutnalo jeho maso? Jako hovězí?

Ze zamyšlení ho vytrhly těžké kroky. Mířil k němu trolí válečník se širokými ozdobnými jizvami ve tváři. „Ty jsi ten chlap, kterému elfové potopili loď?“

„Možná,“ odpověděl Orgrim popuzeně.

„Byl jsi povolán do řad čestné stráže u královy slavnostní tabule.“

Orgrim skoro nevěřil vlastním uším. Copak to ponížení nikdy neskončí? Má teď ještě přihlížet, jak si Branbart cpe břicho vybranými lahůdkami?

„Kdo tě posílá, chlape? Král?“

„Ne, vznešený trosečníku!“ Posel se drze ušklíbl. „To Skanga si žádá tvou přítomnost. A když už jsi byl tak hloupý a dovolil těmhle skrčkům potopit tou jejich křehkou kocábkou jednu z našich mohutných galeas, neměl bys udělat další chybu a rozzlobit šamanku. Vem rozum do hrsti a utíkej!“ Ukázal na věž, porostlou planými růžemi. „Krále i jeho družinu najdeš támhle. Převezmu tady tvé místo.“

Orgrim si vtiskl do paměti drzounovu tvář. Jako vůdce smečky by ho mohl jednoduše zabít, ale prostým válečníkům bylo po dobu trvání válečné výpravy zakázáno svádět souboje. Válka už určitě nebude trvat dlouho a pak té přihlouplé hromadě sraček ukáže, zač je toho loket!

Vztekle se vydal k Věži růží. S pohrdáním si změřil mříže, po kterých se květiny plazily. Až jednou bude mít palác, určitě si ho nevyzdobí nějakou přebujelou zeleninou. O čem to vypovídá? Že tu žil příznivec lučních víl? Nebo někdo, kdo rád kropil okvětní lístky vodou a těšil se z jejich vůně? To on by narazil hlavy zabitých nepřátel na dřevěné kůly a rozestavil je podél zdí. Taková ozdoba aspoň k něčemu je! Každý, kdo přichází, okamžitě ví, na čem je a že by se měl raději chovat zdvořile.

Hluk slavnosti dovedl Orgrima až na osvětlené nádvoří, kde Branbart a jeho dvořané slavili. Nádržku, z níž tryskal malý vodotrysk, obklopovala křížová chodba, na jejíchž sloupech bujela vinná réva. Orgrim popadl velkou kuličku z jednoho hroznu a nacpal si ji do úst. Ještě dnes nesnědl ani sousto. Tohle byla aspoň užitečná zelenina.

Král seděl s několika svými oblíbenými patolízaly kolem těžkého dřevěného stolu u fontány. Opodál hořel na mozaikové podlaze oheň, na který koboldi přikládali rozštípaný nábytek. Nad ním se na rožni otáčela obrovská pečínka. Něco velkého, čtyřnohého, co Orgrim vůbec neuměl zařadit. Z té vůně se mu v ústech sbíhaly sliny.

Trol si nebyl jist, co by teď měl dělat. Kousek stranou od tabule seděla ve vysoké lenošce Skanga. Zdálo se, že podřimuje. Orgrim neměl nejmenší chuť ji budit a ptát se, proč ho sem povolala. A tak se držel ve stínu křížové chodby, trhal hrozny a pozoroval Branbarta. Král byl v nejlepší náladě a právě hovořil o svých plánech do budoucna. Nejraději by dal celé město strhnout, ale na to nebyl čas. Místo toho měl být každý dům zapálen. Všichni, kdo tu žili, budou muset uprchnout. A všichni mrtví budou svrženi do velkých jeskyní pod Vahan Calydem, aby byla pitná voda na dlouhý čas otrávena.

„Opravdu chceš nechat všechny děti Albů běžet? Dokonce i elfy?“ zeptal se Dumgar, vévoda z Mordštejnu. „Tihle lstiví skrčci proti nám znovu povstanou hned, když se jim naskytne příležitost.“

Král plivl do kamenné tváře elfí pěvkyně na mozaice u svých nohou. „Ne, příteli. Protože neusiluji o korunu Albenu, budou se roky přít o to, kdo by měl po Emerelle převzít labutí korunu. Hašteřit se a spřádat intriky, to je jejich život. S elfy nebudeme mít dlouho vůbec co do činění. Kromě těch, s nimiž ještě musíme vyrovnat staré účty. Normirgy vyhladíme. A kdo byl ten chlap, který velel prchajícím lodím? Haliwan z Bůhvíodkud…“ Král se bezradně rozhlédl kolem.

„Hallandan z Reilimee,“ řekl nakonec Mandrag, králův starý spolubojovník. Šedovlasého trola nechali elfové během bitvy u Shalyn Falahu ležet na bojišti v domnění, že je mrtev. V noci se odplazil mezi skaliska a stal se tak svědkem vraždy, které se Emerelle dopustila na knížatech trolů. Mandrag vedl jejich lid v prvních letech vyhnanství. Když pak Skanga v Branbartovi poznala duši znovuzrozeného krále, stáhl se do ústraní, ale král ho ctil a učinil jej jedním ze svých nejbližších důvěrníků.

„Tedy, město tohoto Halliwana nechť shoří! Jeho muži potopili jednu z našich lodí, a co je horší, asi nás troly považují za trotly. Ten chlap si myslel, že nám stačí předhodit mrtvolu s korunou na hlavě a už budeme jásat a výskat a myslet si, že je tyranka mrtvá. Možná tím obalamutí takové štěně, jako byl ten vůdce smečky z Hromovládce, ale ne mě, krále. Mě takové prostoduché hrátky urazí. A to Halliwanovo město za to zaplatí. Pro ostatní elfy to bude ukázka, co děláme s přáteli tyranky. Těch pár vojáčků, co by třeba pomýšleli na pomstu, to určitě zchladí.“

Orgrim si v bezmocné zlosti zatínal nehty do dlaní, až začaly krvácet. Král nevynechal jedinou příležitost, aby ho zesměšnil. A nejhorší bylo, že měl Branbart vlastně pravdu. Nechal se elfy nachytat a ztratil loď. Ale měl vůbec nějakou jinou možnost?

„Holdy a koboldy si necháme,“ prohlásil Branbart s plnou pusou. „Většina z nich sloužila elfům. Teď budou posluhovat nám! Potřebují, aby se jim říkalo, co mají dělat. A žádné dítě Albů pro ně určitě neuroní ani slzu. Stejně neví, co si se svobodou počít. Polovinu naložíme na lodě a odvezeme na naše hrady ve světě lidí. Zůstalo nám tam příliš málo koboldích sloužících! Ostatní budou doprovázet vojsko, až potáhne na sever.“

„Měli bychom je rozdělit na několik lodí,“ nabádal Dumgar. „Aspoň nepřijdeme najednou o všechny, kdyby…“

„Mlč!“ vyjel na něj král. „Běda tomu, kdo mi ještě jednou připomene cenu, jakou jsme museli za výpravu do tohoto světa zaplatit.“ Vrhl temný pohled na Skangu. „Pochybuju, že nějaký trolí král ztratil při porážce tolik válečníků jako já při svém vítězství.“

Orgrim zaslechl ráno nějaké zvěsti. V noci, během útoku, se zpráva rozšířit nemohla. Ale pak, ve městě, šla od úst k ústům. Během cesty nicotou údajně zmizelo sedm lodí. Spolu se čtyřmi, které shořely, a Hromovládcem to byla víc než desetina celé flotily. Přes dva a půl tisíce válečníků zemřelo dřív, než vůbec mohlo zasáhnout do boje.

Nikdo přesně nevěděl, proč lodě v nicotě zmizely. Musely sjet ze zlaté stezky. Ale jak se to mohlo stát? Skanga každému vůdci smečky důrazně vysvětlila, že nejmenší nedbalost bude znamenat smrt. Cesta nicotou nebyla dlouhá. Jen pár lodních délek, aspoň tak to Orgrimovi připadalo.

Na nádvoří vstoupil strážní oddíl. Čtveřice vedla ve svém středu nějakého elfa. Skrček byl oblečený celý v modrém, a i když byl spoután, pohyboval se s takovou sebevědomou arogancí, jako by to on byl včerejší noci vítězem.

„Vítám tě ve svém domě, trole Branbarte,“ řekl libě znějícím hlasem. „Doufám, že tě moji sloužící nenechali v mé nepřítomnosti jakkoliv strádat.“

Orgrimovi skoro zaskočilo hroznové víno. Ten skrček má odvahu! Jak dlouho mu asi zůstane hlava na ramenou?

Branbart odložil picí roh a změřil si elfa hluboko posazenýma očima. Byl očividně zaskočený a nevěděl, co by měl rychle odpovědět.

„Kdo jsi?“ vyrazil konečně. Jeho spíš prostoduchá otázka zní v porovnání s elfovou výřečností dost žalostně, pomyslel si Orgrim. Dokonce i rána kyjem by byla lepší odpovědí.

„Majitel tohoto paláce, kníže Shahondin z Arkádie.“ Přistoupil ke slavnostní tabuli a píchl prstem do obrovské pečínky. „Mám pocit, že ten lamassu není dost propečený. Mám nechat zavolat jednoho ze svých kuchařů, aby se ti dostalo služeb hodných velkého vojevůdce?“

„Máme rádi krvavé steaky,“ zavrčel Branbart. „Co ode mě chceš, skrčku?“

Kníže se opřel o stůl a poklidně se rozhlédl. Teprve pak králi odpověděl: „Chtěl jsem ti poblahopřát k uloupení kořisti. Vyslal jsem dva lovce, aby ukončili život tyranky Emerelle. A jak to tak vypadá, skoro jsi mě předběhl, velký vojevůdce.“

„Co to má znamenat?“

Arogantnímu elfovi se nějak podařilo pohlédnout na krále o víc než pět hlav vyššího, jako by před ním stála jen tupě zírající kráva. „Knížecí rod Arkádie je s královnou hluboce znesvářen. Rozhodl jsem, že královna uplynulou noc nepřežije. Díky tvému vměšování se jí podařilo uniknout. Dostal jsem zprávu, že její nosítka byla vynesena po Lotosovém chodníku. A při vší úctě k té tvé maškarádě, vojevůdce, mrtvola, kterou jsi nechal vystavit na tržišti, na sobě ani nemá šaty, do kterých byla včera Emerelle oděna. Spíš je oblečena jako ta nešťastná dívka, která královně přinesla labutí korunu.“

Branbartovi vypadl picí roh z ruky. Na nádvoří zavládlo hrobové ticho. Orgrim si v duchu kladl otázku, kolik dětí Albů asi lest prohlédlo. Emerelle projížděla před korunovací polovinou města. Musely ji spatřit tisíce.

Orgrim si uvědomil, že jejímu oděvu vlastně vůbec nevěnoval pozornost. Spíš se soustředil na počet a výzbroj jejích stráží. Ale tihle elfové byli jiní. Dovedl si představit, že někteří, kteří se k ní přiblížili, dokonce věděli, jaký parfém tyranka používá.

„Chtěl jsem ti nabídnout pomoc při pronásledování královny. Když spojíme síly, nebude těžké ji vystopovat.“ Shahondin luskl nedbale prsty a ukázal na jednoho z koboldů, lopotících se u ohně. „Slavaku! Přines mi pohár vína, jemně vychlazeného. Víš, co mi bude v tuhle denní dobu chutnat.“

„Proč bych ti měl věřit?“ zeptal se král a přejel si hřbetem ruky po ústech. Měřil si elfa jako řezník, který přemýšlí, jak nejlépe rozporcovat hovězí půlku.

Na Shahondina to neudělalo dojem. Svraštil čelo, přistoupil k hromadě dříví na podpal a vytáhl z ní malou, vyřezávanou figurku. Zavrtěl hlavou, očistil ji a položil stranou. „Podobizna mého dědečka. Vyřezal jsem ji, když jsem byl ještě velmi mladý. Není ani zdaleka dokonalá, ale jak už to bývá s věcmi z mládí, mé srdce na ní lpí. Bylo by od vás velmi vstřícné, kdybyste mohli tuto sošku z přípravy vašeho oběda vynechat. A pokud jde o tvou otázku, Branbarte. Ani přátelství, ani láska nejsou tak stálé jako palčivá nenávist. Jakého lepšího spojence by sis tedy mohl přát?“ Kobold přinesl Shahondinovi pohár z křišťálu a stříbra. Elf pronesl přípitek: „Připijme si na zkázu tyranky, velký vojevůdce.“

Branbart byl tak zaskočen, že se opravdu sklonil pro svůj picí roh. Copak ten trotl nevidí, jak ze sebe dělá elfova lokaje? pomyslel si Orgrim vztekle.

Král se usadil na jednu z těžkých dřevěných židlí a začal se ovívat rukou jako vějířem. „Takové vedro!“ zavrčel a strážím, které Shahondina přivedly, pokynul: „Přineste mi mozek tohohle namyšleného elfa na podnose. Možná mu budu rozumět líp, až ho ochutnám.“

„Děláš chybu, trole,“ řekl elf vyrovnaně. „Jestli Emerelle rychle nedopadneš, nesmíří se tentokrát jen s tím, že nechá tebe a tvou družinu svrhnout z mostu. Postará se, aby ses už nikdy nenarodil.“

„Myslíš, že se nechám zastrašovat nějakým skrčkem?“ vyštěkl král. „Rychle, na zem s ním. Rozšlápnu mu lebku jako shnilé jablko.“

Stráže popadly Shahondina. Nekladl sebemenší odpor. „Nevyhrožuju ti, Branbarte. Jen říkám, co se stane.“

„Zadržte!“ Skanga vstala z lenošky. Unavenými, plouživými kroky přistoupila k elfovi. Strážci ještě stále tiskli Shahondina k zemi. „Jsi odvážný bídák, kníže. Muž přesně podle mého gusta.“ Sklonila se a přejela mu kostnatou rukou po vlasech. „Existuje více knížat, naplněných tak obdivuhodnou záští k Emerelle?“

„Aniž bych chtěl vzbuzovat nevhodnou pozornost přehnanými požadavky, dovoluji si poukázat na fakt, že toto není poloha, ve které zpravidla vedu kultivovaný rozhovor. Kdyby tě to tedy příliš neobtěžovalo, mohlo bys být tak laskavá a nařídit těm dvěma kolohnátům, aby mě pustili?“

Skanga strážcům pokynula, aby nechali knížete na pokoji. Shahondin vstal a oprášil si šaty. „Díky za váš zásah, má drahá.“

„Jestli je ti život drahý, odpověz na mou otázku.“

Kníže, dotčený její přímostí, ohrnul rty. „Můj syn, Vahelmin, také přísahal královně pomstu. Je slavným lovcem a lukostřelcem. Jsem si jist, že bude velmi užitečný, až Emerelle vystopujeme.“

Skanga si pohladila širokou bradu. „Ano, elfíku, to je možné. Koho jsi pověřil úkolem zabít královnu?“

„Určitě chápeš, že o tak delikátních záležitostech mluvím jen velmi nerad. Stačí, když řeknu, že můj klan považuje Emerellinu smrt za rodinnou záležitost.“

„Mám z něj vymlátit, kdo jsou ti jeho zákeřní vrazi?“ zeptal se Dumgar.

„Ujišťuji vás, že podobné zacházení by má ústa navždy zapečetilo,“ odvětil elf hrdě.

„Tak moc jsem zase přitlačit nechtěl,“ odpověděl Dumgar. „Aspoň ne hned zpočátku. Přenecháš mi ho, králi?“

„Považuji tohoto elfa i jeho syna za svou válečnou kořist,“ pronesla Skanga tiše, „a už si o tom nepřeji dál diskutovat.“

Elf se šamance galantně uklonil. „Jsem nadšen, že mohu být kořistí tak… půvabné dámy.“

„Potěšení je na mé straně.“ Skanga ho obdařila téměř bezzubým úsměvem. Pak pokynula strážím: „Odveďte ho a dávejte na něj dobrý pozor. A najděte jeho syna, toho Vahelmina! Přiveďte mi je oba hodinu před soumrakem do mého stanu.“ Šamanka se stáhla zpět do stínu křížové chodby a nechala krále a jeho kumpány jejich hostině. Krátce poté se posadila vedle Orgrima. Náhle zase vypadala slabě a vyčerpaně. Orgrim si v duchu kladl otázku, kým opravdu je: energickou fúrií, která zlomí každý odpor, rozkazuje dokonce i králi a svou moc skrývá za maskou zchátralosti? Nebo opravdu jen unavenou starou ženou, která si v těchto svých posledních hvězdných hodinách ještě jednou užívá starou moc a slávu? Orgrim doufal, že se s ní nebude stýkat tak často, aby zjistil pravdu. Aniž by to vypadalo jako útěk, pokusil se zmizet, protože v jedné věci jistotu nepostrádal: Skanžina přítomnost mu byla velmi nepříjemná!

„Dozvěděl ses něco, štěně?“ zeptala se tím svým tichým, naléhavým hlasem. „Všiml sis na tom elfovi něčeho nápadného?“

„No…“ otázka Orgrima překvapila. Co to má znamenat? Rozhodla se snad stařena, že ho učiní svým žákem? Při tom pomyšlení ho zamrazilo. „Byl nafoukaný… ale statečný.“ Orgrim ztišil hlas. „Líbilo se mi, jak se s králem vypořádal.“

„Branbart není takový hlupák, jak vypadá. Dávej si na něj pozor, Orgrime. Jestli si ho znepřátelíš, nedožiješ se příliš vysokého věku.“ Skanga si protřela mléčné oči a posunula se hlouběji do stínu. „Všiml sis, že tenhle elfí darebák Branbarta ani jedinkrát neoslovil královským titulem? Každou větou se mu vysmíval a urážel ho. Takoví jsou, ti elfové. Neřekl jediné špatné slovo, a přesto učinil vše, co bylo v jeho silách, aby Branbarta zostudil. V jedné věci máš ovšem pravdu. Je opravdu odvážný. Odvážný a plný nenávisti. A má nás za hlupáky. Bude z něj užitečný spojenec.“

„Ty věříš elfovi?“ zarazil se Orgrim.

Skanga mlaskla jazykem. „Tvrdila jsem snad něco takového? Musíš se naučit pořádně poslouchat, štěně. Máš všechny předpoklady stát se vévodou.“ Záhadně se usmála. „Radím ti, drž se u mě. Možná už i Branbart odhalil, co v tobě vězí. V tom případě se tě pokusí nechat zabít. Jsem si jistá, že by byl dobrým panovníkem, jen kdyby tenkrát neutržil ten vražedný úder do hlavy. Ten paličák mi potom zakázal použít mé umění, abych ho vyléčila. Asi se bál, že bych ho mohla zabít. Od té doby mu pořád teče z nosu. Proto taky neustále smrká. Zničilo mu to sebevědomí. Zabil věrné válečníky jen proto, že si namlouval, že se na něj výsměšně dívají. Z té poskvrny začíná pomalu šílet. Bojí se mě, protože si myslí, že ho jednoho dne zabiju, aby se jeho duše mohla přenést do nového těla.“ Znovu si přejela po očích. „Jen naprostý pošetilec by se opovážil zasáhnout do citlivé rovnováhy mezi smrtí a znovuzrozením. Jeho hodinka přijde bez mého přičinění.“

Orgrim se střežil na její poznámku zareagovat. Měl pocit, že by každé slovo mohlo být jen špatné. Už teď se královskému dvoru přiblížil až příliš. Bylo by lepší sedět mezi prostými válečníky u jednoho z mnoha ohňů a slavit vítězství hodokvasem.

Skanga s povzdechem vstala. „Budu tě očekávat hodinu před soumrakem v mém stanu u přístavu. Dnešní noci se stane něco, co bys měl vidět.“ Vypadala teď méně sešle než před chvílí, když vstávala z lenošky na slunci. Možná proto, že je bytostí stínu? Orgrim dostal husí kůži při pomyšlení, že je pozván do šamančina stanu. Ve stejnou hodinu, kdy se mají dostavit i elfové! Co má v plánu?

„Ach, Orgrime.“ Skanga zůstala stát, ale neotočila se k němu. „Měl bys okusit toho lamassu na roštu. Jeho maso chutná jako hovězí, ale je v něm i něco z drůbeže. Velmi neobvyklé. Taková pečínka hned tak brzy zase nebude. A říká se, že bojoval statečně. Ve vodní zahradě, poblíž stromových močálů, vyřídil celou smečku bojovníků. Až druhá smečka lovců ho pak dostihla v jeskyních pod městem a zabila. To je velmi dobré maso, Orgrime. Velmi dobré.“

Šíp v hrdle

Oleho probudil štěkot psů. V hlavě mu hučelo jako v úle. Usnul vedle mísy s jáhlovou kaší. Stůl se lepil vylitou medovinou. „Ticho, dobytku!“ vykřikl, ale okamžitě toho zalitoval. Jestli se mu povyk psů zabodával do mozku jako dýky, vlastní křik ho zasáhl jako rána sekyrou. Zatracená medovina! Vypil toho příliš brzy příliš mnoho!

Omámeně se vyškrábal na nohy. Malými, tenkou kůží potaženými okny pronikalo do jeho chatrče jen velmi málo světla. Štěkot psů venku ještě zesílil. Něco podobného už zažil před několika týdny. Tehdy se liška odvážila vydat na procházku mezi kotci a psi z toho skoro zešíleli, protože se nemohli zrzce dostat na kůži.

Vedle dveří visel široký prsní pás, ve kterém měl zastrčeny všechny biče. Pro každého psa jeden. Sedm kousků. Hodil si pás na rameno a popadl i těžký dřevěný klacek, opřený o stůl. Ty bestie uvidí! Vypráší jim kožich. Je to jediný způsob, jak je možné psa vůbec něco naučit.

Když otevřel dveře, psi okamžitě zmlkli. Zbabělá banda! Vědí, co je čeká. Však on je naučí nevztekat se kvůli prašivé lišce!

Slunce stálo nízko nad západními horami. Světlo ho zasáhlo jako dva žhnoucí šípy, zabodávající se do očí. Zpropadená medovina! Měl pocit, že se mu každou chvíli rozskočí hlava. Bolestí se mu dělalo až mdlo. Opřel se o dveřní rám.

Teprve teď si všiml, že zmlkli i ptáci v korunách stromů. Rozhostilo se nepřirozené ticho. Zamžoural. Byla tam nějaká postava! Objevila se před ním zničehonic. Proti světlu viděl v první chvíli jen její obrysy. Do očí mu vhrkly slzy.

„Který dům patří Alfadasovi?“ ozval se ženský, podivně znějící hlas. Ať už jím mluvil kdokoliv, nepocházel z Fjordlandu. Hlas byl zpěvavý. Dokonce i nejprostší slova, která pronášel, zněla jako tichá píseň. „Neovládám tvůj jazyk dobře. Musíš omluvit.“

Silueta pomalu nabývala ostřejších tvarů. Ole si promnul slzící oči. Stála před ním neznámá žena. Dlouhé vlasy měla sčesané dozadu a spletené do copu. Její šaty byly ztuhlé bahnem. Byly to neobvyklé šaty. Velmi úzký kožený kabátec a roztrhané kalhoty, neslušně odhalující nohy. Na jejích bílých stehnech bylo něco vzrušujícího. Ole cítil, jak se ho zmocňuje chtíč. Možná je to potulná děvka! A zaklepala právě na jeho dveře! Luth to s ním dnes myslí dobře. Dokonce držela v ruce poutnickou hůl. Svírala ji dlouhými, štíhlými prsty. Představil si, jak se ho ty prsty dotýkají. Byla možná moc hubená, ale nechtěl se s osudem příliš handrkovat.

„Rozumíš mi? Dlouho jsem nemluvila tvým jazykem.“ Omluvně se usmála.

Neuvěřitelné, pomyslel si Ole. Měla ještě všechny zuby a zářily bělostí jako led v ledovci. „Rozumím ti dobře, velmi dobře.“ Popadl ji za paži. „Vím, co teď potřebuješ. Pojď dovnitř.“ Zamžikal. Teď už viděl naprosto jasně. Její oči! U všech bohů! Vypadaly jako vlčí. A ty uši! Ole ji pustil. Takové uši u člověka ještě nikdy neviděl. Byly dlouhé a špičaté.

„Potřebuji Alfadase,“ řekla cizinka stále ještě přátelsky. „Je tam uvnitř?“

Ole se musel přidržet rámu dveří. Měl pocit, že se mu každou chvíli podlomí nohy. Jarl zavolal elfy! Kéž by jen včera v noci držel pusu a nenechal se strhnout k těm urážkám. „Já… tedy…“ koktal. „Prosím, neubližuj mi!“ Teď poznal, že elfka v žádném případě netřímá poutnickou hůl, nýbrž luk, na kterém není natažena tětiva.

„Páchneš strachem jako tví psi. Proč? Copak máš nějaký důvod se mě bát?“

Ole měl pocit, jako by měl jazyk přibitý k patru. Nedokázal ze sebe vyrazit ani slovo a třásl se po celém těle jako osika.

„Jsi snad nemocný, lidský synu? Pojď, dovedu tě támhle k těm příbytkům, aby se o tebe mohli tvoji lidé postarat.“ Podvlekla mu paži pod rameny a táhla ho s sebou. Voněla cizokrajně. Jako les. Úplně jinak než lidé. Jediným důvěrně známým pachem na ní byl zápach kouře. Měla sílu. Bez námahy ho podpírala a pomáhala mu v chůzi.

Psi v kotcích se tiskli k podlaze a chovali se naprosto tiše. Věděli, kdo si pro něj přišel.

Když už byli napůl za domem, spatřil ostatní. Několik elfů a koně, z jehož hrudi vyrůstalo mužské tělo! Ole cítil, jak se mu vyprazdňuje měchýř. U všech bohů! Kéž by jen včera mlčel! Jestli přežije dnešní večer, neřekne už o jarlovi jediné křivé slovo!

Muž-kůň držel v náručí dívku s popáleným obličejem. Vedle něj pobíhal malý, ošklivý chlapík a měřil si Oleho mazanýma žlutýma očima. Jednomu z elfů vězel v hrdle ulomený šíp, ale žil! Celá skupina působila značně sešle. Šaty měli potrhané a téměř všichni byli zranění. Muž-kůň a dva další měli jakousi podivnou vyrážku. Nezdálo se, že je to svrab, ale nevypadalo to dobře. Tváře jim hyzdily tlusté, rudé puchýřky.

Když si Ole nadělal do kalhot, nedala na sobě elfka, která ho vedla, nic znát. Ale když spatřil skvrnu ten malý chlapík, zlomyslně se ušklíbl.

Oleho chatrč ležela téměř míli od Firnstaynu. Stála vysoko na břehu a byl z ní dobrý výhled dolů k vesnici. Elfka ukázala na malou osadu a znovu se zeptala na jarlův dům.

Ole mávl rukou k dlouhé dřevěné stavbě na okraji vesnice. Poté chlapík se šípem v krku zachroptěl a opsal rukou široký oblouk kolem vesnice. Zjevně chtěl vzbudit co nejmenší rozruch. Ole doufal, že je strážní věž obsazena hlídkami. Věděl ale až příliš dobře, jak málo vážně se tato povinnost dnes bere. V okolí se už neukázali nepřátelé celé roky.

Skupinka se vydala na cestu. „Určitě ti pomohou,“ prohlásila elfka, která ho podpírala.

„Je mi dobře,“ ujistil ji. „Postarám se o sebe. Nemusíte si se mnou dělat starosti.“

Lovkyně se na něj pochybovačně zahleděla a pak něco řekla muži se šípem v hrdle. Místo něj odpověděl ten malý chlapík. Znělo to velmi pohrdavě. Muž-kůň se rozesmál.

„Moji společníci jsou toho názoru, že opravdu nejsi příliš vážně nemocen a měli bychom tě nechat tady. Chtěla bych se omluvit jménem všech, jestli jsme tě vylekali.“ Pomohla mu posadit se na kámen na okraji lesa. Pak postupovala skupinka dál.

Brzy sešli ze stezky, vedoucí k vesnici, a uchýlili se pod ochranu lesního porostu. Ole je vzápětí ztratil z očí.

Chovatel psů se zahleděl k útesu Hartung. Hora vypadala jako vždycky. Čekal, že uvidí nahoře mezi vztyčenými kameny povlávat prapor nebo že spatří další elfy. Ale nebylo tam nic.

„Děkuji ti, Luthe,“ zamumlal Ole tiše. Vydá se nahoru do hor a přinese oběť Železným vousům. Tkadlec osudu se k němu zachoval milostivě.

Než se ale vydá na pouť, měl by co nejrychleji varovat obyvatele Firnstaynu. Musí se dozvědět, jaká čeládka přišla, aby se ukryla pod jarlovou střechou. Muž-kůň, elfové a kobold! Vždycky věděl, že z toho nevzejde nic dobrého, když přijmou do vesnice toho míšence Alfadase. Jeho přátelé budou dělat problémy! Bylo to z nich cítit!

Úplně ze všeho nejdřív by si ale měl převléct kalhoty.

Obřad

Večerní červánky propůjčovaly vodě v přístavu barvu čerstvě prolité krve. Na hladině se rýsovaly černé obrysy spálených vraků elfích lodí. Ve vlnách se to doslova hemžilo žraloky. Zuřivě zápasili o mršiny. Panovalo dusné vedro a nad mořem se vznášel nesnesitelný zápach rozkladu. Orgrimovi stékaly po trupu mohutné proudy potu. Se smíšenými pocity hleděl zpátky k městu. Nechal tam zbraně i těch pár věcí, které mu patřily. Doufal, že se o ně Boltan postará. Když Orgrim přišel sotva před půlhodinou do přístavu, Skanga mu nařídila, aby se nalodil na její loď, Vítr duchů. Neměl už čas vrátit se do města a posbírat svůj majetek.

Na pravoboku zavířila voda. Z moře se vynořily obrovité čelisti a jediným stiskem zubů rozpůlily jednu z plovoucích mrtvol. Na rudých vlnách se chvíli líně převalovala utržená paže. Pak jako by Orgrimovi zamávala na rozloučenou a zmizela pod hladinou.

Trol s nepříjemným pocitem kolem žaludku odvrátil zrak. Skanga mu neřekla, co od něj chce nebo kam je jejich cesta zavede. Velká loď proklouzla kolem kalně bílých věží u vjezdu do přístavu. Moře před přídí bylo hladké jako zrcadlo. I když nepofukoval sebemenší větřík, plachty Větru duchů vrzaly a nadouvaly se. Orgrim už slyšel o šamančině lodi spoustu historek. Kdyby věděl, že ho Skanga nepřijme ve svém stanu, nýbrž pošle na palubu té své zatracené lodi, vůbec by do přístavu nešel.

Skanga stála na zádi. Jednu ruku měla slavnostně položenou na prsa a hleděla k východu.

Jako ve slavnostním průvodu mířily k přístavu trojúhelníkové ploutve žraloků. Musely jich být stovky. Hněv nad vším tím promrhaným masem na chvíli zahnal Orgrimův strach. Zaslechl také pověsti o velké slavnosti, která se má zítra pořádat ve Věži růží. Do té doby ale bude sotva zpátky.

Opodál stáli u hlavního stěžně Větru duchů Shahondin a jeho syn. Jak může Skanga těm dvěma skrčkům vůbec věřit? Zradili vlastní lid! Proč by měli zachovat věrnost trolům?

Velká galeasa postupovala rychle vpřed. Její trup se stáčel lehce k východu a mířil k Lesnímu moři. Orgrim se usadil u pažení a pozoroval posádku. Říkalo se, že si Skanga vybírá každého muže osobně. Také několik jeho vlastních lidí bylo před vpádem převeleno na palubu Větru duchů. Šamanka chtěla i Boltana. Orgrim si mohl velitele střelců ponechat jen proto, že byl po nehodě s ohnivou koulí těžce zraněn.

Trol nervózně přemýšlel, jestli v něm snad Skanga nalezla zalíbení. Šamanku provázela určitá pověst. Orgrim by už raději v životě nesdílel lože se žádnou ženou, než aby se spustil s tou starou babou. Ať se spokojí s těmi dvěma elfy! Ušklíbl se při představě, co by Skanga s nimi asi všechno prováděla. Namyšlená holota! Na jejich příkladu mohl jasně vidět, co to znamená být vydán na milost a nemilost vítězi. Po chvíli mu ale myšlenky zabloudily k jinému tématu. Začal přemýšlet, jaké má vůbec vyhlídky, že si ho ještě někdy vyvolí nějaká žena. Poprvé byl vyvolen té noci, kdy se stal vůdcem smečky. Byly to vždy ženy samy, kdo rozhodoval, komu se oddají. A vybíraly si jen ty nejslavnější nebo největší válečníky. Gran se u nich těší navzdory nízké hodnosti velké úctě, pomyslel si Orgrim závistivě. A ten darebák nevynechá jedinou příležitost, aby se svými dobrodružstvími nepochlubil.

Na deset válečníků připadala jedna žena. Mnozí trolové čekali celý život marně na to, až budou vyvoleni. To bylo prokletí jeho lidu. Jejich ženy nebyly neplodné, jako se to vyprávělo o elfech, kterým se rodilo jen málo dětí. Většina trolyní neustále rodila další a další děti. Ale byli národem válečníků. Ženy zůstávaly dobře ukryty a střeženy ve skalních hradech. Každá z nich měla tři nebo čtyři osobní strážce, které mohla po libosti komandovat.

Orgrim přemýšlel o vlivu, který měla na krále Skanga. Možná jsou trolové ve skutečnosti národem, kterému ve vší tichosti vládnou ženy. V duchu se usmál. Ale to zůstane provždy jejich tajemstvím. Trolí ženu nikdy nespatřil žádný cizinec. Mezi ostatními dětmi Albů kolovala legenda, že se trolové rodí v tmavých jeskyních z kamene. Ať tomu klidně věří! Ještě to posílí strach, který z nich mnozí mají.

Jemné kolébání vln trola pomalu uspávalo. Bylo příjemné nemít žádnou odpovědnost za loď, na které cestoval. V polospánku vzpomínal na těch několik málo nocí, které strávil ve společnosti žen. Na milostné zápasy, na vůni zpocených těl. Na nádherné tetování na holých lebkách družek, na bujná poprsí a silné, majetnické ruce.

Pak ho z dřímoty vytrhlo volání. Cítil, jak loď ztrácí na rychlosti. Zamžoural kolem sebe. Měsíc stál vysoko na obloze. Od chvíle, kdy vyrazili z Vahan Calydu, už musely uběhnout tři nebo čtyři hodiny. Do vody s řinčením zajely dvě kotvy. Pomocí kladkostroje na hlavním stěžni byl na hladinu spuštěn jeden z velkých pomocných člunů. Námořníci vykonávali svou práci naprosto bezchybně. Přesto na palubě vládla stísněná nálada. Nikdo neklel ani se nesmál. Muži se věnovali práci se zarytým mlčením. Nad Větrem duchů se vznášel závoj strachu.

Uprostřed lodi se pod vedením mladého vůdce smečky shromáždil oddíl veslařů. Všude kolem trčely z moře obrovité stromy. Zatímco spal, musel Vítr duchů proniknout hluboko do Lesního moře. Zhruba půl míle odtud se z vod jako velký tesák vynořoval ostrov. Na břehu hořelo několik ohňů.

Orgrim uslyšel šouravé kroky a prudce se otočil. Skanga! Přistoupila k pažení a mávnutím ruky ho přivolala k sobě. Ukázala k ostrovu. „Tam naši zvědové dnes v poledne našli a zase ztratili stopy uprchlíků. Leží tam velká albská hvězda. Tušila jsem, že se Emerelle a její věrní vydají na podobné místo. Byli rychlí.“

„Budeme je moci ještě vystopovat?“

Změřila si ho rozzlobeným pohledem. „Pochybuješ snad o mých schopnostech? Ti elfíci získali útěkem jen nějaký čas navíc, to je všechno. V labyrintu albských stezek si mohli vybrat kteroukoli z tisíce cest. Budu muset použít zvláštní kouzlo…“ Zahleděla se na oba elfy. „A ctihodná elfí knížata mi při něm mohou hodně pomoci. Pojď se mnou, Orgrime. Přeji si, abys porozuměl všemu, co se dnes v noci odehraje.“

Skanga se usadila na sedátko ze spletených kožených řemenů a nechala se kladkostrojem dopravit z lodi do pomocného člunu. S pomocí dvou válečníků sesedla a posadila se na lavici. V tu chvíli se na obě elfí knížata vrhla celá skupina trolů. Svázali je a bez ohledu na jejich protesty hodili přes palubu. Osádka člunu je pak pomocí dlouhých tyčí vylovila z vody. Orgrim to sledoval se smíšenými pocity. Skanga ho celý den ujišťovala, jak moc jsou pro ni ti dva elfové důležití. A teď s nimi zacházejí takhle – jen proto, aby si ušetřili námahu s kladkostrojem.

Orgrim sestoupil po závěsných schůdcích a usadil se na přídi člunu. Veslaři odstrčili malé plavidlo od trupu Větru duchů a začali ze všech sil zabírat. Snažili se přitom udržovat uctivý odstup od stromů, obklopených trnitými kořeny. Měsíc zaléval moře kovovým světlem. Na stříbřité hladině se zřetelně rýsovala každá vlna a každé skalisko. Orgrim viděl, jak po rozeklaných kmenech velikánů šplhají vzhůru krabi. Co je to za podivný kus světa! Jsou tady stromy, které opustily suchou zem, aby zakořenily na otevřeném moři, a krabi, kteří opustili moře, aby lezli po stromech. Co tam nahoře ve větvích asi dělají? Hnízdí?

Přiblížili se teď k ostrovu na pouhých sto kroků. U vjezdu do skalnaté zátoky stáli dva trolové s pochodněmi. Moře v blízkosti ostrova bylo neklidné. Útesy chránily zátoku jako hradby pevnost.

Člun se začal na divokých vlnách houpat. Do tváří jim stříkaly spršky vody. Lodivod otočil kormidlem a srovnal kurs tak, aby se pohybovali paralelně s útesy. Mířili teď ke stromu, který stál na severním konci zátoky jako nějaká strážní věž.

„Tudy neprojedeme!“ zvolal lodivod v návalu zoufalství. „Odliv už začal. Hladina je příliš nízko, než abychom se mohli dostat do zátoky. Rozbijeme se o skaliska.“

Orgrim si všiml, že těsně u stromu je voda klidnější. „Zkus to támhle!“

Lodivod zavrtěl hlavou. „Určitě tam jsou kořeny! Jejich ostny jsou stejně nebezpečné jako korálové útesy.“

„Maruku, předej Orgrimovi kormidlo!“ nařídila Skanga.

Lodivod se na něj nenávistně podíval, ale své místo na zádi mu uvolnil. Když se kolem něj Orgrim protahoval, Maruk na něj zasyčel: „Máš asi v plánu potopit každý den jednu loď, ty zatracený chytrolíne!“

Orgrim se snažil nedat na sobě nic znát, ale lodivodova slova ho hluboce zasáhla. Proč jenom nedržel pusu? Není to přece jeho člun. Co je mu do toho, že se lodivod polekal obtížného úseku. Teď má na krku problémy. A neúspěch si už nemůže dovolit.

Zaujal místo na lavici na zádi člunu a pravicí popadl kormidlo. Tmavé dřevo mu příjemně dosedlo do dlaně. Zavřel oči a snažil se splynout s člunem i neklidným mořem. Cítil, jak vlny lehce nadzvedávají trup.

„Vesla naplocho!“ rozkázal pevným hlasem.

Zíraly na něj dva tucty mužů. Většina z nich nepřátelsky. Lodivod byl očividně oblíbený. V každém případě oblíbenější než nějaký přivandrovalý cizinec, kterého předcházela pověst, že vlastní hloupostí přišel o loď.

Orgrim se teď plně soustředil na vlny. V chladných mořích severu, která brázdil s Hromovládcem, to bylo tak, že se každá sedmá vlna přivalila s větší silou. Ale tohle byl jiný svět. Neznámý oceán, v němž rostly stromy. Tady mohlo mít moře úplně odlišný rytmus. Teď! Člun se nadzvedl výš. Natočil ho po směru vlny a počítal.

„Na co ještě čeká?“ zašeptal jeden z veslařů.

Nenech se vyvést z klidu, pomyslel si Orgrim. Čtyři. Zadíval se na úzký průjezd. Protože měsíc na nebi zářil jako lucerna, připadaly Orgrimovi stíny noci ještě hlubší. Dokázal rozeznat jednotlivé trnité kořeny. Zdálo se ale, že v místě průjezdu netvoří uzavřené kruhy. Jako by do obranného valu stromu někdo prorazil průlom. Nějakým způsobem se přece museli elfové dostávat do zátoky. Orgrim si nedokázal představit, že by ti skrčci vždycky čekali na nejvyšší příliv. To se vůbec nehodilo k jejich nafoukanosti. Vytvořili si cestu. Určitě! „Vesla ponořit!“ zavelel.

A určitě taky nastražili past, našeptával mu vnitřní hlas. Zákeřnost byla jedním z nejtypičtějších rysů téhle čeládky. Orgrim napjatě zíral do tmy. Je tam něco?

„Bojíš se projet, teď, když stojíš u kormidla?“ zeptala se Skanga.

Orgrim cítil, jak se mu stahují vnitřnosti. Vzbudit šamančin hněv bylo to poslední, co teď potřeboval. Pevněji sevřel kormidlo. „Do toho! Zaberte!“ nařídil mužům.

Trolové se opřeli do vesel tak silně, že loď doslova poskočila vpřed. Orgrim ji provedl kolem několika kořenů. Byli teď velmi blízko skalnatému břehu. Do lodi opět začaly dopadat spršky vody. Živly si pohrávaly s křehkým plavidlem. Už byli skoro v klidných vodách zátoky, když tu Orgrim objevil to, čeho se obával. Poslední řadu trnů. Až k této překážce byla spletenci kořenů proražena ulička. Po celou dobu Orgrim tiše odpočítával vlny. Zvedne sedmá vlna člun dost na to, aby se přes trny přenesl?

„Vesla stop! Držte člun na místě!“ rozkázal trolům. Nesmí to zkusit příliš brzy. Veslaři se zapřeli do vesel proti směru pohybu vln. Odliv je pomalu táhl zpátky do kanálu. Orgrim se zadíval na moře. Tady je. Jemná linie, blížící se k nim. Ještě chviličku… Nesmí být od překážky příliš daleko, až je vlna zachytí.

„A vpřed! Teď!“ Veslaři se znovu vzepřeli síle odlivu. Loď se nadzvedla. Jeli teď na hřebeni vlny. Orgrim věděl, že to bude trvat maximálně vteřinu nebo dvě. Člun byl příliš těžký a dlouhý, než aby se dokázal udržet na hřebeni vlny déle. Zadržel dech. Ocitli se přímo nad trnitou bariérou. Vtom se ozvalo nervy drásající skřípění. Orgrim cítil, jak se zadní třetina trupu zasekla o trny. Na okamžik se zdálo, že je odliv odnese zpět na otevřené moře. Vzápětí je další vlna posunula vpřed. Člun zaskřípěl a uvolnil se. Orgrim byl přesvědčen o tom, že tvrdé dřevěné trny trup po celé délce poškodily. Suché praskání zvěstovalo rozbité prkno. Vklouzli do klidných vod zátoky. Pár záběrů vesel a člun najel na úzkou písečnou pláž.

Vstříc jim vykročila skupina zvědů. Vysadili si Skangu na ramena a vynesli ji dál na břeh.

„To jsi zvládl dobře, štěně!“ pochválila ho šamanka, když se opět postavila na vlastní nohy.

„Lodivod by si určitě nepočínal hůř.“ Orgrim neměl nejmenší chuť vlichotit se Skanze do přízně. „Zná člun líp. Pravděpodobně by ani neuvázl na kořenech.“

„Neumenšuj své úspěchy. O to už se postarají závistivci. Nehraj jim do karet, štěně. A teď pojď se mnou! Uděláš přesně to, co ti řeknu. A žádné hloupé otázky!“

Přidružil se k nim velitel zvědů. Připomínal býka. Byl trochu menší než Orgrim a širokou hruď měl posetou odulými ozdobnými jizvami. Zobrazovaly sokola. Lebku měl až na tři copánky hladce vyholenou. Padaly mu na pravé rameno a byly ozdobené sokolími pery. Zvědova kůže se zdála být v měsíčním světle šedozelená, se světlými skvrnkami. Jeho pohled byl velmi zvláštní. Z očí mu vyzařovalo hřejivé teplo, jaké Orgrim vídával u žen. Jeho protějšek už kvůli tomu určitě nejednou sklidil posměch. Světlé jizvy na pažích a na nohou svědčily o tom, že se nevyhýbá soubojům. Po pravém nadloktí se téměř skryty pod copánky táhly čtyři světlé rýhy, bezpochyby získané v boji s jeskynním medvědem. Ne, pomyslel si Orgrim, ať jsou jeho oči jakékoliv, tenhle chlapík nemá s našimi obletovanými ženami nic společného. Dokonce i když některá z nich z rozmařilosti trvala na tom, že se vydá na lov, byla neustále obklopena tolika válečníky, že se jí nemohlo nic stát. Zvěd byl jiný. Orgrim ho ohodnotil jako muže, který se rád vydává do divočiny sám.

Zvěd je přivedl ke stopě, která vedla vzhůru po pláži jen kousek od místa, kde přistáli. „Byli tu kentaur, kobold nebo šotek a tři elfové, jdoucí po svých,“ prohlásil. „Támhle leží člun. Je dost podivný. Má v trupu dřevěné kotouče, které se dají vyjmout. Je mi záhadou, k čemu slouží. Možná k tomu, aby bylo možné člun v případě nebezpečí rychleji potopit?“

Orgrim si vzpomněl na historky o podivných nosítkách elfí královny, které zaslechl během dne. Zahleděl se na Skangu. Ze staré šamanky teď vyzařovalo něco vlčího. S hlavou vysunutou vpřed vypadala jako šelma, která zachytila stopu. I ona určitě slyšela o Emerelliných nosítkách.

„Kdy sem dorazili, Brude?“

„V době nejvyššího přílivu, v časném odpoledni.“ Zvěd ukázal k tmavému vchodu do jeskyně. „Támhle se utábořili. Když jsme sem přišli, uhlíky ještě doutnaly. Odhadoval bych, že jsme je propásli nanejvýš o hodinu, ctihodnosti.“

Šamanka si promnula širokou bradu. „Poslali jste loď okamžitě zpátky?“

„Ano, Skango. Přesně jak jsi rozkázala. Z jeskyně vede tunel k místu moci… Nevkročili jsme tam, ale je na něj dobře vidět i z té skalní chodby.“ Zvěd namaloval do vzduchu znamení proti duchům. „Skála tam září. Je to strašidelné místo. Stopy vedou jen jedním směrem. Kentaurova okovaná kopyta zanechala na hornině jemné otisky. Vedou k tomu místu moci a už se nevracejí. Vypadá to, jako by ho pohltila hora – a ty ostatní taky. Nezanechali sice na skále žádné stopy, ale když jsme na tebe čekali, prohledali jsme celý ostrov. Nikdo kromě nás tu není. Propátráme ještě několik jeskyní na pobřeží, kam se dá vkročit jen za přílivu, ale jsem si jist, že je naše kořist pryč.“

Brud je mezitím zavedl do nízké jeskyně. Orgrim musel vtáhnout hlavu mezi ramena, aby se neudeřil do stropu zčernalého sazemi. Jejich průvodce ukázal na ohniště a dvě mělké prohlubně v písku. „Leželi tu dva uprchlíci. Domnívám se, že s sebou mají dva zraněné, kteří nemohou chodit. V tom případě je jich dohromady sedm.“

„Magické číslo,“ zamumlala Skanga. „Silné společenství. Nerozdělitelné.“ Šamanka si dřepla vedle menší z obou prohlubní a prohrábla prsty písek. Orgrim se v duchu ptal, jestli snad dokáže mluvit se zrnky písku. Vzápětí Skanga upřela pohled do svého nitra a na svět kolem jako by dočista zapomněla. Pohybují se jí rty? Kouzlí?

Náhle se zarazila. Konečky prstů vytáhla z písku něco, co vypadalo jako kousek uvadlého listu.

„Co je to?“ zeptal se Brud.

Usmála se a promnula svůj nález mezi prsty. „Kousíček spáleného motýlího křídla. Zaveď mě teď k magickému místu a nech tam dopravit i elfy a bednu ze člunu.“ Dlouze zavzdychala a vstala. „Ach, Brude. To je Orgrim. Zamýšlím ho učinit vůdcem smečky na Větru duchů.“

Zvěd krátce pohlédl na Orgrima. „Už jsem o něm slyšel,“ bylo vše, co řekl.

Orgrim tiše zaklel. Ano, všichni už o něm slyšeli! O tom nešťastném vůdci smečky, kterému elfové potopili loď. Kéž by šel raději s Hromovládcem ke dnu. Vyhlídka, že se stane vůdcem smečky na Větru duchů, ho vůbec netěšila. To nebylo velení. To byl pád do postavení patolízala vrtošivé šamanky. Měl by se koukat dostat co nejrychleji z jejího dosahu!

„Orgrime?“ Kývla na něj. „Prohlédneme si teď to místo moci, kde nám zmizela naše kořist. Nemáš strach, že ne?“

Trol se napřímil a hlavou se lehce udeřil do stropu jeskyně. „Provedl jsem svou loď nicotou. Proč bych se měl bát nějaké jeskyně?“

„Ano, proč bys měl?“ Skanga se tiše rozesmála způsobem, ze kterého trolovi přeběhl mráz po zádech. „Jen jeskyně, že ano. Co by se tady mohlo stát?“

Orgrim dostal příležitost litovat svých slov dřív, než se nadál. Brud je zavedl do tunelu, kde mohli kráčet jen shrbeni. Ze všech stran je obklopila bílá skála. Zprvu ještě potřebovali pochodně, aby se zorientovali. Ale hornina se brzy nepříjemně změnila. Její nitro začalo zářit. Hranice mezi vzduchem a kamenem jako by se rozplývala. Skála byla pojednou bleděmodrá a průsvitná. Měla barvu průzračného letního nebe. Ale pořád byla tady, jak Orgrim bolestivě zjistil, když zapomněl sklonit hlavu. Viděl hluboko do nitra horniny. Protkávaly ji zlaté žíly. Všechny směřovaly k bodu, ležícímu někde na konci tunelu.

Čím déle je Orgrim pozoroval, tím neodbytnější měl pocit, že žíly ve skále jemně pulzují. Jako by byly živé. Zježily se mu chlupy. Představa, že se nepohybuje skalním tunelem, ale něčím živým, mu naháněla hrůzu. Bylo to, jako by je něco sežralo. S každým krokem lépe chápal Bruda, který se do jeskyně na konci tunelu vůbec neodvážil vstoupit. Je snad ta dutina ve skále nějakým kamenným žaludkem? A až do ní vkročí, zůstane po nich jen říhnutí, nesoucí se tunelem ven k pláži?

Orgrim si v duchu spílal do bláznů. Skanga by se sem nikdy neodvážila, kdyby tu hrozilo smrtelné nebezpečí. Nebo se chránila nějakým kouzlem?

Na konci cesty leží jen albská hvězda, domlouval si Orgrim. Magické místo, to ano, ale nepředstavuje žádnou bezprostřední hrozbu. Je to brána ke stezkám Albů. Přece to zná! Jednou z takových stezek bezpečně provedl svou loď! Jenže brána na moři vypadala úplně jinak. Nebylo tam nic, dokud Skanga z vodní páry nevytvořila oblouk, zářící všemi barvami duhy. Byl tak velký, že jím mohla projet i Branbartova loď a mezi vrcholky stěžňů a okrajem oblouku ještě pořád zůstalo dost místa.

Orgrimovy kroky znejistěly. Sice ještě nejasně rozeznával dno tunelu, i tady ale skála zprůsvitněla, takže měl pocit, jako by kráčel po nebi. Pod nohama se mu rozprostírala bezbřehá hloubka, zatímco stěnami mohl dohlédnout až ven, na moře ozářené měsícem.

Kouzelné třesky plesky, řekl si bývalý vůdce smečky. Elfové to vymysleli tak, aby nahnali trolům jako já hrůzu. Tak snadné to ale mít nebudou. Vzdorovitě vysunul bradu a znovu se udeřil do hlavy. Zabodl teď pohled do zad Skangy, která kráčela těsně před ním.

Konečně se úzký tunel rozšířil a vstoupili do jeskyně. Také tady se v průsvitné hornině rýsovaly černé žíly. Jako copy byly propleteny se zlatými.

„Přiveďte sem elfy,“ rozkázala Skanga veslařům. „A přineste tu bednu.“ Brud a jeho zvědové do jeskyně nevkročili. Vědí snad něco, co my ne? přemítal Orgrim. Zvědavě se rozhlédl. Na kůži cítil podivné šimrání, jako krátce před letní bouřkou. Ve vzduchu se vznášela nepříjemná kovová pachuť. A také vůně soli, chaluh a moře.

„Chci tady Maruka!“ Šamanka otevřela dřevěnou truhlici a vytáhla z ní valoun křídy. Začala s ním na podlaze kreslit kolem obou elfů velký kruh. Shahondin a Vahelmin se marně zmítali v poutech. V očích se jim zračila čirá hrůza. Vědí, co má Skanga v úmyslu?

„Zkus být užitečný, štěně!“ Skanga mu vtiskla do ruky křídu. „Obtáhni tu čáru ještě jednou. Nemusí být hezká ani pravidelná. Ale nesmí v ní být sebemenší mezera. Takže se snaž!“

Orgrim poslechl a řídil se jejím rozkazem neklást otázky. Pečlivě obtahoval linii, zatímco Skanga kreslila krevelem druhý, menší kruh. Pak vytáhla z truhlice šperk a šaty z látky jemné jako vánek. Na věcech ulpíval zápach kouře, přehlušující i vůni moře.

„Myslel sis, že si můžeš dělat z Branbarta legraci, že?“

Orgrim vylekaně zvedl oči. Ale Skanga neměla na mysli jeho. Hovořila s elfím knížetem, který měl stále v ústech roubík.

„Považuješ nás troly za hlupáky. A měl jsi v úmyslu nás obalamutit. Nikdy by tě nenapadlo nabízet nám svou pomoc, kdyby sis nebyl naprosto jist, že nás můžeš napálit. Ale prokoukla jsem tě, Shahondine. Tobě nešlo jen o to Emerelle zabít, jak jsi nám vyprávěl. Chtěl jsi její korunu. A dokonce ani teď ses toho snu ještě nevzdal.“

Elf se napůl posadil. Jeho roubíkem pronikaly přidušené zvuky.

„Ne. Už jsem toho od tebe dnes ráno slyšela dost. A víš ty co? Budeš Branbartovi a mně věrným a obětavým služebníkem. Budeš nás nenávidět. Ještě víc než Emerelle. A přesto uděláš vše, abys splnil mé přání.“ Stařena se zachichotala. „Opouští tě odvaha? Věř mi, ani v těch nejdivočejších snech si nedokážeš představit, co mám s tebou a tvým synem v úmyslu. Najdete pro mě Emerelle. Udělám z vás dokonalé lovce.“

Skanga se předklonila a přičichla k Shahondinovým vlasům. Zatvářila se zklamaně. „Dokonce ani teď z tebe není cítit strach, elfíku. Nelpí na vás žádný pach, ledaže se jím ozdobíte. Toho jsem se obávala. Přitom mají rádi silné pachy. Přitahuje je to stejně, jako už z daleka přitahuje žraloky zápach krve.“ Odvrátila se.

„Ach, Maruku. Tady jsi.“ Mávnutím ruky k sobě přivolala lodivoda, který dosud trochu nerozhodně postával u ústí tunelu. „Pojď sem a na chvíli se postav k těm dvěma elfům. Dávej pozor, ať sebou moc nemelou a nesetřou okraj křídového kruhu.“

Šamanka si prohlédla Orgrimovu práci a spokojeně přikývla. „Výborně, štěně. A teď vezmi z truhlice svíce a podle svého uvážení je tady rozestav. Svíce jsou vždycky dobrá věc, když máme co do činění s temnotou, že ano?“

„Ano, to jistě,“ odpověděl Orgrim váhavě. Kladl si otázku, jestli se snad Skanga nepomátla.

Šamanka vytáhla z jednoho ze záhybů svého záplatovaného roucha malou koženou lahvičku. Jediným douškem ji vyprázdnila; nadouvala při tom tváře. Pak skrz stisknuté rty foukla na oba zajatce opar tmavě hnědé šťávy. Znovu se rozesmála. „Tak je to lepší, krasavci moji. Rybí tuk a tulení krev. Teď jste něčím cítit, elfíci. Musím se ještě postarat o to, abych vás později od sebe odlišila.“

Orgrim vytáhl z truhlice svíce, nenašel ale nic, čím by je zapálil. Brud a námořníci s pochodněmi se stáhli. „Skango?“

Šamanka ho hněvivým gestem umlčela. „Prostě je postav na zem. O zbytek se postarám později. Neruš starou ženu, když si konečně zase jednou užívá života.“ Přejela křivými prsty po Shahondinově obličeji. „Jsi určitě stovky let stár, elfíku. A přesto je tvoje tvář hladká a bez poskvrny jako prsa panny, která poprvé krvácí. To jsem vám elfům vždycky záviděla.“

Zatímco Orgrim rozestavoval silné, černé svíce, nespouštěl Skangu z očí. Co mají tyhle hrátky s elfy znamenat? Vtom vrazila šamanka Shahondinovi prst do okraje oka, až bulva vyskočila. Visela na tenkém vlákně nad elfovou lící. Kníže se vzepjal v poutech. Roubík změnil jeho výkřik v tlumené zachroptění.

Skanga sevřela oční bulvu do dlaně. „Miluji, když mohu spojit příjemné s užitečným. Musím tě přece nějak odlišit od Vahelmina.“ Škubnutím přetrhla vlákno, na kterém oko viselo, a strčila si ho do úst. S labužnickým žvýkáním se otočila k Orgrimovi.

„Rozestavěl jsi už dost svíček. Jdi teď do toho druhého kruhu a nehni se odtamtud, dokud ti to nedovolím.“

Pak si položila levou ruku na srdce a luskla prsty. Všechny svíce okamžitě vzplály. Šířily kolem sebe těžký, nažluklý zápach.

Orgrim udělal, co mu bylo poručeno. Rudý kruh byl úzký. Co s ním má Skanga v plánu? Proč tady má stát sám? A proč se na něj Maruk tak šklebí? Copak lodivod ví, co přijde? Stál teď spolu se Skangou vedle velkého bílého kruhu. Šamanka mu položila ruku důvěrně na rameno.

Orgrim cítil, jak se z něj line kyselý pach strachu. Není zbabělec! Ale nejlépe bojuje, když svého nepřítele vidí. Tohle je příšerné.

Skanga začala tiše zpívat. Tmavé žíly hluboko ve skále se roztančily v rytmu její písně. Zem jako by lehce vibrovala. Kousek od bílého kruhu ze skály vyrostl oblouk zlatavého světla. Obklopoval průchod do tmy. Nicota! Kdo ji jednou spatřil, vždy ji pozná. Nedala se s ní srovnat dokonce ani čerň zatažené, bezměsíčné noci. Nicota byla hustší… A člověk tušil, že prostor mimo zlatou stezku nikdy neozáří jediný paprsek světla.

Skanžina píseň se změnila. Její ústa už netvořila slova. Melodie se změnila v hluboké, hrdelní vrčení. Současně se s Marukem odehrála podivná proměna. Kůže se mu scvrkla a zkrabatila. Vykulil oči. Z úst mu začal vytékat pramínek lepkavého, zlatého světla. Svíjelo se v rytmu Skanžina zpěvu jako červ. Vznášelo se ve vzduchu a postupně mizelo v bráně, kterou šamanka otevřela.

Z nicoty se ozval šouravý zvuk. Něco se sunulo zlatou branou. Potměšile, nahrbeně, číhavě. Oživlý stín. V jeskyni se ochladilo. Zlatý pramínek jako by stín táhl branou… Ne. Orgrim pochopil, že se mýlil. Bylo to jinak. Ta stínová bytost pohlcovala světlo.

Ze tmy se vynořila ještě jedna stvůra. Začaly spolu svádět tichý boj o světlo.

Maruk se zmenšil. Jeho kůže se napínala jako pokožka na starcově lebce. Zřetelně se pod ní rýsovaly všechny kosti. Vypadal, jako by mu Skanga uloupila všechno maso z těla. Oči získaly mléčně bílé zabarvení. Byl slepý a už se nemusel dívat, co mu vysává životní energii.

Potom se zlatý pramínek přetrhl. Maruk se zhroutil dopředu. Stínové bytosti lačně pohltily zbytek světla. Pak se začaly s tichým vrčením potulovat po jeskyni. Připomínaly velké psy, jen neměly ocasy. Jejich tvar jako by se každou chvíli měnil. Přičichávaly k šatům a šperku, ležícímu na dně jeskyně.

„To patří Emerelle, královně elfů,“ řekla Skanga tiše. „Hoří v ní silné světlo. Chci, abyste ji pro mě našli. Ucítíte, až se vrátí. Vždy, když nějaká kouzelnice vstoupí s albským kamenem do sítě stezek, dojde k záchvěvu.“

Orgrim měl pocit, že stínové bytosti Skanze rozumí. Zastavily se, a i když na první pohled neměly žádné oči ani uši, soustředily své smysly k bílému kruhu.

„Sejmu z vás kletbu Albů, abyste se mohli pohybovat jejich hvězdami, i když vás právě nikdo nevolá. A půjčím vám dvě těla, silná a prostoupená magií, abyste mohli cítit život. Za to jen požaduji, abyste pro mě našli Emerelle, než skončí nastávající zima. Chci ji živou. A dojdu si pro ni sama. Vaší odměnou bude světlo od stovky dětí Albů. Připravím vám nezapomenutelnou hostinu. Získáte takovou moc, že se budete schopni vydávat na lov vlastními silami. Všechna pouta, která vás dosud svazují, budou sejmuta.“

Jedna z bytostí se znenadání otočila. Začala slídit kolem rudého kruhu. Pak vystřelila vpřed tlapa. Tmavé drápy se svezly po neviditelné stěně. Ozvalo se příšerné skřípění, jako by ostrý kámen sklouzl po ocelové čepeli.

Orgrim zadržel dech. Stín vystrčil druhou pracku a vytáhl se po neviditelné bariéře vzhůru. Orgrim bojoval s nutkáním o krok couvnout. Jestli ale překročí kouzelný kruh, bude ztracen. Vystrašeně sklopil oči k zemi. Nebyly v té tenké rudé čáře opravdu žádné mezery? Pod nohama mu v průsvitné skále pulzovaly černé žíly. Bylo jich víc.

Stínová bytost ho nechala na pokoji. Oba tvorové už zase slídili kolem bílého kruhu.

„Jsme dohodnuti?“ zeptala se Skanga vyzývavě.

Orgrim žádnou odpověď neslyšel. Přesto šamanka nohou část kouzelného kruhu smazala. Stín proklouzl mezerou a začal oba bezbranné elfy očichávat. Druhý se plížil Skanze do zad.

„Pozor!“ vykřikl Orgrim.

Stínová bytost se napřímila a chňapla stařeně po šíji. Zazářilo bílé světlo. Vzduchem se rozlil zápach spáleného kožichu. „Děťátka, myslíte, že bych vás zavolala, kdybych se neuměla ochránit?“ Popadla stín a bez námahy ho přitiskla k zemi. „Kouzelný kruh jsem namalovala jen proto, abyste se na ty elfíky nevrhli příliš rychle. A teď si vezměte jejich těla! Víte, co od vás očekávám!“

Stíny se usadily u obou svázaných zajatců. Orgrimovi chvíli trvalo, než poznal, co se děje. Předpokládal, že ty odporné bestie elfy rozsápou. Ale nic takového se nestalo. Shahondin a jeho syn stíny vdechli. V tenkých pramíncích je nasávali nosem do těla. Stínové bytosti pomalu bledly, až nakonec zmizely úplně. Elfové leželi jako mrtví. Skanga vstoupila do kruhu, rozvázala jim pouta a vytáhla roubíky z úst. „Můžeš teď jít ke mně, Orgrime. Nehrozí ti už žádné nebezpečí.“

Skanga sotva vypustila ta slova z úst, když se Vahelmin s výkřikem posadil. Popadl se za tvář. Obličej se mu začal deformovat, jako by mu pod kůží vězelo něco, co se mu snažilo násilím vtisknout novou podobu. Čelisti se mu vysunuly dopředu. Ruce se měnily v pazoury. Elfovo čelo bylo náhle ploché a ustupovalo zpátky. Jemná hedvábná košile praskla. Pod pokožkou ramen se objevily prstence svalů, tlusté jako hadi. Ze špiček prstů vyrazily drápy. Pak se elf prudce vymrštil do vzduchu a přistál na všech čtyřech jako zvíře. Záda se mu zkřivila. Paže a nohy se ztenčily a prodloužily. Mezitím se začal proměňovat i Shahondin. Tělo se mu měnilo stejně jako synovi. Z tváře se mu vysunuly dlouhé čelisti s bílými tesáky. Důlek po ztraceném oku zaplnila krvavě rudá bulva.

Když strašlivá proměna skončila, dřepěly v bílém kruhu dvě obrovské bestie. Stíny už nebyly pouhými siluetami, ale nebyly ani skutečnými bytostmi z masa a krve. Vypadaly trochu jako vlci, jenom byly velké jako kůň, i když mnohem hubenější. Měly bílý kožich, protáhlé tlamy a uši připomínající trochu elfí. Obklopovalo je modrobílé světlo a byly průsvitné stejně jako stěny jeskyně.

Orgrim si v duchu kladl otázku, jestli měla magie v této jeskyni nějaký vliv na jejich zjev.

„Drápy ani zuby vám nemohou ublížit,“ prohlásila Skanga slavnostně. „Ani stříbrná ocel elfů. Ale střežte se železa koboldů. Jejich zbraně vás mohou zranit.“ Šamanka se obrátila k Orgrimovi. „Nezkrásněly, ty moje dětičky?“

„Vypadají nebezpečně,“ odvětil trol vyhýbavě.

Skanga se zasmála. „Nebezpečně! Jsou to divé bestie. Vyrvaly by ti světlo z těla, základ tvé podstaty, to, co se může znovu zrodit. Když tě napadnou, nezpůsobí ti žádné rány. Ale nakonec budeš vypadat jako Maruk.“ Ukázala na mrtvolu z kostí a kůže, stále ležící v kruhu. „Nezničí tvou tělesnou schránku jako jiné šelmy. Zlikvidují tebe. Hlavně elfové se jich bojí, protože se obrozují častěji než jiné děti Albů. Nazývají tyto zplozence temnoty Shi-Handan, to znamená Požírači duší. Kdo bude dost hloupý na to, aby Emerelle poskytl přístřeší, bude mít důvod toho litovat.“ S láskou se na obě bestie usmála. „Můžete zabít kohokoliv z její družiny. Jen královna je pro vás tabu.“

„Shahondin a Vahelmin jsou jejich prvními oběťmi?“

„Ne!“ Šamanka zavrtěla hlavou tak rozhodně, až amulety na její hrudi tiše zachřestily. „Slyší nás. To jejich palčivá nenávist pohání Shi-Handan. Žijí v nich dál. Dokonce jim mohu vrátit původní podobu.“ Skanga se vyzývavě usmála. „Slyšíte? Vlastně jsem vám prokázala laskavost. Můžete v královnině družině rozsévat smrt a zkázu a přivodit Emerellin pád, aniž by vás někdo poznal. Nikdo o našem spojenectví neví. Dělejte, co jste vždy chtěli dělat. A jako odměnu dostanete zpět svá těla. Požírači duší už vás nebudou potřebovat, až je odměním velkou obětí. Podívej se jim do očí, Orgrime. Poznáš v nich, že v Shi-Handan teď přebývají dvě duše.“ Pokynem přivolala Požírače k sobě.

Trol musel sebrat veškerou odvahu, aby před nestvůrami necouvl. Když kolem něj prošly, ovanul ho mrazivý závan. Jedna měla jedno oko modré a druhé krvavě rudé. A z každého na něj zíraly dvě černé zornice.

„Teď jděte, děti. Přeji vám dobrý lov!“

Skanžiny výtvory poslechly šamanku jako dobře vycvičení lovečtí psi. Bez váhání se vyřítily do tmy za zlatou bránou.

„Opravdu budeš schopna proměnit Shahondina a Vahelmina zpět?“

Šamanka lehce pokrčila rameny. „Nevím. Spíš si myslím, že oddělení nebude možné. Ale to není podstatné. Důležité je jen to, aby mi ti elfové věřili. I tu věc s okem jsem udělala jen proto, abych jim nahnala strach. Ve skutečnosti nepovažuji vlažné oči za nijak zvláštní delikatesu. Ale kdo se bojí, má větší sklon uvěřit. Shahondin byl tvrdý oříšek. A rozuměl trochu magii. Jiným způsobem by se nepodvolil. Opravdu žije v tom Shi-Handan dál. Proto bylo důležité, aby věřil, že stále existuje cesta zpátky. Jeho mysl bude držet tu bestii na uzdě, až Emerelle najdou. To on bude zodpovědný za to, abychom ji dostali do rukou živou. A teď mě následuj, vůdce smečky. Jakmile to umožní příliv, chci být zpátky na palubě Větru duchů. Čeká tě tam nové velení.“

„Tak se mi zdá, že je velmi snadné ztratit tvou přízeň, Skango.“

„Jen když mě zklameš, Orgrime.“ Otočila se a pronikavě se na něj zahleděla. „Oceňuji, když mají moji muži odvahu říct mi svůj názor do očí. Aspoň pokud hovoříme mezi čtyřma očima. Přiveď si pár svých lidí z Hromovládce.“ Šťouchla nohou do Marukovy ochablé mrtvoly. „Někdy dojde k nečekaným ztrátám. V tom případě je vždycky dobré mít na palubě pár mužů navíc.“

Orgrim si pomyslel, že s sebou určitě nepřivede na Vítr duchů nikoho, koho si váží. Špatně by se tím odměnil kamarádům za věrnost. „Je tam jeden válečník. Skutečný obr. Měl bych ho rád po svém boku. Jmenuje se Gran. Možná jsi o něm už slyšela.“

„Ne.“ Skanga se pomalu šourala k tunelu. „Ale znám Boltana. Jeho zranění už musí být určitě zahojená. Přiveď ho taky, vůdce smečky. Celý dvůr hovoří o jeho mimořádné statečnosti.“

Noc lásky – téměř

Alfadas se snažil celý den dělat všechno správně. Rozesmíval děti. Zbožňovaly ho. Asla vrhala vzteklé pohledy na příšerného psa. Mluvila v poledne s Olem. Přemýšlel, jestli by si neměl vzít tu bestii zpátky. Aby mu pomohla v přemýšlení, darovala mu Asla džbán medoviny, který zbyl ze slavnosti.

Teď už děti spaly. Alfadas seděl u ohně a vyřezával nový dřevěný meč pro Ulrika. Tu a tam kradmo pokukoval po Asle. Neulehčuje mu to! Jeho žena předstírala, že si jeho pohledů nevšimla. Zašívala díru v Kadlininých oblíbených šatech.

Krvák ležel před Kadlininým spacím výklenkem. Všiml si, že se na něj Asla občas dívá. Zarytě vzdoroval jejímu pohledu. Zatracené psisko! Chová se k ní, jako by to ona tady byla vetřelec! Měla se s ním vydat k fjordu raději sama! Určitě by se nevrátila s ním. Asla se musela chtě nechtě usmát. Alfadase stálo nemalé přemáhání s naprostou vážností tvrdit, že se pes těší Luthově ochraně. Věděla, že její muž v bohy nevěří. Všichni ve vesnici to věděli. Proto nikdy nebyl zvolen jarlem jednohlasně. Někteří otevřeně tvrdili, že volbou takového bezbožného chlapa na Firnstayn jednoho dne přivolají velkou pohromu.

„Bude na tebe dávat pozor, až se příští jaro budu muset vydat ke královskému dvoru,“ ozval se náhle Alfadas.

Asla se kousla do rtů. Nebude se smát! Celý den hledal důvody, proč vlastně bylo dobré vrátit se s Krvákem zpátky. „Pokud se mi podaří ochránit se před Krvákem, nebude už nic, čeho bych se musela bát,“ odpověděla.

„Bylo to knězovo přání. Kdybych tomu psovi zkřivil jediný chlup, prohřešil bych se proti Luthovi. Gundar přišel k fjordu, aby Krváka chránil. Musel bych ho nejdřív zabít, abych se vůbec mohl k tomu psovi přiblížit.“

„Přeháníš. Kromě toho tě většinou ani trochu nezajímá, co si o tobě bohové myslí.“ Vlastně se už mezitím smířila s tím, že se té černé bestie jen tak nezbaví. Ale ať Alfadase klidně ještě chvíli trápí svědomí.

„Když musím strávit den bez tvého úsměvu, mění se mi srdce v poušť.“

Teď se na ni zase tak díval… Právě do toho pohledu se kdysi zamilovala. Byl slavným válečníkem. Mužem, který putoval s elfy. Živoucí legendou. Ale když se na ni podíval takhle, vypadal jako smutný malý kluk. Člověk ho prostě musel vzít do náruče a začít utěšovat.

„Nezkoušej na mě ty svoje průhledné lichotky! Tak rychle mě neoblafneš. Nejsem už důvěřivá panna!“ Její slova nezněla zdaleka tak příkře, jak zamýšlela. Zase se mu to podařilo.

„Jak mohou ze rtů jemných jako růže vycházet tak tvrdá slova?“

Vzhlédla. „A co na mně ti ještě připomíná nějakou zeleninu? Možná moje ruce, které jsou pokroucené a sukovité jako staré kořeny?“ Znala ho dost dlouho, aby věděla, že podobný výrok ho jen přiměje k dalším komplimentům. Vlastně měla moc ráda, když plácal takové nesmysly, aby se jí zalíbil. Žádný jiný muž ve vesnici tak se svou ženou nemluvil. Jen kdyby nebylo toho zatraceného kamenného kruhu. Jeho pohledy vzhůru k útesu jí otravovaly život. Ještě stále ho milovala. Jinak by jí bylo jedno, kdyby jednoho dne zmizel. Plavovlasá Gunbrid byla vždycky ráda, když její Sven na jaře vytáhl s Alfadasem ke královskému dvoru a celé léto se ani neukázal. Ale u mě je to jinak, pomyslela si Asla s hořkostí. Většinou se to ráno, kdy Alfadas odcházel, pohádali. Ale už první noc nemohla spát, protože na šíji necítila jeho teplý dech.

Když se narodila Kadlin, nebyl ve Firnstaynu. Viděl svou dceru poprvé, když už měla skoro šest měsíců. A také letošní léto byl dlouhé týdny pryč.

Proč potřebuje na další lichotku tolik času? Kromě Krváková tichého funění a praskání ohně vládlo ticho. Přiměla ho snad svou umíněností definitivně k mlčení?

„Mrzí mě, že je tak těžké se mnou žít, miláčku. Někdy to skoro nemůžu vydržet ani sám se sebou. Mám pocit, jako bych byl vnitřně rozervaný. Jako by nějaká moje část byla daleko od místa, kde právě jsem.“ Alfadas vstal z lavice u ohně. Zezadu k ní přistoupil. Silnýma rukama ji objal kolem pasu. Zlehka ji políbil na šíji. „Ale ať jsem kdekoli, jedna moje část je vždycky s tebou a dětmi. Vím, že to není nic hmatatelného, ale doufám, že to bude tvému srdci útěchou, až se na mě budeš příště zase zlobit.“

Rozepnul jí sponu na šatech. Aslina hlava se vzpírala. Ať vymyslí nějakou další omluvu! Ještě si toho neřekli dost. Ale vlastní tělo ji podvedlo. Chvělo se pod jeho doteky. Vstala a odložila šití. Povytáhl jí šaty vzhůru a laskal vnitřní stranu jejích stehen. Tiše zavzdychala. V podbřišku se jí něco třepetalo a rozlévalo se odtamtud horko. Slyšela, jak jeho kalhoty dopadají na zem. Šíji jí zasypaly polibky. Zvedla paže, aby jí mohl snáz stáhnout šaty. Ruce mu po řezbářské práci voněly pryskyřicí a bukovým dřevem. Laskaly jí prsa, hrdlo, záda. Pak se znovu ocitly mezi stehny. Každý jeho dotek v ní vyvolával další a další záplavu rozkoše. Když on tak zatraceně dobře ví, po čem její srdce touží!

Jemně ji opřel o stůl. Objal rukama její boky. Cítila, jak se jí dotýká něco vlhkého, pevného. Zasténala touhou.

V tu chvíli někdo zaklepal. Tiše, tlumeně.

Asla ztuhla. U všech bohů! Teď ne! Krvák zvedl hlavu. Tiše zavrčel a tázavě se na ně zahleděl.

Klepání se ozvalo znovu. Tentokrát trochu energičtěji. Alfadas zaklel. Nemohl dělat, jako by tu nebyl. Byl jarl. Jestli ho potřebovali ve vesnici, bylo jeho povinností přijít.

„Jestli je tam Svenja a zase si bude stěžovat na zatoulanou slepici, vyskočím z kůže,“ zabručel Alfadas. Jen v košili se vydal ke dveřím. Asla popadla ze země šaty a přikrčila se za jeden z tlustých nosníků, které podpíraly krov. Krvák se choval podivně. Přitiskl se k podlaze, jako by nejraději splynul se zemí. Uši stáhl až k hlavě. Tiše kňučel. Kdo je to tam venku?

Těžké dveře se rozletěly. Viděla, jak se Alfadas napjal, aby dal průchod svému hněvu, a strnul uprostřed pohybu. Zaslechla nezřetelný šepot. Hlas zněl velmi cizokrajně. Nejspíš patřil ženě. Její mluva připomínala tichý zpěv.

Asla si rychle natáhla šaty a sehnula se pro manželovy kalhoty. Kdo je to?

Alfadas ustoupil stranou. Dovnitř vstoupila vysoká, štíhlá žena. Při pohledu na ni bodlo Aslu u srdce. Cizinka byla hubená, šaty měla roztrhané, a přesto byla překrásná. Její pohyby byly hrdé a sebevědomé. Jako by vstoupila královna.

Krvák vyskočil. Přivítal cizinku hrdelním zavrčením. Pak vyrazil na strnulých nohou vpřed. Každé vlákno jeho těla jako by se vzpíralo tomu zaútočit, ale přesto chtěl tu cizí ženu zahnat.

Ještě někdo vstoupil. Žena s krátkými, světlými vlasy. Na hrudi se jí křížily pásy s meči. Nedůvěřivě se rozhlížela. Když si všimla Krváka, krátce, pánovitě mávla rukou. Pes se přitiskl k zemi. Ještě pořád vrčel.

Vstoupila třetí žena. Asla na hosty nechápavě zírala. Co je to za přehlídku? Štíhlá, tmavovlasá žena, která vešla jako první, stále mluvila s Alfadasem. Plavovláska s meči mu sevřela zápěstí ve válečnickém pozdravu. Vypadalo to, že obě jejího manžela znají. Jen ta třetí se držela opodál. Rozhlížela se a pohrdavě ohrnovala rty.

Asla polkla. Teď se tedy stalo přesně to, čeho se vždy obávala. Elfové si přišli pro jejího muže.

O cizincích a přátelích

Lyndwyna opatrně potáhla za rákosovou trubičku v Ollowainově hrdle. Trochu to zaštípalo, pak vyklouzla z rány. Položila mu na místo dlaň. Z prstů jí vyzařovalo hřejivé teplo. Váhala s tím tři dny. Tvrdila, že ji putování po albských stezkách příliš vyčerpalo. Nevěřil jí ani slovo!

Lyndwyna stáhla ruku a pátravě se na něj zadívala. „Měl bys teď být schopen zase mluvit.“

Mistr šermíř měl úplně vyprahlá ústa. Tiše si odkašlal. Všichni ho obklopili a hleděli na něj. Seděl na jedné ze tří hrubě tesaných židlí, nacházejících se v Alfadasově domě.

Opatrně si ohmatal krk. Lyndwyna sundala kožené řemínky. Ani zjizvená tkáň, ani strup neprozrazovaly, kde provedla na jeho hrdle řez. Bylo to, jako by rákosová trubička nikdy neexistovala. „Zdá se, že se všechno zahojilo.“ Jeho hlas byl drsný a zněl cize.

„Tvůj krk se ještě musí trochu zotavit,“ pronesla Lyndwyna sebejistě. „Tvé obtíže brzy pominou. Nehloubej nad tím, jestli s tebou není něco v pořádku. Uvidíš, všechno bude zase dobré.“

Ollowain se zahleděl ke spacímu výklenku, kam uložili královnu. Nic nebude v pořádku! Jak může vůbec něco takového říct, když je Emerelle v takovém stavu! Královnina zranění se zahojila, ale vládkyně byla stále ponořena do hlubokého spánku. Nic ji nemohlo probudit. Její spánek šermíři připadal jako útěk před strašlivou skutečností. Nebo to snad bylo Lyndwynino dílo? Nevěděl už, co by si měl o kouzelnici myslet. Bez její pomoci by se sem nikdy ve zdraví nedostali. A Silwyna? V toulci skrývala šípy, které vypadaly přesně jako ty, které byly vystřeleny na Emerelle. Obě mu na útěku zachránily život. Ale co bude dál?

Ještě pořád se na něj všichni dívali. Čekali na jeho rozhodnutí, teď, když může zase mluvit. Usmál se. „Chtěl bych poděkovat oběma našim hostitelům,“ pronesl klidně. „Jsem si velmi dobře vědom toho, jak moc naše přítomnost narušuje chod tvé domácnosti, Aslo. Určitě se nezdržíme příliš dlouho.“

Dcera lidí se na něj zahleděla očima, ve kterých nebyla ani stopa srdečnosti. „Zákony pohostinnosti jsou nám svaté. Jste v tomto domě vítáni.“

Ollowain netušil, co mladé ženě udělal, ale od prvního dne cítil odpor, který k nim Asla chovala. Byl Alfadas tak hloupý, že jí vyprávěl o Silwyně? Určitě ne.

Ale obrátili život lidí pořádně vzhůru nohama. Přicházeli z daleka, aby si prohlédli podivné hosty, kteří navštívili jarla z Firnstaynu. A Asla je musela všechny pohostit. Rodinné zásoby na zimu mizely jako sníh na jarním slunci. Měla všechny důvody se zlobit.

„Myslím, že se teď půjdu trochu projít. Vadilo by ti, kdybys mě doprovodil, Alfadasi?“

„Ne, mistře. Právě naopak.“

Jeho tvář byla stále zrcadlem jeho pocitů. Toho si Ollowain na lidech vždycky cenil. Jak málokdo se uměli přetvařovat!

„Vezmete s sebou Kadlin a Ulrika?“ Aslina slova byla spíš rozkazem než otázkou. „A poproste Svenju, aby mi na dnešní večer ještě upekla tři chleby. Doneste od ní i koš jablek. Ten kentaur by člověka sežral i s chlupama.“

„Jako vždy jsou mi tvá přání rozkazem,“ odpověděl Alfadas dobromyslně, vysadil si Kadlin na ramena a kývl na syna, aby ho následoval. Šel s nimi i ten velký, ošklivý pes.

Jakmile dorazili do vesnice, upřely se na ně zkoumavé pohledy. Na úpatí malého kopce, na němž si Alfadas postavil dům, tábořil celý zástup zvědavců. Naštěstí se jim právě staral o zábavu Orimedes, který zvedl sud nad hlavu a pil z něj. Kentaur se cítil mezi lidmi dobře. Na rozdíl od Silwyny. Po prvním večeru zmizela v lesích, aniž by se jen slůvkem zmínila, proč to dělá.

„Ty jsi ten mistr, který mého otce naučil šermovat, že ano?“ zeptal se Ulric uctivě.

„Ano. Když ho ke mně přivedli, byl ještě mladší než ty. Byl velmi dobrým žákem.“

„Dal bys mi taky lekci v šermu, mistře?“

Ollowain se musel usmát. Na okamžik před sebou zase viděl toho drzého, zvědavého mladíka, jakým byl kdysi Alfadas. Ulric se otci velmi podobal. I když byl tedy rozhodně uctivější. „Bude mi ctí zkřížit meč se synem mého nejlepšího žáka. Viděl jsem, že máš doma velmi slušnou sbírku mečů.“

„Ty mi všechny vyřezal otec!“ prohlásil Ulric hrdě. „Většinou mi vyřeže meč, když se pohádá s maminkou. A oni se hádají rádi.“

Možná jsem se v tom chlapci zmýlil, pokud jde o uctivé jednání s dospělými, pomyslel si Ollowain pobaveně.

Loudali se po cestě, vedoucí k lesu za vesnicí. Mistru šermíři připadal svět lidí cizí způsobem, který by nedokázal vysvětlit. Něco nebylo v pořádku se vzduchem. Výhled do dálky jako by byl rozmazaný a uspořádání i těch nejprostších věcí podivně chaotické. Způsob, jakým vedle sebe rostly stromy nebo jak jim rašily větve. Dokonce i šelestění listí ve větru, když se pořádně zaposlouchal, mu znělo jinak než v Albenu. Možná je to tím, že svět lidí téměř úplně postrádá magii. Nebo je možná naprosto přirozené, že se jednotlivé světy od sebe liší. Co on vůbec o těchto věcech ví! Měl vždycky jiné starosti.

Dlouho kráčeli mlčky. Jen Ulric tu a tam vyzýval na souboj neviditelné soupeře na okraji cesty a sekal dřevěným mečem do křoví a hub.

„Je to vážně tak zlé, jak říkala Yilvina?“ zeptal se náhle Alfadas.

Ollowain jen mlčky seděl, když jeho spolubojovnice vyprávěla o zkáze Vahan Calydu a o boji s troly. Rána na krku mu neumožňovala mluvit, ale nebyl nerad, že nemusí tento příběh vyprávět.

„Neřekla zdaleka všechno.“

„A co teď budeš dělat?“

Ollowain bezradně rozhodil rukama. „Nevím. Možná bych se měl vydat do Sněžné marky. Nejspíš to bude příští cíl trolů.“

„Proč si to myslíš?“

„Žije tam můj lid. Kmen Normirgů. Také Emerelle k němu náleží. Trolové mají hned dva důvody, proč na ně zaútočit. Budou tam hledat Emerelle a taky se patrně touží krvavě pomstít všem elfům. A i kdyby nic z toho nebyla pravda, budou chtít dobýt zpátky svou vlast. Byli kdysi ze Sněžné marky vyhnáni. Je to země, kterou jim před dávnými věky darovali Albové.“

„Proč by se chtěli pomstít celému národu? Co mají Normirgové společného s tím, co…“ Alfadas se odmlčel.

„Žiješ už dlouho mezi lidmi, příteli. Uvažuješ podle jejich měřítek. I když se zvěrstva poslední války s troly odehrála už před staletími, ještě stále žije mnoho elfů, kteří se jí zúčastnili. Naše národy si vzájemně přivodily příliš hluboké rány.“ Ollowain chvíli přemýšlel, jestli by neměl Alfadasovi vyprávět o masakru na Shalyn Falahu. O vraždě krále trolů a jeho vévodů. Nakonec dal přednost mlčení. To, co se oné noci stalo, bylo příliš ostudné. „Někdy se nám náš dlouhý život stává prokletím. Staré rány se nechtějí hojit, protože nemohou být zapomenuty. Určitě si ještě vzpomínáš na Farodina. Už přes sedm set let vede spor s jedním trolím vévodou. Jen on ví, kolikrát už toho trola zabil a kolikrát se vévoda znovu narodil, aby opět zemřel Farodinovou rukou.“

„Neměl bys brát Emerelle zpátky do Albenu. Aspoň ne, dokud je v takovém stavu. Nech ji u mě. Asla a já se o ni postaráme.“

„A já taky!“ řekl Ulric se slavnostní vážností. „Mohu jí dávat pít, když bude mít žízeň. A vyprávět jí příběhy, když bude mít dlouhou chvíli.“

Ollowain pohladil chlapce po vlasech. „Jsem si jist, že by má královna tvou nabídku velmi ocenila.“ Podíval se na Alfadase. „Ale nemohu na vás s čistým svědomím uvalit takové břímě.“

„Ne? Chceš ji tedy vzít s sebou do věčného ledu Sněžné marky? Tam, kde očekáváš další útok trolů? Nikdo by ji tady u mě nehledal. Koho by napadlo, že mocná Emerelle najde útočiště ve skromné vesnici ve světě lidí? Jmenuj mi jediné místo, kde bude Emerelle v bezpečí, a nechám to být.“

Námitky, které Alfadas vznesl, se nedaly jen tak smést ze stolu. A přesto z toho neměl Ollowain dobrý pocit. Měl v plánu tady na několik dní najít úkryt. Právě na tak dlouho, než Emerelle opět načerpá sil. Že se ze svých zranění hned tak nezotaví, ho nikdy nenapadlo. Nevěděl, co dělat. Podle jeho předpokladů měla královna tady ve Firnstaynu rozhodnout, co bude dál. „Ještě se na to jednou vyspím,“ rozhodl se nakonec Ollowain.

Jarl se široce usmál. „Proč? Tak nerozhodného tě neznám. Má slova budou i zítra stále stejná. Proč tedy čekat?“

„Možná proto, že navzdory svému věku jsem se ještě stále nevzdal naděje, že přes noc nějak získám na moudrosti,“ zažertoval Ollowain.

Náhle se velký pes zastavil a tiše zavrčel. Zahleděl se ke křoví. Ollowain tam neviděl nic podezřelého, i když se nemohl zbavit pocitu, že je někdo sleduje. Také Ulric se pojednou choval jinak. Začal si zimomřivě třít paže. „Tady mezi stromy je zima.“

„Tak pojďme k fjordu.“

„Ata, Ata!“ vykřikla Kadlin nadšeně, jako by rozuměla, co otec říká.

„Silwyno?“ zakřičel Alfadas do křoví. Ale nedostal odpověď.

„Tady bojoval dědeček s nestvůrou,“ prohlásil Ulric. Chlapec ukázal k lískovému keři. „Támhle se schovávala. A tady našli dědečkovy mrtvé přátele.“

„Kdo ti to říkal?“ zlobil se Alfadas.

„Dědeček Erek. Vyprávěl mi všechno o boji s kančím mužem. Erek tvrdí, že je tohle místo prokleté, protože tady zemřeli dědečkovi přátelé. Proto je tady taky vždycky chladno.“

„A já tvrdím, že je ti zima, protože ti tvůj darebný děda vyprávěl o tomhle místě strašidelné historky.“ Alfadas vzal syna za ruku. „Jdeme.“

Ollowain se ještě jednou zadíval k hustému lískovému křoví. Něco tam bylo. Cítil to. Ani pes nebyl nervózní pro nic za nic. Něco tu číhá.

Je možné, že je trolové sledovali labyrintem albských stezek? Ne, ta představa byla absurdní. Tam se nezanechávají stopy.

Ollowain dohnal dlouhými kroky Alfadase a děti. Ulric právě sekal mečem do mladé břízky a zasypával strom přívalem nadávek, z nichž některé ohromily dokonce i Ollowaina.

„U té lísky byla Silwyna,“ řekl tiše Alfadas. „Ještě pořád cítím, když je někde poblíž. Jako tenkrát… Proč jsi ji přivedl s sebou?“

Ollowain chvíli přemýšlel, jestli by mu neměl zalhat. Ale komu mohl důvěřovat, když ne jemu? Alfadas zcela určitě nebyl zapleten do žádného spiknutí proti Emerelle. Vyprávěl mu tedy, proč je lovkyně tady.

Už dávno dorazili k fjordu, když mistr šermíř konečně skončil svůj příběh o Maurawani a její podivné roli.

„Určitě na královnu nestřílela, tím jsem si naprosto jistý,“ pronesl jarl rozhodně. „To by nikdy neudělala.“

Je pořád stejně důvěřivý jako kdysi, pomyslel si Ollowain smutně. Bylo by lepší, kdybych mu nic neříkal! „Taky sis tenkrát nemyslel, že tě opustí, nebo ano?“

Alfadas zvedl překvapeně oči. „Co mají tyhle věci společného?“

„Strávil jsi v Albenu většinu života, příteli. Ale lidský život je krátký. Měl jsem různé přechodné rozmary a vrtochy, které trvaly déle. Ve skutečnosti nás neznáš. Víš snad, jestli nechová ke královně nějakou dobře utajenou zášť?“

Alfadas nevěřícně zavrtěl hlavou. „Byl jsi příliš dlouho Emerelliným osobním strážcem, mistře. Vidíš už jen intriky a zradu, nikoli skutečnost! Neustálé obavy o královnu tě vyčerpaly. Proč by ti Silwyna zachraňovala život, kdyby chtěla zavraždit královnu? A proč by byla tady? Mohla přece Emerelle snadno zabít už po tom útoku včel.“

„Neumíš se vcítit do uvažování Maurawani, lidský synu. A kdo by ti to mohl mít za zlé, když ani v Albenu tomuto kmeni podivných samotářů skoro nikdo nerozumí. Pro ně je lov všechno. A když já ani Emerelle sama nejsme schopni královnu chránit, není už vhodnou kořistí. Nesnaž se ji pochopit, Alfadasi. Byla by to cesta bolesti.“

Rysy jeho přítele ztvrdly. S krátkými plavými vousy vypadal Alfadas zvláštně. Starší, tvrdší a lidštější. „Silwyna měla určitě dobrý důvod pro to, že mě opustila. Nikdy mi ho nesdělila, ale to neznamená, že neexistoval.“

I když byla taková důvěřivost naivní, byla současně odzbrojující. Kéž by byl svět opravdu takový, jaký ho Alfadas vidí!

„Proč tak rychle opustila můj dům?“ zamyslel se jarl.

„Možná proto, že dává přednost lesu před tvými začouzenými čtyřmi zdmi?“ zavtipkoval Ollowain.

Člověk se rozesmál. „To je určitě pravda. Kromě toho si ale myslím, že okamžitě pochopila, co je mezi mnou a Aslou.“

„To myslím pochopil každý, kdo viděl, jak pobíháš po domě bez kalhot.“

Alfadas se zarděl. „Silwyna je pořád překrásná. Když stála přede mnou ve dveřích, měl jsem pocit, jako by byla pryč jen chvilku, a ne deset let. Já… kdyby nebylo Asly…“

„Ale Asla je. A buď rád, že ji máš. Ona…“

„Okamžitě vycítila, že Silwynu znám,“ přerušil ho jarl. „Přitom jsem jí o naší lásce nikdy nevyprávěl.“

„Copak se tě nevyptávala, jaký byl tvůj život u Emerellina dvora?“ Ollowain byl překvapen. Udělal si o lidech jiný obrázek. Byl přesvědčen, že nejsou příliš jemnocitní. Že jsou trochu jako kentauři. Že bude Asla tak chytrá, aby nekladla otázku, jejíž odpověď by neunesla, ho zarazilo.

„Nemá ráda, když o těch dobách mluvím. Cítím, jak to v ní hlodá. Vždycky se naštve, když zvednu oči ke kamennému kruhu. Ale neptá se. Asla je báječná žena.“ Dorazili k okraji lesa. Před nimi se rozprostíral skalnatý břeh. Ulric vyrazil k vodě. A dcera začala otce tahat za vlasy, aby ji sundal z ramenou. „Obávám se, že jí nejsem dobrým manželem,“ řekl tiše. „Často mě nazývá svým krásným, cizokrajným mužem. Říká to jako vtip. A přesto tím vyjadřuje přesně to, co cítí. Máme dvě děti. Žijeme spolu osm let. A jsem jí cizí.“

Ollowain položil příteli ruku na paži. Už jako chlapec, když byl skleslý, protože ho mladí elfové v tolika věcech předčili, a on s nimi přesto chtěl držet krok, přicházel za Ollowainem. Už tehdy bylo pro šermíře těžké mu radit. A dnes… co věděl o lidském srdci? Mohl tu jen být a naslouchat.

Kadlin začala otci bušit pěstičkama do hlavy. Už se nesnažila držet. Chtěla dolů.

„Vypadá to, že máš malou bojovnici,“ zažertoval Ollowain, aby nasměroval rozhovor jinam.

Alfadas se slabě usmál a dceru sundal. „Tady nejsou ženy cvičeny k boji.“ Kadlin divoce dupala nožkama a hlasitě si stěžovala, protože ji nepřestával držet za cíp šatů, místo aby ji nechal volně pobíhat mezi rozeklanými skalisky. Nárazový vítr hnal vody fjordu proti břehu. Vlny se šplouchavě tříštily o labyrint jeskyní a proláklin. Tu a tam nečekaně vyrazila k nebi velká sprška vody. Ulric už byl promočený až na kůži. Stál na skalisku, vybíhajícím daleko do fjordu, a s křikem vyzýval krále mořského dna k boji.

Ollowainův pohled se toulal po rozlehlé hladině. Počasí se změnilo. Nebe se zatáhlo a moře vysílalo k pobřeží vlny s malými čepičkami pěny. Daleko na obzoru viděl malou loďku s podkasanou plachtou, jak bojuje proti vlnobití. Elfa zamrazilo. Krajina byla drsně krásná. Hodí se k lidem, pomyslel si. „Proti komu tvůj syn bojuje?“ zeptal se. „Kdo je ten král mořského dna?“

Alfadas mávl rukou. „To je jen jeden z mnoha příběhů, který si Fjordlanďané vyprávějí za dlouhých zimních večerů u ohně.“

„Myslíš, že by ho bylo možné vyprávět i elfovi za ponurého podzimního dne?“

Jarl se na něj podíval udiveně. „Opravdu na něm není nic zvláštního.“

„Ale na tvého syna očividně udělal velký dojem.“

Ulric ještě pořád postával na skalisku. Zvedal k nebi svůj dřevěný meč, jako by právě dosáhl skvělého vítězství.

Alfadas se musel usmát. „Ano, je to přesně ten příběh, který dokáže okouzlit děti, staré válečníky a blázny. Před dávnými časy, když bylo železo vyhrazeno jen zbraním bohů, vládl u fjordů hrdý panovník, král Osaberg. Mnozí ho také nazývali Zlatým, protože nosil těžký prsní pancíř z pozlaceného bronzu. Vlastnil i okřídlenou přílbici, kroužkovou košili sahající až ke kolenům a kulatý štít, na němž se skvělo zobrazení mořského hada. Byl to hrdý a bohatý král. Spousta válek mu naplnila pokladnici a zajistila hromadu nepřátel. Dokonce i jeho vlastní knížata mu záviděla, protože vedle tohoto krále bledla sláva i toho nejstatečnějšího válečníka. V těch dávných časech se plavili i vládci v obyčejných kožených člunech, jak to dodnes dělají naši rybáři. Jednoho léta byli Osaberg a jeho muži na válečné výpravě zaskočeni silnými nepřáteli. Říká se, že knížata tehdy svého pána zradila. V každém případě prchla na člunech dřív, než padla první rána. Osaberg byl se svými posledními věrnými obklíčen. Bili se se zoufalou statečností, ale přesila nepřátel byla příliš velká. Král zůstal posledním, kdo ještě bojoval. Když viděl, že je jeho porážka nevyhnutelná, rozpáral mečem dno člunu a zmizel i se svým těžkým bronzovým brněním pod hladinou. V poslední chvíli ještě na nepřátele zakřičel, že se vrátí a z jejich kostí si udělá na dně fjordu trůn. O dva dny později se většina lodí zrádců a vítězných nepřátel potopila v náhlé bouři. Od té doby, říká se, putuje král Osaberg bez oddechu po dně fjordu. A někdy vystupuje z vod, aby v souboji vyzkoušel odvahu statečných nebo aby mezi nepřáteli Fjordlandu rozséval hrůzu a smrt.“

„Možná bys neměl svému synovi dovolit, aby toho temného vládce volal. Nemáš strach, že by ho mohl slyšet?“

Alfadas se tiše rozesmál. „Nejsme v Albenu, příteli. Je to jen příběh. Král žije jen v představách hochů, jako je Ulric, a v myslích několika starých bláznů. V mém světě takové bytosti nejsou.“

„A kančí muž?“ namítl Ollowain. Díval se teď na rozbouřené vody fjordu jinýma očima. Číhá tam dole v hlubinách duch prastarého krále-válečníka? „A co trolové? Několik jejich hradů je odtud ani ne tři sta mil daleko. Nemluvě o vyhnancích z Albenu, kteří se uchýlili do tvého světa. Možná ten král Osaberg opravdu neexistuje. Ale třeba číhá na dně fjordu něco jiného.“

„Ne, příteli. Můj tchán je rybář. A jeho otec jím byl také. Rodinná tradice sahá mnoho generací nazpátek. Vědí o všem, co ve fjordu žije. Není tu žádný král. Je to jen příběh, kterým se straší malé děti, aby se nevydávaly příliš blízko k moři.“

Ollowain se zahleděl na chlapce. Byl silný. Plavé vlasy mu v dlouhých pramenech splývaly až na záda. Na kluzké skále udržoval rovnováhu bez sebemenších potíží. Určitě by z něj byl dobrý šermíř – kdyby si Alfadas našel čas ho přiměřeně vycvičit. „Tvůj syn se tím příběhem očividně příliš vylekat nenechal.“

Jarlovy oči zazářily hrdostí. „Je opravdu moc statečný. Bude z něj lepší vůdce, než jsem já, protože ví, kam ho srdce táhne.“

Ollowain se sklíčeně zamyslel nad faktem, že nikdy neměl dítě. Dokonce k sobě ani nedokázal na delší dobu připoutat ženu. V jeho životě bylo vždy něco, co mu v danou chvíli připadalo naléhavější. Po staletí se cele oddával službě královně. A byl pevně přesvědčen, že si zvolil správnou cestu, ať mu některá Emerellina rozhodnutí připadala sebepodivnější. Viděla celá staletí do budoucnosti. Nikdo nemohl jejím pohnutkám rozumět. Vedla utajené zápasy, aby ochránila děti Albů. Jejími zbraněmi byly často intriky, lsti a zastrašování. Pomáhaly jí předcházet válkám. Ollowain věděl, že Emerelle chce pro Alben jen to nejlepší. I teď… A přece, když si vzpomněl na zkázu Vahan Calydu, zmocnily se ho pochybnosti. Kolik toho vládkyně věděla? Jaké budoucí hrůzy ospravedlňovaly takové oběti? Zjistí to jen tehdy, pokud jí bude dál oddaně sloužit. Musí ji zachránit a trpělivě vyčkávat, co přinese budoucnost. V tuto chvíli ale může jen doufat, že Emerelle brzy procitne ze svého kouzelného spánku. Nebo… ne, naopak! Dokud Emerelle odpočívá a nehrozí jí nebezpečí, může se její šermíř konečně zabývat i jinými věcmi. Sám by proti trolům v Albenu stejně nic nepořídil! Jen královna měla dostatečnou autoritu, aby povolala všechny děti Albů do války. Nikoho jiného by národy neuposlechly.

Ollowain pohlédl na Alfadase a jeho syna. Vzpomínky na jarlovy lekce šermu byly stále tak živé. Měl radost, že může chlapce utvářet, sledovat, jak jeho nadání roste. Zdrženlivě se usmál a pak lehce kývl.

„Bylo by mi ctí, kdybych mohl dát Ulrikovi několik lekcí šermu. I když tvůj otec vždy považoval meč za nemužnou zbraň, uměl s ním velmi dobře zacházet. A zdá se mi, že toto dědictví přebývá i ve tvém synovi.“

„Jakého lepšího učitele by si mohl Ulric přát? Bude nadšený, až mu to řeknu. Velmi si tě váží, Ollowaine. Často jsem mu o tobě vyprávěl.“

Krvák, který se dosud bezcílně potuloval po výběžku, začal náhle hlasitě štěkat. Dorážel na něco, co bylo ukryté ve skalní trhlině. Ulric se k velkému psovi rozběhl a po chvíli přivolal mávnutím ruky otce. „Něco tady je… mrtvý zajíc. Vypadá divně.“

Ollowain následoval přítele na skalní výběžek. Ulric si mezitím lehl na zem a šťoural mečem v díře. Hluboko mezi kameny byl zaklíněn mrtvý zajíc. Byl scvrklý jako sušená švestka. Na kožichu nebyly vidět žádné rány.

„Co se tomu zajíci stalo, tati?“

„Nic zvláštního,“ uklidňoval ho Alfadas. „Asi tam spadl a už se nemohl vyškrábat ven. Horko uplynulých dnů ho vysušilo. Tam dole se k němu havrani ani jiní mrchožrouti nemohli dostat. Proto je tak dobře zachovalý.“ Jarl vzal synův dřevěný meč, položil se na zem a nataženou rukou se mu podařilo mršinu otočit.

Ollowain si s údivem všiml, že na těle zvířete nejsou vidět žádní červi.

„Cítíš, jak jsou ty kameny ještě teplé?“ zeptal se Alfadas syna. Ulric přitiskl dlaň na skálu a přikývl.

„Sálají horkem poledních hodin. Tam dole musí být ten zajíc jako v peci. Je úplně vysušený a sestává už jen z kostí a kůže.“ Krvák zavrčel, jako by se mu to vysvětlení nezamlouvalo, a také Kadlin, kterou nechal Alfadas konečně běžet, začala vrčet.

Jarl do ní maličko šťouchl, ušklíbl se a také zavrčel. Dokonce i Ulric se přidal ke hře a začal štěkat. Ollowain na ně užasle hleděl. Nikdy lidi nepochopí. Cítil se nepatřičně a stáhl se. Nechtěl ostatním kazit legraci. Vydal se k vodě a znovu se zadíval na fjord. Člun, který před chvílí pozoroval, se už přiblížil na nějakých sto kroků. Byla to jednoduchá, skoro kulatá rybářská loď s trupem ze zvířecích kůží. Na palubě byl jen jakýsi starý muž. Mával na ně a něco volal, ale nárazový vítr část jeho poselství odnesl pryč. „Alfadasi… vesnice… válečníci!“

Kronika Firnstaynu

V pátém roce, kdy byl Alfadas Mandredson jarlem Firnstaynu, se vrátili elfové. Hledali útočiště v jeho domě, tam, kde je dnes sídlo královo. A pod jeho ochranu se neuchýlil nikdo menší než sama královna. Vládkyně albských zemí, těžce zraněná a vyhnaná nepřáteli, se rozpomenula na svého schovance. Ale když dorazila do země fjordů, upadla do hlubokého spánku. Žádné volání ani lomcování, ba ani magie ji nedokázaly probudit.

Její poslední slova byla adresována Alfadasi Mandredsonovi, královu statečnému vévodovi. A prosila jej o pomoc v boji proti trolím loupežníkům.

Poslední Emerellini věrní uvízli a zůstali ve Firnstaynu po mnoho dní. V zoufalství přemýšleli, co dělat. Zpráva o zvláštních hostech se šířila rychlostí větru. A netrvalo dlouho a král Horsa Silný se dozvěděl, kdo že to sestoupil z útesu.

Tu se starý rek rozhodl, že ještě jednou osedlá svého bojového oře Mjölnaka a vydá se do Firnstaynu. Ve své družině měl nejslavnější léčitele. Horsa věděl, že král je duší země. A když je nemocen, daří se špatně i jeho zemi. Ve své velkodušnosti se rozhodl, že Emerelle pomůže, jak jen to bude možné. Ale ušlechtilost vždy rodí i závist a zlobu. A asi nikdo v onen podzim netušil, jaké neštěstí z králova činu ještě tu zimu vzejde.

Sepsáno Haddu Hjemwalem

svazek II. chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 15

Královy plány

„Budeš zítra zpátky?“ zeptala se Asla.

Alfadas byl připraven na hádku, ale jeho žena zůstala nezvykle přívětivá. Co taky mohl dělat, když ho povolal sám král?

„Ano, když všechno půjde dobře, můžu být už zítra večer tady.“

„Doufejme. Na hosty, kteří v opilosti zvrací na stoly a na lavice, jsem už zvyklá, ale aby mi káleli přímo vedle ohniště…“ Vrhla rozzlobený pohled na kentaura. Orimedes se právě snažil být užitečný a štípal dříví. Ostatní hosté se uchýlili do domu. „Co od tebe král chce?“

Alfadas si povzdechl. Ptala se ho na to už potřetí. „Opravdu netuším. Povolává mě k sobě do Honnigsvaldu. Víc mi posel nesdělil. Řekl bych, že se mu donesly zvěsti o našich hostech a chce vědět, co je na tom pravdy.“

„Netáhni kvůli němu už zase do války. Prosím. Potřebuju tě tady.“ Jemně ho pohladila po tváři. „Všechno ukazuje na obzvlášť krutou zimu. Nenech mě samotnou, až začne období bouří a tmy.“

Jak hloupá obava! Vzal ji do náručí a pevně k sobě přitiskl. „Žádný strach. Nikdo není takový blázen, aby vedl v zimě válku. Horsa si nevyžádá mé služby velitele dřív než na jaře.“ Políbil ji a doufal, že její obavy rozptýlil. Pak se vyhoupl do sedla a sjížděl z pahorku. Zdola se na něj ušklíbalo několik mužů, kteří byli svědky jejich loučení. Doufejme, že se počasí brzy zhorší. Pak snad tohle obležení jeho domu čumily konečně skončí.

Na úpatí kopce se ještě jednou otočil. Asla stála ve dveřích. Měla na sobě zelené slavnostní šaty a jemný červený plášť, který jí přivezl loni v létě. Vlasy si rozpustila. Vítr jí vháněl do obličeje dlouhé prameny. Byly zlaté jako zralé obilí.

Alfadas si dělal starosti. Ještě nikdy se s ním tak něžně neloučila, když mířil ke královskému dvoru. A tentokrát to navíc byla jen dvoudenní cesta. Že by byla těhotná? Až se vrátí, měl by si promluvit s Lyndwynou. Jako léčitelka a kouzelnice určitě pozná, jestli v Asle roste nový život.

Jarl spokojeně navedl šedého hřebce na cestu, vedoucí podél fjordu k jihu. Tentokrát bude u Asly, až se dítě narodí. Ať už po něm chce král cokoliv. A teď už dost, ty blázne, vynadal si v duchu. Vůbec nevíš, jestli tvá žena nosí pod srdcem dítě, a už plánuješ příští rok.

Sklouzl pohledem po rozlehlé šedomodré hladině fjordu. Mraky visely nízko na nebi a zakrývaly bílé vrcholky hor v dálce. Z houští na okraji lesa vyrazily s hlasitým třepetáním křídel perličky. Šedák se polekal a uskočil. Alfadas se zahleděl do podrostu. Někdo tam byl. Ale neměl čas pouštět se do hrátek se Silwynou. Jestli mu chtěla něco říct, měla přijít. Koneckonců to nebyl on, kdo pořád utíkal. A protože nepřišla, ať mu teď vleze na záda. Nasadil hřebci ostruhy a hnal se pryč.

Cítil v zádech její pohled. Měl Ollowain se svým podezřením pravdu? To není moje starost, domlouval si, ale přesto se stále znovu ohlížel. Proč je tu? Nemůže ho nechat na pokoji? Nechal šedáka běžet pomaleji. Jestli je tam na okraji lesa, může ho teď snadno dostihnout. Rád by věděl, co tady dělá. A musel si přiznat, že přes všechno, co se stalo, mu není lhostejná. Nedokázali ani Asla a děti uhasit jeho lásku k ní? Co se stane, jestli teď vyjde z lesa? Propadne znovu jejímu kouzlu? To se nesmí stát! Jeho život je tady, ve Firnstaynu, po boku rodiny! Popohnal šedáka a ujížděl tryskem pryč. Nesmí připustit, aby ho minulost dostihla!

Pobřežní cesta se brzy změnila v úzkou stezku, sotva širší než pěšinka pro zvěř. Poutníci jen zřídka zabloudili až do Firnstaynu. Byla to nejseverněji položená vesnice u fjordu. Příliš malá, než aby měla pro obchodníky nějaký význam. Kdo toužil po jemných látkách, dobrém koni nebo železných hrotech šípů, zamířil do Honnigsvaldu. Ten si nechal domýšlivě říkat město, protože v něm bylo několik domů z kamene. Dobře, žilo tam i desetkrát víc lidí než ve Firnstaynu, ale ve srovnání s městy, která už Alfadas viděl, byl Honnigsvald pořád naprostá díra. Užitečná díra. Měl by Asle něco přivézt, jestli mu zbude čas. Znovu si kladl otázku, co od něj král asi chce.

Začalo pršet. Alfadas vytáhl plášť, který vozil smotaný u sedla, a přehodil si ho přes ramena. Dešťová clona už téměř úplně zakrývala výhled na opačný břeh. Svět se smrštil. Vzdálené hory splynuly se šedí oblohy. Už za chvíli byl jarl navzdory plášti promočený až na kůži. Sklíčeně si vzpomněl na zázračné oděvy, které uměli zhotovovat elfové. Na látky, po nichž déšť stékal jako po okvětních lístcích. Bylo by možné se toho od nich tolik naučit – jen kdyby byly vazby mezi oběma světy užší. Ale rozhodnutí o takových věcech přináleželo pouze elfům, protože žádný člověk nemohl vlastními silami projít jejich branami. Pouze jeho otci Mandredovi se to jakýmsi podivuhodným způsobem podařilo, sám ale neuměl vysvětlit jak.

Les teď sahal téměř až ke břehu. Černé kmeny smrků se táhly vzhůru po úbočí jako sloupová síň. Spodní haluze odumřely, protože k nim už nepronikalo slunce. Půdu pokrýval nadýchaný polštář hnědého jehličí a pohlcoval dusot kopyt. Ve větvích ševelil déšť. Vzduch voněl smůlou, hnilobou a houbami. Alfadas stáhl hlavu mezi ramena a nasměroval koně do temného lesa. Mezi úzkými, černými kmeny byl alespoň trochu chráněn před deštěm. Když slunce zmizelo z oblohy, znatelně se ochladilo.

Vlasy splývaly jarlovi v mokrých pramíncích do tváře. Kůže opasku s každým pohybem tiše vrzala. Ze země trčely pásy skal, připomínající kosti mrtvého obra. Když byl terén místy příliš neschůdný, musel Alfadas zamířit hlouběji do lesa. Někdy, když se fjord vinul mezi horami v příliš dlouhých záhybech, zkracoval si tak i cestu. Když to ale bylo jen trochu možné, snažil se postupovat podél vody. Vyhlížel stříbřité hřbety, brázdící vlny. Už to nebude dlouho trvat a přitáhnou lososi. Vyjedou si s Erekem na moře a budou celé dny rybařit. Tchána pomalu opouštěly síly. Tělo mu zachvátila dna, jako ostatně každému, kdo prožil celý život na vodě. Příliš mnoho hodin, strávených ve vlhkém chladu, podlomilo jeho zdraví. Ale když dorazili lososi, stařec opět ožíval. Síly se mu jako kouzlem vracely. Jednou večer vykládal Alfadasovi u ohně, že by si přál, aby ho – až nastane jeho hodina – stáhla ke dnu fjordu velká ryba. Nechtěl zemřít ve studeném podzimu na chrlení krve nebo zažít, jak se mu staré kosti rozpadají jako červivé dřevo. Celý život jsem se živil rybama. Bylo by tedy jenom spravedlivé, kdybych se nakonec sám změnil v jejich potravu. Ať mi klidně nakladou jikry mezi žebra. Rád poskytnu jejich potěru bezpečné útočiště, říkal tehdy Erek.

Alfadas měl starého muže rád. Mohli jste s ním sedět celý den ve člunu a nepronést jediné slovo, a přesto jste si skvěle rozuměli.

Hodiny se pomalu vlekly. Bez ustání pršelo. Za soumraku sesedl Alfadas z koně. Bylo by rozumnější poohlédnout se teď po nějakém tábořišti. Ale Honnigsvald už nebyl daleko. Dvě míle, nanejvýš tři.

Mraky a déšť pohltily večerní červánky a zakryly měsíc i hvězdy. Brzy byla taková tma, že jarl téměř neviděl, kam šlape. Nohy mu na širokém kamenitém břehu znovu a znovu podkluzovaly. Ale nenechá starého krále čekat. Horsa Silný byl v posledních letech čím dál větší podivín. Když jste ho zklamali, dělal ty nejpodivnější věci.

Konečně Alfadas zahlédl maličký světelný bod. Zavedl ho ke starému domu u přívozu. Se svou strmou střechou se tyčil vysoko na břehu jako velká skála. Vedle něj se krčila malá stáj. Jarl zavedl šedáka pod střechu a povolil mu sedlový popruh. Nezdrží se tady dlouho. Sláma na podlaze byla černá a vypadala, jako by ji nikdo už celé měsíce nevyměnil. Nebyl tu ustájen žádný jiný kůň. Alfadas otřel hřebce starou pokrývkou do sucha a kolem krku mu pověsil pytlík s ovsem. Koníkovy velké černé oči unaveně mžouraly. Jarl ho lehce podrbal po malé, skoro kulaté lysině, kde to měl rád. Tiše mu poděkoval za to, že ho donesl tak daleko.

Když vyšel ze stáje, odhrnul si kousek stranou levou polovici pláště, aby byl lépe vidět meč. Vedle domovních dveří svítila lucerna, která ho sem dovedla. Pořádně zaklepal na vlhké dřevo a vstoupil. Do tváře ho udeřil zatuchlý vzduch. Nízká, podlouhlá místnost byla plná štiplavého kouře z hořící rašeliny. U stolu vedle okna se nad hliněným pohárem choulil světlovlasý mladík se širokými rameny. V domě byl zděný krb se železnými rožni. Ale zdálo se, že je ucpaný, protože se do světnice valil dým.

„Kde je převozník?“ zeptal se Alfadas hlasitě.

Blonďák zvedl hlavu. Měl vodnaté modré oči. Povadlé tváře, nepěstěný plnovous a slabošská brada mu propůjčovaly mrzoutský a sebelítostivý vzhled. „Dneska už žádná pramice nevyjede.“

„Mohl by mi to říct převozník sám?“

Muž u stolu se ušklíbl a ukázal palcem přes rameno. „Je pohřbený za domem. Určitě si tvoje stížnosti trpělivě vyslechne. V létě ho sklátila mrtvice, právě když stál za kormidlem. Spadl do vody a klesl ke dnu jako král Osaberg ve své zlaté zbroji. Když ho konečně vytáhli, nedalo se už nic dělat. Starší z Honnigsvaldu ustanovili novými převozníky mě a mé bratry, protože už jsme nemohli dál udržet zadlužený statek našeho otce. Za ubohý měďák tě v tomhle psím počasí určitě převážet nebudu.“ Ukázal na spací výklenky podél zdi. „Můžeš tady přenocovat. Na ohni se ještě ohřívá zbytek polévky. Zítra tě pak převezu.“

„Očekává mě král,“ řekl Alfadas a snažil se, aby to neznělo výhružně. „Věř mi, taky bych se raději usadil u ohně a počkal, až ta zatracená deštivá noc skončí.“

Po blonďákově tváři přelétl prchavý úsměv. Bylo mu jasné, že teď nemá jinou možnost než cizince přes fjord převézt. Ale dovedl ocenit Alfadasovo přátelské gesto. Zvědavě si ho teď měřil. „Ty jsi elfí jarl, že jo? U tvého boku… to je ten slavný kouzelný meč.“

Měl podobných historek plné zuby! „Jsem prostě jen jarl, kterého si povolal král.“

Mladý převozník se teď široce usmíval. Chyběly mu horní řezáky. „Ne, ne. Mě neoklameš. Ten skvostný meč… A přišel jsi ze severu. Musíš být elfí jarl! Slyšel jsem, že do Firnstaynu dorazila na návštěvu královna elfů i s celým dvorem. Přinesli s sebou zlaté stany a podivná zvířata. A vzduch je plný kouzel a vůně pečínek.“ Vyskočil a vydal se ke dvěma spacím výklenkům úplně vzadu. „Torade, Magu! Honem, vylezte z té slámy! Budeme převážet. Je tady elfí jarl a žádá, abychom ho dopravili ke králi.“

Alfadas si povzdechl. Blonďák nejspíš doufá, že na druhém břehu zvedne kámen a za odměnu jim ho promění ve zlato. Převozníkovi bratři se ve spěchu oblékli. Pokukovali po jarlovi, jako by byl třínohé kuře nebo jiné prapodivné zvíře. Stejně jako jejich bratr měli i oni rozcuchané plavé vlasy. Vypadali trochu mladší. Jeden měl na tváři vypálené rudé znamení ve tvaru půlměsíce. Cejch zloděje. Když si mladík všiml, jak si ho Alfadas prohlíží, natočil k němu vzdorovitě hlavu, aby si jarl mohl jizvu lépe prohlédnout.

„Ukradl bochník chleba, protože jsme tři dny neměli v ústech,“ řekl převozník bez ptaní. „Když nás honili, byl tak slabý, že už nemohl ani pořádně utíkat.“

Alfadas se snažil na chlapce nezírat.

Blonďák objal jarla kolem ramen a odvedl ho ven. „Jmenuji se Kodran.“ Do tváře je udeřil déšť.

Alfadas došel pro hřebce a bratři mezitím připravili pramici. Byl to velký člun s plochým dnem. Vešly by se na něj dva povozy nebo celý oddíl jezdců. Když vstupoval na palubu, cítil se jarl trochu ztracený. Nebylo správné, že tři bratři podstupují takovou námahu kvůli jedinému muži.

Odrazili pramici od přístaviště. Pak Torad s Magem popadli dvě dlouhá vesla. Kodran zůstal na zádi. Teprve když už byli pořádný kus od břehu, bylo možné na opačné straně zahlédnout první světla.

Alfadas si přitáhl plášť těsněji k tělu. Strávil v domě příliš krátkou dobu, než aby na něm mohla jediná nitka oschnout. Ale dost dlouhou na to, aby mu teď byla ještě větší zima.

Cesta přes fjord se nekonečně vlekla. Alfadas měl špatné svědomí, že vyhnal bratry do noci. Zkusmo ohmatal váček s penězi. Kůže byla kvůli dešti úplně kluzká. Špičkami prstů chvíli zápolil se šňůrkou, než se mu podařilo váček konečně otevřít. Pak z něj vylovil jeden z poctivých stříbrňáků z Aniscansu. Byly to hezké mince s koňskou hlavou na jedné straně. Byly součástí jeho kořisti z minulého léta. Asla by mu určitě neschvalovala, jak velkoryse s penězi zachází. Ale žárlivě schraňovat mince nebylo něco, co by ho elfové naučili.

Pramice narazila do lany omotaných pilířů mola. Mag vyskočil a těžké plavidlo přivázal. Pak se vydal ke kladkostroji a spustil na ploché dno sklápěcí můstek.

Když Alfadas stoupal po rampě, poskytovala silná, napříč přibitá prkna můstku oporu jemu i šedákovi. Hřebec byl velmi neklidný. Po hodiny trvajícím dešti bylo dřevo kluzké, jako by ho natřeli rybím tukem. Šedákova kopyta bušila do můstku.

Kodran popadl koně za uzdu a pomohl ho jarlovi vyvést na molo. „Budeš muset zítra zpátky?“ zeptal se převozník, když byli hotovi.

Jarl přikývl.

„V tom případě zůstaneme tady. Přespíme v přístřešku pro čluny.“

Alfadas vtiskl převozníkovi do ruky stříbrňák. „Nemám nazpátek dost drobných,“ zabručel Kodran.

„Řekněme, že už platím i za zítřek.“

„I tak…“

Alfadas mávl odmítavě rukou. „Urazil jsem tvého bratra svým zíráním a vás všechny vyhnal z teplé světnice. Dovol mi nepřinášet vám jen těžkosti. Předpokládám, že to stříbro bude stačit na pálenku i na pečeni, abyste mohli vyhnat z těla chlad. A na nocleh, který bude pohodlnější než přístřešek pro čluny.“

Kodran se usmál od ucha k uchu. „Doufám, že tě budou povolávat do Honnigsvaldu častěji, elfí jarle.“

Alfadas sevřel převozníkovo pravé zápěstí ve válečnickém pozdravu. Kodran sebou ustrašeně trhl, ale jarl ho držel pevně. „Pro mě je to pozdrav mezi muži, kteří dobře odvádějí svou práci. Lhostejno, zda na bojišti nebo u kormidla. Uvidíme se zítra, Kodrane.“ Popadl šedáka za uzdu a vydal se po molu k městu. Koňská kopyta duněla jako údery hromu.

„Kdo je tam?“ zakřičel někdo z budky na konci mola. Stínítko dřevěné lucerny se odhrnulo. Tmu prořízl pruh zlatavého světla.

„Jarl Alfadas Mandredson.“

„Tak ty jsi přece jen přišel? Nikdo už tady s tebou nepočítal.“ Z přístřešku vystoupil starý muž. „Jsem přístavní hlídač,“ prohlásil hrdě a zjevně mu nevadilo, že nikdo kromě Honnigsvalďana by jediné molo neoznačil za přístav. „Dovedu tě teď do slavnostní síně. Dávej pozor, jarle. Déšť podmáčel cesty. Nešlápni do louže. Některé jsou po kolena hluboké.“ Noční hlídač ho vedl dřevěnou přístavní branou do tkalcovské čtvrti a pak vzhůru do kopce ke slavnostní síni malého města. Už z dálky k nim doléhal hluk hodokvasu.

Alfadas trval na tom, že zavede svého šedáka do stájí osobně. Teprve když si byl jistý, že je o hřebce dobře postaráno, nechal se odvést nahoru do hlavního sálu.

Uprostřed síně hořel velký oheň a na železném rožni se otáčel vůl. Kolem se na prostých lavicích a u jednoduchých stolů tísnily desítky popíjejících mužů. Pro krále postavili dlouhý dřevěný stupínek. Mohl tak sedět s několika vybranými družiníky výš a současně na něj bylo ze všech částí síně dobře vidět. Alfadas nikdy nenašel zalíbení ve slavnostech, při kterých se bezuzdně popíjelo a příštího rána probouzelo ve vlastních zvratcích. První oběti radovánek už ležely pod lavicemi.

Rozlehlou síní přičinlivě pobíhaly otrokyně se železnými kruhy kolem krku. Dvě ženy, které otáčely rožněm, si až na bederní zástěrku odložily veškeré oblečení. S lhostejnými výrazy ve tváři čelily opileckým vtipům.

Z Alfadasových mokrých šatů se začalo v zatuchlém horku kouřit. Rozepjal si těžkou bronzovou sponu na plášti a přehodil si ho přes ruku. Pak si začal razit cestu řadami hodovníků.

Hlukem k němu tiše dolehla důvěrně známá melodie. Nějaký hlas zpíval:

„Hle, tu přichází z Firnstaynu jarl,

elfím mečem jsa opásán,

mnoha lítých bitev hrdina,

jehož nám přízeň bohů sesílá.“

Síň se nepatrně utišila. Alfadas podobné výstupy nesnášel, i když věděl, že to Veleif, králův skald, myslí svými verši dobře.

Horsa Silný vstal z křesla. Byl to urostlý starý muž. Navzdory šedivým vlasům stále vypadal jako válečník. Už v mládí přišel kvůli šípu o oko. Od té doby neustále nosil černou pásku, která mu spolu s dlouhým nosem a úzkým obličejem propůjčovala poněkud ponurý, dravčí vzhled. Dokonce i ve slavnostní síni měl na sobě kroužkovou košili. Na pažích se mu skvěly široké zlaté obroučky. „Mé srdce se naplňuje radostí, když tě vidím, jarle Alfadasi Mandredsone. Dokonce i když vypadáš jako mladý pes, kterého se právě pokusili utopit.“ Králův hlas byl dost silný, aby přehlušil i bojovou vřavu. Každý v sále mohl jeho slova zřetelně slyšet. Všechny rozhovory rázem utichly.

Král pozvedl těžký, pozlacený roh s medovinou a podával ho Alfadasovi. „Pojď a napij se, chlapče. Zahání chlad, a když se napiješ dost, uslyšíš šeptat hlasy předků.“

Za všechna ta léta mezi lidmi si Alfadas nedokázal zvyknout na podobnou drsnou srdečnost. Když ho takto přijali, nikdy nevěděl, co by měl říct, a do tváří se mu hrnula krev jako jinochovi. Vystoupal na dřevěný stupínek. Neschopen pohotově odpovědět prostě jen přijal roh s medovinou a napil se. Podstatnou část nápoje si přitom nechal volně stékat po vousech. Dnešní noci bylo třeba zachovat si čistou hlavu.

Když starému králi podal roh zpátky, Horsa se rozesmál. „Vylepšuješ se, chlapče. Vylepšuješ se! Když jsi poprvé seděl u mé tabule, pil jsi jako koťátko, když srká z misky mléko.“ Hrubě odstrčil otrokyni, která se k němu sklonila, aby mu dolila medovinu. „Rychle, udělejte místo. Tenhle mladík usedne po mé pravici a povypráví mi o elfech a jejich dvoře ve Firnstaynu.“

Ostatní čestní hosté se smáčkli k sobě, byla přinesena další židle. Většina mužů pozdravila Alfadase přátelským pokývnutím. Někteří už ale vypili tolik, že nebyli schopni skrýt svou řevnivost a nenávist. Záviděli mu, že se už v tak mladém věku těší naprosté králově důvěře a že zaujal místo, které tajně doufali zaujmout sami. Většina si ho ale vážila, protože jeho vítězství přinášela do Fjordlandu zlato a otroky a všechny je obohacovala.

Alfadas usedl, kam mu král nařídil. „Není to tak, jak ti vyprávěli, Horso. Emerelle nedorazila se svým dvorem. Ona…“

„Můj posel viděl muže-koně,“ přerušil ho Horsa. „Také se doslechl, že královna byla zraněna v nějaké velké bitvě. Copak u elfů bojují dokonce i ženy?“

U králova stolu utichly všechny ostatní rozhovory. Také ve velké síni zavládlo ticho. Hosté se snažili pochytit z Alfadasových slov co nejvíc. Všichni se už pravděpodobně doslechli o tom, že do Firnstaynu dorazili elfové.

Jarl nechtěl králi lhát, současně ale neměl chuť prozradit o dětech Albů příliš. Rozhodně nepotřeboval ve Firnstaynu další zvědavce.

„Královna Emerelle je opravdu zraněná. Napadl ji zákeřný nepřítel, právě když elfové slavili velký svátek. Slavnostní shromáždění bylo naprosto zaskočeno a rozehnáno. Emerelle musela uprchnout. Určitě zakrátko sestaví armádu, aby se za to podlé přepadení pomstila.“ Alfadas události ve Vahan Calydu úmyslně zkreslil a oděl do prostých slov. Věděl, že historky o loupežných přepadeních a pomstě jsou všem v síni důvěrně známé. Mohl si tak ušetřit sáhodlouhé vysvětlování.

„Slyšeli jste to, přátelé?“ zvolal Horsa rozčileně. „Ta statečná žena se stala obětí zrady a nyní se obrací na nás.“ Král se napůl vztyčil a opřel se pěstmi o desku stolu. V síni zavládlo hrobové ticho. „Od chvíle, kdy jarl Mandred požádal elfy, aby mu pomohli zabít strašlivého kančího muže, jsme dlužníky onoho národa za kouzelnými branami. Poslali nám své nejlepší válečníky, aby nám pomohli tam, kde lidská odvaha a lidské meče selhaly.“ Na chvíli se odmlčel a přelétl pohledem shromážděné muže. Náhle si přiložil ruku k uchu. Svraštil čelo. Zdálo se, že naslouchá jakémusi tichému, vzdálenému zvuku.

„Slyšíte to?“ zvolal.

Vládlo takové ticho, že bylo slyšet praskání dlouhých polen v krbu. Nikdo ve slavnostní síni se neodvažoval téměř ani dýchat. Alfadas slyšel i tiché bubnování deště na střešních šindelích.

„Norgrim přiložil ve své zlaté hale k ústům válečný roh. Slyším jeho volání!“

„Já taky!“ zvolal jeden z mužů v síni. „Naprosto zřetelně!“

Alfadas toho muže znal. Byl to Ragni, jeden z králových osobních strážců. Teď už volali i další, že slyší bohův válečný roh. Jak pošetilý houf… zarazil se. Něco se ozývalo. Neslo se to od řeky. Tiše. Vítr to skoro přehlušoval. Roh. Jeho hluboké volání znělo slavnostně. Alfadase zamrazilo. Žádní bohové přece nejsou! To nemůže být pravda!

Horsa rozpřáhl paže a pozvedl je ke stropu. „Slyšíme tě, Norgrime! Uposlechneme tvé volání!“

„Uposlechneme tvé volání!“ zaznělo ze stovek úst v slavnostní síni. Nikdo už nevydržel na svém místě. Muži popadli meče a sekyry a mávali jimi nad hlavou.

Také čestní hosté, kteří seděli v Horsově blízkosti, povstali. Alfadas patřil k posledním, kteří se zvedli. Nechápal, co se to tady děje.

„Když nám elfové pomohli, byl jsem ještě mladý muž, s chmýřím na bradě jemným jako kočičí srst. Ale Fjordlanďan na své dluhy nezapomíná!“ Znovu zvedl hlavu. Zdálo se, že dokáže stropem zčernalým sazemi dohlédnout až vzhůru k hvězdnatému nebi. „Slyšel jsem tě, Norgrime. A od této chvíle budou stát muži Fjordlandu po boku elfů. Kdo vede proti našim přátelům válku, zkříží čepele i s námi!“ Horsa teď tasil meč a zvedl ho do výše. „Norgrime, slyšíme tě!“ zvolal starý král zplna hrdla. „A uposlechneme tvé volání, tobě ke cti, nám ke slávě!“

Horsa se prudce otočil a pohlédl na Alfadase. „Jarle z Firnstaynu. Jsi mužem, díky němuž je naše království silné. Přišel jsi vždy, když jsem tě povolal, a stal se mým mečem. Zbavuji tě hodnosti jarla! Od této chvíle budeš mým vévodou, mým vojevůdcem, prvním mezi mými válečníky! Veď mé muže do Albenu a nedopřej si klidu, dokud nebude poražen i poslední nepřítel. Teprve až budou meče opět odloženy, nadejde hodina, kdy se budeš moci znovu stát jarlem. Pak se opět shromáždíme v této nádherné síni, abychom oslavili tvé vítězství.“ Král přistoupil k Alfadasovi a políbil ho na čelo. Tím bylo jeho jmenování vévodou zpečetěno.

Alfadas stál jako ochromený. To, co se tady dělo, bylo čiré šílenství! Ale nemohl králi přede všemi hosty vpadnout do řeči. A tak počkal, až Horsa zase popadne picí roh a napije se. Pak přistoupil těsně ke svému vládci a zašeptal mu do ucha: „Můj králi, nemůžeme bojovat proti Emerelliným nepřátelům. Jsou to trolové. Každý z nich má sílu jeskynního medvěda. A Emerelle by po nás takovou oběť, končící nutně jen krveprolitím a smrtí, nikdy nežádala.“

„Už jsi někdy viděl trola?“ zeptal se král.

„Ne,“ připustil Alfadas.

„Tak si nech poradit starým válečníkem. S bojovníky je to jako s lovci. S každým uplynulým rokem jsou poražení nepřátelé v jejich vzpomínkách silnější. Ostatně – moji lovci si s jeskynními medvědy už mnohokrát poradili.“ Obrátil se znovu k zástupu v síni, který k němu očarovaně vzhlížel. „Jsme válečníci?“ zakřičel na muže. „Nebo vystrašení zajíci?“

„Jsme válečníci!“ zahřměli a udeřili se pěstí do hrudi.

„A co udělá válečník, když přijde žena a požádá ho o pomoc? Bude bojovat, nebo si vymyslí chytrou výmluvu?“

„Bojovat! Chceme bojovat!“

Horsovi vhrkly do jediného oka slzy. „Z vašich hrdel se ozývá srdce země. Odvážné srdce, nezkrotné a nespoutané. Jsem hrdý, že jsem vaším králem! Jsem hrdý, že tu mohu stát! Ještě dnes se rozjedou poslové do všech světových stran. Vydají se i k těm nejvzdálenějším dvorům a povolají do zbraně každého mého reka. Už za čtyři týdny uspořádám tady v Honnigsvaldu přehlídku. A Alfadas, můj vévoda, vybere ze všech válečníků tisícovku nejlepších. Vydá se s nimi kouzelnou branou k elfům a dobude královně zpět její trůn.“ Horsa objal Alfadase kolem ramen a přitiskl ho k sobě. „Sláva našemu vévodovi!“

Zástup znovu zahřměl. Muži napřáhli k Alfadasovi meče i rohy s medovinou. V očích jim hořelo nadšení. Ti zatracení blázni! Nedokáží si představit, co to znamená bojovat s trolem. Dokonce i elfové se jich bojí!

„Zítra mě vévoda Alfadas zavede k elfí královně!“ zvolal král. „Řeknu jí, že za ni bude bojovat tisíc nejsilnějších sekyr Fjordlandu a že se nemusí bát. Dostane ode mne vše, co bude potřebovat, aby mohla válku vyhrát.“

Alfadas popadl roh s medovinou a napil se. Kolem něj zuřilo šílenství. Dnešní noci rozum prohrál. Ale možná se mu podaří Horsu přesvědčit zítra, až mu vysvětlí, do čeho se to vlastně pouští.

Král se opět posadil a Veleif zanotoval válečnou píseň. „Mnoho mých mladých reků je nespokojeno,“ pronesl Horsa tiše. „Vítězíš příliš snadno, vévodo. Letos v létě nám všichni sousedé zaplatili mírový tribut, místo aby proti nám bojovali. Mladí si potřebují otrkat růžky, jinak zavládne v zemi neklid. Prosba tvé královny nám přichází právě vhod.“

Alfadas chtěl odporovat. Ale když pohlédl králi do jediného oka, pochopil, že stařec není v žádném případě opilý. Nápad táhnout s elfy do války nebyl pošetilostí, zrozenou ve víru hodokvasu. Horsa zjevně už delší dobu hledal vhodnou záminku k válce. A určitě si nenechá své dnešní prohlášení vymluvit. Už teď začal překrucovat skutečnost tak, jak se mu právě hodilo. Emerelle ho neprosila o pomoc! Jak by mohla, když už několik dnů ležela v hlubokém bezvědomí. Ale každý člověk ve Fjordlandu bude Horsovým slovům věřit. Chtějí jim věřit, pomyslel si zoufale. Jen tak se mohou stát součástí příběhu podobného těm, o jakých zpívají skaldové. Kromě toho je svým válečným rohem povolal do zbraně sám Norgrim. Nikoho tady v sále by ani nenapadlo vydat se ven k řece a pátrat po muži z královy družiny. Horsa, ten starý lišák, to všechno plánoval od samého začátku. Proto také bylo tak důležité, aby se jeho elfí jarl objevil ještě dnes v noci. Alfadas si rezignovaně povzdechl a pozvedl roh s medovinou, aby mu ho mohli znovu naplnit. Je možné, že by se tohle všechno nestalo, kdyby nevyhnal převozníky do deště a nepřiměl je, aby ho převezli?

Takové úvahy nejsou k ničemu! Zítra bude muset králi vysvětlit, proti jakému nepříteli to posílá své válečníky bojovat. Jestli jim elfové otevřou cestu do Albenu, nikdo z Fjordlanďanů, ani on sám, se pravděpodobně nikdy nevrátí. Ať už to Alfadas probíral z kterékoliv strany, věděl, že bude muset jít s nimi. Vévoda, který odepře svému králi poslušnost… to by Horsa nestrpěl. To zavánělo zradou! Alfadas věděl, že kdyby tu zůstal, stejně by nepřežil. Horsa by dal nejspíš zabít i Ulrika, aby se jeho syn nemohl pomstít královskému rodu, až doroste v muže. Možná by byla vyhlazena celá jeho rodina.

Horsa se zasmál nějakému skaldovu verši a bouchl těžkou pěstí do stolu. „Dobrý chlap, ten Veleif! Má jazyk ostrý jako bojovou sekyru.“ Štípl Alfadase do tváře. „Je skvělé mít tě zase po svém boku, mladíku. Když s tebou připravuji válku, cítím se hned o dvacet let mladší.“ Přisunul před něj kus pečeně, ležící na dřevěném podnose. „Najez se, chlapče. Vypadáš jako kluk, který si právě dopřál svůj první hlt kořalky.“

Alfadas utrhl kousek masa a dal se do žvýkání, aby nemusel mluvit. Svět se zbláznil! Horsa ho měl rád jako vlastního syna. Ale kdyby se vzepřel tomu šílenému rozkazu, nechal by ho bez váhání zabít. Tak to tady, mezi lidskými syny Fjordlandu, prostě chodilo. A Asla? Pochopí, že nemá jinou možnost?

Jedinečná nabídka

Alfadas zvedl oči k nebi. Slunce prosvítalo za šedivými mraky jako mléčně bílý kotouč. Už to nebude dlouho trvat a nastane poledne. A po králi pořád nebylo ani vidu, ani slechu! Většina dvořanů už byla dávno na nohou. Jen Horsa ještě nevstal, nikdo se ho ale neodvažoval jít po hodokvasu budit. Na druhou stranu už ovšem odjel víc než tucet poslů, aby vládcův hloupý nápad vytroubil do všech stran. S každou uplynulou hodinou bude těžší a těžší katastrofu zastavit. Alfadas si od samého rána lámal hlavu, jak by král mohl své rozhodnutí odvolat, aniž by ztratil tvář.

Jarl neklidně přecházel před stájemi. Bylo to k zbláznění! Jestli brzy nevyrazí, v žádném případě nedojede do Firnstaynu za světla.

Na dvůr vstoupil jakýsi podsaditý muž s ocelově šedými vlasy. Na sobě měl pestře vyšívanou modrou halenu. Neznámý se na Alfadase podíval, jako by ho hledal; přitom si byl jarl jist, že toho muže nikdy předtím neviděl.

„Alfadas Mandredson?“ oslovil ho. Jeho hlas zněl omluvně.

„To jsem já.“

Mužovy zelené oči zazářily. „Promiň, znám tě jen z vyprávění…“

„Ano, ano. A nevypadám zrovna jako ten plavovlasý obr s kouzelným mečem, kterého ve mně vidí skaldové.“ Alfadas se usmál, aby ubral svým slovům na příkrosti. „Co pro tebe mohu udělat?“

„Jsem Sigvald.“ Cizinec mu podal ruku. Měl pevný stisk. Ruce měl posety jemnými bílými jizvami. Voněl kolomazí a dřevem. „Chtěl jsem ti nabídnout dobrý obchod, jarle. U tvé vesnice je přece velký jablečný sad. A každou zimu přicházejí z Firnstaynu a ještě hlouběji z hor lovci, aby tady v Honnigsvaldu prodali maso a kožešiny, že ano?“

„Jaký obchod máš na mysli? Chceš ode mě odkoupit úrodu jablek? V tom případě jdeš pozdě.“ Jarl neměl náladu dohadovat se s nějakým přivandrovalým obchodníkem.

„Jediné, co chci, je ulehčit ti život, jarle. Oloupit tě o spoustu hodin těžké dřiny.“ Sigvald mazaně zamrkal. „Tvé sady určitě leží na horském úbočí, kde je spousta slunce a kde jsou chráněny před ostrým severním větrem. Říká se, že jsi letos na jaře založil dokonce hned dva nové.“

Alfadas si muže prohlédl s novým zájmem. Sigvald se na tento rozhovor zjevně dobře připravil. „Chceš mě tedy oloupit?“

Obchodník zavrtěl hlavou. „Ne, ne, jarle. Promiň, to byl jen takový hloupý vtip. Chci ti ušetřit hromadu hodin práce. Určitě se svými lidmi snášíš jablka do vesnice v koších. To přece musí být příšerná dřina. A když budeš zakládat další a další sady, bude nejspíš ve Firnstaynu brzy víc jablek, než vesnice spotřebuje. A ta by se dala tady v Honnigsvaldu dobře prodat.“

„A co mi tedy chceš prodat? Koše na nošení?“

Sigvald mávl zamítavě rukou. „Těch máte určitě dost. Ne, měl jsem na mysli něco, z čeho by mohli mít prospěch všichni ve vesnici. Těžký povoz.“

Alfadas se na muže nechápavě podíval. To je snad vtip! Ale Sigvald se tvářil smrtelně vážně.

„K čemu by mi ten povoz byl? Do Firnstaynu vede cesta těžko schůdná i pro jezdce. Jak bych s ním mohl projet lesy?“

Sigvald s touto námitkou zjevně počítal. „Daruji ti silnici pro povozy. Přiznávám, bude k užitku jen nějaké čtyři, možná pět měsíců v roce, ale zato převezmu všechny náklady na její udržování.“

Ten člověk se zbláznil! I když působí na první pohled docela normálně.

„Umíš tedy čarovat,“ řekl Alfadas a snažil se, aby jeho tón nezněl až příliš pohrdavě.

„Lichotí mi, že mě nazýváš kouzelníkem. Kdybys šel jen na půlhodinku se mnou, ukázal bych ti, jak by se to dalo s tou silnicí zařídit. Doprovoď mě do mé dílny. Tam uvidíš i mé nejlepší povozy. Kdybys chtěl, mohl bych nechat zapřáhnout a vydali bychom se na krátkou projížďku.“

Alfadas opět pohlédl k nebi. Čas utíkal. Stejně se už do Firnstaynu do večera nedostanou. A král se ještě pořád neobjevil. Takže může tomu upovídanému bláznovi půlhodinu svého času klidně věnovat. Byla s ním alespoň lepší řeč než s Horsovými kamarády z mokré čtvrti.

„Tak dobrá, Sigvalde. Ukaž mi jeden z těch zázračných vozů, které prodáváš rovnou i se silnicí.“

„Nebudeš toho litovat!“ ujistil ho obchodník.

Zavedl Alfadase do městečka. Většina domů v Honnigsvaldu byly prosté dřevěné stavby. Jejich dřevo bylo vybledlé od větru a deště, takže byly nevzhledné a šedivé. Nejběžnější ozdobu představovaly překřížené štítové nosníky, zakončené vyřezávanou koňskou hlavou nebo drakem. Průčelí byla zakončena dřevěnými stříškami. Městem se díky tomu dalo projít téměř suchou nohou. Podél hlavní ulice, kterou mířili dolů k přístavu, dokonce tekl potůček, jehož břeh byl zpevněn dřevěným obložením. Obyvatelé do něj házeli nejroztodivnější odpadky, a i když většinu voda zase rychle odnesla, vznášel se nad ulicí odporný zápach výkalů a rozkladu.

Některé domy podél ulice byly postaveny tak, že jejich čelní průčelí tvořily sklápěcí okenice velikosti dveří. Dokonce i v tomto sychravém počasí byly otevřené, takže bylo vidět přímo do řemeslnických dílen. Na jedné z okenic byly na rámu zavěšeny desítky střenek nožů, vyrobených ze sobích parůžků nebo velrybích kostí. Jakási kožešnice nabízela k prodeji nádherné stříbrné lišky. Alfadas zpomalil krok. Asle by se taková kožešina určitě líbila. Bylo to už dávno, co tady byli spolu naposledy. Tehdy byl ještě příliš chudý, než aby jí mohl darovat, co se jí líbilo. Další obchodník nabízel ke koupi všechny možné druhy perel. Bílé s pestrými vzory, pocházející údajně až z dalekého Kandastánu, stříbřitě a růžově opalizující perly z mušlí, perly z jantaru, které zářily jako zkamenělé letní světlo. Skleněné perly z Alexandrie a perly kostěné, zdobené kouzelnými symboly z neproniknutelných lesů Drusny.

Alfadas si dával načas, pozoroval mědirytce a trhače zubů, rozpoutávajícího skutečný masakr, zatímco se jeho oběť, přivázaná k těžké dřevěné židli, opile šklebila.

Konečně dorazili k přístřeškům pro čluny na břehu fjordu. Sigvald ho dovedl k hale, jejíž stěny byly posety jako dlaň velkými skvrnami oprýskané barvy.

„Připravte se vkročit do obydlí kouzelníka,“ oznámil výrobce vozů hrdě a zavedl Alfadase za roh k doširoka otevřené bráně. Jarla udeřil do tváře kouř a vodní pára. Páchlo to tu rozžhaveným železem, konopím a kostním klihem. Kdosi zpíval oplzlou písničku a bušil do taktu kladivem.

„Koukejte sem, chlapi! Tady přichází králův hrdina, Alfadas, elfí jarl!“ Hluk utichl.

Alfadas prošel závoji kouře. V hale stálo osm vozidel: saně, žebřiňák a menší i větší povozy. Na polovině z nich se ještě pracovalo. Uprostřed stoupala z velkého, nehlubokého kotle vodní pára. Dva podsadití chlapi se nad ní snažili ohnout latě, určené nejspíš pro křehce vyhlížející cestovní sáně.

Sigvald zavedl jarla k bytelnému povozu. Seděl na čtyřech vysokých paprskových kolech se silnými dubovými loukotěmi. Byl skoro dvakrát větší než rybářský člun Alfadasova tchána Ereka.

Kozlík byl polstrovaný a potažený lesklou hnědou kůží. Vpravo a vlevo od něj trčela vzhůru dvě stejně dlouhá brzdová táhla. Nad korbou byla natažena plachta z voskovaného plátna.

„Vidíš to železné kování na kolech a ty bytelné nápravy? S takovým povozem se těžkého terénu opravdu nemusíš bát. Něco vydrží. Většina součástí je z dobře proschlého dubového dřeva.“ Poklepal na nízkou postranici. „Můžeš spustit opět postranice a samozřejmě i zadní stěnu. Veškeré železné kování pochází přímo z mé dílny, stejně jako udidla. Na Sigvaldových povozech není jediný díl, který by nebyl vyroben v této hale. Ručím svým jménem za každý z těchto skvostných kusů.“

„A co ty silnice, které přidáváš ke svým povozům?“ vyptával se Alfadas. „Kdo je postaví?“ Jarl koutkem oka zahlédl, jak se řemeslníci pobaveně šklebí. Očividně věděli, co teď přijde.

„Kdybys mě mohl následovat.“ Sigvald ho odvedl k zadní stěně budovy. Visely tam dvě dlouhé, železem pobité sanice. „Jediné, co potřebuješ, je pár silných rukou a zhruba půlhodinka času. Kola se dají z povozu sundat a vůz pak posadit na tyhle sanice. Pojede jako sáně. Jak víš, je fjord minimálně čtyři měsíce v roce pokryt tlustou vrstvou ledu. To bude tvá silnice. Sanice dostaneš zadarmo, pokud vůz koupíš.“

Alfadas se zplna hrdla rozesmál. „Rozumíš svému řemeslu, Sigvalde.“ Vévoda si uvědomoval, že podobný povoz by byl pro vesnici určitě přínosem. Pak si s úsměvem představil, jaké by to bylo prohánět se v zimě s Aslou a dětmi na saních. Kadlin by výskala nadšením. A Ulric by se určitě alespoň na kousek cesty mohl chopit otěží.

Alfadas přešel k saním se dvěma sedátky. Měly krásně vyřezávaný labutí krk a postranice napodobující křídla. Kdyby se objevil s něčím podobným, smála by se mu celá vesnice.

„Neměl by se chytrý muž vždy snažit spojit příjemné s užitečným?“ zeptal se výrobce vozů.

„Že ty umíš číst lidem myšlenky?“

„Ne, jarle. Jen jsem počestný obchodník. A bude mi milejší, když opustíš moji dílnu, aniž bys něco koupil, než abys své koupě později litoval. Tyhle sáně jsou pro ženy a děti. Muž jako ty by nikdy neměl do něčeho takového usednout.“ Ukázal k těžkému povozu. „Kup tento vůz a všichni pochopí jeho užitečnost. A když se na něm budeš prohánět jen tak pro zábavu, neuděláš ze sebe blázna.“

„Jenomže ten povoz je nejspíš třikrát nebo čtyřikrát dražší než labutí sáně.“

„Ach, je spousta způsobů, jak se můžeme dohodnout.“ Sigvald si uhladil halenu. „Říká se, že máš velký vliv na krále. Kdybych mohl dostat královské pov…“

„Mlč! O takových obchodech nechci slyšet ani slovo! Ostatně, nemám ani koně nebo voly, které bych mohl do takového povozu zapřáhnout.“

Sigvald zvedl chlácholivě ruce. „U bohů, jarle, co si to o mně myslíš? Jsem čestný muž a vím, že ty také. Nechtěl jsem pro sebe v žádném případě získat nějaké nekalé výhody. A co se týče tažných zvířat, měl bych čtyři báječné chladnokrevníky. Samé ryzáky. Spřežení hodné krále. Jsou to neúnavná zvířata. A mají dost hustou srst, aby přestála i tu nejtužší zimu.“

Alfadas přemítal, jak užitečný by povoz mohl být při sklizni jablek. A když už by se jednou ocitl ve Firnstaynu, našli by pro něj určitě i další využití. Chladnokrevníky by mohli použít třeba k tahání kmenů z lesa. Až dosud to byla vždycky příšerná dřina, protože těch pár poníků, které měli, byla sice slušná jezdecká zvířata, ale v žádném případě se nehodili na podobnou práci. A jeho šedák, kůň z Emerelliných stájí, byl příliš drahocenný, než aby ho nechal dělat něco takového. Pokryl už čtyři klisny a Alfadas snil o tom, že by si mohl v průběhu let vybudovat stádo, jakému by nebylo v lidském světě rovno.

„Víš co, jarle? Udělám ti poctivou nabídku. Neprokazuji ti žádnou laskavost a taky žádnou neočekávám. Vyvaž mi zlatem čtyři podkovy ryzáků a během tří příštích zim mi pošli fůru jablek – a povoz a koně budou tvoji. Nebudu mít z toho obchodu žádný zisk.“ Mazaně se usmál. „Ale dovolil bych si tě požádat, abych směl své potenciální kupce zpravit o tom, že sis u mě koupil vůz.“

Alfadas potřásl hlavou. Ten vykutálený šejdíř! „Stal by ses tak vévodovým kolářským mistrem.“

Sigvald rozpřáhl paže. „Tak už to bývá, Alfadasi. To, kdo u mě nakupuje, je přinejmenším stejně důležité jako kvalita mé práce. Jsem si jist, že nikdy nebudeš litovat koupě tak skvělého povozu.“

„A jak ho chceš dopravit ke mně do Firnstaynu? Bude trvat ještě týdny, než fjord zamrzne.“

„To už nech na mně, vévodo. Slibuji ti, že nejpozději za čtyři dny bude povoz ve tvé vesnici. S koňmi, udidly, sanicemi, zkrátka se vším, co můžeme nabídnout.“

Alfadas přešel k vozu a pohladil pečlivě opracované dřevo. Nikdy by si nepomyslel, že mu bude patřit tak obrovský povoz. Jeho představivost teď dostala křídla. Bude se s ním prohánět po ledě! Připraví mu spoustu potěšení – jen když se mu podaří králi vymluvit ten jeho šílený nápad. „Pošli mi vozku, který mě a mou ženu naučí tu věc řídit.“

„Samozřejmě, vévodo. Uvidíš, že je to velmi snadné, protože moji chladnokrevníci jsou dobře vycvičeni.“

„Byl jsi včera v noci ve slavnostní síni, Sigvalde?“

Kolář přikývl. „Ano.“

„V tom případě jsi také slyšel, že král připravuje válku. Jestli nebude povoz ve Firnstaynu dřív, než vytáhnu do Albenu, z našeho obchodu sejde.“

Sigvald mu podal ruku. „Ruku na to, vévodo! Domluveno.“

Stiskem pravice svou dohodu zpečetili. Alfadas se cítil trochu nejistě. Ještě nikdy nekoupil nic tak drahého. A byl si vědom toho, že povoz zase tak naléhavě nepotřebuje. Po první jízdě bude Asla určitě také nadšená, do té doby ho ale čekají perné chvilky. Možná by jí neměl o své koupi zprvu raději vůbec říct.

Alfadas si vzpomněl na obchod s perlami na ulici, vedoucí ke slavnostní síni. Měl by jí tam něco obstarat a trochu smířlivěji ji naladit.

Ponořen v myšlenkách vyšel z kolářovy dílny. Znovu přemítal nad tím, jak by měl králi vymluvit jeho úmysl. Teprve když se ocitl před malým obchůdkem s perlami, uvědomil si, že právě koupil čtyři koně, které vůbec neviděl! Opravdu se musel zbláznit!

Alfadas si dával načas. Toulal se městem, udělal pár nákupů a svůj návrat ke slavnostní síni co nejvíc protahoval. Nakonec se vydal ke stájím, aby se podíval na svého šedáka. Čekalo ho tam překvapení.

O dveřní rám stáje se opíral král Horsa a masíroval si čelo.

„Zatracená medovina! Kolikrát jsem si už přísahal, že se jí ani nedotknu! Mám pocit, jako bych měl místo hlavy kovadlinu, na kterou právě mlátí obr.“ Škytl. „Nekoukejte tak na mě! Do práce! Vysvětlil jsem vám, co máte dělat!“

Dvořané se mu snažili co nejrychleji zmizet z očí. Jen Alfadas zůstal. „Měl bys své rozhodnutí ještě jednou zvážit, Horso. Alben není stvořen pro lidi.“

„Co je to s tebou?“ zavrčel král. „Máš strach, že už nebudeš jediným Fjordlanďanem, který kdy vkročil do Albenu? Mé rozhodnutí platí! A nechoď už na mě s historkami o jeskynních medvědech a trolech. Statečný válečník si poradí s každým protivníkem.“

„Nedokážeš si představit…“

„Ale dokážu, vévodo. Velmi dobře. Z těch, kteří se vrátí, budou válečníci, jakým nikdo a nic na tomto světě neodolá. Zmocním se s jejich pomocí celého severu. A protože prokáží hrdinství, darují jim elfové kouzelné zbraně. A protože elfům přijdeme na pomoc v čase krajní nouze, budou už navěky našimi dlužníky. Projednám to všechno s Emerelle.“

„Můj králi, já…“

Horsa si roztržitě přejel rukou po čele. „Už dost. Ze samého mluvení se mi za chvíli rozskočí hlava. Pojď se mnou k přístavu. Už nakládají loď. Obávám se, že momentálně nejsem ve stavu, kdy bych byl schopen usednout do sedla. Použijeme přívoz.“

„Přívoz?“

Král zamumlal něco nesrozumitelného. Pak se ještě jednou otočil. „Vezmi s sebou svého šedáka. Máme naspěch.“

Tak takhle je to, zlobil se Alfadas. Maska spadla. Horsa chce vybudovat severské impérium a je rozhodnut získat elfy za spojence. Ta spousta medoviny ho už asi definitivně připravila o rozum!

Jarl osedlal koně a opět si dával načas. Nemohl starce zastavit. Horsa byl mezi válečníky oblíben. Musí dát králi příležitost, aby se zničil sám. Nebude nečinně přihlížet, jak se jeho pán mění v tyrana. A musí pryč, protože starý vládce si je jeho odporu dozajista vědom. Ale jestli ty hrůzy, které je čekají v Albenu, přežije alespoň hrstka mužů, bude mít on, Alfadas, oddíl, s jehož pomocí bude moci Horsu svrhnout. A možná bude i pomoc elfů vypadat úplně jinak, než si Horsa představuje.

S povolenými otěžemi se Alfadas pomalu rozjel k přístavu. Zase začalo pršet. Hory na opačné straně fjordu zmizely v závojích mraků. Vodní hladina teď připomínala svou rozlehlostí spíš moře. Kdyby Horsa přepadl přes palubu… těžká kroužková košile, kterou neustále nosil, by mu pomohla ke stejnému konci, jaký potkal i krále Osaberga.

* * *

U přístaviště panoval určitý zmatek. Na člunu, vytaženém na břeh, právě zajišťovali proti pohybu těžký povoz. Jarl se musel pousmát. Sigvald opravdu neztrácel čas. Vůz i čtyři ryzáci byli připraveni na cestu. To byl tedy způsob, jak se měli dostat do Firnstaynu. Koho asi kolář podplatil, aby si mohl na několik dní vypůjčit jedinou pramici v Honnigsvaldu?

„Samozřejmě jsem ani v nejmenším nezamýšlel způsobovat králi jakékoliv těžkosti,“ zaslechl jarl hlas svého obchodního partnera. Sigvalda obklopovali tři válečníci. Jeden mu výhružně položil ruku na rameno.

„Co se to tady děje?“ zvolal Alfadas a prodral se se sedákem zástupem.

„Ten bastard chce ukrást králův člun!“ vykřikl jeden z Horsových tělesných strážců. „Měli bychom ho přivázat k mlýnskému kameni a hodit do fjordu!“

„Ten bastard, jak ho nazýváš, jedná z mého pověření. Děláš tím ze mě spolupachatele krádeže plavidla, které podle tvého tvrzení patří králi.“ Alfadas seskočil ze sedla. Z levého ramene si trochu odsunul široký plášť, aby byl dobře vidět jeho meč. „Jsi si jist, že mě chceš nazvat zlodějem? Za takovou urážku bych totiž musel očistit svou čest tvou krví. Ale pravděpodobně tady došlo jen k nějakému nedorozumění. Koneckonců oba dobře víme, že pramice města Honnigsvaldu králi nepatří. Takže mu ji ani není možné ukrást.“

Strážce o krok ucouvl. „Nenaženeš mi strach, elfí jarle,“ prohlásil vzdorovitě. Vytáhl z opasku širokou sekyru. Sevřel zbraň tak pevně, až mu zbělely prsty. „Nedovolím, abys mě nazýval lhářem.“

Krátký pohled a Alfadas nabyl jistoty, že oba zbývající gardisté do jejich sporu nezasáhnou. Jednoho z nich znal. Ragni ho doprovázel na dvou válečných výpravách a viděl tedy Alfadase bojovat.

„To stačí!“ Z kruhu zvědavců vystoupil Horsa. „Ulfe! Schovej tu sekyru a běž na palubu. Vážím si toho, že jsi chtěl bojovat za svého krále. Jsi dobrý chlap. Ale vybral sis nesprávného soupeře. Svého vévodu budu ještě potřebovat.“ Pak tišeji pokračoval. „Co má znamenat ten nesmysl s povozem? Nech člun vyklidit.“

„Ten povoz je dar pro mou ženu.“

Horsa se na něj pátravě zahleděl jediným okem. Pak najednou vyprskl smíchy. „Ty daruješ své ženě povoz?“ vyrazil ze sebe. „Jsi ještě potřeštěnější, než jsem si myslel, elfí jarle. Ženy milují tretky. Šperky, pěkné látky. Některé ocení i kvalitní domácí náčiní, měděný kotel, naběračku nebo železný rožeň. Ale o ženě, která by ráda dostala darem těžký vůz se čtyřspřežím, jsem ještě opravdu neslyšel. Pojď, nech ten krám odklidit. Už tak jsme se dost zdrželi. Jinak se tam všichni nevejdeme.“

„Zvážil jsi praktickou stránku takového nákladu, králi?“ zeptal se Alfadas klidně. „Pod plachtou povozu budeš moci během cesty sedět pěkně v suchu.“ Jarl zvedl oči k ocelově šedému nebi. „A vypadá to, že můžeme počítat s vytrvalým lijákem. Dnes už se do Firnstaynu nedostaneme a podél břehu není jediné suché místo, kde bychom mohli přenocovat. Nevyrostl jsi snad už z let, kdy člověk nadšeně přespí i v bahně, pane?“ Aby Horsu neurazil, hovořil tak tiše, aby ho okolostojící nemohli slyšet. „K čemu potřebuješ velkou družinu? Osobní strážci ti tady u fjordu k ničemu nejsou. Možná pár sloužících a jeden nebo dva rádci. Dokonce ani koně nepotřebuješ. Od břehu je to k mému domu sotva tři sta kroků. Místa na prámu bude dost, pokud se na pár dní vzdáš části své družiny.“

Horsa si zamyšleně mnul vousy. „Potřebuji svého číšníka a Dallu.“ Ukázal na hezkou mladou dívku, stojící poněkud opodál a vyhlížející ven k fjordu. „Víš, co je nejhorší chorobou stáří, vévodo?“ Poškrábal se v rozkroku. „Všechny údy ti tuhnou, jenom tenhle už ne. Říkám ti, Dalla je skvělá léčitelka! Určitě prokáže dobré služby i elfí královně.“

Alfadas se znovu zadíval na zrzavou dívku. Pochyboval, že by Emerelle potřebovala pomoc léčitelky, specializující se na tuhé údy. Ale králi svůj názor raději nesdělil.

„Pojďme na palubu té zatracené pramice,“ nařídil Horsa. „Jestli budu ještě chvíli postávat v téhle sychravé mlze, nedokážu dnes večer vlastními silami uzvednout ani roh s medovinou. Dallo, vezmi si své zavazadlo a schovej se pod vozovou plachtou. Hned se ti budu věnovat. A odneste na loď pár kožešin. V mém věku už člověk nesedí rád holým zadkem na studených prknech.“ Král ještě vybral tři válečníky, kteří měli pomoci převozníkům s veslováním. Pak plavidlo odrazilo. Ještě než se jim Honnigsvald úplně ztratil z dohledu, přidružil se Horsa ke své léčitelce.

Alfadas znovu začal přemítat o tom, že by patrně nikoho neudivilo, kdyby opilý starý muž, který v noci vstal, aby si ulevil, spadl přes palubu. Bok člunu sahal sotva ke kolenům. A volné lano, poskytující rukám oporu místo zábradlí, by starce také nezachránilo, kdyby ztratil rovnováhu…

V tichu noci

Alfadas se náhle vytrhl ze spánku. Něco se na palubě pramice změnilo. Jarl ležel mezi vysokými koly vozu, zabalený do deky. Zaposlouchal se do zvuků noci. Převozní člun kotvil v malé zátoce. Když se setmělo, odmítli bratři převozníci pokračovat v cestě. Horsa láteřil a vyhrožoval, že je nechá utopit. Ale nakonec se i on podřídil hlasu rozumu. Převozníci tuto část fjordu neznali. Neměli ponětí o zdejších proudech ani skrytých skaliscích. Plavit se naslepo by byl holý nerozum.

Veleif se svými písněmi ze všech sil snažil zaplašit podrážděnou atmosféru. Králova družina se smrskla na skalda, Dallu – léčitelku a tři Horsovy tělesné strážce. Po krátkém jídle se odebrali k odpočinku. Tedy odpočinku v rámci možností…

Alfadas a ostatní našli mezi koly vozu útočiště před mrholením, které se za soumraku začalo snášet. Ani ne půl kroku nad jejich hlavami si Horsa nechával na korbě ošetřovat léčitelkou své ztuhlé údy. Sténání a supění starého krále se stalo jejich ukolébavkou. Alfadas došel klidu teprve ve chvíli, kdy se funění změnilo v hrdelní chrápání. Zvuky milostného zápasu, odehrávajícího se mu nad hlavou, ho vzrušily. A to ho zlobilo, protože chování starého zhýralce v něm vzbuzovalo odpor.

Alfadas odsunul podobné úvahy stranou a snažil se soustředit na zvuky noci. Co se změnilo? Už nepršelo. A nejspíš už dlouho. Vlny kolem člunu tiše ševelily. Kotevní lana skřípala. Jarl poslouchal rytmus dýchání mužů vedle sebe. Dřevo povozu zavrzalo. Král! Jeho chrápání ustalo. Horsa vstal. Odsunul plachtu stranou. Na tak starého muže se pohyboval obdivuhodně tiše. Alfadas mu vůbec nerozuměl. Byly doby, kdy starce nepokrytě obdivoval. Ale teď… musí Horsu svést z nastoupené cesty! Jarl opatrně odhrnul pokrývku. Pevně se zachytil kola vedle své hlavy. Protáhl se pod vozem na druhou stranu. Dech ostatních mužů byl stále stejně pomalý a rovnoměrný. Všichni spali.

Horsa stál na přídi. Hleděl k východu. Přes ramena měl přehozený těžký kožich. Vypadal díky němu mnohem mohutněji. Jen tenké nohy, vykukující pod ním, komicky kontrastovaly s celkovým dojmem.

Paluba byla mokrá od deště. Chlad se zakusoval Alfadasovi do chodidel. Naskýtala se mu teď příležitost, o jaké přemýšlel před odjezdem. Jenže Horsa na sobě neměl kroužkovou košili. Umí plavat? V každém případě by se udržel nad hladinou dost dlouho na to, aby všechny vzbudil svým křikem.

„Ještě nikdy jsi nebyl zraněn v bitvě, že, Alfadasi?“ zeptal se Horsa tiše.

Jarl byl překvapen, že ho stařec slyšel. Zaujal místo po jeho boku.

„Nevíš, jaké to je, ležet mezi zraněnými. V noci není takové báječné ticho jako tady. Sténají. Někteří pláčou nebo se tiše modlí k bohům nebo prostě jen proklínají osud. Bojují o život celou noc, protože mají strach ze tmy. Čekají s umíráním na svítání. Zvláštní, viď?“

„Ano, zvláštní,“ odpověděl jarl krátce. Tuší snad Horsa něco?

„Byl jsem sedmnáctkrát zraněn v boji. Osmkrát tak těžce, že jsem ležel mezi nimi. Ranhojiči mě chtěli odnést pryč, protože jsem král. Ale já se cítil být víc naživu, když kolem mě leželi muži, kteří na tom byli ještě hůř než já. Představoval jsem si, že mě smrt mezi nimi přehlédne. Podobné to je, když mám v náručí mladou ženu. Je to pak stejné jako kdysi… aspoň chvíli. Každou noc se jednou nebo dvakrát vzbudím a musím si jít odskočit. Jen když toho hodně vypiju, prospím celou noc. A budím se v mokré posteli.“ Hořce se zasmál. „Tuhle bitvu prohraješ i ty, Alfadasi. Stáří se nedá porazit. Jen když zemřeš mladý.“

Tak o to jde, pomyslel si jarl. „Proto mě posíláš do Albenu? Abys mě zachránil před stářím?“

Král neodpověděl. Mlčky zíral na vodu. Odněkud ze tmy k nim dolehlo zašplouchání. Skákající ryba?

„Kdybych neměl u dvora Veleifa, určitě by už existovaly písně o Horsovi Počůránkovi,“ řekl král náhle. „Můj skald si váží toho, že dostane každý den teplé jídlo a v zimě kvalitní plášť. A jeho písně jsou lepší než díla jiných skaldů. Dobře se mu naslouchá… Je důležité mít věci pod kontrolou. Vlastně bych ti měl být vděčný za to bláznovství s vozem, Alfadasi. Bude lepší, když elfy moc lidí neuvidí. Poslouchal jsem tě pozorně, vévodo. Půjdu ke královně sám, aby nikdo nemohl být svědkem našeho rozhovoru. Nikdo kromě tebe. Koneckonců potřebuju tlumočníka.“

„Ona ti nic…“

„Já vím. Vždyť jsem říkal, že jsem tě poslouchal. Je upoutána na lůžko a v bezvědomí. Ale Veleif zazpívá o tom, jak oslepující je její krása, že jen pouhý pohled na ni dokáže muže přivést k šílenství. Proto neopouští od svého příchodu tvůj dům, vévodo. To je přece mnohem lepší příběh než skutečnost. Dokonce i od elfí královny na útěku se očekává, že bude nepřístupná a hrozivá. Dosvědčíš mi, že nás požádala o pomoc.“

„A když nebudu chtít lhát?“

„I tak budu mít skalda, který bude vyprávět mou verzi příběhu. Než se vrátíme do Honnigsvaldu, bude mít složenou už pěknou řádku veršů o Horsovi, Alfadasovi a elfí královně. Jsem si jist, že budou velmi jímavé.“

Jarl přistoupil k Horsovi blíž. Položil mu paži na ramena. Kladl si otázku, jestli má dost velkou sílu, aby krále uškrtil. Až spadne do vody, musí už být mrtev. Nesmí dostat jedinou příležitost vykřiknout!

„Kéž bych měl syna jako ty, Alfadasi. U bohů, rozesel jsem své sémě do daleka! Jen Luth ví, kolik žen jsem vlastně měl. A přesto se mi narodil jediný syn. Ale znáš Egila. Není to syn, jakého by si otec přál. Loni v létě probodl děvečku, protože mu nechtěla být po vůli. Vede velkohubé řeči a považuje se za talentovaného šermíře, přitom ho ti jeho takzvaní přátelé nechávají vždycky zvítězit. Je to budižkničemu! Ale pořád je to můj syn. Víš, jaké to je mít syna, Alfadasi. Ať provádí cokoliv, jako otec nad ním vždycky držíš ochrannou ruku.“

Nad vlnami se rozeznělo naříkavé volání. Na východě se rýsovala jemná, šedostříbrná linie hor.

„Ledňáček, který vítá ráno.“ Horsa si zimomřivě promnul paže. „Už ho mockrát neuslyším.“

Pod vozem se někdo pohnul. Alfadas viděl Maga, převozníka s cejchem vypáleným na tváři, jak vstává. Vhodná chvíle pominula! „Odpřísáhnu tvému synovi věrnost,“ řekl jarl.

„Samozřejmě že ano. A budeš to v tu chvíli myslet vážně. Ale jsi dobrý chlap. Je jen otázkou času, než proti němu povstaneš. Oba to víme. A nejsi jediný dobrý chlap ve Fjordlandu. Opravdu pošlu mezi elfy své nejlepší válečníky. Všechny, o kterých si myslím, že by mohli být lepším králem než Egil.“

„To je šílenství, Horso. Co se stane, až sousedé odhalí naši slabost a zaútočí?“

Král si pohrdavě odfrkl. „Naši sousedé… ty babské státy. Všechny jsi je odkázal do patřičných mezí. Tvá vítězství získala pro Egila čas, Alfadasi. Možná nakonec přece jen doroste v krále, když na to bude mít ještě pár let.“

„A když se s válečníky vrátím?“ zeptal se Alfadas, spíš ze vzdoru, než že by tomu sám věřil.

„Přemýšlel jsem o tvém přirovnání k jeskynním medvědům, vévodo. Jednu z těch bestií je možné zabít. Ale když zaútočí po desítkách a pod vedením alespoň trochu nadaného velitele, a navíc jsou ozbrojené… Jak by mohli lidé odolat takové síle, dokonce i když mají v čele toho nejlepšího z vévodů? Trolové dokázali porazit elfy. Jak byste mohli zvítězit vy?“

Nad hladinou se opět rozezněl křik ledňáčka. Naříkavý, stoupající a klesající tón. Od vozu k nim dolehlo tiché šeptání. Muži se jeden po druhém probouzeli. Mag si bedlivě prohlížel kotevní lana. Nad horami se objevily první ranní červánky. Sněhem pokryté vrcholy se zrcadlily v křišťálově průzračných vodách fjordu.

„Obávám se, že jsi promeškal vhodnou příležitost, Alfadasi,“ pronesl Horsa náhle.

„O čem to mluvíš?“

Král se obrátil. V jediném oku se mu zračil smutek. „To oba víme. Snažil jsem se ti to ulehčit. Nebyl by to pro mě špatný konec. Prostě zmizet… Veleif by o tom určitě vytvořil dobrou ságu. Člověk může být čestný až příliš, Alfadasi.“

Sága o Horsovi Silném

Tak krásná byla tvář Emeldy, elfí královny, že ji musela před lidmi skrývat, neboť každého muže, který na ni popatřil, zmocňovalo se milostné šílenství. A tak nařídila vztyčit na lodi uprostřed fjordu stan a jen Horsa směl vejít, protože byl nejsilnějším a nejukázněnějším ze všech mužů. A ta, jež vládla nesčíselným pokladům i silám magie, poklekla před Horsou a prosila jej, aby jí poslal ku pomoci své nejstatečnější reky a svého vévodu, Alfadase.

Horsa ji zdvihl, neboť vidět ji klečet zraňovalo jeho srdce. A její dech, něžný jako vůně květin, mu ovanul tvář. Když ale Emelda ucítila sílu jeho paží a spatřila vlídnost v jeho tváři, tu pocítila ke králi hlubokou náklonnost.

I strávili spolu ve stanu u fjordu den a noc a nikdo o nich neslyšel. Neklid přepadl Emeldiny ozbrojence, neboť jejich paní ještě nikdy neprodlela tak dlouho ve společnosti muže. Když uplynula další noc a nad vodou se rozlehlo volání ledňáčka, chtěli už se vydat ke své královně. Ale Emelda je předešla. Na mlze si pospíšila přes vody, jako by jejím nohám skýtala pevnou půdu – a v mžiku všichni zmizeli.

Když Alfadas dovesloval ke stanu, aby vyhledal svého pána, zastihl Horsu v hlubokém spánku. Vlasy mu zbělely jako sníh, kůži měl ochablou a tvář zbrázděnou vráskami. Takovou cenu zaplatil za setkání s nesmrtelnou. Jeho síla byla pryč, přenesena na dohodu s elfy, platnou od nynějška na věčné časy.

Ze „Ságy o Horsovi Silném“,

od Veleifa Stříbrné Ruky, 72. zpěv

Nebeská síň

Ollowain se zahleděl od kamenného kruhu na útesu dolů k malé vesnici, která mu na týden poskytla útočiště. Měl špatné svědomí, že tady Emerelle nechává, ale nemohl riskovat a vzít ji do Albenu dřív, než zjistí, co se tam děje.

Potom stiskl Alfadasovi zápěstí ve válečnickém pozdravu. „Za třicet dní jsem zpátky. Pak můžeme odvést vojsko do Albenu.“ Ollowain se pátravě zahleděl do tváře svého svěřence, aby nalezl odpovědi na všechny ty otázky, které se mezi nimi od královy návštěvy vznášely. Alfadas určitě věděl, co to znamená vzít do Albenu lidskou armádu. Mezi ním a králem se muselo něco odehrát. I když byl jarl srdečný jako vždy, šermíř zřetelně vnímal tichý smutek, který lidského syna zahaloval jako závoj.

„Co bude se Silwynou?“ zeptal se Alfadas.

„Ještě se nechce vrátit.“ Ollowain zakroutil hlavou. „Je stejně hovorná jako ty. Yilvina bude bdít nad královnou. Nehne se od jejího boku.“

„Emerelle tady bude v bezpečí!“

Ollowain si vzpomněl na lidského krále a podivnou audienci. Horsa trval na tom, že poklekne k Emerellinu loži, a pak jí něco zašeptal do ucha. Jen on s Alfadasem byli svědky té zvláštní scény. Král potom obelhal své družiníky a namluvil jim, že s královnou obšírně hovořil. Byli jako děti, ti lidé! Viseli s vykulenýma oči svému králi na rtech. Od chvíle, kdy spatřili kentaura Orimeda, byli očividně ochotni uvěřit čemukoliv. Znovu a znovu se chtěli muže-koně dotýkat.

„Skončili jste?“ zeptala se Lyndwyna naléhavě. Ze skály stoupalo zlaté světlo a brána se otevírala. „Pojďte už!“

Alfadas o krok ustoupil. „Brzy na shledanou, mistře šermíři.“ Kývl i na Orimeda a Gondorana, uvelebeného kentaurovi na zádech.

„Brzy na shledanou, příteli!“ Ollowain spěšně vkročil do světla. Připomínalo to útěk.

Lyndwyna je nevedla nicotou daleko, už za pár vteřin vystoupili druhou branou ven. Před nimi se rozprostírala rozlehlá, zasněžená pahorkatina. Větvemi odumřelého stromu, stojícího těsně vedle světelného oblouku, se s hvízdáním proháněl vítr. Na bledých haluzích visely koňské lebky a rozbité štíty.

Orimedes pozdravil zimní krajinu radostným výkřikem. Pak poklepal Lyndwyně na rameno tak razantně, že skoro upadla tváří do sněhu. „To jsi zvládla dobře, čarodějko! Ještě nikdy jsem se nevrátil tak rychle.“

„Kde jsou tví muži?“ zeptal se Gondoran podrážděně. Holdovi jektaly zuby. Natáhl si na sebe kožešinový pytel, který pro něj ušila Asla – neforemnou věc s otvory pro hlavu a paže.

Kentaur rozpřáhl ruce, jako by chtěl zemi obejmout. „Někde tam venku. Můj lid kočuje. Nikdy nezůstáváme dlouho na jednom místě. Najdu je. Věř mi, bude se ti tady líbit. Cválat přes kopce s větrem ve vlasech, to je přece nádhera!“

Gondoran se kysele zašklebil. „Přiznávám, že jsem sníh nikdy předtím neviděl. Ale připadá mi, že je to jediné skupenství vody, které mi absolutně nic neříká.“ Přitiskl si ruce k ústům a dýchal si na prokřehlé prsty.

„Zvykneš si.“ Kentaur neměl plášť, a dokonce ani vestu. Chlad mu zjevně vůbec nevadil. Od úst mu stoupaly obláčky páry. Kopyty drtil sníh. „Odvedu své válečníky do Sněžné marky. Bude to pár týdnů trvat, Ollowaine. Kentaur nevytáhne do války dřív, než se pořádně opije. A každý kmen bude očekávat, že se zúčastním jeho slavnosti.“ Orimedes se široce usmál. „Budou to vzrušující týdny.“

„Kdybys to řekl dřív, zůstal bych ve světě lidí,“ zabručel Gondoran. „Táhnout s kentaurem světem plným zmrzlé vody od pijatiky k pijatice! Jaké zkoušky mi osud ještě přichystá?“

„Zmiňoval jsem se ti už, že od hostů očekáváme, že s námi vyprázdní alespoň jeden roh medoviny? Cokoliv jiného by byla urážka.“

„Jestli do té vaší medoviny nečůráte, tak to snad zvládnu.“

Orimedes poplácal Holda po hlavě. „Hodný. Moji lidé si s tebou užijí spoustu legrace, příteli.“ Pak se otočil k Ollowainovi. „Hodně štěstí, šermíři. Uvidíme se ve Sněžné marce!“ Se zavýskáním, připomínajícím koňské ržání, se rozběhl dolů z kopce.

„Takže teď jsme tu sami,“ prohlásila Lyndwyna. Měla na sobě stejné roztrhané šaty jako během útěku. Odmítla strpět na svém těle jakoukoliv z hrubých lidských látek. Vyzývavě se na Ollowaina zahleděla. Očekávala snad omluvu za to, že s ní nakládal jako se zrádkyní?

„Najdeš cestu do Phylanganu?“ zeptal se chladně.

„Najde tvůj jazyk cestu k přiznání mé neviny?“ odvětila jedovatě.

„Myslíš, že ti budu důvěřovat jen proto, že jsi byla nucena pomoci královně?“

„Víš, co to znamená léčit, Ollowaine? Znamená to sdílet bolest zraněných. Nebyl to úlomek cihly, co mě na útěku zbavilo vědomí. Byla to královnina bolest. Měla třiapadesát popálenin, sedm zlomených kostí, poraněnou plíci a v hrudi otevřenou ránu. Už jen to zranění na prsou by ji zabilo, kdyby nebylo mě. I tobě jsem zachránila život. Co ještě musím udělat, abych tě přesvědčila, že jsem nedala znamení k ostřelování Vahan Calydu?“

Ollowain se na ni zkoumavě zahleděl. Nebyla jí zima. Musela se zahalit nějakým kouzlem. Pomocí jednoho z těch zatracených zaříkadel, která se nikdy nenaučil. A nepotřebovala se na to ani soustředit. Stalo se to jaksi mimochodem.

„Musela bys sundat vlastní kůži, abych ti uvěřil. Náležíš k Shahondinovu klanu. A ten se sváří s královnou. To je kůže, do které ses narodila… Nikdy ti nebudu důvěřovat. A teď nás zaveď do Phylanganu.“

„A když prostě půjdu? Můžu jít kamkoliv.“

Šermíř položil ruku na opasek. „Myslíš, že projdeš branou rychleji, než vzduchem proletí můj nůž, zrádkyně?“

„Jsem kouzelnice. Nebylo by pro mě těžké ochránit se před tvou čepelí.“ Vyzývavě na něj hleděla.

„Zkusíme to?“

„Jestli zemřu, uvízneš tu.“ Ukázala k jihu. Z kentaura už zbýval jen malý černý bod, rýsující se mezi zasněženými pahorky. „Orimedes tě už nevidí. Jestli tu zůstaneš, zima tě zabije.“

„Myslíš, že by mě to dokázalo odradit?“

Lyndwyna sklopila oči. „A královna? Kdo přivede Emerelle ze světa lidí, jestli zemřeš?“

„Orimedes ví, kde je Emerelle. Když nebudu moci já, zachrání ji on.“

„Proto si tedy královna vyvolila tebe.“

„O čem to mluvíš?“

„O tobě, Ollowaine,“ pokračovala kouzelnice rozčileně. „Vlastně vůbec neexistuješ. Znáš jen cíl a obětuješ vše, abys k němu dospěl. To bych dokázala pochopit, kdybys to dělal pro sebe. Ale jsi jen prázdná schrána. Existují vosy, které kladou svá vajíčka do jiného hmyzu. Jejich potomstvo hostitele pomalu zevnitř rozežere. Jsi stejný, Ollowaine. Prázdná schrána, do které Emerelle uložila svá vajíčka. Sám už neexistuješ. Žiješ jen pro ni.“

„Skončila jsi?“

Jen se na něj vztekle podívala. Nebo bylo v jejím pohledu i něco jiného?

„Zaveď mě do Phylanganu!“

Uklonila se jako služebná. „Jak si přeješ, pane.“ Poklekla vedle odumřelého stromu. Levou rukou přejela po sněhu. Pravou si položila na srdce. Zavřela oči.

Ollowain přistoupil až těsně k ní. Byla krásná. Tím se ale nesmí nechat oslepit! Především je to Shahondinova vnučka. A zrádkyně.

Přímo před nimi se otevřela brána z teplého, načervenalého světla. Měla barvu večerních červánků po průzračném letním dni. „Pojďme!“ Popadl Lyndwynu hrubě za zápěstí a vkročil s ní do nicoty. Jen pět kroků po zlaté stezce a ocitli se před branou, zářící všemi barvami duhy.

„Náš cíl,“ řekla kouzelnice.

Ollowain ji ještě pořád držel za zápěstí. Byl jí vydán na milost a nemilost. Nemohl z tohoto místa v žádném případě poznat, jestli ho opravdu zavedla do Phylanganu. Brána mohla stejně dobře ústit do paláce arkadijského knížete. Do samého středu Shahondinovy jámy lvové. Existoval jen jeden způsob, jak to zjistit. Odhodlaně prošel světlem. Pod nohama se mu rozevřela propast. Stál na mostě z bělostného kamene. Nebylo tu žádné zábradlí. Kameny pod chodidly byly vyleštěné tak, aby po nich sklouzla každá kapka vody. Shalyn Falah! To není možné! Na mostě přece nebyla žádná albská hvězda! A příkré útesy kolem také nebyly pokryty lesy.

Šermíř se udiveně rozhlédl. Most zasahoval jen kousek do kotliny, široké dobré dvě míle nebo i víc. Příkrá horská úbočí byla terasovitě uspořádána. Stěny napodobovaly skalní strukturu, takže byly na první pohled skoro nepostřehnutelné. Prozrazovala je jen jejich vzletná elegance. Ze dna údolí se, zdánlivě zcela náhodně, zvedaly strmé skalní jehly. Ty nejvyšší sahaly skoro až k nebi. Z jejich hrotů se točitými koryty z modrošedé žuly hnaly dolů jemné bílé vodní žíly. Celé údolí působilo příliš harmonicky, než aby mohlo být přírodní. Ollowain ho znal. Uplynulo už téměř pět set let, kdy tu stanul naposledy. Nebeská síň byla tehdy ještě mnohem menší.

Šermíř zaklonil hlavu. Nebe nad jejich hlavami byla iluze. Tvořila ho průsvitně modrá skála, stejná jako ta na ostrově u Vahan Calydu. S tím rozdílem, že tady odstranili všechny rudné žíly, aby iluze působila ještě skutečněji. A dokonce tu byly i skutečné mraky! Visely pod průsvitným stropem. Pohybovaly se jen pomalu, jako závoje mlhy za bezvětrného rána. Všechno kolem byla obrovská jeskyně. Srdce Phylanganu, kamenné zahrady, skalního hradu, který střežil jediný průsmyk vedoucí k náhorní plošině Carandamonu. Při jeho poslední návštěvě ležela ještě albská hvězda v jeskyni vysoko nad Nebeskou síní. Stavitelé a kouzelníci Normirgů museli síň pořádně rozšířit.

„Odveď mě odtud!“ řekla Lyndwyna tiše. Chvěla se po celém těle. Široce rozevřenýma očima zírala do propasti.

Ollowain si povzdechl. To mu ještě scházelo! Podal jí ruku. Stála jen krok za ním. „Pojď.“

„Já… já nemůžu.“ Lyndwyna si dřepla. Obě dlaně přitiskla k zemi. Ještě pořád hleděla jako očarovaná do hlubiny. „Je to, jako by mě ta propast volala,“ koktala. „Mám skočit. Letět jako pták.“

„Zavři oči,“ řekl Ollowain. „Nedívej se tam. Převedu tě. Pojď.“ Šermíř si dřepl vedle ní. „Odvrať pohled.“

„Ta… ta hlubina, nechce mě pustit. Já…“

Uchopil ji za bradu a přiměl ji zvednout k němu zrak. „Vidíš moje oči? Ztrať se v jejich hlubinách. Řekni mi, jakou mají barvu.“

Chtěla odvrátil hlavu, ale držel ji pevně. Pokožku měla lepkavou potem. Z obličeje jí zmizela všechna barva. „Jaké mám oči?“

„Jsou zelené.“

Šermíř ji popadl za zápěstí. Ještě pořád tiskla dlaně k zemi. Křivila prsty v marné snaze zachytit se hladkého kamene.

„Teď vstaneš. A budeš se mi pořád dívat do očí! Nemyslíš, že zelené je trochu vágní označení? Jaká zelená je to? Pořádně se podívej.“ Ollowain vstal. Spoutával Lyndwynu pohledem. Kouzelnice se váhavě napřímila.

„Tvé oči mají barvu mechu, jaký roste na kamenech zapečetěné albské hvězdy u Shalyn Falahu. Zornice máš obklopeny tenkým černým okrajem. Zeleň není stejnoměrná. Táhnou se jí jemné žilky světla a stínu.“

Ollowain pomalu couval. Lyndwyna ho nejistými kroky následovala. Držel ji teď za obě ruce. Musel jí hledět do tváře, aby neodvrátila zrak. Pod nohama se jim rozevírala víc než dvě stě kroků hluboká propast.

„Když se ti zornice rozšíří, zeleň se změní. Je výraznější. Tmavší. Vidím ve tvých očích svůj odraz. Rozmazaně. Jako groteskní postavu. Nejspíš tak teď v tvých očích spatřuji obraz toho, co ve mně vidíš.“

Lyndwyna byla tak blízko. Její dech mu něžně hladil rty. Byla krásná… žádoucí. Ollowain si odkašlal. Je té zatracené kouzelnici už zase tak dobře, že se ho snaží spoutat milostným kouzlem? Nebo strach z výšky celou dobu jen předstírala? „To zaoblení mé oční bulvy pokřivuje tvůj obraz, Lyndwyno. Nic víc a nic míň v tom není.“

„Tvé bulvy jsou čistě bílé,“ pokračovala, aniž by reagovala na jeho připomínku. „Není v nich ani stín žluté, žádné prasklé žilky, které by urážely bělost obscénní červení. Řasy máš husté. Jemně prohnuté. Nejedna elfka by ti je záviděla. Jsou bez poskvrny, stejně jako pověst strážce Shalyn Falahu. Mistra šermíře. Královnina důvěrníka, který zná pouze svou povinnost.“

Její hlas byl na ženu trochu příliš hluboký. Ale o to smyslnější Ollowainovi připadal. Ostře kontrastoval s úzkými rty. Vypadaly nepolíbené. Co ho to napadají za nesmysly! Také Lyndwyna měla zelené oči. Ale zářily jasnou zelení, jen tu a tam posetou zlatými skvrnkami.

Mistr šermíř se snažil soustředit jen na své kroky. Neuhnul pohledem, ale uzavřel srdce všem vjemům. Na Lyndwyně bylo něco, co se ho hluboce dotýkalo a co ho mátlo. Věděla, jaké to je obětovat se ideálu. Toužit po dokonalosti. Překonat všechny ostatní. Jakou slabost se to snaží za svou ctižádostí skrýt?

Ne, už zase mu zabloudily myšlenky příliš k ní! Je to zrádkyně! Hleď si jen svých kroků, nabádal se. Skrz měkkou podrážku holínek cítil tvrdé kameny. Hladké, kluzké. A přesto nebyl tento most zdaleka tak zákeřný jako opravdový Shalyn Falah. Nestříkala tu voda a nekropila dláždění. Chyběly divoké poryvy větru, cloumající šaty.

„Myslíš, že jsou oči okny do duše?“ zeptala se Lyndwyna.

„Našel bych v tvé duši zlato?“

„Protože mě považuješ za lhářku a zrádkyni, budeš si na tuto otázku nejspíš muset odpovědět sám, neboť jakou cenu by pro tebe měla má slova?“

Ollowain byl překvapen. Neřekla to vyčítavě! Právě naopak. Její hlas zněl spíš smutně. Dávej si pozor, napomenul se znovu šermíř. Jen si s tebou pohrává. Chce tě polapit do svých sítí! Ukonejšit tvou nedůvěru něžnými slovy.

Půda pod Ollowainovýma nohama zaskřípala. Kámen už nebyl leštěný. Měl drsný povrch, na němž podrážky snadněji nacházely oporu. Šermíř se ohlédl přes rameno. Sešli z mostu. Někdo zatleskal.

„Jsem strážce Mahdan Falahu už víc než sto let a ještě nikdy jsem nikoho neviděl kráčet po mostě tímhle způsobem.“ Zpoza růžového keře vystoupil elfí válečník. Měl na sobě stříbřitě šedý kabátec, lemovaný tenkou stříbrnou obrubou. Z ramenou mu splýval dlouhý, temně rudý plášť, sepnutý kruhovou sponou. Znázorňovala hada, zahryznutého do vlastního ocasu. Opasek a kožená pochva meče měly stejně rudou barvu jako plášť. Právě tak rudý byl i koňský ohon, zdobící vysokou, špičatou přílbici, kterou strážce nedbale svíral pod paží. Elf měl dlouhé, skoro platinové vlasy, spadajícímu mu v kadeřích na ramena. Bledá pokožka a rovnoměrné rysy propůjčovaly jeho tváři něco loutkovitého. „Jste ozdobou měsíce,“ pronesl strážce měkkým hlasem lichotníka. „Stává se jen velmi zřídka, aby někdo vstoupil do Nebeské síně albskou hvězdou. Byli byste tak laskaví a mohli se představit?“

„Jsem Ollowain, mistr šermíř královny Emerelle, a tohle je Lyndwyna, kouzelnice u Emerellina dvora.“

Strážce ohrnul rty. „Vaše odpověď je stejně kusá jako váš příchod dobrodružný. A teď mi řekněte, co si přejete.“ I když si válečník svými slovy udržoval co největší odstup, Ollowain si všiml jen špatně skrývané zvědavosti, sálající mu z očí. Byl si jist, že válečník už jeho jméno zaslechl. Ten, kdo střežil tuto podivnou kopii Shalyn Falahu, musel bezpochyby vědět, kdo tenkrát před mnoha desetiletími velel obraně onoho mostu, který posloužil Mahdan Falahu za vzor.

„Přejeme si mluvit s Landoranem, knížetem Sněžné marky a Carandamonské plošiny. Jsme tady z pověření naší paní, královny Emerelle. A náš úkol nesnese odkladu.“

„Dovol mi, abych ti připomněl, že to já rozhoduji, jak naléhavé jsou úkoly nezvaných hostí. I když si kníže vždy rád popovídá s návštěvníky z daleka, je plně vytížen svými povinnostmi. Vyšlu k němu posla. Smím vás pozvat do pavilonu pro hosty, než dorazí odpověď?“ Strážný zatleskal a zpoza růžového keře se vynořil kobold. Malý chlapík měl na sobě šedivou livrej a černé holínky, zdobené stříbrnými cvočky. Barvy harmonicky ladily s jeho tmavou, olivově zelenou kůží. Šeď livreje byla tlumenější než ta, do které byl oděn elfí válečník.

„Dolmone, slyšel jsi, jakou žádost naši hosté přednesli. Informuj o ní knížete, prosím. Ach…“ Válečník se opět otočil k Ollowainovi. „Nemáš náhodou list, kterým by ses mohl prokázat coby královnin družiník?“

„Ne. Upřímně řečeno, je to poprvé, co cestuji ve službách královny a někdo mě zdržuje. Ale chápu, že je to třeba přičíst na vrub odlehlosti Phylanganu. Uprostřed zdejší divočiny samozřejmě není známo, kdo je důvěrníkem královny.“ Ollowain si všiml, že se kobold za zády svého pána pobaveně ušklíbá.

„Můžeš jít, Dolmone,“ prohlásil strážce. „A nikde se netoulej!“

„Smím také znát tvé jméno?“ zeptal se Ollowain. „Jen kvůli zprávě, kterou musím po skončení každé cesty předložit královně. Divil by ses, jak dokáže být Emerelle v některých věcech puntičkářská.“

Strážný se napřímil. „Jmenuji se Ronardin.“

„Výborně, Ronardine. Zaveď nás tedy do pavilonu pro hosty. A prosím, buď tak laskav a neobtěžuj mou společnici pohledy.“ Válečník se na Lyndwynu vůbec nedíval, přesto zbledl. Spěšně je vedl k malému mramorovému pavilonu. Otvíral se z něj nádherný výhled na Nebeskou síň a Mahdan Falah. Most napodoboval Shalyn Falah do posledních detailů. Jen ve svém nejvyšším bodě končil v prázdnu. Při pohledu od pavilonu připomínaly jeho široké oblouky okna, pokrývající široké okolí. Pečovat o takovou zahradní krajinu muselo stát obrovské úsilí. Úsilí, spočívající pravděpodobně na ramenou nesčetných koboldů.

Nebeská síň se možná zvětšila, ale společnost Normirgů se v podstatných věcech nijak zásadně nezměnila. Ollowain se až vylekal, když si uvědomil, jak rychle si zase zvykl na povýšené manýry svého lidu. Nebo se jich nikdy nevzdal?

Na úzkém stole byly na stříbrném podnose naaranžovány do malebného zátiší hrušky, jablka, hrozny a oříšky. Rám tvořila křišťálová karafa s červeným vínem a čtyři drahocenné poháry.

Ollowain utrhl velkou kuličku hroznu a strčil si ji do úst. Ronardin postával u vchodu do pavilonu a vyhýbal se všem pohledům. Ještě se zjevně nevzpamatoval z nespravedlivé výčitky, že zírá na Lyndwynu. Dával si úzkostlivý pozor, aby k ní byl neustále obrácen zády. Mistr šermíř se usmál. Ronardin musel být ještě velmi mladý, jinak by věděl, že si svým chováním říká o výtku, že svým hostům nevěnuje náležitou pozornost.

V pohledu na obrovskou jeskyni s umělými zalesněnými terasami bylo něco uklidňujícího. Ollowain si vychutnával sladké hrozny a víno, ochucené medem, skořicí a hřebíčkem. Bylo snadné cítit se ve Phylanganu dobře, pokud jste se podřídili zákonům Normirgů.

Lyndwyna se usadila na lavičce. Se široce roztaženýma nohama nezaujala právě dámské držení těla. Téměř se rozvalovala. Ve tváři se jí zračila nuda a únava. Také si vzala hrozen vína. Zamyšleně mnula jeden z plodů mezi prsty.

Pavilon byl místem jako zrozeným pro čekání. Ollowainův pohled se toulal po zalesněných terasách. Dokázal by tady sedět hodiny a ta scenérie by ho nikdy neunavila. Matka mu před staletími říkala, že pohled na přírodu dokáže uzdravit duši. Tehdy byl příliš netrpělivý, než aby se této pravdě otevřel. A také příliš mladý, než aby měl zraněnou duši. Teprve čas ho přesvědčil o hluboké pravdě, skrývající se v matčiných slovech.

„Chlapče! Rád tě vidím!“ Do pavilonu nehlučně vstoupil Landoran. Vždycky se rád zjevoval nečekaně. A už svým prvním slovem dal Ollowainovi jasně najevo, že se v jejich vztahu nic nezměnilo. Pro knížete byl mistr šermíř stále ještě chlapcem. Sebevětší sláva ho nemohla zbavit poskvrny, která na něm ulpívala. V tomto ohledu byly zákony Normirgů jasné a neúprosné. Kdo nebyl schopen se vlastními silami a naprosto bez obtíží ochránit před ledovým chladem své vlasti, byl považován za dítě. Lhostejno, kolik mu bylo let nebo co už v životě dokázal. Bylo mu zakázáno opouštět skalní hrady bez doprovodu, protože mráz dokázal v několika málo hodinách zabít. Ale co vypadalo na první pohled jako starostlivost, bylo vymyšleno hlavně k tomu, aby posilovalo moc kouzelníků. Žádný jiný elfí kmen nebyl tak hrdý na své kouzelné schopnosti jako Normirgové. A protože ti z nich, kteří takový dar neměli, jen velmi zřídka opouštěli skalní hrady, setkávaly se ostatní děti Albů většinou jen s mocnými čaroději národa severu. Také nejvýznamnější kouzelnice, Emerelle, pocházela z jejich řad. To, že se Ollowainovi podařilo této tyranii uniknout, se mnoha příslušníkům jeho lidu nezamlouvalo. Ollowain si vzpomínal, že také on kdysi uměl kouzlit. Ale v den smrti matky jeho kouzelné schopnosti zmizely. Někdy měl šermíř pocit, že v něm zemřela jen vůle tyto síly využívat. Hleděl na otce, který víc než kdo jiný ztělesňoval ideál Normirgů. Vyzařoval z něj chlad a moc a bylo těžké odolat jeho pohledu.

„Vůbec ses nezměnil,“ odvětil Ollowain. Natáhl k Landoranovi ruku, aby si ho udržel od těla a vyhnul se objetí. Landoranův stisk byl pevný. Kníže měl stříbřitě šedé, dlouhé vlasy a na nich posazenou tenkou, stříbrnou čelenku. Byl oblečen do dlouhého, splývavého roucha z tmavě zeleného hedvábí. Jeho tvář působila vyzáble. Od chvíle, kdy se naposledy viděli, zřetelně zestárl. Jen ze šedých očí stále vyzařovala stejná mocná síla. Obklopovala ho vůně svěží zeleně, jako by právě přistřihoval větévky růžového keře.

„Rád vidím, že nepatříš mezi mrtvé, chlapče.“ Kníže se usmál. „Byl bych velmi zklamaný, kdyby se mé informace ukázaly být pravdivé.“

„Vidím, že jsi v obraze, kníže.“

„Špatné zvěsti mají křídla.“ Landoran si utrhl několik kuliček hroznového vína. „Říká se, že je královna mrtvá. Že ji trolové vystavili na náměstí a všechny přeživší přinutili, aby si ji přišli prohlédnout.“

„Předpokládám, že mrtvola už nebyla právě v nejlepším stavu.“

Kníže si strčil hrozno do úst. „Měla na hlavě labutí korunu.“

„Opravdu je to tak prosté? Stačí koruna, abychom z mrtvé udělali královnu?“

„Víš, jak je to s Emerelle, chlapče. Nemá jen přátele.“ Na okamžik zalétl pohledem k Lyndwyně. „Pro mnoho knížecích rodů je to opravdu tak prosté.“

„Platí to i pro její vlastní klan?“

Landoran zvedl obočí. „Co vlastně chceš? Proč jsi přišel, Ollowaine? Cesta sem určitě nebyla snadná.“

„Chtěl jsem tě varovat před troly. Víš, že sem přitáhnou. Bude jich určitě několik tisíc.“

„Přidej k tomu v duchu ještě dalších pár tisíc a pak ten počet zdvojnásob.“ Landoran si strčil do úst další kuličku. „Říká se, že jich je dvacet tisíc.“

Ollowain se na něj zaraženě podíval. „To není možné! Tak moc…“

„Můžeš mi klidně věřit. Vyprávěl mi to jeden uprchlík. V přístavu Vahan Calyd prý kotvilo skoro sto trolích lodí. A na palubě každé z nich bylo víc než dvě stě těch krvelačných bestií. Zdá se, že jim doba strávená ve světě lidí šla k duhu. Rozmnožili se jako koboldi.“

„Dvacet tisíc?“ opakoval šermíř nevěřícně. Snažil se představit si tak neuvěřitelné množství trolích válečníků. To už nebyla armáda! To byl přírodní živel! „Přijdou sem,“ řekl Ollowain ještě jednou, naléhavěji. „Jak je chceš zastavit, Landorane?“

„Nikomu se nikdy nepodařilo překonat valy Phylanganu! Jejich zástupy se rozbijí o naše hradební zdi, jako se i ta nejmohutnější vlna rozbije o příkré pobřeží. Kamenná zahrada nebude nikdy dobyta!“

„Opravdu nebude? Nikdo nikdy neslyšel, že by se trolové plavili na lodích! A nikdo nikdy neslyšel o tak obrovské armádě trolů. Slovo nikdy očividně ztratilo v případě trolů význam.“

„Nepropadáš teď trochu panice, chlapče?“

„Taky jsem si nikdy nedokázal představit, že bych jednou viděl hořet Vahan Calyd!“ odvětil šermíř příkře. „A přece k tomu došlo. Neudělej tu chybu a nezavírej ve slepé důvěře oči před tím, co přijde.“

„Než jste přišli, byl jsem opravdu vážně znepokojen,“ připustil Landoran. „Ale vy jste byli tak laskaví a přinesli s sebou řešení všech problémů.“ S úsměvem se obrátil na Lyndwynu. „Tato mladá, poněkud nevhodně oděná dáma, která zjevně postrádá sebemenší dvorskou výchovu, pro nás bude znamenat nesmírnou pomoc. Hlavně díky tomu, co má – dobře skryto před zvědavými pohledy – pověšeno kolem krku. Když po vás Ronardin chtěl nějaký důkaz o tom, že jste opravdu královninými posly, mohli jste mu klidně přiznat, že vám Emerelle dala na cestu albský kámen. Nebo sis snad myslel, že nevycítím auru jeho moci? S jeho pomocí se nám podaří odvrátit všechny hrozby.“

Ollowain by nejraději dal Lyndwyně pár pohlavků. Ukradla bezmocné královně nejdrahocennější artefakt elfího lidu! Onen kámen, který darovali elfům Albové předtím, než navždy zmizeli. Říká se, že každý z národů Albů obdržel jeden takový kámen. Přebývala v něm nesmírně mocná síla. Kdo s ní uměl moudře zacházet, mohl změnit svět.

Landoran se nesmí v žádném případě dozvědět, že Lyndwyna ten kámen ukradla. Jinak by patrně vůbec neváhal a drahocenného artefaktu se zmocnil. „Chápeš tedy význam naší mise?“ zeptal se Ollowain vyzývavě. „Emerelle Lyndwynu pověřila, aby užila sílu albského kamene k obraně Phylanganu. Královna chce za každou cenu zabránit tomu, aby tu došlo ke stejnému masakru jako ve Vahan Calydu.“

„Kde je Emerelle teď?“ zeptal se elfí kníže jakoby mimochodem.

„Na místě, odkud může připravovat obranu Albenu.“

„Nebyla by nejlepším místem pro takový úkol naše pevnost?“

Vznášela se snad v hlase knížete nejistota? Jeho tvář neprozrazovala žádné pocity. Ale vypadal napjatě. Svíral víno palcem a ukazováčkem tak, jako by ho chtěl v příští vteřině rozmačkat. Když si všiml Ollowainova pohledu, strčil si ovoce do úst.

„Emerelle není válečnice,“ odpověděl mistr šermíř rozhodně. Nevěděl, co je příčinou Landoranovy nejistoty, ale zřetelně cítil, že by tentokrát mohl mít navrch. On – ponižovaný mladík, který musel před staletími odejít z Carandamonu, protože se mu nepodařilo ovládnout ochranné kouzlo proti chladu – se vrátil a vnutí teď knížeti, otci, svou vůli! „Královnino místo není na hradbách pevnosti, na kterou může každým okamžikem zaútočit dvacet tisíc trolů. Pokouší se sjednotit všechny národy Albenu v boji proti odvěkým nepřátelům. Všude jinde toho může dokázat víc než tady. Místo sebe vyslala mne. Svůj meč! Svého prvního válečníka. Jménem Emerelle nyní žádám velení nad Phylanganem a všemi oddíly, které mohou před zahájením obležení dorazit ze skalních hradů Carandamonu.“

Mezi obočím knížete se objevila hluboká vráska. Jen na okamžik. Pak se mu rysy vyhladily a on se dal do upřímného smíchu.

„Ty, který jsi podle zákonů našeho lidu stále ještě dítětem, žádáš velení. To je absurdní! Moji válečníci tě nebudou poslouchat, chlapče. A co víc! Odvažuješ se nazývat královniným mečem! Vím, že velíš jejím strážím, a nikdy jsem to nechápal. V mých očích si takovou poctu nezaslouží žádný válečník Albenu méně než ty. Byl jsem svědkem toho, jak jsi zradil královnu, když bylo ostří tvé čepele nejvíc zapotřebí!“ Ukázal na most, končící uprostřed propasti. „Víš, v jakém místě leží ta albská hvězda? Tam, kde byli do hlubin svrženi král a knížata trolů. Tam, kde je místo tvé hanby! Kde jsi odmítl vykonat královnin rozkaz. Vzpomínáš si ještě na tu noc, kdy ses postavil proti všem elfím národům? Kdo šetří životy trolů, připravuje svou vlast o mír!“

„Pro mne je to místo mé cti, Landorane. Nedokázal jsem zabránit bezpráví. Ale aspoň jsem se na něm nepodílel!“

„Jaké bezpráví? To trolové začali válku. Zapomněl jsi, jak vyhnali tvůj lid z Carandamonské plošiny? Jak pro nás v celém Albenu nebylo jiného místa než v zatuchlých, horečkou zamořených mangrovách na březích Lesního moře? Pro mě znamenala noc u Shalyn Falahu triumf spravedlnosti, dosažený po staletích.“

„Jsi zaslepen, Landorane. Náš lid se mohl vrátit zpět do Carandamonu, to je pravda. Ale ten skalní hrad nám nikdy nepatřil. Stejně jako nám nikdy nepatřila Sněžná marka, kterou trolům darovali Albové. Ukradli jsme tuto zem, když jsme na to byli dost silní. Povraždili jsme její knížata. Té noci u Shalyn Falahu jsme zaseli vítr, Landorane. A teď nadešla hodina, kdy sklidíme bouři.“

Elfí kníže opět nalezl ztracenou rovnováhu. Čím prudčeji Ollowain mluvil, tím klidněji teď Landoran vypadal. Přistoupil k míse s ovocem a s rozčilujícím klidem si utrhl další hrozen. Pak ukázal ven k Nebeské síni.

„Víš, co tady bylo, když jsme přišli, Ollowaine? Špinavá díra. Pár jeskyní, sotva lepších než zvířecí doupata. Páchlo to tu výkaly a prašivinou. Nikde nebyla čistá voda. A teď se podívej, co jsme z tohoto místa udělali! Ano, kdysi tu byly jeskyně, ve kterých bydleli trolové. Ale Phylangan, který teď vidíš, kamenná zahrada, je květ, kterému dal vyrůst až tvůj lid, Ollowaine.“

„To, co tam venku vidím, je vítězství estetiky nad etikou. Vidím popraviště, přeměněné na krajinotvorný prvek. Vidím most, vedoucí do prázdna. Vskutku se ti s jeho pomocí podařilo věrně vyobrazit cestu, na kterou jsi zavedl náš lid, Landorane!“

Kníže se uštěpačně usmál. „Hezky řečeno na muže meče, Ollowaine. Ještě pořád je na tobě vidět, kdo byli tví předkové. Tvá argumentace samozřejmě trpí tvým dětinským nadšením. Ale co jiného by se také dalo čekat od mladíka, který nikdy nevyspěl v muže? Vše, co říkáš o tom mostě, jen dokazuje, jak moc tě zaslepil hněv a hanba. Není to cesta do prázdna. Na jejím konci leží albská hvězda. Zasvěcený odtamtud může proniknout do sítě albských stezek. Tato cesta tedy vede všude – pokud máme odvahu se po ní vydat.“

„A je to doširoka otevřená brána pro troly,“ vmísila se Lyndwyna náhle do hovoru. „Nevidím tady žádná obranná zařízení. Co se stane, jestli se trolové odváží zaútočit přes albskou hvězdu?“

„To je nemožné!“ odvětil Landoran nevrle.

„Nemožné? A jak si tedy myslíš, že se mohli vrátit do Albenu? Existuje jen jedna cesta, vedoucí sem ze světa lidí. A to po albských stezkách. Už to jednou dokázali. Proč by měli celé týdny útočit na hradby Phylanganu, když je tak snadné dobýt kamennou zahradu?“

„Tak trolové nepřemýšlejí!“ nevzdával se kníže.

„Jsi estét. Muž, který klade naprostou svobodu umění a tvorby nad veškeré závazky morálky a ducha. Tvůrce zázraků ve Vahan Calydu a Nebeské síni. Opravdu si myslíš, že víš, jak uvažují trolové?“ oponovala mu Lyndwyna.

Kníže sklonil zamyšleně hlavu. Námitky kouzelnice ho zjevně hluboce zasáhly.

Lyndwyna jeho okamžik slabosti využila. „Chápu, že se cítíš tak vázán zákony svého lidu, že se odvažuješ protivit královninu rozkazu a nepředáš Ollowainovi velení. Proto navrhuji kompromis. Svěř velení mně. Podle zákonů Normirgů jsem dospělá, protože se dokážu s pomocí magie snadno ubránit chladu. Ale co je ještě důležitější, Emerelle mi svěřila největší poklad elfů.“

Zpod roztrhaného oděvu vytáhla hrubý kámen, protkaný pěti hlubokými rýhami. Působil nenápadně. Jako nějaký obyčejný kámen z lomu. A přesto z něj těch pět rýh činilo skvost, ba mistrovské dílo prosté harmonie. Svým způsobem byl dokonalý.

„Myslíš, že bys mohl do mých rukou svěřit osud Phylanganu, když mě Emerelle považovala za hodnu toho učinit mne strážkyní albského kamene?“

Ollowaina připravila ta drzost o řeč. Copak se ta zlodějka a zrádkyně nezastaví před ničím? Musí tomu učinit přítrž!

Lyndwyna se na něj zahleděla. „Ve všech vojenských záležitostech se podřídím radě mistra šermíře. Emerelle chtěla, aby velel obraně této pevnosti. Já budu jen hlasem, který bude reprodukovat jeho rozkazy. Žádný z tvých válečníků se tak nebude muset podřizovat muži, který ještě podle měřítek tvého lidu nedosáhl mužného věku. Tímto způsobem zachováme zákony Normirgů a současně se budeme řídit Emerellinou vůli. My…“

Z jednoho z vodních pilířů, nacházejících se poblíž pavilonu, vyrazil s ohlušujícím rachotem gejzír vodní páry. K umělému nebi začal stoupat hustý bílý oblak.

Kníže přistoupil ke sloupu pavilonu. Vypadal ustaraně. Dokonce se zdálo, jako by ho výron páry zaměstnával víc než probíhající spor.

„Tvůj návrh svědčí o velké moudrosti, Lyndwyno. Svěřuji Phylangan do tvých rukou.“

Ollowain nechápal, co se děje. Té intrikánce se v průběhu několika málo okamžiků podařilo na sebe pomocí nehorázných lží strhnout velení nad obrovským pevnostním městem. A on proti ní vůbec nemůže zakročit!

Kdyby prozradil, že Lyndwyna albský kámen ukradla, Landoran by jí ho pravděpodobně vzal a jednoduše prohlásil, že je ve všeobecném zájmu, aby mocný artefakt převzal do své péče.

Bez sebe hněvem pozoroval šermíř stále se rozpínající oblak páry. Phylangan vztyčil bílou vlajku a osud města nyní spočíval v rukou elfky, která už způsobila zkázu Vahan Calydu. A on? Byl stejně bezmocný jako tenkrát, když vyslala k nočnímu nebi ptáka a dala tak signál k ostřelování přístavu.

Ne, ne tak docela. Tentokrát věděl, kde se nachází nejnebezpečnější nepřítel jeho lidu!

O útrapách trolů

Ve zkazkách dávných věků se líčí divů bezpočet.

O bojích chrabrých reků lstivě zápasících mnoho let,

o bujných hodokvasech, o strastech, nad něž není,

teď poslyšte svědkovo, ne pěvcovo vyprávění.

Na nehostinném útesu elfů město skví se,

v něm velká hojnost pokladů a vůkol vlny valí se.

Slunce žhavě žhne na to město pyšné,

jemuž kdys předků fantazie jméno dala Reilimee.

Před jeho hrdé zdi trolové se svým vojskem vpadli,

pod jejich zbraní údery mnozí hrdinové jako květy zvadli.

Černé lodě vody brázdily a žnec sklízel rudou žeň,

tisíce mrtvých se vršily a všude zněl nářek jen.

Námaha ni divá odvaha uniknout nepomáhaly,

lstivých trolů voje první kroky až k hradbám udělaly.

Z „Kodexu noční bašty“,

přeložil bratr Gundaher,

svazek VI. chrámové knihovny ve Firnstaynu, str. 139

Můstky a beranidla

„Vesla na pravoboku zatáhnout!“ vykřikl Orgrim ze všech sil, aby přehlušil bojovou vřavu.

„Vesla na pravoboku zatáhnout!“ ozvalo se jako ozvěna z podpalubí Větru duchů. Skanga svěřila jemu, zhoubě vlastní lodi, svou galeasu. Sama sice na palubě nebyla, což se dalo chápat jako jistý projev nedůvěry, považovala ho ale za dostatečně schopného tento šíleně smělý útok provést a odsouhlasila také všechny stavební úpravy na lodi.

Těžký trup Větru duchů se začal natáčet, protože vodu už brázdila jen vesla na levoboku. Na pravoboku spustili do vln síť, do jejíchž ok byly vpleteny tlusté balíky hadrů. Jejich úkolem bylo zmírnit náraz do opevněné přístavní zdi.

Na loď se jako krupobití snášely šípy obránců. Elfové pochopili, že velká galeasa je nejnebezpečnější lodí v útočné formaci.

Orgrima chránili před ostřelováním štítonoši. Klouzal pohledem po dlouhém, opevněném molu před sebou. Rozevíralo se do tyrkysové zátoky jako dvě rozpřažené paže. Chránilo přístav i lodě v něm před rozbouřeným mořem. A nyní se o ně tříštily i útočné vlny trolů. Už třikrát udeřili na město a třikrát byli odraženi. Když Branbart rozhodl o útoku na Reilimee, nikdo netušil, jak těžce je elfí město opevněno.

Na pevnině chránil Reilimee dvojitý pás hradeb. A směrem k moři se tyčila tahle zatracená přístavní zeď. Zvedala se do výšky dobrých deseti kroků a každé dvě lodní délky byly rozmístěny strážní věže, které byly ještě o pořádný kus vyšší. Vjezd do přístavu střežily také dvě menší pevnosti. Mezi nimi se pnul řetěz s články tlustými jako paže. Žádné z galeas se nepodařilo tuto mohutnou bariéru překonat.

Vedle Orgrima praskl s úděsným rachotem štít. Velitelovu hruď a tvář zasypala sprška dřeva, kostí, krve a mozku. Jednomu z jeho štítonošů to utrhlo hlavu. Ve dva couly tlustém dubovém štítě zela obrovská díra s roztřepenými okraji.

„Měl bys teď raději odejít ze záďové paluby,“ nabádal ho Boltan a současně si z prsního svalu vytahoval na prst dlouhou dřevěnou třísku. „Díky těm štítonošům na sebe přitahuješ pozornost!“ Mistr střelby ukázal k nejbližší věži. Na jejím vrcholu se ve slunci třpytily přílbice elfů.

„Jsem zvědavý, jak ty prokleté elfí katapulty vlastně vypadají,“ zabručel Boltan. „Dobyli jsme Vahan Calyd příliš rychle. Určitě tam měli podobné věcičky. Jaká škoda, že jsme všechno rozbili napadrť.“

„Slibuji, že budeme na přístavní zdi jako první a že ti pár těch katapultů přenechám jako válečnou kořist. Jsou…“

Jeho hlas zanikl v mohutném rachotu. Po záďové palubě se rozlétly třísky, trolové vykřikli. Několik válečníků se svíjelo v kalužích krve na palubě. Po dalším zásahu zbyla v pažení obrovská díra. Elfí katapulty dokázaly vystřelovat kameny po vodorovné trajektorii. Byly několikanásobně přesnější než katapulty, které Orgrim dosud poznal. Trolí vrhače metaly na nepřítele balvany po strmém oblouku, a dokonce i tak zkušený mistr střelby jako Boltan mohl jen velmi přibližně odhadovat, kam projektily dopadnou a jakou škodu tam způsobí.

Na přístavní molo zabubnovaly kameny velké jako pěst. Orgrim se zadostiučiněním poslouchal křik zraněných elfů. Král Branbart nařídil, aby zasypávali obránce na hradbách pouze kamením. Už ani jediná trolí loď nesměla používat zápalné střely.

„Připravte můstky!“ nařídil Orgrim. Vítr duchů byl už jen nějakých pět kroků od mola. „Zatáhněte vesla na levoboku! Všichni muži na palubu.“

Vůdce smečky napjatě sledoval, jak jeho podřízení vytahují pomocí kladkostrojů těžké můstky vzhůru na stěžně. Strážní koše nad prvním ráhnem byly zesíleny. Připevnili na ně také spony z tlusté býčí kůže, do nichž měly být můstky zaháknuty. To bude možné ale teprve ve chvíli, kdy se Vítr duchů ocitne těsně u přístavní zdi, neboť jinak by obrovská závaží, zvednutá do lanoví, loď převrhla.

V lanoví a v ráhnoví se to jen hemžilo troly, kteří bez ohledu na elfí ostřelování prováděli nejrůznější manévry, provázející útok. Teď se vyplatilo, že Skanga vzala na palubu jen ty nejlepší z nejlepších. S žádnou jinou lodní posádkou by Orgrim nemohl takový útok provést – ledaže by ho předtím celé týdny nacvičoval.

Vítr duchů zasypaly zápalné šípy. Orgrim nechal už uplynulou noc sejmout plachty, aby učinil loď méně zranitelnou proti těmto zákeřným střelám. Poháněna pouze vesly byla sice velká galeasa žalostně pomalá, menší nebezpečí požáru ale tuto nevýhodu bohatě vyvažovalo. Po celé palubě byla rozestavena vědra s vodou. Orgrim dokonce sestavil speciální požární skupiny, které neměly v bitvě jiný úkol než hasit požáry.

Větrem duchů vzápětí otřásl tupý úder. Galeasa přirazila po celé délce k molu. Vrhači kamenů ve strážních koších se snažili soustředěnou palbou vyřadit z boje lukostřelce na zdi.

Na Vítr duchů se snášelo čím dál více střel. Všichni lukostřelci a všechny katapulty v dosahu jako by si za svůj cíl vyvolili jen tuto loď.

Orgrim s uspokojením zaznamenal, že všechny tři můstky jsou připraveny. Z jejich spodní části trčely vpřed dlouhé trny, připomínající tesáky šelmy. Dřevěné čelisti, připravené zakousnout se do přístavní zdi.

„Vztyčte kožené clony!“ zvolal Orgrim. Pak popadl štít a sestoupil ze zádi. Povede útok z hlavního stěžně. Byl pevně rozhodnut stát se prvním trolem, který vkročí na opevnění Reilimee.

Po ráhnech vyletěly vzhůru velké rámy. Byly v nich napnuty mokré kůže. Zachytí část zápalných šípů, především ale ztíží ostřelování přepadových mužstev, šplhajících vzhůru po stěžních.

Vůdce smečky si upevnil na záda štít a vyzkoušel, zda mu bojové kladivo pevně sedí za opaskem. „Vzhůru na opevnění! Rozmlaťte těm ubohým skrčkům palice!“ Orgrim začal šplhat nahoru; desítky válečníků ho okamžitě následovaly. Po palubách a na stěžních se rozlehl bojový pokřik. Vůdce smečky potěšeně sledoval, jak většina zápalných šípů neškodně naráží do ochranných zástěn. Jeho plán fungoval! Vytáhl se do strážního koše. Podepřely ho silné ruce. Téměř současně vylezl do koše na předním stěžni i Gran. Snad si ten bastard nemyslí, že to on stane jako první na opevnění?

„Spusťte můstky!“

Těžké přepadové můstky Větru duchů dopadly se žuchnutím na vrchol přístavní zdi. Vůdce smečky protáhl paži koženým poutkem svého mohutného štítu. Zvedl si ho před prsa právě tak akorát, aby mohl vykukovat přes okraj. Všude kolem sebe cítil neklid válečníků. Těsně nad hlavou mu proletěla kamenná koule z jednoho z podivuhodných katapultů a vyrvala z hlavního stěžně třísky.

Vytáhl z opasku bojové kladivo. Byl pevně rozhodnut obsadit úsek zdi, rozprostírající se před ním. Vyslouží si titul vévody. I když to bude znamenat stát se vévodou tak zatraceného elfího města jako Reilimee!

Přepadový můstek se mu chvěl pod nohama. Jen pár rychlých kroků a ocitl se u zdi. Vstříc mu vyrazila kopí. Bez námahy je odstrčil stranou, jako by to bylo pouhé rákosí. Jediným skokem se ocitl na opevnění. Obránci stáli příliš těsně u sebe. Nemohli uhýbat před jeho ranami. S řevem roztočil kladivo nad hlavou.

Velitel elfů zakřičel na své muže, aby se stáhli. Na Orgrimův štít zabušily šípy. Zdejší obránci byli mnohem méně obratní než elfí válečníci, s nimiž se utkal na lodi falešné královny. Nebyli sice o nic méně stateční, ale nemohli ho zastavit.

Jeho těžké kladivo tříštilo štíty, přílbice, lebky, všechno, co mu přišlo do cesty. Štítem srážel elfy dolů z opevnění. Jeho muži za ním divoce kleli. Nedařilo se jim kolem něj protlačit. Ochoz byl tak úzký, že vedle sebe mohli stěží bojovat dva trolové, aniž by si příliš překáželi.

Postupovali vpřed stále rychleji. Někteří elfové raději přeskočili hradbu, než aby ukončili život pod jeho kladivem. Světlá prkna na zemi byla kluzká krví. Nad věží před ním kroužili racci. Křičeli, jako by zápasníky povzbuzovali.

Orgrim spatřil, jak se dveře nejbližší věže zavírají. Elfové, kterým se nepodařilo včas dostat do bezpečí, vykřikli hrůzou. Někteří odhodili zbraně a poklekli. Ubozí zbabělci! Orgrim je popadl a odstrčil stranou. A pak už se ocitl u vchodu do věže. Šedivé dřevo dveří bylo zpevněno širokými černými železnými pásy. Rez na nich připomínala prolitou krev. Páchlo to tu výkaly a zvratky. Zápach bojiště.

Orgrim vší silou udeřil do vrat. Otřásla se. Každá rána zanechávala hluboké zářezy, dveře ale odolávaly.

„Pozor, veliteli!“

Orgrim reflexivně zvedl štít. Z nebe padalo něco podobného vodě. Jeho štít zasáhl hotový příval. Také na tvář mu dopadlo několik kapek, pár jich proniklo i skulinami mezi dubovými prkny štítu. Pálily ho na kůži. Ve vzduchu se vznášel těžký, olejnatý zápach a puch vařeného masa.

Válečník těsně za ním měl menší štěstí. Ležel na zádech a bezmocně škubal rukama. Tvář mu otekla, pokryla se puchýři a dostala šedorudou barvu. Doširoka otevřel oči. Na pozadí opařeného masa zářily bělobou jako vejce natvrdo.

„Přineste beranidla!“ rozkázal Orgrim. „Dveře jsou příliš silné, zbraněmi na ně nestačíme.“

K nohám vůdce smečky dopadla pochodeň. Rychle se sehnul. Plameny se už zuřivě zakusovaly do oleje. Rozzlobeně ji odhodil do moře. Nechal si štít sklouznout po paži a udusil jím oheň.

„Vrhači kamenů! Zatopte těm skrčkům na věžích.“ Přál si, aby i jeho trolové měli podobně silné, vodorovně střílející katapulty. Mohli by pak zasypat pevnostní věže takovou sprškou střel, že by se nikdo neodvážil vystrčit mezi hradebními výčnělky ani nos.

„Rychle, kde vězí to beranidlo? Chcete se tu snad nechat uvařit?“

Pronikavé výkřiky způsobily, že vůdce smečky zvedl zrak. Na druhém konci jejich hradebního úseku, tam, kde se tyčila další věž, stál celý ochoz v plamenech. Válečníci, přeměnění v živé pochodně, klopýtali vstříc svým kamarádům. Bezmocně mávali pažemi a objímali každého ve svém dosahu, čímž rozsévali smrt i do řad těch, kteří vroucímu oleji a plamenům dosud unikali.

Teď to byli jeho muži, kdo zděšeně skákal z hradeb. Na hlavní palubu Větru duchů dopadla jakási ohnivá postava. Boltan jí vrazil do šíje harpunu dřív, než se mohla vyškrábat na nohy. Další pak udusili oheň pískem.

„Beranidlo!“ zařval Orgrim vztekle. Vítězství bylo tak blízko.

Konečně vjel do mužů život. Vyzvedli na obrannou zeď silný kmen. Nezbavili ho větví, takže poskytoval dost úchytů. Přední konec byl přiřezán do špičky.

Orgrim vyšel z úkrytu pod dveřním překladem. Kladivo si zastrčil zpátky do opasku a nad hlavu zvedl štít. „Dělejte! Pomstíme smrt našich kamarádů!“

V očích jeho válečníků plála touha zabíjet. Mnozí byli zohyzděni popáleninami. Jakémusi plešatci trčely z levého ramene dva zlomené dříky šípů. Přesto popadl kmen a zvolal: „Pomstu!“

Mezi muži, formujícími se k nového útoku, byl i Brud, Skanžin zvěd. S bojovým pokřikem na rtech se rozběhli proti dveřím. Úder beranidla se nad hradbami rozlehl jako zadunění hromu. Když se těžký kmen odrazil od dveří, měl Orgrim pocit, jako by mu měly popraskat všechny šlachy v pažích.

„No tak, ještě jednou!“ Kmen vyletěl vpřed. Tentokrát byli odměněni zvukem tříštícího se dřeva. Jedna z dveřních desek praskla.

Kolem nich zasvištěly šípy. Obránci nahoře na věži podnikli poslední zoufalý pokus odehnat je od vrat.

„Pomstu!“ křičeli trolí válečníci. „Pomstu!“ Beranidlo dopadalo na dveře v rytmu jejich zuřivých výkřiků. Jakmile některý z mužů padl, zaujal jeho místo okamžitě další.

Praskla další deska. A pak povolil jeden z pantů. Vrata se vychýlila dovnitř. Orgrim upustil beranidlo a snažil se prodrat do věže.

Vstříc mu vyrazil meč. Vrhl se k zemi. Hruď mu drásaly třísky. Pod jeho vahou se ze zdi vytrhl i druhý dveřní závěs. Vrata dopadla na podlahu věže.

Vůdce smečky se odkutálel stranou, aby se vyhnul hrotu kopí. Úzká věž se naplnila těly. Kolem Orgrima produsaly nohy. „Pomstu!“ odrážel se od stěn bojový pokřik.

Veliteli se nějak podařilo vyškrábat se na nohy. V nastalé tlačenici nebylo možné rozmáchnout se kladivem. Těsně vedle něj klesl na kolena plešatý válečník. Břicho měl rozpárané po celé délce. Oběma rukama se snažil zadržet střeva, valící se z rány.

Vůdce smečky zahlédl zakrvácenou elfí čepel, vystřelující vpřed k dalšímu úderu. Tentokrát mířila na jeho břicho. Snažil se uhnout, ale byl příliš pomalý. Břicho mu zbrázdil dlouhý, mělký řez.

Vztekle popadl šermíře za hlavu a vší silou mu ji začal otloukat o zeď. Znovu a znovu.

Bojová vřava kolem něj postupně ochabla. Někdo rozrazil dveře, vedoucí k dalšímu úseku hradby, a byl okamžitě odmrštěn zpátky do věže. Neviditelná síla drtila štíty i těla jako dětská pěst, ničící myší hnízdo. Triumfující vítězové se ve vteřině změnili v masu znetvořených mrtvol.

Orgrim opatrně vykoukl ze dveří. Elfové umístili na hradbu jeden z těch svých tajemných strojů. Mužstvo se v chvatném spěchu snažilo katapult znovu nabít. Dva válečníci zvedali do kožené kapsy kámen velikosti lidské hlavy. Další dva otáčeli vrátkem. Stroj byl méně než padesát kroků daleko.

Vůdce smečky se rozběhl. „Pomstu!“ vykřičel svůj strach a hněv. Za sebou slyšel kroky. Jeho muži zopakovali velitelův pokřik.

Ramena katapultu se posunula ještě kousek dozadu. Pak strnula ve vražedném napětí. Ozvalo se ostré cvaknutí. Orgrim se vrhl k zemi. Ucítil závan větru, jak se kamenná koule přehnala jen kousek nad jeho tělem. Slyšel zvuk trhajícího se masa. Křik z mnoha hrdel. Okamžitě znovu vyskočil na nohy.

Zatracení elfové! Už zase nabíjeli. Do kožené kapsy dopadl další kámen. Orgrim se rozběhl, jak nejrychleji dokázal. Po jeho boku se držel Brud, zvěd. Vůdce smečky vytrhl z opasku kladivo.

Ramena katapultu znovu vyrazila vzad. Už jen deset kroků. Kolem svištěly šípy. Jeden z nich zasáhl Orgrima do stehna. Běžel dál. V hrudi se mu rozhořela palčivá bolest. Ramena vrhače sebou trhla ještě kousek dozadu, pak se zastavila. Ještě pět kroků.

Válečný stroj strnul jako zmije připravená k útoku. Skláněl se nad ním jakýsi elf s přílbicí zdobenou chocholem. Orgrim máchl kladivem. Přílbice se změnila v hromadu zakrváceného plechu.

Ještě dva kroky. Osádka katapultu se vrhla vzad. Elfové se snažili otevřenými dveřmi prchnout do vedlejší věže.

„Popadni tu zatracenou věc! Pokusíme se jí zaklínit dveře!“ zakřičel Orgrim na zvěda. V běhu strhli katapult s sebou.

Vrata věže se začala zavírat. Obléhací stroj s třeskem narazil do dřeva. Dlouhá vodící lišta se zasunula mezi dveře a zdivo. Něco cvaklo. Ramena katapultu vyrazila vpřed. Těžký kámen vyletěl a vyryl krvavou brázdu do řad válečníků za jejich zády.

„Ne!“

Orgrim, bez sebe zuřivostí, rozkopl dveře a vrhl se na elfy. Začal kolem sebe mlátit a kopat. Něco mu rozřezalo tvář. Koleno mu zasáhla těžká rána. Věž se zaplnila těly a vlhkou horkostí čerstvě prolité krve. A pak byl náhle konec. Ticho narušovalo jen tiché sténání raněných a umírajících.

Orgrim klopýtavě vystoupal po úzkých schodech. Druhá věž padla! Dobyli celý úsek hradební zdi. Z vrcholu věže spatřil, jak se válečníci z ostatních lodí ženou po přepadových můstcích Větru duchů.

Vůdce smečky se ztěžka opřel o hradební výčnělek. Přístavní město bylo obrovské. Teprve teď bylo vidět, že také na straně obrácené k moři jej chrání dvojitý pás zdí. Elfové nebyli ještě ani zdaleka poraženi. Ale utrpěli první porážku. „Nikdy nás už z tohoto valu nevyženete,“ přísahal vůdce smečky vyčerpaně. „A nikdy už neodejdeme z Albenu.“

Nesprávná bitva

Vůdce smečky dokončil hlášení. Ztěžka se opíral o pahýl rozbitého sloupu. Cítil se slabý jako novorozeně. Ztratil v boji spoustu krve.

Vévodové, které kolem sebe Branbart v troskách jednoho z elfích paláců shromáždil, na něj vážně hleděli. Dumgar z Mordštejnu uznale pokyvoval hlavou. Šedovlasý Mandrag se hryzal do spodního rtu.

Branbart potáhl nosem a přidal další spršku do kaluže hlenů u svých nohou. „Zase jsi lehkovážně riskoval loď,“ řekl král temně. „Ze stěžňů a nástaveb na Větru duchů zbyly jen trosky.“

Orgrim to nechápal! Co králi udělal?

„Vítr duchů na sebe přitáhl palbu z katapultů rozmístěných po celém úseku hradby. Když elfové pochopili, že představujeme největší hrozbu, na ostatní lodě už nestříleli. Chceš mi vyčítat, že se mi podařilo to, co jiným vůdcům smeček ne? Bylo by ti milejší, kdyby náš útok znovu ztroskotal?“

„Dávej si pozor na hubu, štěně!“ Branbart vyskočil a výhružně zamával Orgrimovi před nosem stehenní kostí, kterou právě okusoval. „Přeceňuješ se. Ostatní vůdcové smeček si už na tebe stěžovali, že jsi jim odvedl nejlepší námořníky a válečníky. Zvítězil jsi, protože velíš tomu nejlepšímu, co můžou naše smečky nabídnout. A ne proto, že jsi takový hrdina, za jakého se zjevně považuješ.“

„Nebuď nespravedlivý, Branbarte,“ vmísil se do hovoru starý Mandrag. „Všichni víme, že to není Orgrim, kdo připravuje vůdce smeček o jejich nejlepší muže. A je to statečný válečník. On a ten obr Gran byli na hradbách jako první. Neměl bys ho kárat, ale nabídnout mu čestné místo u své tabule, jak to činí králové našeho lidu s odvážnými vůdci smeček už od počátku časů.“

„Chceš mi snad ty vysvětlovat, jak si má počínat král? Myslíš, že když jsi chvíli vedl náš lid, víš, co to znamená být králem?“ zeptal se Branbart číhavě.

„Tak už dost!“ zvolala Skanga rezolutně. „To ty jsi král a nikdo o tom nepochybuje.“ Šamanka vstala a vkročila mezi vévody. „Bylo chybou zaútočit na Reilimee, Branbarte. Elfům se dostalo varování. Dalo se předvídat, že Reilimee neporazíme tak snadno jako Vahan Calyd.“

„Nemíchej se do záležitostí válečníků!“ Branbart vztekle zahodil kost. „Možná bylo lehkovážné se do toho boje pustit, ale teď už jej nemůžeme zastavit. Když odtud odtáhneme, bude to znamení pro všechny národy Albenu. Povzbudí je to a postaví se nám na odpor. Reilimee musí padnout. A tentokrát nenecháme nikoho svobodně odejít! Až poplujeme dál, bude z města krchov!“

I když Orgrim králem pohrdal, musel uznat, že má pravdu. Nesmí tento boj prohrát.

„Kromě toho potřebujeme zásoby, které nám může město nabídnout. Všechno to maso, bohatě zásobená skladiště… Sněžná marka je chudá země. Vojsko tak velké jako naše tam není možné v zimě zásobovat.“ Branbart se na Skangu blahosklonně usmál. „Neříkej mi, jak mám vést válku, ženo. Víš přece, že je má duše naplněná moudrostí mnoha králů.“

„Ano, a taky v ní přebývá pýcha mnoha králů. Velmi dobře chápu, jaký užitek by nám zdejší vítězství přineslo. Ale nezapomínej na Phylangan. Landoran je mazaný elf. Určitě ví, že přicházíme. A zatímco naši válečníci prolévají krev před branami Reilimee, on je s každým dnem, který tady ztrácíme, silnější. Cesta do Velrybí zátoky ještě nezamrzla, takže se můžeme dostat na lodích daleko na západ. S každým dnem, o který přicházíme, se ale hranice ledu posunuje dál k jihu. Jestli Velrybí zátoka zamrzne, protáhne se náš pochod k Phylanganu o stovky mil. A každá z nich připraví naše muže o spoustu sil, zatímco Landoran bude silnější a silnější.“

Branbart se jí vysmál do obličeje. „To je přesně důvod, proč ženy nevedou válku. Malují si všechno v tak černých barvách, že jsou poraženy dřív, než vůbec dojde k první bitvě. Proč mě tady malicherně kritizuješ? Co mi chceš říct?“ Jeho pohled ulpěl na Orgrimovi. „Ty jsi přece hrdina. Vynalézavý duch, který buduje můstky na stěžních a zdolává hradby. Co bys dělal? Znám ctižádost, která tě spaluje. Teď prokaž, že nepostrádáš chytrost, kterou každý vévoda vedle odvahy potřebuje.“

Orgrim si snažil v duchu vybavit mapy severních zemí, které studoval před cestou do Albenu. Phylangan ležel na konci dlouhého zamrzlého průsmyku. Z východu vedla ke kamenné zahradě jen jediná cesta.

„No, štěně, ztratil jsi řeč?“ vysmíval se mu král. „To je všechno, co v tobě vězí? Mlčení?“

„Mezi Velrybí zátokou a průsmykem vedoucím vzhůru k Phylanganu leží pustá krajina. Elfové jsou přesvědčeni, že jsme tady na dlouhý čas uvízli. Kdyby flotilu opustilo čtyři nebo pět lodí a vydalo se na sever k Velrybí zátoce, nikdo by si toho nejspíš nevšiml. Věřím, že se nám může podařit je překvapit. S tisícovkou mužů mohu odříznout zásobovací trasy na východ, dokud nedorazíš s hlavním vojskem, králi.“

„Takže chceš přerušit zásobovací trasy. A tisíc válečníků ti bude stačit.“ Král potáhl nosem a smrkl. „Takové bojové síle by musel velet vévoda. To je to, co máš za lubem, ty zákeřný pse?“

„Ptal ses mě, co bych dělal…“

„Mlč, Orgrime! Znám tě! Chceš odtud pryč a vést vlastní válku. Ale budiž! Dám ti loď! A dvě stě padesát válečníků!“

„To je málo, králi!“ namítl Mandrag. „Jestli elfové zjistí, jak slabý je výsadek, rozpráší jej.“

„Další tvoje rada, kterou nikdo nechtěl, starče.“ Branbart se otočil k Mandragovi. „Půjdeš se štěnětem. Zdá se, že ti jeho osud velmi leží na srdci.“

„Leží mi na srdci osudy všech našich mužů,“ odvětil Mandrag ledově. „Jenom hlupák plýtvá životy válečníků.“

„Nu tak dejte ty svoje mazané hlavy dohromady a vymyslete, jak svůj úkol splníte. Přibít na stěžně můstky tentokrát stačit nebude, obávám se.“

Orgrim byl rozrušený. Jeho pocity kolísaly mezi hněvem a pýchou. Král žádal zhola nemožné. Ale copak se před pár dny také nezdálo, že bude nemožné zaútočit z lodí na opevněné zdi Reilimee? Teď bude mít vlastní velení daleko od hlavní armády. Jestli se mu podaří splnit úkol, nebude mu ani Branbart moci upřít titul vévody.

„Vezme si Vítr duchů,“ prohlásila Skanga tónem, který nepřipouštěl námitky. „A Birga ho doprovodí. Zjistí, jak se ve Phylanganu připravují k bitvě.“

Birga byla považována za Skanžinu chráněnku a její pověst byla skoro tak špatná jako pověst samotné šamanky. Byla tak ošklivá, že se jí údajně ještě nikdy nedotkl muž. A to i navzdory tomu, že se někteří válečníci zbavovali přebytečných šťáv ve vykotlaných kmenech stromů.

Z představy, že se bude taková ženská od nynějška neustále zdržovat v jeho blízkosti, Orgrima zamrazilo.

Vášeň

Ollowain vstoupil do oslepující záře. Látkou potažené dveře se za ním nehlučně zavřely. Z komnaty, kterou mu ve skalním hradě přidělili, mu přecházel zrak. Všechno tu bylo bílé. Stěny, velké lože. Dokonce i měsíční kameny, zapuštěné do skály, vyzařovaly bělavé světlo. Byly rozmístěny tak šikovně, že jeho postava nevrhala žádné stíny.

V celé místnosti nebyla jediná ostrá hrana. Stěny přecházely ve strop v jemné křivce. Postel měla tvar dlouhého oválu. Dokonce i dveře, kterými Ollowain vstoupil, byly kulaté. Mléčně bílé světlo kontury ještě dál změkčovalo.

Mistr šermíř zaslechl rovnoměrné bublání vody. Unaveně se rozhlédl. Jeho komnata byla velká a zjevně koncipovaná tak, aby šálila smysly. Sundal si opasek a ulehl na lože. Pak se pozorně rozhlédl. Chvíli trvalo, než spatřil výklenek zahalený bílým, průsvitným závěsem. Vstal, přistoupil k němu a odhrnul jej. Za závěsem se rozkládala lázeň. Také tento prostor zářil bíle. Na hladině plavaly lotosové květy a lístky růží. Nádrž byla zapuštěna do skály a nezdála se příliš hluboká. Z vody stoupala průzračná pára a jemně hladila Ollowaina po tváři. Dno nádrže hýřilo nepravidelnými tvary a přímo vyzývalo, aby se člověk pohodlně natáhl. Vedle stál nízký, mramorový masážní stůl. Kůží vypolstrovaná, oválná prohlubeň vybízela k položení hlavy. Vlhký, teplý vzduch byl prosycen těžkou vůní exotických květů. Omamoval a uspával.

Ollowain se vrátil k posteli. Odložil hrubě tkané šaty, které mu daroval Alfadas, a natáhl se na pokrývku z kožešin sněžných zajíců. Báječně mu hladily kůži.

Po setkání v pavilonu trval Landoran na tom, že odvede syna a Lyndwynu před radu starších. Také oni bez váhání souhlasili a svěřili kouzelnici velení nad Phylanganem. Ta přemíra důvěry se k našemu klanu vůbec nehodí, přemítal Ollowain. Nikdy předtím se otec nikomu nepodrobil. Po celá staletí se dokonce odmítal dostavit na Slavnost světel a složit Emerelle hold. A nyní sklonil hlavu a podřídil se údajnému královninu rozkazu. Něco tady nebylo v pořádku!

Nediskutovalo se dokonce ani o tom, zda přijmout či nepřijmout do svých řad malou lidskou armádu jako spolubojovníky v zápase proti trolům. V debatě šlo pouze o podružnosti, jako co lidé jedí nebo jak vyrobit dost amuletů, které by je ochránily před vražedným chladem Sněžné marky. Jediné, co Landoran odmítl, bylo, aby Fjordlanďané vstoupili do Phylanganu přes albskou hvězdu v Nebeské síni. Chtěl, aby použili bránu ve výběžcích Slangských hor, vzdálenou zhruba tři sta mil odtud. Měl je tam očekávat malý oddíl elfů a doprovodit je nahoru na ledovou pláň, odkud se vydají na lodích do Phylanganu. Landoran se hájil tím, že bude moudřejší, když lidé spatří nejprve jen pár elfů, aby měli čas si na ně přivyknout. A měli také blíže poznat zemi, ve které budou válčit. Rovněž měl být učiněn pokus spojit se už na ledové pláni s kentaury. Všechno to dávalo smysl, přesto se Ollowain nemohl zbavit dojmu, že kníže jen hledá záminku k tomu, aby je mohl držet co nejdál od Phylanganu.

A celá rada se Lyndwyně dvořila. Stále znovu a znovu musela ukazovat albský kámen. A třikrát nebo čtyřikrát vyprávěla lživou historku o tom, jak jí Emerelle kámen svěřila. Copak byli všichni slepí? Nebo důvěřovali Lyndwyně proto, že přišla s ním, čestným válečníkem? Jeho myšlenky neustále kroužily kolem této otázky.

Něco mu jemně stisklo spánky. Zjevně dřímal. Na tváře se mu něžně položily čísi ruce, pak se přesunuly na šíji a začaly mu masírovat napnuté svaly.

Ollowain prudce otevřel oči. Skláněl se nad ním bledý ženský obličej. Zornice očí byly rudé jako krev. Vlasy přísně sčesané dozadu, sněhobílé. Také pokožka zářila bělostí bez poskvrny, až na tenké modré žilky, rýsující se pod ní. Ollowain elfku nikdy předtím neviděl. „Kdo jsi?“

„Lysilla z kmene Normirgů,“ pronesla klidně, zatímco mu dál masírovala šíji.

Copak se mu to jen zdá? Ollowain se nejistě rozhlédl. Bílá komnata byla pro něj jako stvořená. Příliš dokonalá, než aby mohla být skutečná. I když… Landoran si možná ještě pamatoval, s jakou náruživostí šermíř jako dítě uctíval bílou barvu. Jednu dobu dokonce chtěl jíst pouze bílé potraviny.

Ollowain natáhl krk, aby si Lysillu, stojící za ním, lépe prohlédl. Měla na sobě úzké, bělostné zavinovací roucho. Musel se usmát. Je to sen!

„Chceš si mě tedy prohlédnout. Posluž si. A uvolni se! Řekni něco!“ Lysilla přistoupila k jeho loži. Položila mu na hruď příjemně teplé ruce. Krátce mu mezi palcem a ukazováčkem promnula bradavky. Ollowainem projel žhavý záchvěv. Její ruce se už natahovaly k šermířovu krku. Není to tedy sen?

„Kdo tě poslal?“

„Nikdo. Vyprávěli mi o tobě, Ollowaine. Ale nikdo mě neposlal.“ Přejela mu rukama po víčcích. „Nedívej se na mě. Nedívej se na nic! Snaž se jen cítit. Dokud máš otevřené oči, nemůžeš se uvolnit.“

Ollowain poslechl jen zdráhavě. Lysilliny ruce mu opět sklouzly k šíji. Měly v sobě sílu. Na pravici cítil mozoly. Pokožka levé ruky byla měkká. Věděl, co to znamená. Znal jen jedinou práci, po které zůstávaly mozoly jen na pravačce. Otevřel oči a chtěl se posadit, ale Lysilla ho zatlačila zpátky.

„Jsi válečnice, že? Šermířka.“

Rozesmála se. „Neodvažovala bych se tak nazývat. V šermu jsem pouhá žačka. V tom, co právě dělám, jsem lepší, aspoň pokud jsou vyslyšeny mé pokyny.“

„Proč mám zavřít oči?“ zeptal se Ollowain nedůvěřivě.

„Budeš se pak moci lépe uvolnit. A dokonce ani galantní lháři mi nevydrží dlouho hledět do tváře. Mé oči… znepokojují ostatní. Tvrdit něco jiného by byl zdvořilý nesmysl.“

Měla pravdu. Tmavě rudé zornice jejích očí byly znepokojivé. Měla pronikavý, zkoumavý pohled. Smyslný?

„Proč to děláš?“

Přejela mu konečky prstů po rtech. „Neptej se. Chceš zažít něco překrásného? Jednu nebo dvě dokonalé hodiny? V tom případě se neptej.“

„Ale…“

„Důvěřuj mi. Slova ničí krásu okamžiku.“ Vzala ho za ruku. „Vstaň. Pojď se mnou.“ Lysilla se vydala do lázně. Na podlaze stály křišťálové lahvičky, které tam předtím nebyly. Ve vlhce teplém vzduchu se stále vznášela omamná, cizokrajná vůně.

Ukázala na kamennou lavičku. „Lehni si na ni. Bude se ti to líbit.“

Ollowain poslechl. Byl zvědavý. Nikdy předtím nepotkal nikoho jako Lysilla.

Kámen mramorového stolu byl podivuhodně teplý. Položil se tváří na kožené polstrování. Na záda mu steklo něco olejovitého. Pak opět ucítil její ruce. Silné a něžné. Obratně mu začala masírovat ztuhlé šíjové svaly. Pak sklouzla rukama dolů po zádech. Předklonila se. Dotkla se ho tělem. Už na sobě neměla šaty!

„Otoč se,“ vydechla.

Jeden pramen vlasů se jí uvolnil a spadl na rameno. Lysilla měla malá prsa válečnice. Na pravačce se jí zřetelně rýsovaly svaly. Co to dělám? Prohlížím si ji očima učitele šermu! pomyslel si.

Lysilla se opět předklonila. Zvedla ze země pásek šatů. „Dovol, ať ti zavážu oči, jinak se kouzlo nezdaří.“ Tajemně se usmála. „Snaž se prostě jen cítit.“

Ollowain ji nechal. Přeložila pásek nadvakrát a pevně mu ho ovázala kolem hlavy. „Naslouchej zurčení vody.“ Položila mu ruku na prsa, druhou pod šíji, pak ho jemně zatlačila dolů. Na hruď mu skanul olej. Její prsty si pohrávaly se šermířovými bradavkami. Pak se ocitly mezi Ollowainovými stehny. Jemně mu stiskly varlata. Pak sevření zesilovaly, až šermíř pod návalem sladké bolesti zasténal.

Ollowainovi se točila hlava, i když ležel. Teď mu přejížděla rukama po břiše. Vzepjal se a zasténal. Měl pocit, jako by mu zanechávala na kůži ohnivé stopy. Přál si, aby zase sklouzla prsty níž. A současně nechtěl, aby skončila s tím, co právě dělala. Lysillina kůže byla nyní na dotek hebčí. Muselo to být olejem.

„Pojď do vody, povedu tě.“ Vzala ho za ruku.

Poslušně se posadil. Popadla ho za druhou ruku. Sklouzl z mramorového stolu. Kamenná podlaha byla studená. Závrať zesílila. Tak plně se svěřit do něčích rukou pro něj byl naprosto nový zážitek. Mezi všemi těmi vůněmi, linoucími se z vody, musí být i nějaký omamný prostředek, pomyslel si.

„Pozor, teď přijde schod.“

Ollowain se rozpačitě usmál. Už nebyl pánem svých smyslů. Lysillin hlas se ozýval vedle něj. Přitom přece kráčela před ním! Ještě stále ho držela oběma rukama.

Kotníky mu objala příjemně teplá voda. Opatrně našlapoval a sestupoval do lázně, až mu voda sahala k bokům.

Lysilla si ho přitáhla k sobě. Cítil její prsy, tisknoucí se k němu. Neušlo mu jejich vzrušení. Elfka ho objala stehny kolem boků. Vyhledala jeho rty svými. Zasypal je vášnivými polibky. Zaryl zuby do měkkého masa její šíje, líbal jí bradavky, nořil se pod vodu a zkoumal jazykem ta nejskrytější místa jejího těla.

Vtáhla ho do mělčí vody. Jejich milostné hrátky byly každým okamžikem divočejší. Vrhali se na sebe jako dvě kočkovité šelmy. Ollowain odolal pokušení sundat si pásku, kterou měl zavázané oči. I když už byla dávno promočená, stále ukrývala vášnivou společnici před jeho zraky. Nikdy předtím nic podobného nedělal. Za celá staletí života! Oč přišel! A nikdy předtím se neoddal elfce, kterou znal pouhou hodinu.

Jeho dosavadní milostné aféry byly vždy pomalým, namáhavým klopýtáním vpřed. Ostýchavě pátral po důkazech, zda jsou jeho city opětovány, v každém okamžiku připraven stáhnout se do klamného bezpečí osamělosti.

Lysillino tělo se zachvělo. Dlouze, smyslně zasténala. Na tváři ho ovanul její dech. Pak ho náhle kousla do spodního rtu. V ústech ucítil kovovou pachuť krve.

Ollowain se vzepjal. Lysilliny ruce mu hladily hruď. Od chvíle, kdy vstoupili do vody, nepronesli jediné slovo. Jen vášeň sama mohla vyjádřit to, co nebylo možné vyjádřit slovy.

Lysillino kousnutí Ollowaina vylekalo, ale současně ještě zvýšilo jeho vytržení. Její ruce jako by teď byly všude. Udávala rytmus jejich milování a on si to užíval. Snažil se protahovat každou vteřinu… každičký moment jejich splynutí.

Ať se její prsty pohybovaly po Ollowainově těle kdekoli, reagoval na každý dotek zachvěním. Jeho tělo jako by patřilo jen jí. Sténalo uspokojením nebo toužebně hladovělo po dalším kontaktu. A pak mu vrátila svobodu, ukončila sladké mučení. Vykřikl, a pak znovu a znovu. Vzepjal se a pevně ji objal. Seděli ve vodě, těsně spojeni. Příliš vyčerpaní, než aby snesli další vášeň. Hladila ho rukama po zádech, jako by byl dítě, které je třeba sevřít v náručí a utěšit.

Kouzlo pominulo. Její doteky ho už nerozpalovaly. Cítil se příjemně. Spokojeně. Pomalu se mu vracel rozum. Opadajícím přílivem vášně k němu dolehl varovný hlas. Něco není v pořádku. Celou tu dobu nebylo v pořádku. Lysillina pravá ruka. Už neměla mozoly!

Ollowain vylekaně popadl pásku a strhl si ji. Mřížovím mokrých, černých pramenů na něj hleděly mírné, zelené oči se zlatými skvrnkami. Lyndwyniny oči!

„Byl to jediný způsob,“ řekla tiše. „Nikdy bychom se k sobě nedostali blíž než na mostě, když jsme se dívali jeden druhému do očí. Tvůj rozum by umlčel tvé srdce.“

Ollowain stále nechápal, co se vlastně stalo. „Lysilla, jak…“

„Považovala to za… zajímavé. Landoran se rozhodl, že ti ji pošle. Měla tě namasírovat a… povzbudit. To byla jeho slova. Říkal něco o tom, že jsi naprosto posedlý vším, co má barvu sněhu. Proto Lysilla. Zdá se, že tě Landoran velmi dobře zná… Ví o tobě všechno. Nemohla jsem snést pomyšlení, že by Lysilla…“ Zajíkla se. „Pro ni by to byla jen hra. Prostě jí připadáš zajímavý. Já… přemluvila jsem ji…“

Ollowain měl pocit, jako by se ocitl nahý ve sněhové bouři. I když bylo v lázni až nepříjemně teplo, omotal si paže kolem hrudi. Nemohl uvěřit tomu, co se stalo. A že si toho nevšiml! Co se to s ním jen dělo? „Jak jsi Lysillu přesvědčila?“ zeptal se tiše, příliš zraněný, než aby se zmohl na příkrost nebo útočnost.

„Něco ode mě chtějí. Nesmím o tom mluvit. Není to zrada. Tajemství…“

„Co?“

Lyndwyna vstala. „Nesmím ti to říct.“ Ohrnula si mokré vlasy z obličeje. „Nelituji toho, Ollowaine. Bylo to správné. Kdybys dokázal naslouchat svému srdci, pochopil bys to.“

„Co bych pochopil? Že toužím po zrádkyni a zlodějce? Ukradla jsi nejdůležitější klenot našeho lidu! A dnes z tebe tvé lži učinily vládkyni Phylanganu a ze mě…“ Nenacházel slova. Prostě si ho vzala, tak jako albský kámen.

„Emerelle by zemřela už ve Vahan Calydu, kdybych neužila moci kamene. Byla jsem příliš slabá, než abych ji dokázala uzdravit vlastními silami. Zkoušela jsem to! Skoro mě to zabilo. Vždyť jsi to viděl! To kouzlo s ohnivým ptákem mě vyčerpalo. Jak myslíš, že bych vás mohla všechny vyléčit?“

„Mě jsi uzdravila bodnutím do hrdla. Co to mělo znamenat? Byly už vyčerpány i síly albského kamene, když jsem se ocitl na řadě?“

Zavrtěla hlavou. Do očí jí vhrkly slzy. „Když uzdravuji kouzly někoho, kdo zápasí se smrtí, dotýkám se jeho nejhlubšího nitra. Sdílím jeho bolest a někdy se mi otevře jeho duše. Toužila jsem po tom. Ale nemělo k tomu dojít takto. Možnost poznat tě měla být tvým darem pro mě.“

„Krásná slova,“ řekl Ollowain s hořkostí. „Jen kdyby je nepronášela zlodějka. Jak ti můžu věřit poté, co ses mě tak zmocnila?“

Sklopila hlavu. „Ano, jak mi můžeš věřit, můj bílý rytíři. Otec mi vyprávěl o Shalyn Falahu. Jak jsi bojoval proti trolům a pak se zdráhal zabít jejich knížata. Cítil k tobě hluboký respekt.“

„Samozřejmě,“ odfrkl si Ollowain. „Tvá rodina si váží každého, kdo se vzepře královně.“

„To bylo ještě předtím, než začal náš spor s Emerelle. A i když jsem jí vždy pohrdala, tebe jsem si velmi vážila. Vyhýbala jsem se jakémukoli setkání s tebou, abych si uchovala své dívčí sny o bílém rytíři ze Shalyn Falahu. Poprvé jsem tě spatřila až ve Vahan Calydu. V okamžiku, kdy stříleli na královnu, jsem byla v davu, na ulici. A všimla jsem si, jak jsi Emerelle zaštítil vlastním tělem. V tu chvíli jsem si uvědomila, že jsi opravdu takový jako v mých snech. A už jsem nemohla udělat to, oč mě dědeček žádal. Opravdu ses nemusel strachovat, že bych tě unesla do Arkádie, když jsme kráčeli po albských stezkách. Už se tam nemohu vrátit! Emerelle měla po své korunovaci zemřít. Úkolem mého světelného ptáka bylo ozářit zadní palubu tak pronikavě, aby můj bratr nemohl královnu minout. A kdyby to náhodou nevyšlo, měla jsem ji zabít já. Ale… poté co jsem tě spatřila, jsem to už nemohla učinit. Postavila jsem se před královnu tak, abych zabránila bratrovi vystřelit. A vyslala jsem světelného ptáka ven, nad otevřené moře. Nebylo to znamení pro troly a jejich lodě. Nechápej mě špatně, vždycky jsem Emerelle pohrdala. Ale nemohla jsem se před tvýma očima podílet na její vraždě. Já…“ zasmála se. „Je to tak dětinské… Když jsem zjistila, že jsi opravdu takový, jakého jsem si tě představovala, chtěla jsem se ti líbit. Za každou cenu. Chtěla jsem být tvou.“

Ollowain na ni nechápavě hleděl. Může jí teď věřit? Měl tedy se svou podezíravostí celou tu dobu pravdu. A současně se mýlil. „Neměl bych tě už nikdy pouštět do Emerelliny blízkosti.“

„To musíš rozhodnout ty. Když jsem královnu uzdravovala, ocitla jsem se velmi blízko její duši. Je příšerná, Ollowaine.“ Zachvěla se a šermíř měl na okamžik pocit, jako by na její duši spočinul stín. Lyndwyna byla intrikánka a jejímu dětinskému zapřísahání o lásce nevěřil, ale kontakt s Emerellinou duší jí zjevně nahnal hrůzu.

„Neznáš paní, které sloužíš,“ pokračovala kouzelnice. „Je opravdová Normirga. Veškerou etiku a morálku podřizuje jedinému cíli – ochránit Alben. Někde za albskými stezkami se skrývá strašlivý nepřítel, který nahání strach dokonce i jí. Její mysl se tak upíná k jeho zničení, že půjde i přes mrtvoly. Věděla, že Vahan Calyd bude napaden. A věděla také to, že bude sama velmi těžce zraněna. Smířila se s tím, aby nebyl do stezek, vedoucích do budoucnosti, vnesen chaos. Protože to, zda jednoho dne starého nepřítele zničíme, nebo zda Alben naopak podlehne naprosté zkáze, závisí na nemnohých. A na tom, jak bude probíhat válka proti trolům. Emerelle chtěla, aby trolové ve Vahan Calydu zvítězili.“ Na okamžik se odmlčela a zpříma na něj pohlédla. Ollowain polkl. „Obětovala město a s ním i tisíce dětí Albenu! Uzdravila jsem ji. Na jejím těle už nenajdeš rány. Ale její duše je zmítána nekonečným utrpením. Existuje jen jediný důvod, proč se neprobouzí. Prchá před tím, co spáchala!“

Teď zavrtěl Ollowain rozhodně hlavou. „To jsou lži lhářky a vražedkyně!“

Lyndwyna se na něj dlouze zahleděla. Měla nádherné oči. Vypadaly tak nevinné.

„Vím, že ve mně musíš vidět zrádkyni, abys mohl být i nadále bílým rytířem ze Shalyn Falahu.“ Vstala a začala se brodit mělkou nádrží pryč.

Ten pohled ho rozzlobil. „Kam jdeš?“ zeptal se popuzeně.

„Zaplatím teď cenu za to, že jsem tě jednou jedinkrát opravdu oklamala. Víš přece, že se říká: Vášeň plodí utrpení. Žij blaze, můj bílý rytíři.“ Prošla dveřmi a opustila lázeň.

Ollowain zíral na pásku, plující před ním na hladině. Cítil se ještě pořád jako slepý. Neschopen rozlišit, co je klam, a co skutečnost. Opravdu mu lhala? Věděla Emerelle o útoku trolů na Vahan Calyd? Ta zvláštní královnina nosítka jako by potvrzovala Lyndwynina slova. Přinejmenším se zdálo, že Emerelle věděla, že bude muset v noci prchnout a bude k tomu potřebovat člun. I když momentálně její pohnutky nechápal, byl si jist, že Emerelle vždy jedná v zájmu blaha Albenu.

„Lyndwyno?“

Odpověď nepřišla. Snad měla pravdu. Kdyby viděl, pravděpodobně by si s ní nikdy nic nezačal. Přitom mu to připadalo všechno tak správné. Tak dokonalé… Nikdy předtím se nemiloval se ženou tak vášnivě. A ani její vášeň nebyla nejspíš předstíraná. Byla její historka pravdivá? Stále znovu a znovu se mu v mysli ozývala její slova: Vášeň plodí utrpení.

Noční rozhovor

Alfadas věděl, co je čeká, a nenacházel proto klid. Dokonce přemýšlel o tom, že by vzal Aslu a děti do Albenu a tam před troly uprchl. Ale kam by mohl jako člověk mezi dětmi Albů jít? Byl příliš známý. Kdo by se ujal Emerellina svěřence ve chvíli, kdy královnu pronásledují trolové? Ať se na to Alfadas díval z kterékoliv strany, jeho situace byla beznadějná. Když zůstane Asla ve Firnstaynu, bude alespoň mezi přáteli. Ve vesnici, v níž vyrostla, má také největší šanci se vzpamatovat, pokud se její muž už nevrátí.

Když Alfadas kráčel po úzké cestě dolů k fjordu, byla už tma. Jeho cílem byla skromná chatrč u vody. Tenkou vydělanou kůží, chránící jediný otvor ve zdi před větrem, prosvítalo nažloutlé světlo.

Jarl se kousek před stavením nerozhodně zastavil. Rozhodl se správně? Zaklonil hlavu a pohlédl ke hvězdám, jako by mohly znát odpověď. Po nebi se v širokých obloucích táhlo záhadné zelené vílí světlo. Alfadas si tesklivě připomněl pohádky, které mu za takových nocí na společných cestách vyprávěl otec. Tvrdil, že tehdy přicházejí do světa lidí elfové a trolové. Během letošního podzimu se tyto pohádky staly skutečností. A jeho přátelství s elfy mu rozhodně štěstí nepřineslo.

Alfadas přistoupil ke dveřím malé chatrče. Než se vydá do Albenu, musí dát do pořádku své záležitosti v tomto světě. Za dveřmi slyšel Kalfovo pobrukování a pískání. Když zaklepal, melodie utichla. Dveře se rozletěly. Kalf se na něj překvapeně zadíval. Na statném rybáři se už začínal projevovat věk. Dlouhé plavé vlasy mu na spáncích notně ustupovaly dozadu. Kolem očí a koutků úst se mu zahnízdily vrásky. Alfadas si byl vědom, že není rybáři právě nejmilejším hostem, přesto byl přátelsky pozván dál. Kalf rozpačitě odstrčil stranou několik věcí, pohozených na podlaze.

V chatrči byl intenzivně cítit pach ryb. Na stole ležela tři štíhlá, stříbřitá těla. Měla rozpáraná břicha. Kalf právě začínal čistit šupiny.

„První lososi,“ podivil se Alfadas.

Kalf se ušklíbl jako malý kluk, kterému se podařila lumpárna. „Letos ti unikli, jarle. Objevili se ve fjordu za soumraku. Zatím je jich jen pár. První zvědové velkého rybího tahu.“

Alfadas si závistivě prohlížel lososy. Lov stříbrňáků začíná a on musí pryč. V příštích dvou týdnech potáhnou fjordem tisíce a tisíce lososů, aby pak putovali dál, říčkami a potůčky vzhůru do hor. Znamenali pro vesnici druhou úrodu. Jejich jemné červené maso umožní Firnstaynu přečkat zimu. Už zítra zaplanou v tmavých udírnách ohně.

Alfadas usedl na stoličku. Říkalo se, že kdo uloví prvního lososa, toho čeká dobrý rok. Byl tedy u správného muže.

„S dětmi všechno v pořádku?“ zeptal se Kalf nemotorně.

„Ano… ne.“ Alfadas si upravil opasek s mečem. Jílec zbraně ho nepříjemně tlačil do boku. „Dětem se daří dobře, ale mně ne. Snažím se, aby si toho nevšimly. Ulrika vezmu zítra s sebou do Honnigsvaldu, kde se formuje vojsko. Chci si ho co nejvíc užít. Kadlin je ještě moc malá… a Asla se odtud nemůže hnout. Lososi… Vesnice bude v příštích dvou týdnech potřebovat každý pár rukou, který je schopný pracovat.“ Zachmuřeně zíral na napůl spálená polena v ohništi. „Kéž bych tady taky mohl zůstat.“

Kalf popadl nůž a rozřezal jednoho z velkých lososů. Narazil kusy masa na rožně a zavěsil je nad oheň. Oba muži mlčeli. Tuk kapal na řeřavé uhlíky a syčel.

Alfadas oceňoval, že ho rybář hned nezahrnul otázkami. Kalf vytáhl z plátěného váčku skrojek okoralého chleba a položil ho na stůl. Pak ze džbánu naplnil prostý dřevěný pohár.

„Jsem tady kvůli Asle,“ přerušil jarl mlčení.

Rybářovy průzračné modré oči se zúžily. „Ach tak.“ To bylo všechno, co k tomu řekl.

Alfadas věděl, že kdyby se toho pozdního léta před osmi lety nevrátil do Firnstaynu, Asla by se rozhodla pro Kalfa. Rybář byl tehdy jarlem. A ve vesnici oblíbeným, i když… a možná právě proto, že toho moc nenamluvil.

Když Alfadas tehdy dorazil s otcem a elfy, očarovalo Aslu kouzlo neznámého. Každou noc mu doslova visela na rtech, když seděl na pobřeží u ohně a všem zvědavcům vyprávěl o dobrodružstvích, která zažil s Mandredem a elfy.

Mezitím se kouzlo neznámého stalo jejím prokletím, pomyslel si Alfadas hořce. Právě neznámo stálo mezi ním a jeho ženou. Mnohem víc než dlouhé válečné výpravy v králových službách, které ho často na dlouhé měsíce odváděly z domova.

„Dáš na Aslu pozor?“ Alfadas hovořil velmi tiše. Stálo ho velké přemáhání ta slova vůbec vyslovit.

Kalf Aslu stále miloval. Mohl by mít kteroukoliv mladou ženu ve vesnici. Dokonce i teď, kdy už začínal stárnout. Jeho obliba nepolevovala, i když už nebyl volen jarlem.

Ale rybář raději zůstal sám. Alfadas si byl jist, že kdyby nebylo Asly, stali by se přáteli. Cítil před Kalfem velký respekt, i když ho neviděl rád u svého domu.

Kalf se na něj pronikavě zahleděl. „Asla je žena, která na sebe umí dát pozor sama, jarle. To přece víš.“

„Ještě nikdy jsem nebyl v zimě pryč.“ Alfadas vzpomínal, jak v uplynulých letech sedával za temných dnů u ohně a vyřezával. Nebo jak se s Ulrikem honili mezi stoly a židlemi a sváděli divoké souboje s dřevěnými meči. Zima vždy vyléčila rány léta. Proležel celé noci s Aslou v náručí a společně naslouchali vytí větru za okny. A milovali se. Skoro každou noc. V zimě jí mohl být tím mužem, jakého si přála.

„Pro Ulrika to bude těžké.“ Alfadasův hlas zněl chraptivě, jako někdy zrána, když předchozí noci vypil příliš mnoho medoviny. „Těšil se na zimu se mnou. Slíbil jsem mu, že ho vezmu do hor na lov. Naučíš ho lovit, Kalfe?“

Rybář se přátelsky usmál. „Za jedinou zimu se člověk lovit nenaučí. Rád ho na hon vezmu. Ale netrap se. Určitě toho budeš moct chlapce ještě spoustu naučit, až se vrátíš.“ Kalf sejmul z ohně jeden ze špízů a položil ho před jarla. „Tentokrát jsi prvního podzimního lososa nechytil, ale potěšilo by mě, kdybys ochutnal z letošního úlovku jako první.“

Alfadas jeho gesto ocenil. Opatrně si ukousl kus horké ryby. Byla báječně šťavnatá. Z koutků úst mu stékal tuk.

Také Kalf se teď pustil do jídla. „Bude to dobrý rok na ryby,“ oznámil s plnou pusou.

Alfadas mlčky přikývl. Copak Kalf tu narážku s lovem nepochopil? Žádný Fjordlanďan by nikdy nepožádal jiného muže, aby naučil jeho syna lovit, kdyby…

Asi nezbude než mluvit jasně! Náznaky nejsou v tomto případě na místě. Nebude mít klid, dokud si nebude jistý, že ho Kalf správně pochopil.

„Za každé vítězství platíme mrtvými,“ řekl náhle.

Kalf se na něj jen podíval a jedl dál.

„Kdyby se mi něco stalo, byl bych rád, aby ses o mou rodinu staral právě ty! Vím, že bys z mého syna vychoval dobrého, čestného muže. Asla si určitě myslí totéž.“

Kalf odložil špíz s rybou. „Jsi nejlepším šermířem Fjordlandu. Kdo by tě mohl porazit?“

„Tam, kam odcházím, jsem byl jen talentovaný žák, nic víc. Táhnout do války proti trolům je stejně pošetilé, jako kdybych ti nařídil, abys zachytil padající dub. Ať jsi sebešikovnější a sebesilnější, kmen tě prostě rozdrtí, když se mu připleteš do cesty. Podobné to bude, když se postavíme do cesty trolům.“

Kalf svraštil čelo. „Musíš to říct králi.“

„On to ví.“

Rybář zakroutil hlavou. „To přece nedává smysl.“

„Chce se mě zbavit, Kalfe. Mě a mnoha dalších válečníků.“

„Nikdy tě nikdo neporazil, jarle. Proč by tě měl posílat na smrt? Sám by si uškodil, kdyby tě obětoval. Jsem si jist, že se vrátíš.“

Alfadas si povzdechl. Kalf neměl žádný důvod být nešťastný, jestli se jarl nevrátí. Koneckonců to byl právě on, kdo převrátil rybářův život naruby. A teď se mu Kalf snaží dodat odvahy. Je to správný muž!

„Vím, že Aslu stále miluješ.“

„Co to má společného s válkou?“

„Když bude potřebovat pomoc, buď tady pro ni i pro děti. To je vše, oč bych tě chtěl požádat.“

„To jsem přece vždycky byl,“ odvětil Kalf tiše.

Tón, jakým to Kalf řekl, Alfadase zasáhl. „A vůbec, máš pravdu. Je zatraceně těžké mě zabít. Na to nezapomínej.“

Rybář ho obdařil odzbrojujícím úsměvem. „Já nejsem ten správný muž, kterého by ses měl o tom snažit přesvědčit.“

Alfadas cítil knedlík v krku. Ten zatracený chlap! Měl přece všechny důvody přát si jeho smrt. Jarl otevřel kožený váček u opasku a položil na stůl scvrklý ptačí pařát, velký jako dětská ruka. Byl k němu přivázán dlouhý řemínek.

„Co je to?“ podivil se Kalf.

„Tajemství, proč mi ryby vždycky berou líp než tobě. Je to z Albenu. Mám to od svého otce. Ten to vyškemral na nějakém kentaurovi. Nevím, kterému ptáku ta noha patří, ale vábí ryby. Stačí ho hodit do vody, tiše stát a chvíli čekat.“

Kalf vzal pařát, otáčel jím v ruce a prohlížel si ho ze všech stran. „A já jsem se hádal s bohy, proč musíš být ještě ke všemu lepším rybářem než já. Nemysli si, že ti ho vrátím, až na jaře dorazíš domů.“

V Kalfově jistotě bylo něco nakažlivého. „Prostě si z Albenu přinesu jinou ptačí nohu. Nemysli si, že tě nechám stát se králem rybářů bez boje.“ Jarl se zasmál. Ale náhle byl strach zpátky. Seděl mu v žaludku jako velký kus ledu.

Rebelové, rolníci a rekové

„Je tam zase ta žena,“ řekl Ulric tiše. Chlapec seděl v sedle před Alfadasem a ukazoval na štíhlou postavu, napůl skrytou ve stínu břízy kus před nimi. Alfadas s Ulrikem už byli skoro v Honnigsvaldu. Po celou tu dlouhou cestu se jim Silwyna držela v patách.

„Jak se může pohybovat tak rychle jako my na koni?“

„Je Maurawani,“ vysvětlil Alfadas. „Silwyna patří k elfímu kmeni, žijícímu v lesích. Dokáže velmi obratně nacházet zkratky. A my jsme koneckonců taky moc nepospíchali.“

„Tentokrát neutíká pryč, otče. Co od nás chce?“

„Zeptáme se jí.“ Elfka čekala, opřená o bílý kmen břízy. Těžký cop se jí svíjel kolem krku jako had. Měla teď na sobě kalhoty a košili ze světlé jelenice. Roztrhané šaty, v nichž se ve Fjordlandu objevila, zmizely. Alfadas si teskně vzpomněl na to, že mu kdysi také darovala koženou košili. Byly na ní třásně, které zabraňovaly, aby švy prosákla voda. Zdálo se to tak nekonečně dávno, kdy se společně potulovali lesy Albenu!

„Držíš se dobře v sedle, chlapče,“ řekla elfka přátelsky.

„Tatínek mi koupí poníka, až dorazíme do Honnigsvaldu,“ prohlásil Ulric hrdě. „Proč nás sleduješ? A proč nejsi u své královny jako Yilvina?“

„Pomůžu tvému otci vybrat válečníky, kteří s ním odejdou. Kromě toho by měli asi spatřit elfku dřív, než se ocitnou v mé zemi. A co se týče královny, jeden tělesný strážce je víc než dost pro někoho, kdo odpočívá v domě přítele. Urazili bychom tvé rodiče, kdyby královnu neustále obklopovaly ozbrojené stráže. Koneckonců tady nejsme mezi nepřáteli.“

Ulric krátce přikývl. „Proč u vás ženy bojují? My něco takového neznáme.“

Maurawani se na okamžik zatvářila uraženě. „Mezi námi elfy je tak málo mužů, že by bez pomoci žen vůbec nemohli zvítězit,“ odpověděla nakonec jedovatě.

„Vedete hodně válek?“

„To stačí, Ulriku. Není zdvořilé se někoho tolik vyptávat.“

„Jen ho nech. Tvůj syn by mě prostě rád poznal.“ Silwyna kráčela dlouhými kroky vedle nich, zatímco se společně ubírali lesem po úzké stezce pro zvěř. Stromy hořely záplavou barev. Při každém závanu větru se k zemi snášelo listí. Rudé, purpurové a zlaté. Les slavil poslední svátek, než začne dlouhé období tmy a bouří.

Alfadas byl překvapen, jak trpělivě Silwyna odpovídá na všechny synovy otázky. Změnila se. Na první pohled to nebylo vidět… Nebo se změnil on? Dívá se na ni jinýma očima? Byly doby, kdy ji nenáviděl. Naučila ho, co to znamená trpět. Ale navzdory tomu všemu byla jeho srdci stále ještě blízká. Stačilo ji spatřit a všechny ty dávno pohřbené city se znovu probudily k životu.

„Můj dědeček tvrdí, že existují elfové, kteří umí běhat po stromech jako veverky,“ řekl Ulric. „Je to pravda?“

„Můj tchán je upovídaný stařík,“ omlouval se Alfadas.

„Tak se mi zdá, že ten chlapec ví o Albenu víc než ty, i když zázraky našeho světa nikdy neviděl.“

„Ano, dědeček zná velkou spoustu příběhů!“ přikyvoval Ulric nadšeně. „Když není tatínek doma, chodí každý večer k nám a vypráví nám o královně a elfech, o dědečkovi Mandredovi, kentaurech a trolech.“

Budu si muset s Erekem promluvit, pomyslel si Alfadas rozzlobeně. Sám dětem o Albenu nikdy nevyprávěl, ať na něj naléhaly sebevíc. Nechtěl jim do srdce zasévat touhu po onom vzdáleném světě. Neměly jako on každou chvíli zvedat zrak vzhůru ke kamennému kruhu a snít o zemi, do které se vlastními silami nebyly schopny dostat.

„Chtěl bys vědět, jaké to je pádit korunami stromů, Ulriku?“ zeptala se Silwyna.

„Ty bys mě tam vzala?“

„Jenom jestli si troufáš svézt se mi na zádech. Tatínek to samozřejmě musí dovolit.“

Alfadas si povzdechl. Jak by to teď ještě mohl zakázat! Maurawani si ho měřila svýma vlčíma očima. Měl pocit, že by pro ni hodně znamenalo, kdyby mohla vyšplhat s jeho synem do korun stromů. Záviděla snad Asle děti? Jarl si vzpomněl na několik nehezkých historek, které o elfech kolovaly. Že kradou děti. Také pro něj si přišli. Udělala by Silwyna něco takového? Byly doby, kdy byl přesvědčen, že jí dokáže číst v očích, že ji zná. Teď už podobnému klamu nepodléhal.

„Prosím, tatínku! Řekni, že ano,“ naléhal Ulric.

„Uvidíme se dole u fjordu,“ zabručel nakonec Alfadas. Elfové si tehdy pro něj nepřišli bezdůvodně. Jeho vlastní otec, Mandred, ho prodal Emerelle. Silwyna dá na Ulrika dobrý pozor.

Elfka podala Alfadasovi luk, toulec a loveckou brašnu, kterou nosila přehozenou přes rameno. Ulric jí celý nadšený vyšplhal na záda. Nohama se jí zaklesl kolem boků a paže ovinul kolem krku.

„Asi bys o tomhle výletě raději neměl vykládat matce,“ připomněl mu Alfadas.

Ulric se spiklenecky usmál.

„Neboj se, nic se mu nestane,“ řekla Silwyna jazykem svého lidu. „Vrátím ti ho živého a zdravého.“

Byl to zvláštní pocit vidět syna odcházet s elfkou. Se ženou, kterou kdysi Alfadas miloval až k zbláznění. Vběhla s hochem do lesa a téměř okamžitě zmizela.

Jarl pomalu vedl šedáka dolů po úbočí kopce, směrem ke břehu fjordu. Trvalo mu skoro půl hodiny, než se dostal k vodě. Ulric a Silwyna už tam na něj čekali. Syn se mu rozběhl vstříc, celý rozzářený. Byl ale trochu bledý. „Předhonili jsme veverku,“ jásal. „A taky jsme viděli spoustu hnízd. Silwyna mluvila s havranem.“

Alfadas si vysadil chlapce k sobě do sedla a vrátil elfce zbraně. Silwyna vypadala, jako by ji něco trápilo. „Vychoval jsi hodného chlapce,“ řekla, ale jinak nic.

O hodinu později dorazili k přívozu a nechali se dopravit do Honnigsvaldu. Tři bratři, s nimiž se tu Alfadas setkal při své poslední návštěvě, zmizeli. Přes fjord je v plochém člunu převážela upovídaná stařena. Alfadas kradmo hleděl do temných vod. Hluboko pod kýlem člunu se něco stříbřitě třpytilo. Stovky ryb putovaly k severu.

Na druhém břehu se shromáždil velký zástup lidí. Na balvanu tam stál jakýsi velký, neohrabaný válečník s nakrátko ostříhanými vlasy a promlouval k těm, kteří vyslyšeli královu výzvu. Jarl toho muže znal. Byl to Ragni, králův osobní strážce. Válečník na něj ukázal.

„Tam přichází vévoda! Pohleďte na něj! Tak vypadá vítěz!“

Všichni se k němu otočili. Alfadas rozpoznal v davu několik zasloužilých veteránů, spolubojovníků z předchozích válečných výprav. Ale bylo tam také hodně mužů, kteří se ozbrojili jen překovanými kosami, kladivy nebo sekyrami. Zchudlých rolníků, nádeníků a řemeslníků, kteří přišli o zdroj obživy. Mladých mužů, toužících po dobrodružství, poslíčků. Stáli tam i tři bratři-převozníci. To nebyla armáda. Bylo to shromáždění ztracenců, mužů, kteří už nemohli ve Fjordlandu pod žezlem stárnoucího krále Horsy nic získat.

„Ti všichni tě budou poslouchat, otče?“

„To doufám.“ Alfadas seskočil ze sedla, předal otěže Silwyně a pak jí jazykem elfů řekl: „Běž s chlapcem támhle k lesu. Nechci, aby slyšel, co budu těm mužům říkat.“

Elfka přikývla. Alfadas přelétl armádu očima. Odhadoval, že se tu shromáždilo sotva sedm set mužů. Pak se pohledem zarazil u skupiny válečníků, spoutaných řetězy. Nejnápadnější postavou mezi nimi byl černovlasý chlapík s nosem rozťatým mečem. Další starý známý, pomyslel si jarl. „No, Lambi. Zase jsi měl trable se ženskýma?“ Muži kolem se pobaveně ušklíbli.

„Kdyby král poslal ženské, aby mě sem přivlekly, nebylo by tohle vůbec zapotřebí.“ Zvedl ruce, aby byly dobře vidět těžké železné okovy, jimiž byl spoután. „Nech mě jít, Alfadasi. A já těm zelenáčům na oplátku neřeknu, co to znamená zimní tažení.“

„Kdybych tě nechal běžet, snížil bych bojovou sílu svého vojska na polovinu,“ odvětil jarl lehce. „Nechceme přece, aby se tomuhle skvělému oddílu vedlo stejně jako tvému nosu. Jak se ti to jen mohlo stát?“

„Ti královi bastardi mě přepadli ve spánku!“ Ukázal na Ragniho. „A tahle bezocasá sketa je vedla.“

„Vzepřel se královu rozkazu!“ odvětil Ragni. „Vykoledoval si to. Jeho statky jsou zabaveny. Když tady zůstane, pověsí ho. Měl by být Horsovi vděčný, že s tebou vůbec smí odejít.“

„A co tady děláš ty, Ragni?“

„Horsa mě jmenoval válečným jarlem. Až se vrátím, dostanu velký statek. Mám ti stát po boku jako tvůj zástupce.“

„Budiž!“ Ten starý lišák tě dostal zatraceně levně, pomyslel si Alfadas v duchu. Vylezl na balvan, aby ho všichni mohli vidět.

„Každý z vás, kdo už někdy bojoval v bitvě, teď zvedne ruku.“ Výsledek byl drtivý. Nepřihlásil se ani jeden z deseti. A většina zkušených bojovníků sem byla přivlečena v poutech. Ti nebudou Ragniho nikdy poslouchat. Také chuďasové půjdou jen vlažně za tělesným strážcem, kterého chytil král do osidel vyhlídkou na titul a půdu. Alfadas bude potřebovat další nižší velitele. A musí vymyslet způsob, jak dodá celé té nesourodé tlupě pocit sounáležitosti.

„Zvládneš s tou polovinou nosu vyšplhat sem ke mně, Lambi?“

„Dokonce ti tam nahoře zvládnu nakopat zadek, jestli ještě utrousíš něco o mém nose, vévodo!“

Alfadas mu podal ruku a vytáhl ho na kámen. „Smím vám představit vašeho nového válečného jarla Lambiho, o jehož nose se nemluví? Znám ho jako dobrého válečníka a chytrého velitele. Dobře poslouchejte, co vám říká – pokud teda zrovna nekleje. Jednoho dne by vám to mohlo zachránit život.“

„Nemyslím si, že jsem dobrá volba.“ Lambi se neobtěžoval mluvit tišeji než obvykle. „Klidně to můžete všichni slyšet: Slibuji našemu vévodovi, že vezmu roha hned, jak se mi k tomu naskytne příležitost. Kdo se dobrovolně vydá do Albenu, aby tam bojoval s obřími troly, musí být blázen!“

Alfadas mu poklepal na rameno. „Jak jste slyšeli, je náš nový válečný jarl upřímný a otevřený muž. Zaslouží si tedy upřímnou a otevřenou odpověď. Vstoupíš do dějin Fjordlandu jako první válečný jarl, který v řetězech cvičil své muže a v řetězech táhl do bitvy. Ale věřte mi, nehledě na to je Lambi spolehlivý chlap – teda pokud mu nepůjčíte peníze, nenecháte ho o samotě se ženou, po které sami toužíte, nebo se k němu hloupě neotočíte zády.“

Část mužů se zasmála. Nejspíš ti, kteří Lambiho neznají a myslí si, že jsem právě vtipkoval, pomyslel si Alfadas. „Magu z Honnigsvaldu, pojď sem k nám. I ty budeš jedním z mých válečných jarlů.“

Mladý převozník zjevně nebyl svým povýšením příliš nadšen. Bratři ho museli dopředu postrčit. Když se konečně ocitl na balvanu vedle Alfadase, byl ve tváři rudý až po uši. Zíral na zástup jako myš na kočku.

„Jak vidíte, Mag není žádný velký řečník. Někteří z vás si teď možná kladou otázku: Co je na tom mladém chlapíkovi, že bychom ho měli poslouchat? Odpověď je prostá. Podívejte se mu do tváře. Vidíte ten půlměsíc?“

Mag se prudce otočil k Alfadasovi. Z očí mu sršel hněv. „Zlámu ti…“

Jarl si ho nevšímal. „My všichni se musíme stát muži, jako je Mag. Pro mě není půlměsíc, který nosí na kůži, znamením hanby, ale znamením cti. Byl poskvrněn, protože ukradl chléb pro sebe a své bratry. Věděl, co riskuje. Věděl, že když ho postihnou, nebude mít sílu uprchnout! A přesto to udělal. Chtěl bych, abyste byli jako on! Abyste pro své bratry ve zbrani bez váhání podstoupili jakékoliv riziko. Pokud bude mít každý muž v této armádě podobnou odvahu, pak se možná alespoň několika z nás podaří z Albenu vrátit. Nebudu vám nic předstírat, muži.“ Sklouzl pohledem po různorodém davu. „Až na pár zasloužilých válečníků jako Lambi jste tady všichni dobrovolně. Jestli se vydáte se mnou do Albenu, přežije možná jeden z deseti. Možná tam také umřeme všichni. A nemůžu vám ani zaručit, že tam zbohatnete. Budeme bojovat proti trolům. Tyhle stvůry neshromažďují žádné poklady. Zato vás ale sežerou zaživa, jestli vás dostanou do spárů. Všichni už jste určitě slyšeli historky o elfech. Jsou to zázračné bytosti. Žádný člověk je nedokáže v boji porazit. A je to pravda. Zítra vám jednu elfku představím. Její lid ji považuje za nedostižnou lukostřelkyni a špatnou šermířku. A přesto se vsadím, že se mezi vámi najdou nanejvýš jeden nebo dva válečníci, kteří se s ní budou schopni měřit v boji s mečem.“

„Vsadím se, že ji zmydlím do modra, jestli mi sundáš ty moje úžasné náramky!“ zvolal Lambi.

Několik mužů se zasmálo. Alfadas byl spokojený. Chlapi jako Lambi vždycky rychle nacházeli příznivce. „Dobře, příteli, přijímám sázku. Jestli elfku Silwynu porazíš, sejmu ti okovy a můžeš zmizet. Ale nezapomeň, že ti král slíbil obojek z konopí, když neodejdeš do Albenu.“

„Znám Horsu jako muže, který toho hodně naslibuje a málo dodrží. Jestli budu tak hloupý a nechám se jeho pacholky ještě jednou chytit, pak si stejně nezasloužím nic jiného než viset. Kdyby se ale té tvé něžné elfce podařilo mě porazit – možná proto, že se ztratím v jejích nádherných očích a zapomenu bojovat, pak slibuji, že se nepokusím o útěk, dokud budeme v Honnigsvaldu.“ Lambi si sáhl oběma rukama do rozkroku a zakroužil boky. „Kde jsou skaldové? Hej, poslouchejte, bude to lepší než všechny hrdinské ságy, příběh o Lambim a elfí dívce. Takže, vévodo, plácneme si? Nebo přece jen raději chceš svou jemnou elfí dívčinu schovat před opravdovým Fjordlanďanem?“

Alfadas napřáhl ruku a válečník ji stiskl. „Doufám, že jsi – alespoň pokud jde o sázky – čestný muž.“

Lambi se široce usmál. „Slibuji ti, že to zjistíš.“

Rebelové, rolníci a pár reků – to je tedy armáda, pomyslel si Alfadas. Měli by se dozvědět, co je čeká. Alespoň to! „Zítra uvidíte, jak bojují elfové. Budete ohromeni. A přesto už tito elfové, s nimiž se sotva může někdo z nás měřit, prohráli s troly nejednu bitvu. Obávají se jich coby strašlivých nepřátel. Jediný trol má sílu čtyř nebo pěti mužů. Kdo udělá tu chybu a pokusí se odrazit jejich ránu, je rozdrcen. Neznají strach. Když pět z vás utvoří skupinu, abyste bojovali bok po boku a vzájemně se chránili, teprve pak se vyrovnáte jednomu trolovi. Jsou skoro dvakrát větší než my. Zimní chlad jim nevadí a bojují, aby dobyli zpět svou starou vlast. Když nás posílají do Albenu, je to stejné, jako by strčili dítě do medvědí klece, obrátili se k němu zády a vrátili se až druhého dne zjistit, co se stalo.“ Ani jeden z mužů na pobřeží se už nesmál. Byli vyděšení. Někteří na Alfadase nechápavě zírali s otevřenou pusou. Podobnou řeč nečekali.

„Pro dnešek vás propouštím,“ řekl Alfadas. „Přemýšlejte o mých slovech. Na nikoho, kdo by se snad zítra už nedostavil, se nebudu hněvat. Nebudou to zbabělci, spíš projeví moudrost. Kdo se chce přesto dostavit, měl by si dnes v noci lámat hlavu nad tím, jak bychom my, slabí lidé, mohli troly porazit. Nezapomeňte: Když přímo před vámi stane trol, jste mrtví. A teď jděte!“

„Zítra budeš čekat na prázdné pláži,“ řekl Ragni rozzlobeně. „Co to mělo znamenat? Král se bude velmi hněvat, až se mu to donese.“

„Nemyslím, že se jich vévoda zbaví tak rychle, Ragni,“ namítl Mag. „Znám ty muže. Vědí, jak ubohý život tady ve Fjordlandu vedou. Dokonce i mizívá naděje, že by mohli zbohatnout, je víc, než co mají tady.“

Jestli se Mag nemýlí, pak bude tady na pláži zítra stát možná ještě víc mužů, připravených vyrazit do nového světa. Budu muset najít mnohem drastičtější způsob, jak jim ukázat, co je čeká, přemítal Alfadas. Nakonec se obrátil k mladému převozníkovi.

„Mohl bys sem v příštích dnech přihnat tucet býků? Rád bych je koupil. Měli bychom si obstarat část zásob sami a nenechávat všechno na elfech.“

Malá rada

„Kde je Lyndwyna?“

Nikdo Ollowainovi neodpověděl. Malá rada Phylanganu se shromáždila v pavilonu u Mahdan Falahu. Tváře elfů připomínaly masky. Nikdo nereagoval.

Když se mlčení stále víc protahovalo, Landoran se nakonec slitoval a odpověděl: „Lyndwyna nemůže přijít. Přeje ti šťastnou cestu.“

„Jak bych mohl odejít bez ní?“ zeptal se mistr šermíř rozrušeně. Už deset dní nebylo po Lyndwyně ani vidu, ani slechu. Od okamžiku, kdy se milovali. Vzpomínka na to v něm vyvolala sladkou bolest. Milovala ho? Nebo bylo i to součástí nějakého rafinovaného plánu? Opravdu se zdálo, že je uznávána za vládkyni Phylanganu. Ollowain byl svědkem toho, jak byla na její rozkaz vyklizena všechna ostatní sídla Normirgů ve Sněžné marce. Ti elfové, kteří mohli nějak přispět k obraně, zůstali ve Phylanganu; ostatní byli posláni do skalních hradů na Carandamonské plošině. Bylo moudré opustit osady, které tak jako tak nemohli bránit, a místo toho soustředit všechny síly na jediném místě. Ollowain čekal, že ho Lyndwyna požádá o radu, koneckonců byl jejím vojenským poradcem… Ale vůbec se neukázala.

Ollowain opět pohlédl do tváří bez výrazu. Radě zjevně dělalo dobře ho ponížit, připomenout mu jeho poskvrnu! „Nedokážu otevřít bránu. Bez Lyndwyny nemohu vkročit na albské stezky. A jak bych sem měl dovést lidské vojsko, když mi nepomůže?“

„Nemáš dovést lidské vojsko sem, nýbrž do Slangských hor,“ opravil ho Landoran s ledovým klidem. „Za dvacet dní otevře Lyndwyna bránu k albské hvězdě u Firnstaynu. Dovede tebe i lidi bezpečně do naší země. Do té doby se budeš muset spokojit s Lysillinými službami. Je zkušenou kouzelnicí. S Ronardinem ti pomohou připravit lidi na příchod do Albenu a na válku.“

„Není v Emerellině zájmu, aby albský kámen zůstal tady. Požaduji jeho navrácení!“

Landoran zvedl nesouhlasně obočí. Toto odmítavé gesto u něj Ollowain nenáviděl už jako dítě!

„Nemyslím si, že právě ty bys měl rozhodovat, co je a není v Emerellině zájmu. Navíc královna ani není informována o zdejších událostech. Jsem si jist, že kdyby tady byla, naše kroky by schválila.“

Ollowain jen zíral. Toto zdaleka překračovalo i Landoranovu běžnou míru arogance! Šermíř ale znal mluvčího rady dost dobře na to, aby věděl, že odpor by byl v tuto chvíli marný. Landoran by ho neváhal dát zatknout, kdyby se postavil proti jeho rozhodnutí.

„Podřídím se moudrosti rady,“ zalhal proto Ollowain, aniž by hnul brvou. Až se vrátí, bude mít za zády vojsko. Dokonce i když bude složeno jen z lidí, bude představovat takovou sílu, že ji Landoran nebude moci jednoduše ignorovat.

Landoran na okamžik vypadal překvapeně. Pak se opět ovládl. „Postarám se, abys mohl odcestovat co nejrychleji. Dostaneš od nás koně a zbroj, abys mohl náležitě reprezentovat kmen Normirgů.“

Ollowain přikývl. Během útěku o svou zbroj přišel. Jako válečník by měl asi na sobě mít víc než jen košili, i když to byla v zásadě pouhá marnivost, protože proti trolím kyjům by ho nedokázalo ochránit žádné brnění.

„Vyslali jsme posly k většině národů Albenu. Když nás budou podporovat v boji elfové, kentaurové, lamassu a všichni ostatní spojenci, troly snadno porazíme.“ Ollowainův otec se slabě usmál. „Nabídka lidských dětí je sice po vojenské stránce pochybná, ale má nedocenitelnou diplomatickou hodnotu. Tím, že nás podpoří, zahanbí ostatní národy Albenu. Díky tomu se může stát, že se stanou základem širokého spojeneckého svazku.“

Ollowainovi bylo stále větší horko. Cítil, jak mu na čele vyvstávají kapky potu. Vzduch v Nebeské síni mu připadal podivně těžký. Členům rady to očividně nevadilo. Nebo se tak cítil jen on? Zatracené čáry! Klidně by věřil, že otec nechal zvýšit teplotu v pavilonu, jen aby ho ponížil. Stát tady před staršími, zbrocený potem, to bylo skoro stejně trapné jako neudržet moč. Dělalo to z něj dítě!

„Máš ještě nějaké návrhy nebo snad námitky?“ zeptal se Landoran bezelstně.

„Ne!“ Ollowain se chtěl jen co nejrychleji dostat z pavilonu.

Rada ukončila zasedání. Její členové mlčky odešli. Je jich nezvykle málo, pomyslel si Ollowain. Kde jsou ostatní? A co se stalo s Lyndwynou?

Šermíř se vydal k mostu. I mimo pavilon mu vzduch připadal dusný. Sklouzl pohledem po rozlehlém údolí. Stromy trpěly stejně jako on. Listí jim povadle viselo z větví. Asi půl míle odtud stoupal z jednoho z pilířů oblak bílé páry.

Ollowain si otřel čelo rukávem. Až se vrátí ze světa lidí, zjistí, co se tady děje!

Sekyry a kopí

Alfadas si přetáhl řemen štítu přes rameno a kývl na Lambiho. Zmrzačený válečník zvedl nad hlavu klacek. „Jste připraveni, vy bohy prokletí čubčí syni?“

Válečníci místo odpovědi udeřili klacky do štítů. Bylo jich víc než padesát. Samí zkušení chlapi, kteří už vybojovali nejednu bitvu. Jen tu většina z nich nebyla dobrovolně! Alfadas jim nechal sundat řetězy, aby mohli během dlouhých hodin tréninku snadněji bojovat, železné okovy na nohou jim ale ponechal. A každou noc je v ubikacích znovu spoutávali.

„Nažeňte jim strach!“ zvolal Lambi. Bývalý jarl se překvapivě snadno vypořádal s faktem, že ho Silwyna v souboji porazila. Ještě podivnější Alfadasovi připadalo, že se Lambi dosud opravdu nepokusil o útěk. Dokud má pod kontrolou jeho, podřídí se i ostatní válečníci. Alespoň ti, kteří tady nejsou dobrovolně.

„Dělejte větší kravál!“ křičel Lambi a tloukl do štítu. „A nedržte se u sebe tak blízko. Nezapomeňte, že jsme obrovské nestvůry, které se nemůžou dočkat, až pár sedlákům rozbijou palice. Nejsme tady proto, abychom se navzájem drbali na zadku. K tomu se můžete vrátit v noci, až vás ve stáji zase uvážou na řetěz.“

Bojovníci měli jeho drsný humor rádi. Zasmáli se a uposlechli rozkaz. Jejich řada se poněkud roztáhla. Všichni byli vybaveni koženými pancíři nebo kroužkovými košilemi, štíty a přílbicemi, jako by je čekala skutečná bitva. Ale místo sekyr a mečů měli jen těžké klacky. Blížili se po štěrkovitém břehu k linii rolníků. Těm velela Silwyna spolu s Magem a půltuctem dalších. Rolníci kleli a snažili se udržet formaci. První čtyři řady byly ozbrojeny pět kroků dlouhými kopími. Skoro pět set mužů. Následovaly dvě řady mužů se sekyrami na dlouhém topůrku. Tuto novou zbraň vymyslel Isleif, kovář z vesnice, jejíž jméno Alfadas nikdy předtím neslyšel. Vzal sekyru, nasadil ji na dva kroky dlouhé topůrko a jeho konec opatřil železným trnem. Těmito sekyrami se dalo udeřit dřív, než se člověk ocitl v dosahu nepřítele. Všichni kováři v Honnigsvaldu se teď zabývali takřka výlučně zhotovováním podobných sekyr.

Třetí uskupení tvořili ve formaci rolníků lukostřelci. Měli střílet kamarádům nad hlavou.

„Palte!“ zazněl Silwynin jasný hlas. Vzduchem se rozlehlo svištění. Alfadas reflexivně zvedl štít. Ale klidně si mohl ušetřit námahu. Šípy s hroty obalenými hadry dopadly do štěrku pořádný kus před něj.

Ke kopiníkům v první linii chybělo Lambiho mužům už jen dvacet kroků.

„Běžte!“ vykřikl Lambi.

V tu chvíli se dlouhá kopí začala sklánět. I když Mag a jeho lidé tento manévr nacvičovali celé dny, ve formaci zavládl chaos.

Také druhá salva šípů útočníky minula. Tentokrát stříleli lučištníci příliš daleko. Válečníci vpadli s ohlušujícím rámusem do řad kopiníků. Teoreticky měli být obránci schopni namířit na každého z nich hned několik kopí, ale zbraně se jim beznadějně zapletly jedna do druhé.

Alfadas štítem odstrčil stranou dva hroty. Díky tomu, že byli rolníci seskupeni do čtyř řad, ho stále ohrožovalo několik kopí. Zuřivě se po jednom ohnal. Několik bojovníků vpravo a vlevo od něj padlo k zemi. Rolníci ve čtvrté řadě měli na koncích kopí upevněny dlouhé háky, jimiž lapali útočníky za paty.

Lambi se probil až k nim. V nejlepší náladě jim postupně tiskl klacek na prsa. „Jsi mrtvý!“ volal. „A ty taky! A další mrtvý rolníček pro moji slavnostní tabuli!“

Několik kopiníků upustilo zbraně, které jim už nebyly k ničemu. Rozběhli se k mužům se sekyrami, kteří měli zakročit, jakmile bude formaci kopiníků hrozit prolomení.

Mag se snažil zuřivým křikem udržet své muže na místech. Lambiho válečníci si se smíchem probíjeli cestu bezbranným houfem. Pouze Silwyna ještě měla lučištníky pod kontrolou. Spořádaně ustupovali.

Alfadas odstrčil stranou dva muže a popadl roh za opaskem. Protáhlý signál byl znamením, že je načase ukončit bitvu. Bojovníci se od sebe oddělili. Několik mužů krvácelo; v zápalu boje se nedokázali udržet na uzdě. Vévodovi to příliš nevadilo. Ten, kdo dnes dostal klackem po hlavě, bude příště možná lépe držet pozici. Nebo uteče ještě rychleji.

Válečníci sténali a usazovali se na oblázky. Byl krásný slunečný den. Na vodě se to jen hemžilo čluny. Také u Honnigsvaldu byl lov lososů v plném proudu. Celým městem se linula kořeněná vůně z udíren. Jen málokdo měl čas pozorovat cvičení na pobřeží.

Alfadas přistoupil k balvanu, z něhož Ulric sledoval bitvu. Syn ho uvítal s hrdým úsměvem na rtech.

„Zase jsi zvítězil, otče! Nikdo nedokáže tebe a tvé válečníky zastavit!“

„No, vypadá to tak.“ Vévoda odložil štít a uvolnil si řemínek přílbice. Unaveně popadl láhev s vodou, kterou Ulric opatroval. Každé z těchto vítězství jen zhoršovalo jejich vyhlídky na to, že se z Albenu vrátí živí.

„Něco není v pořádku, otče?“ zeptal se náhle Ulric ustaraně.

Co na to měl chlapci říct? Nic nebylo v pořádku! „Budeme muset ještě hodně cvičit, než bude moje armáda připravena k boji.“

Ulric přitakal. „Drž se raději poblíž Lambiho a ostatních válečníků. Bojují líp.“

„Děkuji ti za radu, synu,“ řekl vážně. Strávil s Ulrikem příliš málo času. Bylo by moudřejší vůbec ho sem nebrat. Ale chlapci se líbilo pobývat mezi válečníky. Pro něj byla tato cesta jedním velkým dobrodružstvím. „Co myslíš, kdo je nejlepším šermířem?“

Ulric ukázal k lukostřelcům. „Silwyna. Nikdo na tebe nedá tak dobrý pozor jako ona!“

Ta odpověď Alfadase zasáhla. Tuší snad jeho syn něco? „Je vážně tak dobrá?“

Hoch přikývl. „Pozoroval jsem ji. A ty jsi přece taky byl u toho, když porazila Lambiho. Nejdříve předstírala, že jeho rány odráží jen s námahou. Unavil se. A pak najednou… ani jsem nestačil postřehnout, jak ho odzbrojila. Bylo to, jako by sundala falešnou kůži. Rázem byla někým dočista jiným. Jako kočka, která si pohrává s myší a pak ji náhle zabije. Její oči mi připadají strašidelné. Dobře že je tvou přítelkyní. Jinak bych z ní měl strach.“

Alfadasovi se ulevilo, když slyšel tyto argumenty. A současně byl na syna pyšný. Srovnání s kočkou mu připadalo přiléhavé. Silwyna taková opravdu byla! Elegantní, nevypočitatelná, smrtonosná. Bylo v ní něco divokého, čemu se nikdy nedokázal přiblížit. A často mu připadalo, že to byla právě tato vrozená síla, to animální v ní, co ji přimělo vrátit se zpět do lesů. Nemohla si jednoduše pomoci!

Vévoda se vytrhl ze zamyšlení. Náhle zavládlo ticho. Mumlání vyčerpaných mužů umlklo. Po břehu fjordu přijížděli tři jezdci. A i když Alfadas vyrostl na Emerellině dvoře, vzal mu pohled na ně dech. Bylo to, jako by do světa lidí náhle vstoupily postavy ze ság předků. Dva z jezdců byli oděni do neposkvrněné běloby. Seděli na bělouších, štíhlých a přitom silných koních. Zvířatech, která by dokázala předběhnout i vítr. Třetí seděl na šedákovi. Jeho roucho bylo šedé a vínově rudé.

Všichni na sobě měli prsní pancíře, třpytící se, jako by byly zhotoveny ze zlata a stříbra. Od přílbic se jim odráželo světlo. Pláště za nimi vlály a na helmách se třepetaly koňské žíně. Z každého jejich pohybu vyzařovala majestátnost. Žádný člověk by nikdy nedokázal sedět tak bezchybně v sedle, tak dokonale splynout s pohyby svého oře.

Všichni bez dechu přihlíželi, jak se tajemní jezdci blíží a míří přímo k Alfadasovi. Vévoda okamžitě poznal svého učitele, i když mu tvář zakrýval chránič nosu a hluboko dolů stažené lícnice.

Trojice zastavila koně sotva půldruhého kroku před Alfadasem. Ulric se přitiskl k otci.

Velitel jezdců sesedl a překvapivě před vévodou poklekl. „Zdravím tě, Alfadasi Mandredsone! Můj lid mne posílá, abych ti byl k službám. Máme ti pomoci vycvičit válečníky a pak, až přijde čas, vás všechny zavést do Albenu.“

Alfadasovi byl výstup jeho učitele šermu a pěstouna nepříjemný. Popadl Ollowaina za ramena. „Neměl bys přede mnou klečet,“ řekl tiše. „Mistr nikdy neklečí před svým žákem.“

Elf neodpověděl, ale vstal. Vévodovi bylo jasné, co mělo toto gesto znamenat. Mělo posílit jeho postavení mezi lidmi. Všichni měli vidět, že dokonce i strašliví elfí válečníci prokazují vojevůdci Alfadasu Mandredsonovi úctu.

„Rád tě vidím, Alfadasi,“ řekl Ollowain tiše a stiskl mu paži. Pak se obrátil ke svým dvěma druhům. „Smím vás představit? Lysilla a Ronardin.“

Oba elfové mezitím také sesedli a odložili přílbice. Elfka podala Alfadasovi ruku. Když jí pohlédl do očí, bezděky couvl. Pobaveně se usmála. Zjevně tak na ni nereagovali pouze lidé. Na Lysille bylo něco nepřístupného, strašidelného. Její stisk byl pevný a chladný. Úplně jiný než Ronardinův. Elf působil srdečně a zvědavě. Těkal očima sem a tam ve snaze nenechat si ze světa lidí nic ujít.

Alfadas zpravil elfy o stavu výcviku. Lysilla ani Ronardin nehnuli brvou, když jim vyprávěl, že většina přítomných mužů vůbec nejsou válečníci a že jejich hodnota v bitvě bude, kulantně řečeno, pochybná. Zato na Ollowainovi bylo na první pohled patrné, jak ho to zarazilo.

* * *

V příštích dnech to byl hlavně mistr šermíř, kdo využíval všechny své znalosti a dovednosti, aby lidi co nejlépe vycvičil. Nechal vyrobit panáky z vrbového proutí, velké jako trol a současně tak lehké, že je bez námahy uzvedl jediný člověk. Stále znovu a znovu do nich nutil vklouzávat zkušené válečníky a útočit na formace kopiníků. Chtěl tak dosáhnout toho, aby lidi nedemoralizoval už pouhý pohled na troly. Současně každému neúnavně vysvětloval, kde jsou obrovití nepřátelé nejzranitelnější.

Ronardin a Lysilla si vzali na starost zhruba stovku zkušených válečníků. A podařilo se jim přimět téměř všechny, aby odložili zbroj a štít, protože nejlepší ochranou před troly je pohyblivost.

Alfadas se věnoval především kopiníkům. Bez ustání jim vysvětloval, jak je důležité nechovat se jako pouhá strnulá zeď, složená z dlouhých kopí. Měli cíleně mířit na jednotlivé útočníky, aby je zasáhli co největším počtem hrotů. Také se měli naučit zapřít násady zbraní o zem a podpírat je nohou, protože žádný člověk na světě nemá takovou sílu, aby odolal nárazu trola. Právě pokud šlo o toto, doufal, že si vezmou ponaučení z posledního cvičného boje, který je čekal.

Večer, když se dobrovolníci zotavili z celodenních útrap, svolávali Alfadas a elfové do slavnostní síně v Honnigsvaldu nižší velitele a poskytovali jim další informace. Silwyna jim vyprávěla o různých národech Albenu a o tom, s jakými tvory se zakrátko setkají. Lysilla a Ronardin se je snažili připravit na tvrdost zimy ve Sněžné marce a na to, jak se před ní budou moci chránit pomocí kouzel. Hovořili o ledových plachetnicích, záludnostech ledovcových průrev a malovali na velké dřevěné tabule mapy Sněžné marky a přilehlých oblastí. Kreslili také plány phylanganské pevnosti a označovali na nich místnosti, vyhrazené pro ubytování lidí, a postavení, jejichž obrana měla být Fjordlanďanům svěřena.

Alfadas byl rád, když se mu podařilo vyhradit si čtyři nebo pět hodin na spánek. Ulric se mu téměř neustále držel po boku, i když dostal svého poníka. Každý večer zvědavě poslouchal všechny informace o Albenu, ba dokonce se odvážil přerušovat válečnou poradu otázkami.

Až do poslední chvíle přicházeli noví dobrovolníci. Alfadas to nechápal. Navzdory děsivým historkám, které záměrně pouštěl do oběhu, příval zoufalců, ochotných riskovat vše, nepolevoval. Protože už nemohli být řádně vycvičeni, byli zařazováni k lukostřelcům a bojovníkům se sekyrami. Mezi kopiníky nechtěl vévoda strpět nikoho, kdo by neprokázal odvahu ve všech těch únavných hodinách cvičení v uplynulých dvou týdnech. Jediný muž v přední řadě, který by zahodil zbraň, mohl otevřít mezeru, znamenající zkázu pro všechny.

Konečně nadešel den poslední zkoušky. Válečnému jarlovi Magovi se opravdu podařilo přihnat deset býků. Ale dokonce ani on netušil, co má Alfadas v úmyslu.

To ráno bylo chladno. Nad fjordem se vznášela mlha a jako bílé vousy pokrývala i les na blízkém úbočí. Jejich oddíl vyrazil hned za úsvitu. Alfadas se opět postavil na skalní blok. Ulric se držel vedle něj. Všichni ostatní zaujali postavení podél pobřeží. Manévry šly jednotlivým jednotkám překvapivě snadno. Kopiníci, sekyrníci i lukostřelci se postavili zády ke fjordu. Na křídla Alfadas rozestavil po jednom oddílu, složeném z padesáti zkušených bojovníků. Veleli jim Ragni a Lambi. Měly muže chránit před útoky z boku.

Všichni dole na břehu věděli, že Alfadas připravil na dnešní ráno závěrečnou zkoušku. Pak se měla konat slavnost a po ní měla malá armáda vyrazit k Firnstaynu. Vévoda vykázal z břehu všechny zvědavce. Kdo se chtěl dívat, musel tak činit z člunu. Vůbec poprvé dostali všichni muži ostré zbraně.

Bylo jen dobře, že se mezi Lambiho a Ragniho postavil blok devíti set mužů. Mezi oběma muži v uplynulých dnech zavládla vražedná rivalita. Ragni kolem sebe shromáždil všechny královy věrné a Lambi zase ty, kteří byli do Honnigsvaldu přivlečeni v řetězech. Prozatím se Alfadasovi dařilo toto soupeření využívat pro dobro věci a pobízet muže k lepším výkonům. Ale teď už byl vztah obou skupin tak špatný, že se vévoda obával, že si půjdou vzájemně po krku, jakmile se jim jen naskytne příležitost.

„Muži!“ zvolal Alfadas. Od úst mu stoupaly obláčky páry. „Dnešního rána se ukáže, co jste se naučili. Pryč jsou doby, kdy jste bojovali proti vrbovým panákům a přátelsky naladěným chlapíkům s klacky. Teď se utkáte s nepřítelem z masa a krve. Se soupeřem stejně nelítostným a nespoutaným jako trolové. Číhá v lese a čeká, až bude moci prolít vaši krev. Máte teď poslední příležitost odejít.“ Vévoda vytáhl z opasku stříbrem pobitý signální roh a zvedl ho vysoko nad hlavu. Pak jím ukázal k tmavému lesu, rozkládajícímu se za pásem pobřeží.

„Až třikrát zaduji na roh, vyrazí naši nepřátelé ze tmy. A tak jako nebudete v Albenu bojovat proti lidským soupeřům, nebudete ani teď čelit nepříteli stejného druhu, jako jste vy.“

Jako na potvrzení jeho slov se z lesa ozvalo protáhlé zavytí. Zvuk, připomínající vlky, ale přesto jiný. Alfadas se musel velmi přemáhat, aby se nerozesmál. Silwyna odváděla opravdu dobrou práci!

Ulric zaťal prsty Alfadasovi do kabátce. „Tady nahoře se nám nemůže nic stát,“ ujistil ho otec tiše.

Na břehu zavládlo hrobové ticho. Mužů se zmocnil neklid. Kromě elfů nikdo nevěděl, co je při této poslední zkoušce čeká. Mlha ještě zhoustla. Muži poznají až opravdu na poslední chvíli, kdo na ně útočí.

Z křídla, kde stáli Lambiho válečníci, se ozval vzdorovitý smích. Rebel měl své lidi pevně pod kontrolou. Jejich smích zapůsobil i na ostatní. Napětí trochu povolilo.

„Není tedy nikdo, kdo by chtěl odejít?“ zeptal se Alfadas znovu. „Máte poslední příležitost. Toho, kdo opustí mé vojsko později, budu nemilosrdně pronásledovat. Každý musí být schopen spolehnout se na muže vedle sebe. Zbabělost a zrada mezi námi nemají místo, protože v tom případě bychom byli v Albenu zasvěceni smrti. Ten, jehož srdce je příliš slabé, by měl jít! Ne každý je stvořen k tomu být válečníkem. A teď odejít vyžaduje sotva méně odvahy než se podívat nepříteli do očí. Nevysmívejte se tedy těm, kteří nás chtějí opustit.“

„Smím jít taky?“ zazněl Lambiho nezaměnitelný hlas. „Mám dost velkou odvahu, abych se sám označil za zbabělce, i když nikomu jinému bych to neradil.“

„Svou příležitost zmizet jsi promeškal, když ses nechal v souboji porazit ženskou, Lambi, o jehož nose se nemluví.“

Alfadasova slova byla přijata se smíchem.

„Elfí ženskou, prosím pěkně!“ zvolal Lambi uraženě. „Ženskou, která musela tisíce let cvičit, aby dokázala velkého Lambiho porazit.“

Vévoda slova válečného jarla přešel. „Chce tedy někdo odejít?“ Smích utichl. Asi třicet mužů opravdu odložilo zbraně a vydalo se zpátky k městu. Alfadas byl překvapen, že mezi nimi zahlédl i Kodrana, nejstaršího z bratří-převozníků.

Když ti, které upustila odvaha, zmizeli v mlze, pozvedl vévoda roh k ústům. Tři krátké, zvučné signály vyzvaly skrytého nepřítele, aby vyrazil z lesa. V odpověď zaznělo další protáhlé zavytí, provázené praskotem větví. Houštím si razilo cestu něco velikého.

„Kopí do bojové pozice!“ rozkázal Ollowain klidně. Stál s Ronardinem v první řadě, zatímco Lysilla dohlížela na Lambiho a jeho muže.

„Připravit šípy!“ zakřičel Mag na lukostřelce. V jeho hlase bylo zřetelně cítit napětí.

Mezi lesem a pobřežím se rozprostíral hustý závoj mlhy. Náhle se země zachvěla. Zaskřípal hrubý písek. Ozval se těžký dusot kopyt. Dokonce ani Alfadas nedokázal ze své vyvýšené pozice určit, co se to na ně žene. I když samozřejmě dobře věděl, kdo útočí.

Tváře mužů v jeho blízkosti byly popelavě šedé. Navzdory chladu se jim na čele perlil pot. Pak z mlhy vyrazila velká, rohatá hlava. Nad pobřežím se rozlehl zvuk praskajících kopí a křik padajících mužů. Vstříc neviditelnému nepříteli vyrazily šípy. Odpovědí bylo hlasité bučení.

Do formace kopiníků vpadl mohutný, černý tvor. Sekyrníci vyrazili vpřed. Těžkými čepelemi párali býkova ramena a hlavu. Na šedý písek kanula tmavá krev. Na býkově těle se objevily velké, zející rány.

To už dorazili i ostatní býci. Lambiho muži přešli s pokřikem na rtech do protiútoku. Mlhu na okamžik protrhal závan větru. Na nohou už se držela jen tři zvířata. Ze zad jim trčely šípy. Před bojovým pokřikem Lambiho válečníků začala ustupovat.

Na písku leželo, provrtáno kopími, sedm býků. Když muži pochopili, proti komu bojují, vyrazili vpřed. Formace se rozpadla a poslední zvířata byla nemilosrdně skolena.

Alfadas byl spokojen. Jeho vojsko se bilo lépe, než očekával. Žádný z býků se neprobil až k vodě, všichni muži zůstali na svých místech. Budou se ale ještě muset naučit, že nesmí tak rychle narušit bojovou linii, když vycítí vítězství.

Z okraje lesa na ně mávala Silwyna. Alfadas přiložil roh k ústům. Ještě jednou vyloudil tři krátké, zvučné signály. Křik mužů umlkl.

„Dnes se zachováme jako naši budoucí nepřátelé a spořádáme poražené soupeře,“ zakřičel na své muže. „Bojovali jste dobře! Teď se bavte. Zítra za svítání vyrazíme do Firnstaynu.“

Vlast

Orgrim upřeně zíral do mlhy. Slyšel praskání ledovců. Kolem trupu plavaly velké kusy ledu. Pronikli hluboko do Velrybí zátoky, ale jeho mapy byly nepřesné. Nedokázal určit, kde se vlastně nacházejí.

Už to nebude trvat dlouho a ranní slunce protrhá závoj mlhy. Byli velmi blízko pobřeží. Vítr duchů plul jen pomalu. Půlku noci naslouchal Orgrim písni ledovců. Tlumenému praskání, s nímž se odlamovaly kusy ledu a řítily se do moře. Nikdo na palubě dnes nezamhouřil oko. Všichni válečníci i námořníci si našli nějaký důvod zůstat na palubě. A projednou je nechal na pokoji. Jemu samotnému se koneckonců nevedlo jinak. Docela blízko, za mlžným oparem, ležela země, z níž byl před více než sedmi sty lety vyhnán jeho lid. Jediným na palubě, kdo někdy jejich společnou vlast spatřil, byl Mandrag. Dokonce i Birga, šamanka, se narodila ve světě lidí. A teď byli první, kdo se vracel domů! Branbart ho chtěl tímto úkolem potrestat, ale všichni na palubě Větru duchů se považovali za vyvolené. Budou první, kdo ochutná maso Normirgů! Orgrim si byl jist, že by mohl elfům uštědřit několik citelných porážek, jen kdyby se Branbart příliš nezdržel dobýváním Reilimee.

Vůdce smečky vytrhlo ze snění hlasité volání. Vedle trupu Větru duchů čeřily šedivé vody velké černé ploutve. Velryby-zabijáci! Byli to lovci stejně jako oni. Dravci, kteří dokázali dokonce i troly zabít jediným skousnutím čelistí. Jejich černobílé zbarvení jim propůjčovalo elegantní vzhled. Poskytly galease čestný doprovod. To bylo dobré znamení! Orgrim se zahleděl na Birgu, která se jako vždy držela poněkud stranou. Šamanka se ztěžka opírala o kostěnou hůl. Zdálo se, že na jeho pohled čeká, protože přikývla, jako by už věděla, nač se chce zeptat.

„Dobré znamení! Duchové našich předků nás očekávají.“ Birga měla tlumený, příjemný hlas. Stejně jako Skanga chodila trochu shrbená. Orgrim netušil, kolik jí může být let, ale musela být mnohem mladší než její učitelka. V celém trolím národě bylo jen několik málo jedinců tak starých jako Mandrag. Jen zřídka se stávalo, aby někdo zažil víc než sto zim. A nikdo nebyl jako Skanga. Šeptalo se o ní, že je stará skoro jako čas sám a že je jedním z prvních stvoření, kterým dali Albové život.

Birga měla na sobě roucho, tvořené navzájem se překrývajícími pruhy kůží a kožešin. Musela jich sehnat stovky, aby si z nich mohla ušít takové šaty. Každý pruh pocházel z jiného zvířete. Některé byly i z trolí nebo lidské kůže. Hlavu měla zahalenou kapucí, ruce omotané špinavými bandážemi. A tvář si zakryla kůží z obličeje jedné z bývalých králových oblíbenkyň. Birga ji nevěstce stáhla za to, že se pokusila Branbartovi podsunout bastarda.

Šamanka, celá oděná v kůžích, nevystavovala cizím zrakům na odiv ani jediný kousek kůže vlastní. Kolovaly o ní nesčetné fámy. Třeba že má kožich hustý jako pes, šupiny jako ryba, nebo dokonce že je od hlavy k patě potetována kouzelnými runami, které jí umožňují číst myšlenky druhých – ovšem jen tak dlouho, dokud se jí daří ukrývat runy před cizími zraky. Orgrim věděl s naprostou jistotou, že se nebude pokoušet šamančino tajemství odhalit. Kdykoli jí pohlédl do chladných, šedých očí, zamrazilo ho. Birga měla radost, když mohla někoho mučit. A znala zvláštní způsob, jak všechny přimět k mluvení… Také králova metresa nakonec všechno řekla.

„Tam!“ zvolal strážný v koši a ukázal k západu. „Vidím hory!“

Vůdce smečky se prudce otočil. Závoje mlhy se protrhly, jako by je na okamžik smetla kouzelná ruka. Orgrim spatřil namodralý ledovec, zasahující hluboko do Velrybí zátoky. Led byl protkán širokými trhlinami. Kolmou ledovou stěnu rozčleňovaly tmavé, vodorovné pásy. Sahala dobrých osmdesát nebo devadesát kroků do výšky a oba její okraje se ztrácely v mlze.

Orgrim se stále ještě díval, když se z ledovce odtrhl mohutný kus ledu a s rachotem se zřítil do moře. Vítr duchů se nadzvedl a zase klesl. Několik mužů ztratilo rovnováhu a skončilo v kotrmelcích na palubě. Loď se nebezpečně zavlnila, palubu zalila vzedmutá vlna. Orgrim si uvědomil, jak lehkomyslně si počínal, když nechal plavidlo plout tak blízko pobřeží. Odlamující se ledovec by jim mohl převrátit loď. Dal kormidelníkovi pokyn, aby udržoval od masy ledu větší odstup.

„To je Dračí jazyk,“ zamumlal Mandrag polohlasem. Pak ukázal do mlhy. „Tam vpředu musí ležet Skála kostí. Na jejím úpatí se kdysi rozkládala vesnice. Chatrče byly postaveny z velrybích čelistí. S otcem jsme se odtamtud každou zimu vydávali na ledovec lovit lední medvědy. Zdržovali se poblíž děr v ledu, kde se vynořovali tuleni, aby se nadechli. Led byl v místech, kde medvědi dopadli kořist, zbarven krví. Tuleni se tu museli vynořit, neměli jinou volbu. I když věděli, že tam na ně může čekat šelma. Jinak by se totiž pod ledem udusili.“ Starci vhrkly do očí slzy. „Čerstvé medvědí maso chutná báječně.“

Z mlhy se vyloupla velká šedá hora. Vyčnívala daleko do zátoky. Na její závětrné straně leželo příhodné kotviště. Vítr duchů tam bude dobře chráněn před zimními bouřemi.

„Rozbijeme tady tábor?“ zeptal se vůdce smečky.

Mandrag se chvíli zamyšleně kousal do dolního rtu. Pak zavrtěl hlavou. „Ne. Měli bychom plout ještě kus dál k severu. Jsou tam široké písečné pláže. Musíme Vítr duchů vytáhnout na zimu na břeh. Nemůže zůstat ve vodě. Led by rozmačkal trup. Otec mi kdysi vyprávěl o elfí lodi, kterou potkal takový osud. Elfové jinak v zimě posazují své lodě na mohutné sanice. Mohou se pak po ledu prohánět jako vítr.“

Orgrim přemýšlel, jestli by mělo smysl Vítr duchů také posadit na sanice. Možná kdyby vytáhli loď nahoru na náhorní plošinu. Ale aby galeasu přenesli přes pobřežní hory, potřebovali by stovky trolů. Snad by si o tom mohl později promluvit s Boltanem. Mistr střelby byl nevyčerpatelnou studnicí neobyčejných nápadů. Vymyslel i nákladní sáně, které teď čekaly, pevně uvázané v nákladovém prostoru galeasy, na své první použití. S jejich pomocí připraví elfům smrtonosné překvapení.

„Zaveď loď ještě zhruba padesát mil na sever,“ radil Mandrag. „Měli bychom si zřídit tábor poblíž vstupu do Swelmova údolí. Odtamtud je to už jen den pochodu k Vlčí jámě. Kdysi to bývala malá horská pevnost. Nemyslím si, že tam žije mnoho elfů. S trochou štěstí je překvapíme.“

Orgrim sklouzl pohledem po linii pobřeží, která stále zřetelněji vystupovala z mlhy. Byla tu nádherně divoká skalnatá krajina. Vzdálená vlast, která po generace ožívala jen v příbězích. Od moře se přihnala čerstvá bríza a rozehnala poslední cáry mlhy. Vůdce smečky si přejel po nahých pažích. Miloval doteky ostrého větru na kůži.

Teď už bylo možné v jasném ranním světle rozeznat barvu skal. Byla stejně šedivá jako jeho pokožka. S úsměvem si vzpomněl na příběh z dětství. Vyprávělo se v něm, že největší rebel mezi Alby a jejich největší hrdina z války proti Devantharům vytvořil první troly ze skal těchto hor a následně jim vdechl život.

Orgrim se dotkl prsty své hrubé kůže. Když jste se dívali na pobřeží, bylo snadné tomu příběhu uvěřit.

Vrátili se domů!

Prokletý šíp

Králův stan byl jasně osvětlen. Rudou celtovinou cloumal studený podzimní vítr. Pod jeho nápory se zmítaly i plameny pochodní. Alfadas planul hněvem. Horsa ho uprostřed noci vytrhl z Asliny náruče a povolal k sobě.

Král, dvořané a vojáci mohutné eskorty, která je doprovázela, tábořili za vesnicí. Také většina armády z Honnigsvaldu musela strávit noc pod otevřeným nebem, protože ve Firnstaynu nebylo možné ani zdaleka najít dost ubytování pro tolik hostů. Podél fjordu zářily desítky ohňů. Alfadas si dovedl představit, jak se jeho muži, zachumlaní jen do tenkých pokrývek, nemohou dočkat, až noc skončí. Jak zírají do plamenů a přemýšlí, co jim přinese zítřejší den.

Králův stan byl obklopen širokým kruhem stráží. Stály právě tak daleko, aby nemohly zaslechnout, o čem se uvnitř hovoří. Horsa s sebou přivedl víc než dvě stě válečníků. Na pouhý doprovod jich bylo až příliš mnoho. Král všude prohlašoval, že nelitoval námahy a přišel se rozloučit se svými nejstatečnějšími reky, odcházejícími do Albenu. A také jeho skald Veleif nalezl mnoho líbezných slov, jimiž se snažil na muže zapůsobit. Kupodivu obzvlášť pohnuti byli tímto gestem rolníci a řemeslníci, tedy lidé, kterým vzala nespravedlnost Horsovy vlády vše. Jednu noc se mohli cítit důležití. Opravdu věřili, že král dorazil jen kvůli nim. Zatracený starý lišáku, pomyslel si Alfadas. Ještě pořád rozumíš svému řemeslu. Vévoda s sebou přivedl Ollowaina, protože se obával, že sám by byl na Horsovy lichotky a intriky krátký.

Stráže je oba nechaly bez námitek projít. Horsa byl ve stanu sám. Stál vedle pánve se žhavým uhlím. Držel ruce nad uhlíky, protahoval si prsty a zase je svíral v pěst. „Nesnáším tohle sychravé podzimní počasí. Bolí mě všechny kosti v těle.“ Kývl na ně, aby se posadili ke stolu ve středu stanu. Mísy s chlebem a studeným kuřecím masem, která na něm ležela, se zjevně téměř nedotkl.

Naproti vchodu stála těžká postel s hezky vyřezávaným dřevěným rámem. Vršila se na ní hromada kožešin.

„Proč jsi mě nechal zavolat?“ zeptal se Alfadas chladně. Chtěl mít nevítaný rozhovor co nejrychleji za sebou.

„Ragni mi vyprávěl o výcviku tvých mužů.“ Z Horsova tónu se nedalo poznat, jestli je to pochvala nebo výtka.

„Budou se bít dobře,“ odvětil vévoda.

„Mohl bych ti dát s sebou ještě několik svých jezdců.“

Co ten stařec chce? Alfadas neměl na podobné hrátky náladu. Ale bude muset svou netrpělivost zkrotit! Už kvůli Asle a dětem.

„Nemohli bychom živit jejich koně,“ vmísil se do hovoru Ollowain. „Budeme muset zdolat rozlehlou ledovou pláň. Zvířata by tam pošla.“

„A celé stádo ovcí uživíte?“ Král znovu sevřel ruce v pěst.

„Ovce sníme,“ usmál se elf. „Pro ty nebudeme žrádlo potřebovat.“

Horsa přikývl. „Jak vidím, je tažení pečlivě připraveno. Způsobíš těm trolům určitě spoustu nepříjemností, Alfadasi.“ Král si protřel prázdný oční důlek a pak se posadil k nim ke stolu. Jeho dech páchl kyselým vínem.

Ollowaina úmyslně ignoroval. Možná proto, že z něj má strach, pomyslel si Alfadas. Copak je možné, aby byl Horsa tak naivní a myslel si, že mistr šermíř neprokoukl jeho intriky? Nebo spoléhá na to, že je to elfovi jedno, jen pokud dostane vojáky pro nadcházející bitvy?

„Přiznávám, že si dělám starosti,“ pokračoval Horsa. „Kdo se postará o Emerellinu ochranu? A kdo o ni bude pečovat? Ve vesnici není žádná léčitelka, jen tlustý starý kněz.“

„Tvé obavy o Emerelle tě ctí, králi,“ odvětil Ollowain dvorně. „Ale v domě mého přítele Alfadase se jí dostává veškeré péče, kterou potřebuje. Nevidím důvod, proč by měla královna podstupovat útrapy dlouhé cesty na tvůj dvůr.“

„Nechoďme už kolem horké kaše!“ vybuchl Horsa. „Vím, že mě chceš podvést, Alfadasi! Kdybych nepřišel, možná bys do brány na útesu vůbec nevkročil. Toužíš po mém trůnu. A ta tvoje armáda budižkničemů a zrádců jako Lambi je ti naprosto oddaná. Dokonce i když zítra odejdeš, kdo mi zaručí, že se pozítří zase nevrátíš?“

Alfadas nechápavě zíral na Horsu. Ten stařec už opravdu zešílel! „Promiň, ale to ty jsi přišel s nápadem sestavit vojsko z nespokojenců a poslat mě s ním do Albenu, abych tam bojoval proti trolům.“

„To není pravda!“ zahřměl král. „Ty a ti tví elfí kamarádíčci jste využili mou dobrotu a navedli mě k tomu. Ale prohlédl jsem váš plán. V Albenu nezuří žádná válka s troly! Není pro to jediný důkaz – kromě vašeho slova. Věděli jste, že jakmile uslyším historku o vypuzené královně, ihned vyšlu pomoc. Tím jste mě přiměli svěřit ti vojsko, Alfadasi, se kterým chceš mého syna připravit o trůn.“

„Tak to není!“ vyhrkl Alfadas zoufale. „Naslouchej svému srdci a pochopíš, že ti ode mne nehrozí žádné nebezpečí.“

„To taky nehrozí, když odejdeš do Albenu. A abych si byl naprosto jistý, že se nevrátíš, vezmu Aslu a tvé děti s sebou do Gonthabu. A tu spící elfku taky. Vím, že je to významná osobnost. Poznám vládkyni, když ji potkám. Jestli už o tobě nikdy neuslyším, bude se jim všem dařit dobře.“

Vévoda položil dlaň na jílec meče. „Nebylo poněkud nemoudré pozvat si nás, zrádce, do stanu?“

Horsa se na něj temně podíval. „Jsem připraven na každý úskok. Tvůj dům je obklíčen, Alfadasi. Jestli se mi něco stane, tvá rodina zemře. A tví ukoptění válečníci budou mými muži přemoženi ve spánku.“ Náhle jeho hněv vyprchal a král posmutněl. „Jdi, Alfadasi, a už se nikdy nevracej. To je vše, co od tebe žádám. A nemysli si, že nevím, že v tomhle vyprávění budu zlosynem já. Vždyť víš, že naše hrdinské příběhy vždycky končí tragédií a krveproléváním. Takový už je Fjordland. Proto nedoufej, že budu váhat nechat tvou rodinu povraždit, jestli se mi vzepřeš.“

„Znáš příběh o Nazirlumovi a Aileen?“ zeptal se Ollowain tónem, jakým se vypravěč pohádek obrací k dětem.

Alfadas se v duchu ptal, zda elf vůbec pochopil vážnost situace.

Horsa mávl odmítavě rukou. „Ty dětinské nesmysly mi sem teď netahej. Zítra tvou rodinu odvedu, Alfadasi. Postarej se, aby se tady ve vesnici nikdo nestavěl na odpor. Jenom nerad bych rozpoutal jatka.“ Obrátil se k Ollowainovi. „A ty vysvětli osobní strážkyni své královny, že i ta nejlepší šermířka musí přesile dvou set válečníků podlehnout.“

„Jestli ti záleží na synově životě, Horso, měl by sis můj příběh raději vyslechnout.“ Šermíř pronesl svá slova zdvořile, ale důrazně. „Co může být horšího než stanout před hrobem vlastního dítěte?“

„Můj syn tady není!“ odfrkl si Horsa. „A já tobě ani tobě podobným neprozradím, kde se skrývá. Je mimo tvůj dosah!“ Navzdory svým slovům vypadal stařec znepokojeně. Alfadas by se vsadil, že král lže a Egil se zdržuje někde docela blízko.

„Jsi si jistý? Můžeš si dovolit se mýlit, Horso?“ zeptal se Ollowain. „Pokud vím, máš jen tohoto jediného syna.“

Alfadas koutkem oka zahlédl, jak se pod kožešinami na posteli něco pohnulo. Už chtěl tasit meč, když si uvědomil, že tam leží Dalla, léčitelka. Nejspíš se pohnula ve spánku.

Ollowainův klid králi zjevně naháněl větší strach než vévodův hněv. „Tak tedy vyprávěj tu svou zatracenou historku, elfe! Ale nemysli si, že se tím něco změní. Myslel jsem na všechno!“

„Samozřejmě!“ Mistr šermíř se pohodlně opřel do židle. „Nazirluma byl jedním z největších kouzelníků své doby. Byl králem tajemného národa lamassu a množství historek, které o něm kolovaly, je nekonečné. Třeba ta, kde se vyprávělo, jak na svých mohutných křídlech během jediné noci přeletěl Bílé moře, ačkoliv na to jinak i ta nejrychlejší loď potřebovala tři týdny. Byl proslulý komplikovanými hádankami a mnohá kouzla, která utkal, působí ještě dnes, i když už je Nazirluma víc než dva tisíce let po smrti. Určitě by se o tomto neobyčejném mudrci dodnes hovořilo s nejvyšším uznáním, kdyby mu ve stáří nezkřížila cestu elfka Aileen z národa Maurawani. Přišla k jeho dvoru v Kandastánu v době, kdy se tam konal velký turnaj lučištníků. I když Aileen soutěž nevyhrála, upoutala královu pozornost, protože vynikala mimořádnou krásou. Když ji Nazirluma spatřil, slepě se do ní zamiloval. Skládal její kráse nádherné komplimenty, ba dokonce vytvořil zpěv o stovce slok, který jí osobně přednesl. Obletoval ji jako mladík, který poprvé daroval své srdce. Aileen nejprve královy dary přijímala, protože považovala jeho dvoření za vtip. Abys její omyl lépe pochopil, měl bys vědět, že lamassu má tělo velkého býka. Z boků mu ovšem vyrůstají mocná orlí křídla, dost silná, aby ho vynesla na vrchol i té nejvyšší hory. Jen hlavou připomíná elfa… Nebo možná spíš člověka, protože tvář lamassu vždy rámují husté vousy. Po určité době ale Aileen pochopila, že to král myslí se svými námluvami vážně. Bohužel jsou Maurawanové proslulí tím, že se vyjadřují velmi otevřeně. A tak se stalo, že Aileen králi Nazirlumovi před všemi dvořany vmetla do tváře, že by se raději spářila s vlkem než s vetchým býkem.

Říká se, že láska a nenávist jsou dvě strany téže mince. Stejně jako byla slepá Nazirlumova láska, tak bezměrná byla nyní i jeho uražená pýcha. Sotva Aileen opustila královskou síň, nařídil svým strážím, aby se elfky chopily a poučily ji o milostných hrátkách lamassu tak vydatně, až u toho vypustí duši. A ke své hanbě válečníci učinili přesně to, co jim bylo nařízeno.

Než ji lapili, podařilo se Aileen vystřelit tři šípy. Dvěma zabila dva velké lamassu. Třetí byl Gry-na-Lah, prokletý šíp, a ten vyslala kolmo k nebi, protože dobře věděla, kdo za ní vojáky poslal. Na dříku bylo napsáno Nazirlumovo jméno a střela očarována. Šíp měl létat po obloze tak dlouho, dokud nenajde svůj cíl.

Když Nazirluma přišel k rozumu, bylo už pozdě vrahy odvolat. Jako mudrc dobře znal Maurawany, jejich magii i zbraně. A tak se odebral do komůrky, kde nebyla okna a kam neústil ani krb či větrací šachta. Bylo třeba projít trojími dveřmi, než jste se dostali dovnitř, a král nařídil, aby nikdy nebyly otevřeny víc než jedny najednou. Nazirluma strávil ve svém dobrovolném vězení osmapadesát dní. Postupem doby rostlo jeho přesvědčení, že kouzlo na Gry-na-Lah už ztratilo svou sílu. Také jeho sloužící začali být nedbalí, protože vycítili, jak strach jejich pána vyprchává. Osmapadesátý den Nazirluma nařídil, aby mu připravili lázeň. Sloužící museli do skvostného žaláře natahat spoustu džbánů vody a při té dřině se jim stalo, že nechali zavřené jen vnější dveře. Ty ale byly zhotoveny méně pečlivě než dvoje zbývající. Byla v nich díra po suku, tak malá, že se do ní vešel právě tak malíček. Tuto cestu si šíp zvolil a zavrtal se králi přímo do srdce. A Nazirluma ve své lázni vykrvácel.“

Když Ollowain skončil s vyprávěním, perlil se Horsovi na čele pot. „Co tím chceš říct, elfe?“

Mistr šermíř rozpřáhl ruce. „Je to tak těžké pochopit? Yilvina, osobní strážkyně naší královny, má u sebe luk a šípy. A na jednom z dříků stojí jméno tvého syna Egila.“

Horsa vyskočil a chtěl se na elfa vrhnout, ale Ollowain se jeho útoku snadno vyhnul. Vzápětí poslal starce k zemi kopancem zezadu do kolena. Položil mu nohu na hruď a zatlačil ho do prachu. Všechno se to seběhlo tak rychle, že Alfadas vůbec nemohl zareagovat. Ale nijak zvlášť mu nevadilo, že vidí Horsu na lopatkách.

„Je mi líto, že to bylo nutné,“ pravil Ollowain zarmouceně. „Koneckonců jsme spojenci v boji proti trolům. Teď mě poslouchej, králi. Chci tvoje výhružky královně a rodině svého přítele Alfadase považovat za pouhý poklesek. Za poblouznění, které se může člověka zmocnit v nejtemnější noční hodině, když si příliš popřál vína. Znám Alfadase stejně dobře jako své vlastní srdce. A přísahám ti, že vévoda by se na tobě nikdy nedopustil zrady.“

Pěstounova slova Alfadase zahanbovala. Nemohl si nevzpomenout na noc na pramici. Copak ho léta strávená mezi lidmi opravdu tak změnila?

„Jsem připraven zapomenout na všechno, co se dnes v noci odehrálo,“ pokračoval Ollowain. „Vstoupil jsem do tvého stanu jako spojenec, Horso. Je jen na tobě, jestli ho jako tvůj spojenec také opustím.“ Šermíř sundal nohu z královy hrudi a poodstoupil.

Horsa ztěžka dýchal. S námahou se posadil. Jediné oko měl podlité krví. „Nejspíš jsem příliš pil,“ vyrazil.

„Vidím, jak tě stravuje strach o syna. Nedokážu posoudit, zda je oprávněný, či nikoli, králi.“ Ollowain podal Horsovi ruku. A k Alfadasovu překvapení ji stařec přijal a nechal se vytáhnout na nohy.

„Ve Fjordlandu existuje jediná síla, schopná narušit vévodovu loajalitu ke tvému trůnu,“ pronesl elf vážně. „A tou silou jsi ty, Horso. Nikdy na to nezapomínej.“

Urostlý starý muž a štíhlý, vysoký elf stanuli proti sobě. V Alfadasových očích ztělesňoval Ollowain vše, oč Horsa přišel. Mládí, sebedůvěru a moudrost. Byl si toho král také vědom? V jeho pohledu se zračila touha, jako by už na obzoru spatřil lesk božských síní. Do oka mu vhrkly slzy.

„Myslím, že jsem pochopil i hlubší význam tvého příběhu o býčím králi. Děkuji ti, že jsi mi otevřel oči,“ pronesl král chraptivě. Pak pohlédl na vévodu. „Přeji ti hodně štěstí na výpravě, Alfadasi. A doufám, že se opět shledáme. Potřebuješ ještě další muže? Mohl bych ti přidělit část svého doprovodu.“

Vévoda skoro nevěřil vlastním uším. Ta změna názoru mu připadala až příliš náhlá. Nebo snad Ollowain krále očaroval?

„Beru s sebou jen dobrovolníky,“ řekl rezolutně. „Muže, kteří ještě nemají rodinu.“

„Jsou to dobří válečníci.“ Horsa si přejel po očním víčku. „Spoustu z nich znáš.“

O tobě jsem si kdysi také myslel, že tě znám, prolétlo Alfadasovi hlavou. „Zeptáme se jich zítra před branou. Smíme teď odejít?“

Král, očividně hluboce zamyšlen, jen krátce přikývl.

Když se ocitli z doslechu stráží, potřeboval Alfadas nabýt jistoty.

„Očaroval jsi ho, Ollowaine?“

„Ne, jen jsem se mu snažil připomenout muže, kterým kdysi býval.“

„Myslím, že to spíš Gry-na-Lah ho přiměl k zamyšlení. Prokleté šípy patří k tajemstvím Maurawanů, že?“

Ollowain se tiše usmál. „Ano, jistě. Jsou tak tajné, že o nich neví dokonce ani Maurawanové sami. Myslíš, že by byla Emerelle ještě naživu, kdyby existovaly takové šípy? Neměli bychom už žádná knížata ani krále. Šlechtické rodiny by se dávno vzájemně vyvraždily. Kdyby opravdu byly takové střely, nemohl by být nikdy urovnán žádný krvavý spor. Ten příběh o Nazirlumovi a Aileen jsem si vymyslel. Měl nahnat Horsovi strach. Ale ten stařec mě překvapil. Myslím, že v něm objevil i další význam. Že totiž vlastní smrti nemůžeme uniknout. Život je bitva, ve které nakonec všichni podlehneme. Ale je v naší moci ovlivnit, jakou památku po sobě zanecháme. Horsa je v jádru dobrý člověk. Nechce, aby na něj lidé vzpomínali jako na tyrana. A kdyby zanechal synovi takové břemeno, měl by to ten chlapec ještě těžší. Kdo by také chtěl, aby mu vládl potomek despoty? Všichni, kdo chovali nenávist k Horsovi, ale báli se jeho moci, by se nakonec postavili proti Egilovi.“

„Jen doufám, že Horsovi vydrží moudrost déle než jednu noc,“ odvětil Alfadas skepticky. „Byl bych raději, kdyby Yilvina opravdu měla Gry-na-Lah.“

„Nepodceňuj Yilvinu,“ napomenul ho mistr šermíř. „Nemyslím si, že existuje člověk, který by ji dokázal zabít. Dá pozor i na tvou rodinu. A nebude k tomu potřebovat ani prokletý šíp.“

Dorazili k vévodovu domu. „Nemyslím, že dnes v noci ještě usnu,“ řekl elf náhle a rozloučil se. Alfadas se za ním díval, dokud ho nepohltila tma. Chtěl pozorovat králův stan?

Alfadas vstoupil do domu, pevně rozhodnut nepromarnit poslední chvíle s rodinou neplodnými úvahami. Do tváře ho udeřil důvěrně známý pach kouře. Zakrátko ho začaly pálit oči. Tiše zaklel. Řeřavé uhlíky v ohništi nežhnuly dost silně, aby zahnaly tmu, ale poskytly mu právě dost světla na to, aby mohl rozlehlou místností projít a nešlápnout přitom na hosty, zachumlané do přikrývek a polehávající na podlaze.

Tiše zarachotil řetěz. Alfadas strnul. Ale byl to jen Lambi nebo jeden z jeho mužů, který se pohnul ve spánku. Nejodbojnější válečníky své armády ubytoval Alfadas z bezpečnostních důvodů přímo ve svém domě – mimo jiné také proto, aby mu poskytli ochranu před královými muži.

Alfadas počkal, až si jeho oči zvyknou na načervenalé příšeří. Pak proklouzl mezi spícími k výklenkům u zdi. Před Kadlininou postýlkou bděl Krvák. Vévoda viděl, jak se velkému psovi odráží v černých očích světlo. Krvák se nepohnul ani nevydal hlásku, neušlo mu ale nic, co se v domě dělo. A běda tomu, kdo by se pokusil ke Kadlin přiblížit víc než na krok.

Alfadas pohladil Krváka po mohutné hlavě. Pes nereagoval. Ani přátelským zakňučením, ani tím, že by si jako jiní psi lehl na bok a nechal se podrbat na břiše. Napjatě sledoval spáče a jen sebou krátce trhl, když ve tmě někdo náhle cosi zamumlal ze spánku. Teprve když se Alfadas napřímil, aby zkontroloval Kadlin, vložil mu pes na okamžik vlhkou tlamu do dlaně.

Alfadas si vzpomněl na předchozí večer. Téměř každý muž, který tady teď spal, už někdy v životě zabíjel. Byli to samí tvrdí chlapi. Za normálních okolností by je nechtěl mít pod svou střechou ani za nic. Zásadám čestného jednání, které se snažil vštípit synovi, se jen vysmívali. Čestné bylo zvítězit. Jak, to bylo jedno. V mírových dobách to byli špatní společníci. A ti nejlepší, pokud bylo potřeba vytáhnout do beznadějné bitvy. Možná měl Horsa pravdu, když se jich chtěl zbavit. Fjordland čekaly klidné časy. Neměl nepřátele. Tito lidé by jen narušovali pořádek. Také Krvák to pochopil. Od chvíle, kdy vkročili do domu, nežral ani nepil. Nespouštěl je z očí. Ani na vteřinu. Válečníci rychle poznali, jaké nebezpečí velký černý pes představuje. Že se na ně bez varování vrhne, pokud se dopustí sebemenší chyby, a že jim jediným kousnutím rozerve hrdlo. Lambi a jeho kumpáni zachovávali klid, neopíjeli se a udržovali si od Krváka uctivý odstup.

Alfadas poškrábal psisko za ušima. Bylo příjemné vědět, že je Krvák v domě. Dá pozor na Aslu a na děti.

Opatrně odsunul závěs a nakoukl do Kadlinina výklenku. Maličká odkopla pokrývku, vystrčila zadeček a hlavičku zabořila do polštáře, vycpaného mechem. Tvářila se vážně, jako to někdy dělávala, když se snažila vysvětlit něco důležitého. Alfadas se musel usmát. Bylo pro něj záhadou, jak vůbec mohla v této poloze spát. Ale Kadlin dýchala zhluboka a pravidelně. Opatrně přes ni přetáhl přikrývku. Chvíli ji pozoroval. Chtěl si tento obrázek vtisknout hluboko do paměti. Měl být jeho tajným pokladem v těžkých chvílích, které přijdou.

Konečně se vymanil z okouzlení a zahleděl se na Ulrika. Také chlapec byl ponořen do hlubokého spánku. V ruce tiskl dýku, kterou mu daroval Ollowain. Byla to dlouhá, štíhlá zbraň, připomínající už skoro krátký meč. Do stříbrného pouzdra byly zasazeny tyrkysové úlomky. Ulric je spočítal. Bylo jich třiaosmdesát. Rukojeť byla vyřezána z velrybí kosti a znázorňovala dva lvy, stojící na zadních tlapách a svírající se ve vražedném objetí. Oba nořili soupeři tesáky do šíje. Dýka by mohla být darem hodným krále. Od chvíle, kdy ji Ulric dostal, ji nosil neustále s sebou. Vzhledem k jejich současným hostům bylo ostatně moudré nenechávat takový klenot jen tak volně povalovat. Jednoho dne z tebe bude dobrý válečník, pomyslel si vévoda. A určitě se budeš zlobit, když se o tobě bude říkat, že máš kouzelnou elfí dýku, které vděčíš za svou sílu a obratnost.

Jemně pohladil chlapce po rozcuchaných vlasech. Ulric sebou ve spaní trhl. Alfadas se opatrně stáhl, svlékl si šaty a vklouzl do výklenku, který sdílel s Aslou.

„Co od tebe ten starý kozel chtěl?“ zeptala se tiše, když za sebou zatáhl vlněný závěs.

„Dělá si starosti, že bych ho mohl při dělení kořisti podfouknout. Horsa je přesvědčen, že se všichni vrátíme obtěžkáni poklady,“ lhal Alfadas, zatímco se zimomřivě halil do pokrývky. Noc byla ledově studená. Brzy napadne první sníh. Vzpomněl si na muže, choulící se tam venku na břehu u ohňů. V Albenu jim už zima nebude.

„A co přivezeš mně? Další povoz?“

„Copak s ním něco není v pořádku?“ Objal ji a přitáhl k sobě. Její tělo příjemně hřálo.

Asla se zachvěla. „Mám pocit, jako by ke mně do postele vlezla sama zima.“ Otočila se a jemně ho políbila na čelo. „Vrať se mi z Albenu. To je jediný dárek, který od tebe chci.“

Opět ho přepadl pocit, jako by měl v žaludku kus ledu. Tuší Asla něco? „Elfové staví moc pěkné vozy,“ řekl, jen aby mluvil o něčem jiném.

Asla ho štípla. „Chceš ze mě udělat vozku? Je možné, že jsem přišla na stopu jednoho z tvých tajemství? Že si potrpíš na elfy, kteří sedí na kozlíku?“

Alfadas ji přitáhl ještě blíž. „Vlastně mám raději divoké jezdkyně.“ Asliny dlouhé vlasy ho pohladily po tváři. Položila mu ruce na ramena.

„Ještě jednu věc bych si přála. Ta ješitná, tmavovlasá koza, po které jsi chtěl, aby mi ohmatala břicho… Lyndina, nebo tak. Měla malou skleněnou lahvičku. A v ní nádherně vonící vodu. Všimla jsem si, jak si ji jednou stříkla na krk. Voněla pak jako květinová zahrada. Člověku bylo z té vůně moc příjemně. Něco takového bych taky chtěla.“

Alfadas ponořil hlavu mezi její prsa. „Mám rád vůni tvé kůže. Žádná voňavka by mě nedokázala tak omámit.“

Vtiskla se mu do klína. „Jsi mizerný lhář. Neznám žádného muže, který by se myl tak často jako ty. Proč bys měl mít rád mou vůni, když nesneseš svou vlastní?“

„Po našem milování se někdy nemyju celé dny.“ Políbil ji. Když se milovali, bylo to stejné jako v onom nádherném prvním roce. Pokud ho tedy právě neškádlila. V prvním roce ho ještě příliš obdivovala, než aby si z něj dělala legraci. Co asi vězí za jejím přáním? Voňavka! Opravdu měl rád její vůni! Ve výklenku panovala příliš velká tma, než aby mohl cokoliv vidět. Ale byl si jist, že se teď pobaveně šklebí. Chtěla si z něj tím přáním vystřelit!

Asla se o něj jemně otřela. Tělem mu projel blažený záchvěv. Hrouda ledu z jeho žaludku zmizela.

„Splníš mi moje přání?“ Trochu se nadzvedla.

„Přinesu ti celou sbírku parfémů!“

Znovu se o něj otřela. „Jedna lahvička mi bude stačit. Pak ti snad prominu i to, když přitáhneš další povoz.“ Obklopilo ho její teplo. Alfadas se kousal do rtů. Nechtěl, aby ho muži v síni slyšeli sténat rozkoší.

Asla se začala pohybovat v pomalém rytmu. Zalévala ho svým teplem a odnášela pryč. Daleko od Horsy a všech starostí. Milovali se tak vášnivě jako už dlouho ne, a když mu později usnula s hlavou na hrudi, přísahal si, že se vrátí. Ať se stane cokoliv. Byla to jeho poslední myšlenka předtím, než ho přemohl spánek.

Ve snu ho obtěžoval Ole. Přivedl s sebou psa velkého jako kůň a chtěl ho prodat Asle.

Loučení

Ollowain vzal spící královnu za ruku.

„Ještě pořád je studená,“ řekla Yilvina. „Od Lyndwynina kouzla jako by se do jejích údů nechtělo vrátit teplo. Nemohu jí dát najíst a jen velmi zřídka něco vypije. Dýchá strašně mělce. Někdy mám pocit, jako by byla jednou z těch malých ještěrek, které v zimě znehybní a procitnou až s prvními jarními paprsky.“

Popáleniny na královnině tváři se zcela zahojily. Nezbyly po nich sebemenší jizvy. Mistr šermíř si nemohl nevzpomenout na Lyndwynina slova. Prchala královna před svými činy? Nechtěla procitnout? Znal Emerelle už velmi dlouho. Utíkat před osudem jí nebylo vůbec podobné.

„Jak se ti vede?“ Ollowain pohlédl na Yilvinu.

Válečnice se unaveně usmála. „Život tady není právě vzrušující. Nikdy neopouštím dům. V noci spím před královniným ložem. Jsem stále v její blízkosti, pro případ, že by se náhle probudila.“

„Neměla by ses tu pořád jen zavírat,“ domlouval jí Ollowain.

„Slíbila jsem, že budu Emerelle střežit,“ trvala na svém Yilvina.

„Ale tady nejsou žádní nepřátelé.“

„A ten král?“ opáčila. „Nevěřím mu. Jeho nabídka, že vezme Emerelle s sebou ke dvoru v Gonthabu, mi připadala, jako by ji tam zamýšlel odvést jako rukojmí.“

„Nebude tě už obtěžovat.“ Ollowain si vzpomněl na včerejší noc. Dlouho krále pozoroval. Stařec zapálil další světla. Jeho silueta se zřetelně rýsovala na celtovině. Až do svítání seděl nehnutě u stolu. Pak si povolal stráže a dlouze k nim promlouval o pomíjivosti mládí a věčné slávě hrdinských činů. Horsa byl ochmelka a chlípník. Muž moci, jen zřídka pronásledovaný výčitkami svědomí. Ale navzdory všem těmto chybám měl také osobní kouzlo a znal své Fjordlanďany. Každé jeho slovo je zasahovalo přímo do srdce. Nakonec chtěli odejít s Alfadasem všichni, dovolil to ale jen stovce z nich.

Vojsko vyrazilo už před několika hodinami. Ollowain se ještě zdržel, aby se nerušeně rozloučil s královnou. Trochu ho také poháněla naděje, že se snad Emerelle probudí, když poklekne před jejím ložem a bude k ní tiše promlouvat. Ale vládkyně ležela v posteli, kterou pro ni Asla připravila, jako mrtvá.

Ollowain se s Yilvinou rozloučil pozdravem válečníků. Dokonce i v domě neodkládala elfka ani na okamžik své dva meče. Jejich popruhy se jí křížily na prsou. Měla na sobě šaty lidí. Ollowain jí ovšem z Phylanganu přivezl kroužkovou košili a chrániče paží, aby opět vypadala jako urozená válečnice. Nakrátko ostříhané vlasy a vysoko posazené lícní kosti dodávaly její tváři odmítavý výraz. Působila chladně a nepřístupně. Snad nebude svou rezervovaností Aslu moc dráždit. Nebylo snadné s Yilvinou vyjít. Možná byla až příliš válečnicí? Už z jejího pohledu přímo čišela výzva.

„Kéž tě tvá cesta dovede zpět do Albenu,“ řekl Ollowain.

„Jen po královnině boku,“ odvětila stručně.

Šermíř věděl, že si Yilvina moc nepotrpí na zdvořilostní fráze. Mlčky vyšel ven a vyšvihl se do sedla. Jeho nádherný bělouš ho donesl kolem fjordu až téměř k vrcholu útesu Hartung. Teprve když dorazil ke skalnatému úseku, sesedl a dál vedl hřebce za uzdu.

Cestou míjel děti a starce. Vyrazili, aby byli svědky toho, jak se magická brána otevře. Kalf nesl na zádech stařenu, příliš slabou, než aby dokázala po svahu vyšplhat vlastními silami. Ollowain si všiml i ženy, která nesla v náruči děvčátko s překrásnýma hnědýma očima. Mohlo mu být pět nebo šest let. Matka k němu bez ustání promlouvala. Popisovala mu modř fjordu a jak maličké odtud vypadají chaloupky dole. Teprve teď šermíř pochopil. Oči děvčátka se nepohybovaly. Hleděly do prázdna. Maličká byla slepá.

Uvědomil si, že lidi nikdy nepochopí. Ten výjev ho dojal, i když se tomu jeho rozum vzpíral. Bylo nesmyslné domnívat se, že by matka dceři dokázala přiblížit jen zlomek zázraků světa. Ale bylo úžasné sledovat, jak bojuje proti nepřízni osudu! Jak není ochotna smířit se s faktem, že by její dítě mělo zůstat navždy stranou.

Chvíli kráčel po ženině boku a naslouchal jejímu prostému líčení. Popisovala i jeho. Nazývala ho hubeným bílým mužem se zlatými vlasy. Ollowain dovolil, aby mu děvčátko prohráblo vlasy a dotklo se jeho tváře. Umožnil mu pohladit si i koně. Sám se dívence pokusil vyprávět o světě kolem a divil se, jak prázdně jeho slova zní, když se snaží zachytit, co se nachází před nimi. Holý vrchol hory, na němž se k nebi zvedá kamenný kruh, připomínající korunu.

Uprostřed kamenného kruhu stál Alfadas. Vítr si pohrával s jeho rudým vlněným pláštěm. Všichni k němu upírali zrak. I jeho syn Ulric, který držel za uzdu hnědého poníka. A také Asla s mrtvolně bledým obličejem.

Kadlin zarývala prsty do Krváková kožichu. Starý Luthův kněz Gundar něco žvýkal a pokoušel se to skrýt.

Horsa si dal ruce v bok a snažil se vypadat majestátně, přesto na něm byla vidět netrpělivost. Na úbočí svahu i na jeho temeni postávali muži, připravení odejít s Alfadasem. Lambi a jeho společníci byli ještě pořád spoutáni řetězy. Ollowain spatřil oba bratry-převozníky a Oleho, hučícího do někoho, kdo se s ním očividně vůbec nechtěl bavit.

Vévodovi válečníci připomínali spíš houf otrhanců. Nesli si s sebou smotané deky, které si jako velké párky přivázali kolem prsou a zad. Každý byl ověšen vaky a láhvemi, nouzovými zásobami pro případ, že by je v Albenu potkalo něco nepředvídatelného. Oči jim zářily. Neočekávali nic menšího než zázrak.

Ollowain se znepokojeně zahleděl k nebi. Poledne bylo pryč. Vlastně už měla být brána do Slangských hor otevřená.

Nad fjordem se proháněl vítr a čeřil vodní hladinu. Nad hlavou jim přeletěl racek a zvědavě si prohlížel všechny ty lidi pod sebou. Ollowainovi připadalo, jako by se pták bál přiblížit se příliš ke kamennému kruhu.

Náhle vystřelil ze země před vévodou sloup purpurového světla. Rostl a rozšiřoval se, až byl tak široký, že by jím mohl bez problémů projet vůz.

Alfadas zvedl paže. Mumlání zvědavců utichlo. Ticho narušovalo jen hučení větru a vzdálený křik racků.

„Toto je brána, která nás zavede do světa zázraků a hrůz. Projděte purpurovým světlem, a pokud si to přejete, vaše minulost z vás spadne jako stará hadí kůže. Možná nás na druhé straně brány čeká temnota. Možná se jediným krokem ocitneme ve Slangských horách. Když před sebou spatříte zlatou stezku, vydejte se po ní a neodvažujte se vychýlit ani o píď, jinak se navždy ztratíte ve tmě. A jestli vás opustí odvaha a budete mít strach učinit poslední krok, netrapte se. Každý, kdo teď se mnou stojí na této skále, je hrdina. Pomyslete na písně skaldů, na slavné reky dávných dob. Vy všichni jste mě následovali až na sám kraj světa. Před vámi se odvážila vydat tak daleko jen pouhá hrstka těch nejstatečnějších bojovníků Fjordlandu. Lhostejno, zda jste rybáři, kupci nebo převozníci. Nezůstali jste za hrdiny minulosti v ničem pozadu. Už teď jste si zajistili místo v písních, které se jednou budou zpívat v síních králů. Skláním před vámi hlavu a jsem hrdý, že můžu stát po vašem boku.“ Vévoda se opravdu uklonil. Když se opět napřimoval, vehnal mu závan větru do tváře pramen dlouhých vlasů. V jeho rysech se zračilo divoké odhodlání. „Aslo, miluji tě a vrátím se k tobě, ať se stane cokoli.“ Řekl to klidným, slavnostním tónem, jako by pronášel přísahu. Pak se otočil, vykročil a okamžitě zmizel v oslepujícím světle.

K Ollowainovi přistoupila Lysilla. Posměšně se ušklíbla a jazykem svého lidu pronesla: „Jsou poněkud patetičtí, tihle lidé.“

„Nevyžadují velké city také velká gesta?“ Mistr šermíř na ni na okamžik upřel pohled. Neusmíval se. Pak se zahleděl na Silwynu. Ollowain věděl, že vévodova poslední slova patřila právě tak jí jako Asle. Ale ve tváři lovkyně se nepohnul ani sval.

Na prahu

Vahelmin neměl tušení, kolik času uplynulo od chvíle, kdy ho Skanžina krvavá magie proměnila v jí oddanou bestii. Dny, týdny, nebo snad jen hodiny? V nicotě neexistovalo měřítko, s jehož pomocí by bylo možné odhadnout plynutí času.

Někdy doufal, že se náhle probudí a zjistí, že to všechno byl jen strašlivý sen. Ale bylo tady to druhé stvoření… zdroj temných myšlenek. Ten tvor byl hluboko v něm. Ať pomyslel na cokoliv, měl na tom i ten neznámý cizinec svůj podíl. Když doufal, že brzy procitne, cítil, jak se bestie v něm hýbe, aby se připomněla a proměnila všechny jeho sny v prach a popel.

Všechny myšlenky temné bytosti se točily kolem světla. A přesto se bála zlatých stezek, táhnoucích se v širokých rozestupech nicotou. Vahelmin jí musel pracně vysvětlovat, že se teď po těchto stezkách mohou vydat, že omezení, zabraňující tvorům temnoty na ně vkročit, pro ně už neplatí.

Za to ho bestie naučila, jak se nicotou pohybovat. Nebylo tady žádné nahoře ani dole, žádná pevná půda, po které by bylo možno kráčet. Od první chvíle měl Vahelmin pocit, že někam padá. Že se nekonečně dlouho řítí do bezedné propasti…

A bestii v něm jeho strach těšil. Nicota byla světem bez světla, bez pachů, bez větru, který by laskal kůži. Byla příšernější než jakýkoliv žalář, protože jste v ní byli uvězněni sami se sebou a svými pocity, bez smyslových vjemů, které by alespoň na vteřinu odvedly vaši pozornost. Na tomto místě bylo svátkem, když jste se mohli občerstvit strachem někoho jiného. Stvoření ho dohnalo až na samou hranici šílenství. Možná ji dokonce překročil… Teprve poté ho temný bratr naučil, jak se pohybovat. Respektive – úplně ze všeho nejdřív se mu snažil vysvětlit, že nikam nepadá. Ve světě bez obzoru, bez milníků, které by umožňovaly orientaci, bez hor a údolí neexistovalo ani dno, na které by bylo možno dopadnout. Padal pouze ve vlastních představách, protože neexistovalo nic, co by mu poskytovalo ukotvení.

Od chvíle, kdy to Vahelmin pochopil, dařilo se mu přemáhat strach mnohem lépe. Naučil se pohybovat pouhou silou myšlenek. Síť albských stezek dodávala nicotě strukturu. Poskytovala souřadnice v nekonečné propasti.

Tvor, se kterým ho Skanga neodlučitelně spojila, se albských stezek bál podobně, jako se neposlušný pes bojí biče svého pána. Neodvažoval se na stezky vkročit, i když je bez ustání sledoval. Vycítil vetřelce jako pavouk, když se někdo dotkne jeho pavučiny. Pak, během okamžiku – alespoň to tak Vahelminovi připadalo – se ocitali na místě, kde se v síti něco hýbalo. Společně s dalšími bytostmi temnoty číhavě sledovali albskou stezku a čekali, zda vetřelec neudělá chybu a neodchýlí se z jejího bezpečí.

Když jste stezku opustili, zlaté světlo okamžitě pohaslo. Z nicoty byla zlatá síť neviditelná. Když jste se k ní velmi těsně přiblížili, cítili jste ji, ale to orientaci v temnotě nijak neusnadňovalo. Bestie ve Vahelminovi se bála síly, kterou kdysi Albové své stezky obklopili. Ale teď, když splynuli, dokázali ochranným kouzlem bez potíží proniknout. Tentokrát to byl Vahelmin, kdo se živil strachem temného bratra, když ho vedl na světelné stezky.

Teprve když pronikli do sítě, vzpomněl si Vahelmin, že někoho hledají. Nějakou elfku… královnu! Ale nedařilo se mu najít po Emerelle jedinou stopu. Také vzpomínka na Shahondina se mu vrátila. Nevkročili snad do sítě společně? Proč ho otec opustil? Našel snad královninu stopu?

Poháněn ctižádostivostí nijak za Shahondinem nezaostat se Vahelmin naučil, jak nicotu opustit. V místě, kde několik albských stezek tvořilo hvězdu, nebylo nijak těžké z temnoty uniknout. Když poprvé vyrazil ven, ocitl se na místě plném světla a písku. Stál uprostřed rozlehlého černého čedičového kruhu. Zvědavě se začal potulovat písečným mořem. Ale nebyla tu žádná kořist. Země byla mrtvá, a tak se vrátil do nicoty.

Později se odvažoval dalších a dalších malých výletů, aby si otestoval své schopnosti. Náhodně procházel albskými stezkami, nikdy se ale venku nezdržel dlouho. Tu zabil zajíce, jindy zase malou srnku. Teprve když ho osud zavál do zimní stepní krajiny, pocítil touhu zůstat déle. Jeho bílá, průsvitná postava tu naprosto splývala s okolím. Na rozdíl od šelem kolem sebe nešířil žádný pach. Bez problémů se mohl přiblížit až těsně ke stádu jaků a začít lovit. Když se zakusoval zvířatům do boků, nenarážely jeho čelisti na sebemenší odpor. Mohl bez obtíží ze svých obětí vysávat světlo. Bylo báječné převalovat na jazyku chuť smrtelného zápasu. Sledovat vyprchávání života z kořisti a paniku v očích ostatních zvířat, která vůbec nechápala, co se děje. Světlo ho ve skutečnosti příliš nenasytilo. Ale vraždit mu způsobovalo radost. Nebo to byl jeho temný bratr, kdo se radoval?

Jednoho večera se přikradl k táboru kentaurů a zabil klisnu, která právě rodila mládě. Když ještě býval elfem, březí zvíře nikdy nesložil. To by bylo proti všem loveckým zásadám. Teď mu ovšem porušování těchto zákonů přinášelo hluboké uspokojení. Zabil bezbranné mládě v okamžiku, kdy ještě bylo s matkou spojeno pupeční šňůrou. A kentauří klisna zemřela s dítětem v náručí krátce poté. Téměř stejně vzrušující bylo sledovat žalem běsnícího otce, když se opilý vrátil do stanu. Se svými kumpány už oslavil narození potomka. V záchvatu šílenství se pokusil o sebevraždu.

Po lovu se Vahelmin vždy vracel do nicoty. Byla pro něj jakousi obrovskou, bezbřehou jeskyní: Doupětem šelmy. Také stále ještě doufal, že narazí na královninu stopu. Skanga si byla tak jistá, že pro ni Emerelle vyslídí. Možná stačí počkat, až královna opět vstoupí do sítě albských stezek? Určitě vycítí, až se tu objeví. A pak ji oloupí o světlo! Projela jím palčivá bolest. Královna nebyla jeho kořistí. Údy jako by se mu chtěly roztrhnout. Znovu prožíval noc proměny, okamžik, kdy mu Skanga uloupila tělo. Byl její pes! A bylo mu zakázáno královně ublížit. Byla Skanžinou kořistí! A jestli bude dobrým psem, snad se jednoho dne zase bude moci stát elfem.

Ze vzpomínek ho vytrhl vzdálený otřes. Sítí se pohybovalo něco velkého. Stačila myšlenka a ocitl se u stezky, kterou rozkmitala otevřená brána. Nicotou putovaly stovky lidí. Šířili kolem sebe pach strachu. Vahelmin si jej chvíli vychutnával, pak pronikl kouzelnou ochranou stezky a začal řádit v řadách svých bezbranných obětí. Postupoval opatrně. Někteří měli na sobě kroužkové košile, jejichž železo by ho spálilo, kdyby se ho dotkl. Většina mužů ale neměla brnění a ozbrojena byla jen sekyrou nebo kopím. Zabít je bylo snadné.

Bestie v něm si užívala hodokvas a on se jejím choutkám ochotně podřídil. Postupně ukradl světlo z tuctu nebo i více těl, která vzápětí ochabla. Zděšení obětí mu vraždění ještě dál zpříjemňovalo. Ale ať jich zabil sebevíc, hlad se mu nedařilo utišit. Bylo to jako pojídat mušle. Vysával jejich obsah, ale požitek byl jen krátký a prchavý. Lhostejně zahazoval prázdné schrány.

Proud lidí jako by nebral konce. Vahelmin se začal brzy spokojovat s tím, že jen mlsal, připravoval muže pouze o část životodárné energie. Strach chutnal tak báječně rozmanitě! Někteří lidé, když ho spatřili, v panické hrůze prchali ze stezky. Vzápětí se měnili v potravu stínových postav, číhajících po obou stranách ochranné bariéry.

Kde se tady ti lidé berou? Vahelminova zvědavost zvítězila nad hladem bestie. Vydal se proti proudu lidí až na samý počátek průvodu. Válečníci vstupovali do nicoty velkou albskou hvězdou. Sešel ze stezky a tajně je pozoroval. Bestie v jeho nitru cítila, že tam venku je ještě spousta lidí. Chtěla ven šířit hrůzu a ukájet se na strachu. Ale Vahelmin nezapomínal na železné zbraně. Za branou by lidé bojovali na známé, pevné půdě. Až by překonali prvotní strach, mohli by ho vážně zranit. Bude je muset překvapit. Vyčíhat si je, až se zástup rozmělní do malých skupinek. Představoval si, jak pak začne rozsévat hrůzu i v jejich vesnicích. Jen trochu trpělivosti, pak bude moci bezpečně překročit práh a vstoupit do světa lidí! Čeká ho příjemný lov!

Nový svět

Alfadas přecházel od muže k muži. Většina z nich si vůbec nevšimla, že se během cesty nicotou něco přihodilo. Nejistě se rozhlíželi po novém světě. Ocitli se v zasněženém údolí. Kolem se tyčily pozvolna stoupající, zalesněné kopce. Elfové tu postavili několik hedvábných stanů, ve větru povlávaly pestrobarevné prapory. Nad hlavou se jim klenulo průzračně modré nebe. Slunce stálo v nadhlavníku, ale nehřálo. Nad mýtinou se proháněl ledový vítr a strhával s sebou krystalky ledu, jemné jako prach. Alfadas si zimomřivě třel ruce. Mráz mu pronikal až do morku kostí. Ale ještě hlouběji ho zasáhlo zděšení. Zahleděl se k velkému, šedému menhiru, označujícímu místo, kde se křížily albské stezky. Do kamene byly vytesány spletité kruhové obrazce. Když jste se na ně dívali déle, začaly vám tančit před očima. Alfadas odvrátil pohled. Co se to stalo? Když pátrali po Noroellině synovi, procházeli s otcem a Ollowainem branami několikrát. Vždycky měli strach, že by se mohlo posunout předivo času. Ale nikdy neslyšel, že by na stezkách hrozil útok.

Kousek od něj dřepěl ve sněhu Mag. Mluvil se svým mladším bratrem Toradem. Rukou mu konejšivě tiskl rameno. Bratr měl tvář zabořenou v dlaních.

„Do hrudi mi vniklo něco ledově studeného. Viděl jsem to jen chviličku.“ Torad se zajíkl. „Já… bylo to velké, bílé. Objevilo se to zničehonic. Nemohl jsem vůbec nic dělat. Muž přede mnou uskočil stranou a zmizel v temnotě. Bylo to…“ zvedl hlavu. Plavé vlasy mu prořídly a tvář zbrázdily vrásky. Vypadal jako člověk, který už zažil čtyřicet zim.

Alfadas věděl, že je Toradovi teprve šestnáct. Odvrátil se. Nikdo mu nebyl schopen říct, co se na stezce stalo. Dokonce i elfové vypadali bezradně. Neustále tvrdili, že stezky předků jsou před útoky bytostí temnoty dobře chráněny. Pravda je trochu jiná, pomyslel si Alfadas zahořkle.

Přihnal se k němu Ragni. „Mluvil jsem se všemi válečnými jarly. Ztratili jsme sedmnáct mužů. A víc než dvacet se jich…“ Zahleděl se tázavě na vévodu, jako by mu mohl pomoci najít slova pro to, co se přihodilo. „Víc než dvacet se jich změnilo,“ dodal nakonec. „Máme další problém. Myslíš, že by elfové mohli tu bránu ještě jednou otevřít?“

„Proč?“

„Pojď se mnou. Zavedl jsem je do stanu, aby si nikdo nevšiml, co se stalo. Někdo se k nám přidal…“ Jarl se ustaraně rozhlédl. „Budeme mít velké trable.“

„Mohl bys mi…“

Místo odpovědi popadl Ragni vévodu za paži a táhl ho s sebou. „V žádném případě se to nesmí nikdo dozvědět. Lambi a ti jeho řezníci by ho oddělali.“ Válečný jarl ho vtáhl do stanu. Čekali tam Dalla, králova léčitelka, Veleif, Horsův skald, a jakýsi válečník. Jeho tvář zakrývala hluboko do čela stažená kapuce.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Alfadas rozčileně. Chápal, co má Ragni na mysli. Horsa to určitě pochopí tak, že mu vévoda ukradl jeho skalda i milenku.

„Král mi dnes ráno sdělil, že už nepotřebuje mé služby.“ Dalla měla nebesky modré oči. Teď je upírala na vévodu. „A ty víš proč! Včerejší rozhovor ho změnil. A je to tak dobře. Chtěla bych nabídnout své služby tvým mužům.“

Ragni se uštěpačně ušklíbl. „To jsi měla říct hned.“

„Ne takové služby! Je mi jedno, co si o mně myslíš, ale nejsem děvka! Milovala jsem Horsu. A hodím se na víc než jen přinášet mužům potěšení v posteli! Dokážu zastavit masivní krvácení, zašít hluboké rány a obnovit rovnováhu šťáv, když válečník onemocní.“

„Pohled na tebe rovnováhu mých šťáv pořádně narušuje.“

„Dost už, Ragni!“ vyjel na něj Alfadas ostře. „Nikdo se té ženy ani nedotkne. Je nám vítána.“ Obrátil se k Veleifovi. „A co ty, skalde? Co tebe k nám přivedlo?“

Básník se omluvně usmál. „Obávám se, že mé úmysly jsou sobečtější. Už jsem nemohl snést pomyšlení, že bych měl o Horsovi šířit další lživé zkazky. Tato válečná výprava je největším hrdinským počinem za mnoho generací. Musím prostě být při tom. Budeš tvořit dějiny, Alfadasi, a já je chci odít do krásných slov, aby si budoucí generace mohly vzít příklad ze tvé statečnosti a odvahy. Nejsem u tvé armády ještě ani dvě hodiny a už jsem viděl víc podivuhodných věcí než v uplynulých čtyřiceti letech. Prošel jsem po zlaté stezce temnotou, ocitl se v ležení elfů a před chvílí mi tvoji muži vyprávěli o přízračném koni, se kterým se setkali. Vytvořím o tobě ságu, Alfadasi, synu elfů.“

Když vévoda nenáviděné přízvisko slyšel, trhl sebou. Nemohl poslat Veleifa zpátky. Lyndwyna, která otevřela bránu, hned po příchodu jeho vojska zase zmizela – i s většinou elfů, kteří vybudovali ležení. Nebylo cesty zpátky. Ale to skald neví.

„Nejsem příznivcem lží a bezostyšného přehánění, Veleife. Mám sto chutí poslat tě zpátky na stezku. Možná tam natrefíš na toho přízračného koně. Teď ale běž ven a dobře si prohlédni muže, které ta bestie napadla. Podívej se, jaké to je, když člověk rázem zestárne o desítky let. Prokaž, že jsi opravdu velký skald. Zazpívej píseň pravdy.“

„Vždycky zpívám…“

Alfadas ho prudkým gestem umlčel. „Vím, co jsi pro Horsu dělal. Byl jsem u toho, když se setkal s elfí královnou, a nebylo to ve stanu na voru!“

„Král mi uložil, co mám vyprávět. Neudělal jsem to rád. Víš přece…“

„Vím, že tě pošlu zpátky hned ten den, kdy začneš šířit nějakou podobnou lež. Jdi ven, Veleife! Podívej se pravdě do tváře. Zachyť slovy veškerou její hrůznost i velikost. Můžeš jít.“

Skald se na něj rozhořčeně podíval. Pak opustil stan tak rychle, až za ním vlál plášť. Alfadas se teď otočil k zahalenému válečníkovi. „A ty jsi kdo?“

„Egil Horsason.“ Odhrnul si kapuci.

Vévoda se na mladíka vyděšeně zahleděl. Horsův syn! Jako by už neměl dost starostí.

Egilova tvář byla užší a jemnější než otcova. Jeho modré oči, orámované temnými kruhy, jako by horečnatě plály. Měl na sobě drahocennou kroužkovou košili s hustými oky a šaty z jemné látky. Jen plášť byl ze stejné hrubé vlny jako pláště prostých vojáků.

„Ví tvůj otec, že jsi tady?“

Egil zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne, nikdy by mě nenechal odejít. Jedná se mnou jako s otrokem a dělá vše, jen aby mě ponížil.“

Alfadas nevěděl, co by na to měl říct. Neměl o Egilovi právě vysoké mínění. Slyšel o něm jen samé špatné věci. „Proč jsi šel s námi?“

„Abych se osvědčil jako válečník. Jednoho dne budu vládnout Fjordlandu, ale vím dobře, že mnou mnozí jarlové pohrdají. Nikdy jsem s tebou nebyl na žádném válečném tažení, vévodo. Nikdy jsem nemohl prokázat schopnosti bojovníka. Chci si získat úctu mužů, proto jsem tady.“

Vévoda se podíval na Ragniho. „Zařadím ho ke svým mužům,“ řekl válečný jarl.

„To není dobrý nápad.“ Alfadas si povzdechl. „Za chvíli dám Lambimu a jeho lidem sundat pouta. Bojovníci v okovech mi nejsou k ničemu. Je ti jasné, že tě budou bedlivě sledovat, Ragni? Neujde jim nic z toho, co se kolem tebe bude dít. Zabili by Egila jen proto, abys upadl v Horsovu nemilost.“ Alfadas se otočil ke královu synovi. „Zařadíš se mezi honáky, kteří střeží naše ovce. Tam tě nikdo nepozná a budeš v bezpečí. Ragni, obstarej tomu mladíkovi šaty, přiměřené jeho úkolu. Ovčáci neběhají v kroužkových košilích a jemném sukně.“

„Přece mě nemůžeš…“ rozzlobil se Egil, ale odmlčel se, když si všiml Alfadasova hněvivého pohledu.

„Co nemůžu? Udělovat ti rozkazy? Jsem vévoda. Mé slovo je tady zákonem. Chceš se stát válečníkem? Tak se nauč poslouchat! To je první ctnost vojáka. Respekt si člověk musí zasloužit, Egile, nedostane ho do kolébky. Nikomu neříkej, kdo jsi. Nech za sebe mluvit činy, a když budeš mít štěstí a přežiješ následující týdny, vrátíš se do Fjordlandu jako vážený muž. A kdyby ses mi snad chtěl vzepřít, buď si jist, že s tebou budu zacházet jako s kýmkoliv jiným. Nechtěl jsem tu mít králova syna a budu se chovat, jako bys vůbec neexistoval. Od této chvíle se jmenuješ Ralf! Dallo! Neviděla jsi ani neslyšela nic z toho, co se tady právě stalo!“

Léčitelka mlčky přikývla. Alfadas rozzlobeně vyšel ze stanu. Co si ten pubertální pitomec myslel? A co udělá Horsa, až pochopí, kam jeho syn zmizel?

„Vévodo?“ Před Alfadasem se objevil Ollowain. „Hrabě Fenryl si s tebou přeje mluvit. Chtěl by vyrazit.“

„Kam tak spěchá?“

„Z Růžové hory putuje do Phylanganu karavana. Museli odejít z domova, protože nedokážeme ochránit malé osady ve Sněžné marce. Fenryl si přeje, abychom se připojili k uprchlíkům, protože mají jen velmi malý doprovod. Hrabě by ti nechtěl zasahovat do rozhodování, ale mezi utečenci je i jeho žena a dítě.“

„Jak daleko jsou?“ zeptal se Alfadas. Teď, když jeho hněv na Egila vyprchal, znovu ucítil mráz. Zimomřivě si mnul paže.

„Mohli bychom je dostihnout zhruba po třech denních pochodech. Představovalo by to jen malou zajížďku. Také uprchlíci se potřebují dostat do Phylanganu. Právě přes Phylangan totiž vede jediná cesta ke Carandamonské plošině.“

„Dobře, zamíříme tedy k uprchlíkům. Pro muže bude lepší, když co nejdřív vyrazí na cestu. Aspoň nebudou mít čas dumat nad tím, co je potkalo po průchodu branou.“ Alfadas začal cvakat zubama.

„Neměl bys ten mráz podceňovat, příteli. Zabije tě. Pojď se mnou!“

Ollowain ho zavedl za stany, do prostoru, kde těsně u sebe stály nákladní saně elfů. Ve sněhu tu dřepělo víc než dvě stě vlčáků. Nebyli přivázáni a vypadali až znepokojivě klidně. Pozorně sledovali každého, kdo se ocitl v jejich blízkosti.

Kousek opodál kolem sebe shromáždil své muže Lambi. Válečný jarl stál na saních a promlouval.

„Doufám, že jste mě dobře pochopili, vy pitomí čubčí kozli. Elfové nám tyhle amulety jen půjčili! Jestli je ztratíte, nebo, což je pravděpodobnější, se je pokusíte ukrást, budete mít zatraceně velké potíže! Amulety nás chrání před zdejší zimou. Jsou nějak očarované. Pověste si je kolem krku a budete si to moct rozdat se ženskou i v závějích, a přitom vám nezmrznou zadky. Nebudete se už muset chránit před mrazem pokrývkami ani šaty.

Ale nenechte se tím příliš ukolébat. Ty amulety vás chrání jenom před zimou, před ničím jiným! Tak, teď pojďte sem a vezměte si je. A nezapomeňte – až budeme z Albenu odcházet, musíme je vrátit. A kdyby některému z vašich kamarádů rozmlátil trol palici, kdyby si vyzvracel vnitřnosti nebo ho při kadění trefil šlak, ten amulet mu odeberte. Musíme je vrátit všechny! A tím myslím opravdu všechny!“

Válečníci se shlukli kolem Lambiho, který začal z malé stříbrné krabičky vytahovat drahocenné šperky. Amulety připomínaly velmi tenké zlaté mince. Alfadas byl překvapen, jak prostě vypadají. Jedinou ozdobu na nich představovalo pár vlnitých čar, sluneční kotouč nebo malý kousek rubínu. Všechny visely na jednoduchých šňůrkách z rudé kůže.

K Lambimu přidusal jeden z válečníků, tlustý chlap se zrzavými licousy. Amulet měl připevněný na kožešinové čepici.

„Mně to kouzlo nefunguje,“ zafuněl.

„Musíš ho nosit na holé kůži,“ zasáhl Ollowain. „Když se amulet nedotýká tvého těla, nemohou jeho síly působit.“

Lambi se podíval na elfa. „Zatraceně, na to jsem dočista zapomněl.“ Ještě jednou se obrátil na své muže. „Slyšeli jste? Noste elfí zlato na holé kůži, jinak jeho kouzlo nepůsobí.“

„Je jedno kde?“ ušklíbl se vousáč.

„Pro mě za mě si ho strč, kam chceš, když ti to udělá radost. Ale jestli bude smrdět, až mi ho budeš vracet, budu ti drtit koule tak dlouho, dokud ho neolížeš dočista.“

Vousáč se rozesmál. „Slyšeli jste to, lidi? Náš válečný jarl se mi touží dostat ke koulím. Doufejme, že brzo najde nějakou povolnou elfku, co jí nebude vadit ta věc v jeho ksichtě, o které se nemluví. Jinak nás ten chlípný kozel jednoho po druhém ojede.“

„Mluví ti chlapi někdy o něčem jiném?“ zeptal se Ollowain svou mateřštinou.

Alfadas se usmál. „Vymyšlené hrdinské činy milují skoro stejně. Kdyby dostali za každou lež měďák, byli by všichni bohatí jako králové.“

„A ty jim chceš nechat sundat pouta?“

„Bojíš se, že by se mohli dostat nějaké elfce na kůži?“

Teď to byl Ollowain, kdo se usmál.

„Kdyby vztáhli ty své ušmudlané prsty po nějaké elfce, mohli by si je pak jeden po druhém sbírat ze sněhu. Co myslíš, že by s těmi chlapy provedla Lysilla nebo Silwyna, kdyby se k nim moc přiblížili?“

„S některými muži budou problémy, jestli se budou muset příliš dlouho obejít bez žen,“ odvětil Alfadas vážně. „Ale to zatím není na pořadu dne. Rozdělují i ostatní váleční jarlové amulety mezi své muže?“

„Všechno běží podle plánu,“ ujistil ho Ollowain.

Uklidněný vévoda přistoupil k Lambimu a také si vzal amulet ze stříbrné krabičky. Sotva sevřel očarovaný kousek zlata v dlani, zalilo ho příjemné teplo.

Kolik moci musíte mít, abyste mohli vytvořit něco podobného, pomyslel si. A kolik moudrosti se musí skrývat v národě, aby tuto moc nevyužil k výrobě zbraní…

Všechny ty kouzelné meče, které skaldové jeho lidu elfům tak rádi přisuzovali, by se určitě snadno mohly stát skutečností, kdyby jen elfové chtěli. A v tuto chvíli si přál, aby chtěli. Alfadas věděl, že budou v boji s troly potřebovat každou zbraň.

Dokonce i elfové si to museli uvědomit, protože proč by jinak přijímali pomoc lidí?

Vlčí jáma

Orgrim procházel mezi kvetoucími keři a stromy sem a tam a nechápavě vrtěl hlavou.

„Taková zbytečnost!“ zlobil se. Mandrag souhlasně přikyvoval. Velká hlavní jeskyně Vlčí jámy, bývalého skalního hradu trolů, byla přeměněna v květinovou zahradu. I když se nacházeli uprostřed zimy, příroda se tu skvěla těmi nejnádhernějšími barvami. A bylo zde nepříjemně teplo. V této jeskyni panovalo jaro. Nebylo správné takto se vysmívat přirozenému běhu ročních dob. Přírodě se nesmí stavět na odpor. Vždy zvítězí. Kdo je moudrý, řídí se jejími zákonitostmi. To ví každý trol!

„Nic už není jako kdysi,“ pronesl Mandrag hořce. „Jak to asi musí vypadat na královském hradě, když už tady je všechno vzhůru nohama!“ Vytáhl z opasku palcát a těžkými kroky se vydal k soše pyšně se usmívajícího elfího knížete. Mohutnou ranou mu urazil mramorový nos. Pak začal těžkou zbraní rytmicky bušit do kamene, až vymazal z elfovy tváře všechny rysy. Nakonec se hlava sochy odlomila a odkutálela do záhonu růží.

Orgrim a jeho společníci starce mlčky pozorovali – obrovitý Gran, šamanka Birga a Boltan, mistr střelby. Všichni cítili stejný hněv jako Mandrag. Po vstupu do Vlčí jámy přišlo vystřízlivění. Žádný z jejich skalních hradů už nebude vypadat jako dřív. Elfové všechno zničili! Měli stovky let na to, aby vymazali všechny vzpomínky na národ trolů, a přinejmenším tady ve Vlčí jámě odvedli důkladnou práci. Nástěnné obrazy z krve a sazí zmizely, stejně jako runové kameny a malé výklenky, v nichž se bylo možno potěšit se ženou, zatímco staří seděli u ohně a povídali si. Všechno pryč! Místo toho tady byly rozlehlé jeskyně se zahradami, jejichž stropy zářily magickým světlem, paláce se spoustou a spoustou místností a všude rybníky, nádrže a vodotrysky plné vody.

Boltan přitiskl tvář k jedné z velkých kamenných stél, které byly rozesety ve velkém počtu po celé květinové zahradě. „Uvnitř teče voda,“ řekl překvapeně. Náhle se mu po tváři rozlil zářivý úsměv. „Využívají horké prameny. Ta skála je teplá. Proto mohli i v zimě vytvořit jarní zahradu. Nejsou to žádná kouzla!“

Birga vztekle zabušila svou kostěnou holí do podlahy. „Nemluv o věcech, o kterých nic nevíš, střelče! Všude kolem je cítit magie. Veškerý přirozený řád je narušen. Všemu tu vnutili svou vůli!“ Šamanka ukázala ke stropu jeskyně. „Co myslíš, jak docílíš toho, aby skála zářila? A jak vytvořili všechny tyhle jeskyně? Magie, magie, magie!“ Položila ruku na zohavenou sochu. „Dokonce i tady cítím magii. Změkčili kámen tak, aby ho mohli formovat holýma rukama, stejně jako se tvaruje do určité podoby hlína. Země nám pomůže Normirgy vyhnat. Má elfů plné zuby. Setřese je, jako pes setřásá blechy.“

Orgrim byl jiného názoru, ale střehl se Birze odporovat. Vůdce smečky věděl, že bude rozumnější s tím vyháněním Normirgů zemi trochu pomoci. Koneckonců tady žili stovky let a země je trpělivě snášela. Proč by se to mělo náhle změnit?

Zvědové trolů našli den předtím Vlčí jámu opuštěnou. Ve skalní pevnosti nebyl jediný elf. Všude ale naráželi na stopy, svědčící o chvatném odchodu. Napůl hotový gobelín, ještě stále napnutý v rámu. Čerstvě zabitou zvěř, zavěšenou ve studených jeskyních poblíž vchodu do Vlčí jámy, aby vykrvácela a mohla být vyvržena. Všechno to hovořilo jasnou řečí. Normirgové byli varováni. Věděli, že trolové přijdou. Přitom se Orgrim úzkostlivě snažil udržet jejich pochod Swelmovým údolím v co největší tajnosti. Přesunovali se pouze v noci, když na nebi nezářila jediná hvězda, a během krátkých denních hodin se schovávali v hustých lesích. Zvědové se k pevnosti připlížili během jedné z četných sněhových bouří. A přesto nalezli všechno opuštěné. Skoro to vypadalo, jako by elfové nějakým záhadným způsobem vycítili, že se trolové vrátili do vlasti. Rozkaz k odchodu musel být dán téhož dne, kdy Vítr duchů zakotvil u vstupu do Swelmova údolí.

Vůdce smečky začal sestupovat po schodech mezi zahradními terasami a hledal očima velký stůl, kterého si všiml už včera večer. Moc nechybělo a upadl by. Zaklel a zachytil se jedné ze stél, lemujících v širokých rozestupech schodiště. Jednotlivé stupně byly příliš nízké a úzké. Pro troly představovaly spíše nástrahy.

Podivný mramorový stůl stál uprostřed altánu, porostlého úponky růží. Sněhobílý kámen byl poset okvětními lístky, rudými jako krev. Ve vzduchu se vznášel nepříjemně nasládlý zápach. Orgrim nakrčil nos a setřel lístky ze stolu. Jeho deska nebyla rovná. Do kamene byly vytesány spletité čáry a mnohá místa vypadala, jako by nikdy nebyla řádně vyhlazena. Celek netvořil žádný vzor, právě naopak, působil naprosto nahodile. Nejprve se Orgrim domníval, že deska ještě nebyla dokončena, a šel pryč. Pak se ovšem ze schodiště ještě jednou ohlédl. Bylo třeba určitého odstupu, aby pochopil, co má před sebou. Byla to mapa! Každá hora byla pečlivě vymodelována. Poznal pobřežní linii Zátoky velryb a horské pásmo, lemující Swelmovo údolí.

Po schodech za ním sestoupil i klející Mandrag. „Tak to je ten mapový stůl, o kterém jsi mi vyprávěl!“ Starý trol se opřel o mramorovou desku a ztěžka oddechoval. „Tak asi musí připadat krajina ptákovi, vznášejícímu se pěkně vysoko v oblacích.“ Mandrag chvíli studoval zobrazení před sebou a pak ukázal na jednu z hor. „Tohle je Vlčí jáma.“ Natáhl se a ukázal na mnohem vyšší horu, uzavírající vstup do průsmyku. „Toto je cíl našeho snažení, Kralštejn, náš největší a nejkrásnější hrad. Odtamtud vládli naši předkové Sněžné marce.“

„Ještě tuto zimu dostane Branbart náš starý trůn zpátky,“ pronesl Orgrim s nadšením. „Kralštejn leží mnohem blíž, než jsem si myslel.“

„Mýlíš se, chlapče.“ Stařec přejel prsty po kamenné desce stolu a opsal rukou široký oblouk kolem plochých výběžků horského pásma. „Toto je cesta, kterou se musíme vydat. Budeme na ni potřebovat osm nebo devět dní.“

Orgrim klouzal prsty po křivolaké linii hor. „Co tudy? Kdybychom se vydali přes hory, mohli bychom zkrátit cestu ke Kralštejnu na polovinu. Nezdají se být příliš vysoké, alespoň pokud ta mapa odpovídá skutečnosti. Co ti na nich nahání takový strach?“

„Maurawanové! Toto jsou nejjižnější výběžky Slangských hor. Je to jejich země. Roste tam dubový les, sahající až k nebi. Dokonce i během krátkého léta panuje v jejich říši pod stromy neustálá tma. Hustým listovím nepronikne jediný paprsek světla. A stezky v lese jsou začarované. Zabloudíš na nich. Můžeš pobíhat celé dny v kruhu, aniž by sis toho vůbec všiml…“ Odkašlal si. „Toto tě potká, pokud máš štěstí. Když máš smůlu, zabodne se ti do krku šíp Maurawanů hned ve chvíli, kdy do lesa vkročíš. Říká se, že dokonce i stromy jsou jejich spojenci a že je chrání před zvědavými pohledy. Kdokoliv do lesa vstoupí, je Maurawany okamžitě sledován. Ale sám je spatří až ve chvíli, kdy chtějí být spatřeni.“

„Copak nejsou nejmenším z elfích kmenů, Mandragu? Jak dlouho by dokázali odolávat hněvu naší smečky?“

„Odpověď je snadná. Dokud existují stromy, v jejichž větvích se mohou schovat, ty přemoudřelé štěně. S Maurawany není možné svést otevřenou bitvu. Když proti tobě chtějí bojovat, vlákají tě do lesa, ale dokonce ani tam se ti nepostaví přímo. Pohybují se ve větvích jako vítr. A když už si myslíš, že ses těch otravů konečně zbavil, muž po tvém boku padne mrtev k zemi. Ti zatracení skrčci se pyšní tím, že k zabíjení nikdy nepotřebují víc než jeden šíp – ať už loví cokoliv. Odvážit se do toho lesa znamená jen nesmyslně obětovat muže. Upřímně doufám, že Branbart je dost chytrý na to, aby se mu vyhnul.“

Oba mlčky hleděli na mapu. Slangské hory se zakusovaly do Sněžné marky jako obrovský klín. Na samém okraji mapy se nad všechny ostatní tyčila osamělá hora.

„Co je to za místo?“ zeptal se Orgrim zvědavě.

„Albí hora.“ Mandrag rychle nakreslil do vzduchu ochranný znak. „To místo je prokleté. Hora ukrývá svůj vrchol neustále v mracích. Nikdo, kdo se tam vydal, se už nikdy nevrátil.“

„Veliteli!“ Napříč zahradou k nim běžel Brud, velitel zvědů. Přes ramena měl přehozenou ledovými zmrazky pokrytou kožešinu, tvář zrudlou chladem. Orgrim ho včera vyslal za elfy, kteří uprchli z Vlčí jámy.

Se supěním se zastavil vedle mapového stolu. „Vystopovali jsme uprchlíky. Je jich několik set. A mají s sebou sotva hrstku bojovníků. Postupují vpřed jen pomalu; nemyslím si, že vědí, jak daleko jsme už pronikli.“

Orgrim se na zvěda udiveně zahleděl. Proč tedy elfové odešli z Vlčí jámy v takovém chvatu, když neměli tušení, jak blízko už nepřítel je? „Všimli si tvých lidí?“

„Samozřejmě že ne!“ zvolal Brud dotčeně.

„Kde přesně jsou ti elfové?“ Ukázal na stůl. „Podívej, tohle je mapa. Tady je Vlčí jáma a tady zátoka, kde kotví Vítr duchů. Zorientoval ses?“

Zvěd si mapu nějakou dobu prohlížel a každou chvíli si něco tiše zabručel pod vousy. „Taková skvělá mapa! Je naprosto přesná. Měli bychom ji vzít s sebou. Dokonce i hory jsou vytvarovány přesně podle skutečnosti.“ Ukázal na malý pahorek s proláklinou na úbočí. „V téhle skalní kapse jsme včera v noci tři hodiny odpočívali.“

„Kde jsou ti elfové?“ naléhal Orgrim.

„Tady!“ Brud ukázal doprostřed jakési pláně. „Pohybují se tímto směrem. Určitě se chtějí dostat do Kralštejnu.“

To je dobrá příležitost ke snadnému vítězství, pomyslel si Orgrim nadšeně. Možná je mezi elfy i několik významných osobností, které budeme moci vzít s sebou jako rukojmí a pak jimi vydírat obránce hradu. „Pokud teď hned vyrazíme, kde je dostihneme? A nezapomeň, že náš postup poněkud zpomalují nákladní sáně.“

Brud změřil pomocí prstů vzdálenost, která je dělila od současné pozice elfů, a chvíli přemýšlel. Pak ukázal na bod, ležící poblíž nízkého řetězce pahorků. „Dostihneme je tady. Dokonce i s těžkými sáněmi tam můžeme být za tři dny, veliteli.“

Orgrim se krátce zamyslel. Nejraději by sem zpátky přivedl co nejvíc elfů. Mohli by sloužit jako otroci a pomoci uvést Vlčí jámu do původního stavu, jak jen to půjde. A představovali by slušnou zásobu čerstvého masa. „Jak vypadá ta karavana?“

„Několik bojovníků jede na koních. Nevím, jak vůbec můžou zvládat takovou zimu. Většina elfů cestuje na saních. Některé jsou dokonce opatřeny plachtami. Mají s sebou taky velkou nákladní kolonu jaků. Právě ti je tak zpomalují. Je tam i spousta koboldích sluhů, kteří vykonávají pro Normirgy hrubší práce. Někteří elfové jedou v nádherných saních se stříbrnými zvonky. Jsou slyšet už z daleka. Viděl jsem i pár psích spřežení. Je to pěkně různorodý houf. Průvod se táhne přes dvě míle.“

„Dokázal bys je vytlačit z cesty, aniž by ses nechal zaplést do skutečné bitvy, Brude?“

Zvěd si dal načas, než odpověděl, a Orgrimovi se to líbilo.

„Potřeboval bych minimálně dalších padesát válečníků, veliteli. Ale myslím, že bych je dokázal oklamat. Nejspíš propadnou panice, jakmile uvidí první troly.“ Široce se zašklebil. „Podle toho, jak si počínají, nemají nejmenší tušení, že už nás mají za zády.“

Orgrim ukázal na malý zářez v řetězci pahorků. „Tohle vypadá jako široké údolí, táhnoucí se napříč kopci. Zatlač je sem. Budeme tam na ně čekat. Až se ti zbabělí skrčci ocitnou v pasti mezi námi a tvými muži, určitě se vzdají. Uvidíme se za tři dny na bitevním poli!“

Čtyřnohý poklad

Venku někdo je! Ole popadl toulec a luk, opřený o stěnu vedle dveří. Psi byli neklidní. Ne tolik jako tehdy, když přišli ti zpropadení elfové. Ale pobíhali v kotcích sem a tam. Něco se plížilo kolem domu nebo podél okraje lesa. Tentokrát se nenechám zaskočit, pomyslel si Ole hněvivě. A nevezmu si s sebou jenom klacek!

Možná psy zneklidňovaly jen všechny ty čáry na útesu. Ale bude lepší se jít podívat, než mu zase někdo stane přímo ve dveřích. Navlékl si pás s biči, na rameno hodil toulec a pevně sevřel luk.

Soumrak už dávno skončil, přesto nepanovala skutečná tma. Na obloze opět tančilo přízračné vílí světlo. Jeho záře prohlubovala stíny, ale venku v otevřené krajině bylo vidět docela dobře.

Poblíž domu nikdo nebyl. Ole se vydal ke stájím. Psi neklidně běhali podél stěn velkých kotců, které pro ně vyrobil.

„Vrahoune! Drtihlave!“ vykřikl ostře. Strčil oběma psům pod čumák biče, aby si připomněli, kdo je tady pán. „Jdeme, čeká nás obhlídka!“

Chvíli přemýšlel, jestli by neměl psy připoutat na dlouhá kožená vodítka. Pak ten nápad zamítl. Ve vesnici každý věděl, že není moudré potulovat se v noci v blízkosti jeho domu. Ole ještě stále zuřil kvůli odpoledni. Proč se jen tomu elfímu bastardovi muselo dostat takového slavnostního rozloučení! Copak nikdo nechápe, že je Alfadas jenom nafoukaný hrdopýšek? Kdybych měl od elfů kouzelný meč, taky bych mohl být vévodou, přemítal Ole. Z těch řečiček o hrdinech a nesmrtelné slávě mu bylo na zvracení. Většina z těch údajných hrdinů by si strachem nadělala do kalhot, kdyby se v noci setkala s některým z jeho psů.

„Drtihlave, co to tam vyvádíš? Vylez ven!“ Pes se přitiskl k podlaze kotce, i když byly dveře doširoka otevřené. Ole se bičem zuřivě vrhl na psa. Železné trny mu vytrhávaly cáry kožichu. Z kroucených kožených řemínků kapala krev. Pes se neochotně vyplížil ven a zvedl oči, plné nenávisti.

„Potřebuješ ještě trochu povzbudit, hafane?“ Ole výhružně zvedl bič.

Pes se přikrčil, ale nespustil ho z očí. Tak je to správné, pomyslel si Ole. Jen ať se ho bojí! To z nich udělá lepší psiska. Protože mu nemohou nic udělat, vrhnou se o to zuřivěji na každého, kdo by se odvážil přiblížit.

„No, Vrahoune. Tys to už pochopil, že jo? Ani tě nenapadne mě neposlechnout. Chytrý pes! A teď do toho! Hledejte!“ Práskl bičem. „Ukažte mi, co vás tak znervózňuje!“

Drtihlav odpověděl hlubokým, hrdelním zavrčením, zatímco Vrahoun okamžitě vyrazil. Nebyl tak velký jako ostatní psi. Měl krátký, zrzavě hnědý kožich a dlouhou tlamu. Působil příliš přívětivě, než aby ho bylo možné vydávat za trhače medvědů. Ale měl odvahu a poslouchal. Na jeho vychování stačilo jen pár výprasků.

To Drtihlav byl úplně jiný. Pocházel ze stejného vrhu jako Krvák. Navenek sice oba vypadali jako pořádné bestie, ale byli vzpurní a dali se jen obtížně zvládnout. A pak ta věc s Kadlin! Olemu se ještě teď dělalo špatně, když si vzpomněl, jak to zatracené psisko děvčátko mírumilovně olizovalo. Krvák přesně věděl, co dělá. On a jeho bratříček Drtihlav byli na psy až příliš chytří. Dokonce ani bič na ně nepomáhal. Bylo třeba mít se před nimi neustále na pozoru. Prostě se nechtěli podrobit. Ale zatím jsem si poradil s každým psem, pomyslel si Ole pyšně. Až se vrátím, zpráskám Drtihlava tak, že z něj budou chlupy lítat. Jen ať vidí, kdo je tady paličatější!

Přiblížili se k okraji lesa na nějakých dvacet kroků. Vrahoun stál jako přikovaný a upřeně hleděl do hustého podrostu. Ole vytáhl z toulce šíp a obezřetně se vydal vpřed. Něco tam bylo. Velká, světlá postava. Příliš velká na srnu. Byla bílá! U Luthova ocasu! To musí být bílá losí kráva. Hotové jmění na čtyřech nohách! Bílí losi byli tak vzácní, že na ně bylo možné narazit sotva jednou za sto let. Alespoň se to tvrdilo. Možná to bylo přehnané, ale pravdou zůstávalo, že jejich kůže byla hodná krále.

Ole si v duchu maloval, jak se urychleně vydá za Horsou. S trochou štěstí ho dostihne v Honnigsvaldu. Králův odjezd se opozdil. Zjevně se stalo něco, co ho rozlítilo. Vyslal své muže do všech světových stran, jako by měli po něčem pátrat. Je možné, že se mu donesly právě zvěsti o bílé losici?

Ať je to jakkoliv, tentokrát zazářila Olemu šťastná hvězda! Za peníze za kůži bude moci v Honnigsvaldu celý měsíc popíjet a smilnit!

„Na ni, Vrahoune, Drtihlave! Vyžeňte tu losici ven!“ Jejich kořist si jich všimla a stáhla se hlouběji do lesa. Ole zaklel. Neunikneš mi, přísahal si.

„Luth tě seslal jen pro mě,“ pronesl tiše a tak přátelsky, že se na něj Drtihlav podezíravě zahleděl, protože podobný tón od něj ještě neslyšel. „Zůstaň stát! Ať se vydáš kamkoliv, stejně tě dostanu. Takže si ušetři námahu a stůj.“

Vrahoun se horlivě vřítil do lesa. Divoce se rozštěkal a snažil se losí krávě odříznout cestu. Ole se s velkou námahou prodíral houštím za ním. Zato losice si razila cestu podrostem bez zjevných potíží. Počínala si tak šikovně, že ji neprozrazoval ani zvuk lámajících se větví. Ole se několikrát zastavil a nastražil uši. Slyšel sice, jak se Vrahounovo zuřivé štěkání čím dál víc vzdaluje, nedařilo se mu ale zaslechnout práskání větví, které by mělo pohyb tak těžkého zvířete jako los správně provázet. Nemohl ani zachytit jeho stopu. Bylo to jako začarované.

Tu a tam narážel chovatel psů v bahnité lesní půdě na otisky Vrahounových tlap. Hodný pes! Dostane pořádný kus svíčkové! Doufejme, že losici nezabije sám a nezničí svým útokem její drahocennou kůži!

Mezitím zavládlo ticho. Hluk pronásledování odezněl. Ole v duchu zaklel. S každým okamžikem, který uplynul, aniž losici zaslechl, se zvyšovala pravděpodobnost, že mu unikla.

Hon ho zavedl hluboko do lesa. Nedaleko rozeznal skupinu skalních bloků, u nichž si lovci s oblibou rozbíjeli tábor. Přemýšlel, jestli by si tam neměl rozdělat oheň a za svítání se vrátit domů. Cesta temným lesem je zatraceně obtížná, když vás nepohání lovecká horečka.

„Drtihlave?“ Vzpurný pes zmizel v houští. Až dosud se přitom držel v Oleho blízkosti.

Lovec si dýchal na ruce. Byly rudé zimou. Opřel luk o strom a začal tleskat rukama ve snaze si je zahřát. Svíral předtím zbraň tak pevně, až mu prsty zachvátila křeč.

„Drtihlave! K noze! Kde vězíš, ty dobytku?“ Nic se nepohnulo. Využil pes příležitost a zmizel? Ole se vydal ke kamenům. Les tu byl řidší, takže bylo dobře vidět oblohu. Za závojem zeleného vílího světla se rýsovaly jasně zářící hvězdy. Skály měly šedozelený nádech. Staré ohniště vypadalo na lesní půdě jako hnisající rána. Vládlo hrobové ticho. Holé větve nerozezpíval jediný závan větru.

Ole se podezíravě rozhlédl. Něco nebylo v pořádku! Tábořiště dnes v noci nesvádělo k přenocování. Nerozhodnut, zda by měl opravdu zůstat, se sklonil, aby našel skalní výklenek, v němž byla vždy připravena zásoba suchého dřeva. Byla to podlouhlá dutina, kterou nejspíš kdysi vymlel do skály nějaký dávno vyschlý vodní tok. V hustém dešti nebo bouři v ní mohl štíhlý člověk nalézt útočiště před řáděním živlů. Každý, kdo se tam uchýlil, pak za sebou zanechával zásobu čerstvého palivového dříví, aby si i další poutník mohl rozdělat oheň.

Ole sáhl do dutiny a okamžitě ucukl. Dotkl se něčeho suchého, huňatého! Rychle tasil dlouhou loveckou dýku a čekal. Ať se tam skrývalo cokoliv, nehýbalo se to. Možná tam jenom nějaký lovec nechal měch na vodu nebo loveckou brašnu. Bylo bláznivé kvůli tomu tak vyvádět!

Ole se nejistě rozhlédl. Nikdo tu nebyl. Konečně sebral odvahu a opět sáhl do dutiny. Cloumal tou věcí tak dlouho, až ji vyprostil a vytáhl na světlo. Ležela před ním vysušená a scvrklá zvířecí zdechlina. Odchlíplé pysky obnažovaly dlouhé tesáky, zelenkavě se lesknoucí ve vílím světle. Teprve když Ole spatřil obojek, pochopil, koho má před sebou.

„Vrahoune?“ zašeptal a přejel dlaní po krátkém kožichu. Pes teď vypadal mnohem menší. Něco mu doslova rozpustilo maso na kostech, až zbyla jen kůže a kosti.

Vrahoun zjevně ještě žil, když se snažil najít v mělkém výklenku útočiště. Přitáhl si běhy těsně k tělu. Tlamu vysunul vpřed, připraven k obraně. Ale před čím se schovával?

Kdyby Ole neviděl psa sotva před hodinou, byl by přísahal, že zvíře, které tu před ním leží, je mrtvé už celé týdny. Vrahoun byl ještě teplý. Ať ho zabilo cokoliv, muselo to být stále někde poblíž!

Ole cítil, že ho někdo pozoruje. Někdo byl za ním. Zaslechl tichý zvuk. Znělo to jako zaškrábání tlapy o kámen. Bleskurychle se otočil, dýku napřaženou k obraně. Mezi skalami stál Drtihlav. Měl zvednutou hlavu a větřil. Nikdy předtím nebyl Ole tak rád, že toho chlupatého darebáka vidí!

„Měli bychom odsud zmizet, hochu. Nechceme přece skončit jako Vrahoun!“

Velký pes si ho pozorně měřil. Jeho oči připomínaly černé tůně. I v šeru byly zřetelně vidět široké jizvy na jeho čenichu. Krátce vyštěkl, pak se otočil a pádil pryč.

„Nemůžeš přece jenom tak zmizet, ty bastarde!“ Ole se rozběhl za psem. Teprve když už měl tábořiště pořádný kus za zády, uvědomil si, že tam zapomněl luk.

Drtihlav dávno zmizel v houští. Trnité šlahouny rozdíraly Olemu šaty. Pěkně proklatá noc! Nejspíš se víly nebo jiné kouzelné bytosti tajně proplížily branou, aby mezi Fjordlanďany tropily neplechu.

Chovatel psů váhal, co by měl dělat. Zůstal stát. Les se tady táhl vzhůru po úbočí kopce. Na některých místech vykukovaly ze země holé skály. Kousek dál terén poměrně prudce klesal. Kořeny, napůl skryté pod listím, představovaly pro chodidla zákeřné pasti. Bylo by šílenstvím tady pobíhat uprostřed noci a bez světla.

Na samém okraji jeho zorného pole se mihl nevýrazný stín. Ole se otočil. Určitě tam jsou víly! Chovatel psů se vyznal, měl v malíčku všechny příběhy o zlomyslných malých příbuzných elfů. Dělat si legraci z osamělých poutníků bylo jejich oblíbeným kouskem.

„Mě nedostanete!“ zamumlal tiše. „Mě ne!“

A zase! Něco se neslyšně plížilo mezi stromy. A pak se zpoza keře vynořilo mohutné bílé tělo. Losí kráva! Musela běžet nějakou proláklinou! To bylo řešení celé hádanky! Nebyly tady víly. Jen jeden pořádně vystrašený chovatel psů. Ole se tiše zasmál. Z toho vílího světla vidí člověk duchy! To přece ví každé dítě. Když se na nebi objeví zelené světlo, začínají si lidé počínat jako blázni. Štěstí se na něj znovu usmálo. Není důvod se bát, může teď… Ole by nejraději hlasitě zaklel. Luk! Luth se patrně rozhodl, že se mu bude vysmívat! Bez luku nemůže losici nic udělat. Stěží spořádaně postojí, aby se k ní mohl přiblížit a proříznout jí hrdlo loveckou dýkou. Ale možná mu dovolí přijít tak blízko, aby mohl dýku hodit. Když se mu ji podaří zranit, nebude už pronásledování tak těžké.

Ole se začal opatrně krást vpřed. Podařilo se mu přiblížit ke kořisti na deset kroků, aniž by losí kráva jen zvedla hlavu. Vítr foukal proti němu. Nemůže ho zvětřit! Myslí to s ním Luth nakonec přece jen dobře?

Losice stála za trnkovým keřem. Kdyby skočil jako štika, snad by se jí dokázal dostat na záda a zavrtat dýku kolem krčních obratlů vzhůru do mozku. Byla by okamžitě mrtvá a srst by nepotřísnila krev. Ole si uvědomoval, že to není právě klasický způsob, jak ulovit losa, a že tak zoufalý útok nebude mít velké vyhlídky na úspěch. Ale snad se ho bude štěstí ještě chvíli držet za šosy! Vrhnout dýku nakonec může vždycky.

Už jen pět kroků. Píď po pídi se sunul vpřed. Jen teď neudělat chybu! Praskající větev, kámen, o který zakopne, takže se odkutálí po svahu – to všechno mu může lov zhatit.

Ještě dva kroky. Ole už byl skoro u keře. Napjal se, připraven ke skoku. Losí kráva stále skláněla hlavu. Netušila nic o svém osudu.

Chovatel psů se ušklíbl. Houští bylo nízké. Sahalo mu sotva ke kolenům. Losice musí stát v nějaké proláklině. Ole se odrazil. V tu chvíli zvíře zvedlo hlavu. Byla zvláštní. Příliš úzká. A ty zuby… Tvor rychle uskočil stranou. Neuvěřitelně rychle.

Olemu se na chvíli zastavilo srdce. Za trnkovým keřem nebyla žádná proláklina! Překotil se a začal se řítit dolů po příkrém, úlomky skal posetém svahu. Neschopen pád přibrzdit prudce narážel do kmenů a balvanů. Měl pocit, jako by do něj bušila kyji celá horda loupežníků. Upustil svou drahocennou dýku a snažil se chránit si oběma rukama hlavu. Rána do zad mu vyrazila dech. Dusil se. Jeho tělo provádělo stále divočejší přemety. Krvácel z nosu. Náhle ho něco popadlo za levou nohu. Pád s vražedným škubnutím skončil. Prudkost nárazu mu pootočila tělem téměř o devadesát stupňů. Narazil holení do čehosi tvrdého. Uslyšel suchý praskot. Nohou mu projela palčivá bolest. Vykřičel svou bolest do lesní tmy. Měl pocit, jako by ho zasáhla sekyra. Po tvářích se mu kutálely slzy, šly na něj mdloby. Snažil se napřímit, ale jeho chodidlo pevně vězelo v překážce. Zapletl se do kořenů. Před očima mu tančily mžitky. Jen s obtížemi rozeznával, co se mu to stalo s nohou. Zdálo se, že mu lýtkem projela ulomená větev.

Ole sténal bolestí. Konečně se mu podařilo posadit. Bude si muset tu zatracenou větev vytáhnout z rány a pak si to ovázat opaskem. Nohu měl podivně zkroucenou. Chodidlo vězelo ve zvláštním úhlu v kořenové smyčce. Při tom pohledu ho přepadl další nával nevolnosti. Zavřel oči, oběma rukama pevně sevřel osudnou větev a vší silou zatáhl. Bolest ho zasáhla jako šlehnutí bičem. Zařval jako zvíře. Sípal, plakal. Měl pocit, jako by mu vrazili do nohy rozžhavenou železnou tyč. Závojem slz se zadíval na své krví potřísněné ruce a pak na nohu. To nebyla větev, co mu čouhalo z rozdrásaného masa. To byla holenní kost!

Náhle se ochladilo. Na příkrém svahu se vynořila losí kráva. Ne… Teď konečně Ole poznal svůj omyl. Tenhle tvor byl opravdu velký jako losí kráva, ale to bylo také všechno, co měl s losem společného. Jeho hlava připomínala hlavu obrovitého psa. Z čelistí mu trčely na prst dlouhé tesáky. A byl průsvitný. Vyzařovalo z něj bledé, přízračná světlo.

Chvíli tam prostě jen tak stál a hleděl dolů na Oleho. Ole měl pocit, že se to přízračná zvíře kochá jeho bolestí. Konečně sklonilo hlavu a vydalo se k němu blíž.

Pak mu chňaplo čelistmi po zraněné noze. Chovatel psů měl pocit, jako by se ho dotkl ledový zimní vítr. Zuby se mu zanořily do masa, aniž by ho zranily. Mezi tesáky zazářilo něco zlatavého. Bestie škubla hlavou dozadu. Něco z něj vytahovala. Hada? Ne, vypadalo to jako pupeční šňůra ze zlatého světla.

Začaly ho bolet všechny klouby. Napůl v bezvědomí zašátral po pouzdře s biči. Bolest v údech byla čím dál pronikavější. Současně ho přepadla malátnost, jako by se musel obejít celé dny bez spánku. Jen čirou silou vůle se mu podařilo jeden z bičů vyprostit.

„Všechno, co připomíná psa, ze mě má strach.“ Z jeho hlasu zbyl jen chraptivý šepot. Připomínal šepot starce. Bestie na okamžik zvedla oči. Ole se jí malátně ohnal bičem po tlamě. Ozval se syčivý zvuk, jako když se voda vylije na rozžhavenou plotnu. Řemínky projely tělem přízračného tvora. Zasršely drobné jiskry. Tvor vylekaně uskočil a žalostně zavyl. Pak se rozběhl pryč a během vteřiny zmizel mezi stromy.

„Vždyť jsem ti to říkal! Poradím si s každým psem,“ zamumlal Ole, pak klesl zpátky k zemi. Cítil se slabý jako starý muž. Nohou mu tepala bolest. Znovu se pokusil napřímit, ale opustily ho síly. Věděl, že nemá smysl snažit se volat o pomoc. Nikdo ho neuslyší.

Náhle se před ním jako sám zplozenec pekla objevil Drtihlav. Velký černý pes si ho chvíli měřil ledovým pohledem. Pak vyrazila jeho neforemná hlava vpřed. Čelisti chňaply po kosti, trčící z otevřené rány. S divokým vrčením jí cloumaly sem a tam.

Oleho křik se změnil v pronikavé ječení. Slyšel, jak se kost pod obrovitými psími tesáky drtí. Do tváře mu stříkla krev. Toužil po slastném bezvědomí, ale pocit smrtelného ohrožení ho udržoval při smyslech.

Drtihlavova tlama se zaryla ještě hlouběji do masa. V ráně to opět zapraskalo. Velký pes se vší silou zapřel předními tlapami o měkkou zem. Náhle sebou škubl dozadu, až ztratil rovnováhu. Podařilo se mu kost prokousnout. Aniž by spustil Oleho z očí, dřepl si vedle něj a začal trhat maso z kosti. V hlubokých jizvách na tlamě se mu hromadila krev, takže vypadaly jako čerstvě utržené rány.

V Oleho křiku už nebylo nic lidského. Křečovitě zarýval prsty do lesní půdy. Snažil se odplazit pryč, i když věděl, že nedokáže psovi uniknout a že příšerná hostina ještě zdaleka neskončila.

Dramatis Personae

Aesa dcera sedláka z horského statku

Aileen Farodinova milá, v Ollowainově podobenství legendární lučištnice ze ságy o Nazirlumovi a Aileen

Alathaia elfí kněžna z Langollionu. Měla spor s Emerelle. Tvrdí se o ní, že se vydala stezkami temné magie.

Alfadas Mandredson jarl z Firnstaynu, za války vévoda Fjordlandu, syn Mandredův, vychovaný u Emerellina dvora v Albenu

Alfeid pradlena ve Firnstaynu, matka Halgardy

Alvias elf, obecně známý jako Mistr Alvias, hofmistr Emerellina dvora

Antafes kentaurský válečník z Emerellina slavnostního doprovodu ve Vahan Calydu

Asla manželka jarla z Firnstaynu

Atta Aikhjarto dub s duší, který zachránil hrdinu Mandreda.

Audhild selka ze statku poblíž Firnstaynu

Birga šamanka trolů a pomocnice Skangy

Boltan trol, velitel střelců na palubě Hromovládce

Branbart král trolů

Brud zvěd ve službách Skangy

Dalla léčitelka ve službách krále Horsy

Dolmon kobold ve Phylanganu

Dumgar trol, vévoda z Mordštejnu, důvěrník krále trolů

Egil syn Horsy Silného, dědic trůnu Fjordlandu

Eginhard z Dalufu kronikář krále Horsy Silného

Eleborn kníže Říše pod vlnami, vládce dětí Albů, žijících v oceánech Albenu

Emelda jedno ze jmen, které dali lidé Emerelle, královně elfů.

Emerelle elfka, královna Albenu, jedna z nejstarších bytostí světa

Erek rybář ve Firnstaynu, Aslin otec

Fahlyn mladá elfka z Phylanganu, náležející ke klanu Farangelů

Farangelové elfí klan Normirgů ve Phylanganu

Farodin legendární elfí hrdina

Fenryl elfí hrabě z národa Normirgů

Finn nejstarší syn sedláka z horského statku u Firnstaynu

Firn bůh zimy v pantheonu Fjordlanďanů

Fredegund otrokyně ve Firnstaynu

Freya Mandredova žena, matka Alfadasova

Galti rybář ve Firnstaynu

Gran nápadně velký trolí válečník, Orgrimův rival

Godlip jarl z Honnigsvaldu

Gondoran loďmistr královny Emerelle ve Vahan Calydu a Pán vod

Gundar Luthův kněz ve Firnstaynu

Halgarda slepá dívka z Firnstaynu, dcera pradleny Alfeidy

Hallandan elfí kníže z Reilimee

Horsa Silný král Fjordlandu

Isleif sedlák ze samoty poblíž Firnstaynu

Iwein nejvýznamnější chovatel dobytka ve Firnstaynu

Kadlin dcera Alfadase a Asly

Kalf rybář a bývalý jarl ve Firnstaynu

Kodran převozník u Honnigsvaldu, nejstarší ze tří bratří

Lambi jarl z Fjordlandu, vypovězen ze země králem Horsou

Landoran elf, kníže Sněžné marky a Carandamonu, otec Ollowainův

Landorin elf, léčitel na dvoře královny Emerelle

Loki sirotek svěřený do péče Svenjy, Asliny tety

Luth tkadlec osudu, bůh, který tká všechna vlákna života a spojuje je do podivuhodného koberce.

Lyndwyna vnučka Shahondina, elfího knížete z Arkádie

Lysilla elfka z kmene Normirgů

Mag převozník u Honnigsvaldu

Mahawan elf, bývalý milenec Emerelle

Mandrag druh trolího krále, prozatímní vládce trolů v časech jejich diaspory

Mandred legendární hrdina lidí a elfů, otec Alfadasův a jarl ve Firnstaynu

Maruk vůdce smečky trolů ve službách Skangy

Matha Murganleuk magnóliovník s duší v Emerellině paláci ve Vahan Calydu

Melvyn syn Silwyny a Alfadase

Mjölnak bojový oř krále Horsy Silného

Murgim kobold z Phylanganu

Nazirluma legendární král Lamassu

Nessos kentaurský válečník z Emerellina slavnostního doprovodu ve Vahan Calydu

Nomja elfí lukostřelkyně, kdysi příslušnice Emerelliny stráže

Norgrim bůh války v pantheonu Fjordlanďanů

Noroelle elfí kouzelnice, která byla poslána královnou Emerelle do vyhnanství.

Nuramon legendární elfí hrdina

Olav dřevorubec ze Sunnenbergu

Ole chovatel psů ve Firnstaynu, Aslin strýc

Ollowain mistr šermíř královny Emerelle, příslušník kmene Normirgů

Orgrim nejprve vůdce smečky, později vévoda Noční bašty, nejschopnější vojevůdce trolů

Orimedes kentaur, kníže Větrné země

Osaberg legendární král Fjordlandu

Oswin mladý jarl z Fjordlandu, praporečník krále Horsy

Ragnar válečník z družiny jarla Lambiho

Ragni tělesný strážce krále Horsy, který doprovázel Alfadase na různých výpravách.

Ralf jméno, pod nímž sloužil Egil Horsason v Alfadasově armádě.

Rolf Svertarm, válečník z Lambiho družiny

Ronardin elf, strážce Mahdan Falahu

Sandowas elf z Phylanganu, vyslanec v Landoranových službách

Sanhardin elfí válečník z královniny tělesné stráže

Sansella dcera knížete elfů z Reilimee

Snížek sokol hraběte Fenryla

Senwyn elf, Starší Farangelů, jednoho z klanů Normirgů

Shahondin elfí kníže z Arkádie

Shaleen choť hraběte Fenryla

Sigvald výrobce vozů z Honnigsvaldu

Silwyna elfka, lukostřelkyně z národa Maurawanů

Skanga významná šamanka trolů

Slangaman legendární král trolů

Slavak koboldí sluha, nejprve v Shahondinově domácnosti, později v družině krále trolů Branbarta

Solveig žena z Firnstaynu

Svanlaug bohyně vítězství, dcera boha války Norgrima

Svenja Aslina teta, žijící ve Firnstaynu

Svertarm viz Rolf Svertarm

Taenor elf, mladý kouzelník z Phylanganu

Thorfinn sedlák z horského statku poblíž Firnstaynu

Tofi nejmladší syn sedláka z horského statku

Torad převozník u Honnigsvaldu

Ulf tělesný strážce krále Horsy

Ulric syn Alfadase a Asly

Urk trol se slabostí pro veverky

Usa otrokyně ve Firnstaynu

Vahelmin syn Shahondinův, slavný lovec

Veleif stříbrná ruka Skald u dvora krále Horsy

Yilvina elfka náležející k tělesné stráži královny Emerelle

Yngwar válečník z Lambiho družiny

Dějiště událostí

Albí hora tajemstvími opředená hora na severu Albenu

Alben označení světa dětí Albů

Arkádie významné knížectví v Albenu

Carandamon náhorní plošina pokrytá věčným ledem, původní vlast Normirgů

Drusna lesní království ve světě lidí

Firnstayn malá vesnice ve Fjordlandu

Gonthabu přístav v jižním Fjordlandu, sídelní město krále Horsy Silného

Honnigsvald malé město, ležící zhruba půl dne jízdy jižně od Firnstaynu

Iskendrie významné obchodní centrum ve světě lidí, proslavené svou knihovnou, obávané kvůli svému krutému bohu

Jolidy pohoří na okraji Srdce Říše

Kandastán legendární město/království daleko na východě ve světě lidí

Kralštejn trolí označení pro Phylangan

Langollion ostrov na jihovýchodě Velrybí zátoky

Lesní moře mělké moře na jihu Albenu

Mahdan Falah most, ležící v Nebeské síni ve Phylanganu

Orlík skalní hrad v Carandamonu

Phylangan pevnost známá také jako Skalní zahrada nebo Kamenná zahrada, střeží přístup ke Carandamonské náhorní plošině.

Říše pod vlnami knížectví na dně oceánu v Albenu

Reilimee významné přístavní město elfů

Růžová hora osada elfů, ležící na západním konci Swelmova údolí; trolové nazývají toto místo Vlčí jáma

Shalyn Falah Bílý most, jedna z přístupových cest do Srdce Říše

Slangské hory vlast Maurawanů, kmene elfů, který žije v ústraní lesů.

Sněžná marka místo, odkud vzešli trolové.

Srdce Říše provincie v Albenu, kde sídlí dvůr elfí královny Emerelle.

Sunnenberg malá horská vesnička u sobí stezky

Swelmovo údolí údolí ve Sněžné marce, otevírající se směrem k Velrybí zátoce; na jeho západním konci leží trolí pevnost Vlčí jáma.

Vahan Calyd přístavní město u Lesního moře, založené Normirgy ve vyhnanství

Větrná země stepní oblast na severu Albenu; je obydlena převážně kentaury.

Vlčí jáma pevnost trolů, ležící na západním konci Swelmova údolí; elfové nazývají toto místo Růžová hora.

Glosář

albská hvězda – bod, kde se kříží dvě až sedm albských stezek; pomocí albských kamenů je možno na tyto stezky vstoupit.

albské stezky – síť magických cest, kterou kdysi vytvořili Albové.

apsarasy – vodní nymfy

bandag – rudohnědá šťáva, která se získává z kořenů keře dinko. Děti Albů si jí malují na tělo vyobrazení.

Devanthar – bytost, napůl muž, napůl kanec, úhlavní nepřítel elfů

děti Albů – souhrnný název pro všechny národy, které byly stvořeny Alby (elfové, trolové, kentauři atd.),

elfové – poslední z národů, které Albové stvořili,

faunové – národ s kozlíma nohama, žijící v Albenu

Gry-na-Lah – prokletý šíp; čarovný šíp, který létá vzduchem tak dlouho, dokud nezabije toho, jehož jméno je napsáno na dříku.

Holdové – jeden z koboldích národů Albenu. Žijí v mangrovách u Vahan Calydu, svého knížete nazývají Pánem vod.

jarl – titul náčelníka vesnice ve Fjordlandu. Je volen každoročně.

kentauři – národ v Albenu; jejich tělo je napůl koňské, napůl elfí.

keř dinko – keř, z něhož děti Albů získávají šťávu, jíž si malují na kůži vyobrazení.

lamassu – národ v Albenu; bytosti s tělem býka, velkými orlími křídly a vousatou tváří

luční víly – malý okřídlený národ dětí Albů

lutinové – druh koboldů s liščí hlavou, proslulý svým drsným smyslem pro humor a magickými schopnostmi

Maurawanové – elfí kmen, žijící ve Slangských lesích

minotauři – obrovití tvorové s býčí hlavou, jeden z národů Albenu

Normirgové – elfí kmen, obývající Carandamonskou náhorní plošinu a Sněžnou marku

oready – plaché horské nymfy, žijící především v Jolidách

Pěvci větru – zvláštní skupina elfích kouzelníků

Shi-Handan – Požírači duší, bytosti Skangy

trolové – národ válečníků v Albenu; byli elfí královnou Emerelle vypovězeni do světa lidí.

Vábiči zvěře – skupina trolů s ojedinělou schopností navázat duševní pouto s divokými zvířaty, přivábit je a podřídit je své vůli

Yingizové – záhadný národ, vyhnaný Alby do temnoty mezi světy

Železné vousy – dřevěné sochy, do nichž se zatloukají kusy železa jako oběmi dary.

Železní muži – viz Železné vousy

Bernhard Hennen

Zima elfů, kniha 1.

1. vydání

Německý originál Elfen Winter

vydaný Wilhelm Heyne Verlag

Překlad Svatava Kretková

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 154. publikaci

Ostrava 2009

Tisk Printo, s. r. o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 349 Kč