KNIHA II.

ZIMA ELFŮ

BERNHARD HENNEN

FANTOM Print

2009

Copyright © 2006 Bernhard Hennen

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-061-0

pro Menekse a Melike,

můj domov

„Kampak to jdeme?“

„Stále domů.“

Novalis

O sokolech a vlcích

Alfadas se zahleděl dolů na dlouhou, křivolakou cestu, po které se už hodiny ubírali. Půldruhého dne postupovala jejich armáda téměř bez ustání do kopce. Nejprve ještě lesy, podél pozvolna stoupajících horských úbočí, ale brzy poté se cesta stávala stále drsnější a drsnější. Vinula se v ostrých zatáčkách mezi strmými skalami, až se nakonec proměnila v příkrou stezku. Po levici se jim rozevírala propast, tak hluboká, že měli pocit, jako by už vystoupali až do nebe. Vpravo se tyčila kolmá skalní stěna a nad hlavou se klenula zářivě modrá obloha. Někteří muži ztratili nervy a museli jim zavázat oči, protože nemohli snést pohled do takové hloubky. Tři leželi spoutaní na saních tažených psy, protože už nechtěli jít dál. Byla to krása této země, ležící jim u nohou, co je připravilo o rozum? Tento svět byl tak jiný… A k tomu ještě ty amulety, připravující zimu o její krutost. Bylo to místo, které nebylo stvořeno pro lidi. Jen sama smrt člověku umožňovala, aby tu zůstal navždy.

Alfadas si setřel z čela pot. Vysoko nad ním opět zazněl pronikavý zvuk cepínů. Cestu jim stále znovu a znovu blokovaly jiskřivé kaskády ledu. Elfové vyslali předvoj, který měl tyto překážky odstraňovat. Hrabě Fenryl byl schopným velitelem. A vůči lidem se choval podivuhodně vstřícně. Spolupráce obou národů zatím probíhala k všeobecné spokojenosti. Alespoň tyto obavy tedy byly zbytečné, pomyslel si Alfadas. Byl přesvědčen, že jestli brzy narazí na uprchlíky, nebude to v žádném případě náhoda. Takové shledání bylo dozajista pečlivě naplánováno. Lidé se díky němu měli cítit jako ochránci. Proti komu by se také elfí uprchlíci potřebovali tady na ledové pláni bránit? Hrabě Fenryl Alfadasovi prozradil, že flotila trolů je ještě stovky mil odtud. Tito uprchlíci tedy žádný ozbrojený doprovod nepotřebovali. Každému elfovi to muselo být jasné. Vévoda doufal, že jeho lidé tuto malou lest neprohlédnou. Pochopili by to nejspíš tak, že jsou považováni za děti.

Úlomky ledu se s rachotem zřítily ze skalního útesu. Alfadas viděl, jak v hloubi narazily na skaliska a v závoji stříbřité, třpytivé tříště definitivně zmizely v propasti. Vpředu zaznělo volání rohu. Cesta byla opět volná. Dlouhý průvod elfů, lidí a psích spřežení se dal znovu pomalu do pohybu.

Bylo zvláštní putovat zimní krajinou a přitom nevnímat chlad. Alfadas cítil, jak mu do tváře fouká vítr a cloumá mu těžkým rudým pláštěm, ale neštípal ho na kůži, jak by tomu vlastně mělo být. Zima ztratila své ostří. Bezpochyby to bylo příjemnější. Alfadas viděl krystalky ledu na tělech psů a dokázal si představit, jak strašný mráz musí panovat. Kdyby neměl amulet, nejspíš by se mu vlastní dech měnil v led a zachytával se ve vousech. Chlad by jeho malou armádu vyčerpal a nejslabší muže pravděpodobně zabil. Bylo tedy dobře, že je elfové chrání. A přesto ho neopouštěl pocit, že není správné cestovat krajinou ledu a sněhu a necítit zimu.

Alfadas překročil kámen, ležící mu v cestě. Byl na tom příliš dobře, když si teď už našel čas, aby se znepokojoval tím, že si ušetřili námahu. Stezka vytesaná do skály byla čím dál užší. Jak dlouho asi trvalo, než ji vybudovali? Nikde neviděl stopy po nástrojích. Vypadala, jako by tu prostě sama vyrostla. Ale na žádném úbočí nerostou cesty samy od sebe. Nejspíš ji stvořila magie.

Alfadas se zahleděl zpátky na zalesněné hory, které nechali za zády. Toto tedy byl Silwynin domov. Nikdy předtím ve Slangských horách nebyl. Byly považovány za divoké, nehostinné místo. Nikde nerostlo tolik stromů obdařených duší jako tam. O lese se vyprávěl bezpočet historek. Říkalo se, že magie je tu tak silná, že stále znovu a znovu dochází k jejím nekontrolovatelným výronům. Tak jako jste si v bouři nemohli být jisti, že vás nezasáhne blesk, nemohli jste se ani v tomto začarovaném lese cítit bezpečni před nespoutanou magií. Silwyna mu vyprávěla mnoho příběhů o cizincích, které v noci zardousily divoce rostoucí trnové šlahouny. Nejeden poutník tu propadl šílenství, které ho přimělo už navždy chodit v kruhu. Tu a tam les dokonce vysál svým návštěvníkům životodárnou energii, takže se během jedné jediné noci proměnili ve starce. Země byla právě tak nebezpečná a nevypočitatelná jako její obyvatelé. Nikdo, kdo byl při smyslech, by se tam dobrovolně nevydal.

Silwyna se mu v posledních dvou dnech vyhýbala. Zjevně správně pochopila jeho slova na rozloučenou, která ve světě lidí řekl Asle. Byl v Albenu, protože ho k tomu přinutily okolnosti, a hodlal se vrátit domů. Pouto mezi ním a elfkou bylo přeťato. A nebyl to on, kdo ho narušil. Ať si už Silwyna nedělá falešné naděje!

Alfadas uklouzl a musel se zachytit o skalní stěnu, aby se nezřítil do propasti. Cesta byla zledovatělá. Předvoj na ni sice sypal popel z jejich posledního ohně a také písek, ale to byla jen malá pomoc v nouzi.

Nikdy předtím nevystoupal tak vysoko do hor. Nedařilo se tu stromům ani keřům. Opět si uvědomil, jak moc sem lidé nepatří. Toto místo bylo příliš krásné… Aniž by chtěl, do mysli se mu znovu vloudila Maurawani. Raději by měl dávat pozor, kam šlape, a nepřemítat o ní. Nemá už v jeho duši místo! Proč se jen od ní nedokáže oprostit? Má ženu, která jej miluje, a dvě báječné děti! Co by mu mohla nabídnout Silwyna? Jen zklamání!

Ještě jednou sklouzl pohledem po divoké hornaté krajině, kterou nechali za zády. Na té propasti bylo něco zneklidňujícího. Přitahovala ho. Musel bojovat sám se sebou, aby se až příliš nepřiblížil k jejímu okraji. Byli na tom i ostatní podobně? Když člověk vyšplhal tak vysoko a ocitl se tak blízko nebesům, cítil se jako pták. Skoro jako by dokázal létat.

Výstup ho také stál nepříjemně mnoho sil. Krátil se mu dech, ačkoliv zvolil jen pomalé tempo. A muži kolem na tom byli stejně. Alfadas slyšel sténání a sípání, jako by se vzhůru po hoře propracovávala armáda starců.

Vévoda zvedl zrak. Ještě padesát kroků a přijde úzká zatáčka. Někteří muži se pohybovali těsně u okraje propasti. Nový svět a kouzlo, které je chránilo před zimou, jim dodávaly sebevědomí. Někteří byli skoro nazí, s tělem pomalovaným groteskními grimasami, takže připomínali berserkry. Než zítra ráno vyrazí z tábora, bude jim muset promluvit do duše. Tato zpupnost by je mohla přijít příliš draho.

Náhle vévodu vylekal výkřik. Jen kousek od něj se právě řítil muž. Modré oči měl doširoka rozevřené a rozzářené. S pažemi rozpřaženými jako ptačí křídla padal do propasti.

Teď přistoupil i Alfadas až těsně k okraji. Viděl, jak nešťastníkovo tělo hodný kus pod ním naráží do skalní stěny. Vysoko do vzduchu vystříkla krev. Muž padal dál, až zmizel v závoji mlhy hluboko pod nimi. Alfadas ještě stále zíral do hlubiny, když zazněl druhý výkřik. Pronikavější a divočejší. Se složenými křídly se z nebe jako střela snášel sněhobílý sokol. Také on zmizel v oparu na úpatí skalní stěny.

Vévoda stísněně o krok ustoupil. „Vpřed!“ Celá kolona se zastavila. Několika ostrými slovy proto popohnal muže, aby pokračovali. Učinil to i z toho důvodu, aby nemusel o mrtvém přemýšlet. Zapomněl jeho jméno, ale dobře si vzpomínal, jak za ním v Honnisgvaldu přišel. Nejprve si počínal zdrženlivě, pak ale začal propadat nadšení. Byl to onen kovář, který vymyslel sekyry na dlouhém topůrku.

Co dělalo Alfadasovi největší starosti, byl výraz v mužově tváři. Kovář nespadl, on skočil. A vypadal přitom šťastně!

Vévoda se zahleděl na stezku. Ještě hodinu, možná trochu déle, a budou mít strmé stoupání za sebou. Ať kováře popadlo cokoliv, snad se to ostatním mužům vyhne!

Alfadasův odhad byl nepřesný. Uplynuly víc než dvě hodiny, než konečně nechali příkrou cestu za zády a dorazili na rozlehlou pláň. Zatímco vévoda rozděloval své muže do skupin, přistoupili k němu Ollowain a hrabě Fenryl. Oba elfové ve svých bílých oděvech téměř dokonale splývali se zasněženou krajinou.

Fenryl měl hřejivé, světle hnědé oči. Díky plným rtům a nezkrotným vlnitým vlasům vypadal méně nepřístupně a chladně než ostatní elfové. Měl na sobě bílý, elegantní kabátec a hedvábný plášť, vlající za ním při sebemenším závanu větru. Teprve při bližším pohledu si Alfadas všiml sokolnické rukavice na Fenrylově levici.

„Vévodo, brzy bude tma,“ začal hrabě, aniž by se zdržoval zdvořilostními frázemi. „Navrhuji, abychom nechali vojsko pochodovat až do soumraku a zvětšili tak náš odstup od propasti. Dělám si starosti.“

„Proč?“ Alfadas si elfa ostře změřil. Zatajil mu snad něco?

„To ten vzduch. Ve výšce je jiný. Většině elfů to nevadí. Jen začneme při námaze rychleji dýchat. Ale tvoji muži… Nevím, jak to budou zvládat. O koboldech je známo, že někdy propadnou opojení a přestanou být pány svých smyslů. Trpí halucinacemi a představují si ty nejpodivnější věci.“

„Například že umí létat?“ zeptal se Alfadas prudce.

Ollowain rozpačitě uhnul jeho pohledu. Ale hrabě přikývl. „Ano, takové případy známe.“

„Měli jste mi to říct dřív!“

„Doufali jsme, že to na vás nebude mít vliv, protože jste mnohem větší a silnější.“

„Je ještě něco, o čem se domníváš, hrabě, že to na mé muže nebude mít vliv? Byl bych ti vděčný, kdybys mi mohl v budoucnu zavčasu říct o jakýchkoliv maličkostech, které by mohly ohrozit životy mých lidí.“ Alfadas mluvil stále hlasitěji a někteří muži už se po nich začínali ohlížet. Hovořili jazykem elfů, takže jim Fjordlanďané nemohli rozumět. Veleif Stříbrná ruka po nich zvědavě pokukoval. Také Lambi nastražil uši.

„Mohl bys trochu ztišit hlas, Alfadasi?“ Ollowain konejšivě rozpřáhl paže.

„Existují ještě další problémy spojené s nějakými vašimi nadějemi?“ trval na svém Alfadas. Bylo mu zatěžko se ovládnout.

„Světlo na ledě,“ ozval se Ollowain. „Může oslepit.“

„Jen přechodně,“ dodal Fenryl rychle. „Snažíme se bedlivě zvažovat, co je pro tvé lidi dobré a důležité. Světlo na ledě nepředstavuje žádné nebezpečí, pouze nepříjemnost. Známe to od kentaurů a faunů. Koboldům nijak nevadí. Dá se proti tomu snadno bránit. Tvým mužům bude stačit, když budou mít na očích kožené pásky, do kterých si vyřežou úzké průhledy. Tak budou mít zrak chráněný.“

Alfadas zvedl oči k nebi. Během poslední hodiny se nebe začalo zatahovat. Slunce stálo nízko nad obzorem. Brzy bude tma. Dnes už nehrozilo nebezpečí, že někoho postihne sněžná slepota. Už o ní ostatně slyšel. Od lovců, kteří se v zimě odvážili daleko na sever. Mohla trvat celé dny.

„Postarám se, aby byli moji lidé chráněni. Měl bych vědět ještě něco?“

Hrabě se usmál. „Odpusť mi. Měl jsem na ten řídký vzduch myslet. Nemám ovšem s lidmi žádné zkušenosti.“ Odmlčel se. „Je tu ještě něco. Pro případ, že by nás překvapila sněhová bouře, pouč své muže, aby zůstali stát tam, kde je právě zastihne. Amulety je ochrání před zimou. Ale ve vánici člověk snadno ztratí orientaci. Mohli by se rozprchnout do všech stran. Je důležité bouři prostě přečkat. Kdyby k něčemu takovému došlo, převezmu dočasně velení. Moji společníci tvým mužům vysvětlí, co mají dělat.“

„Co to má znamenat? Že když začne sněžit, ztratím velení?“

„Jen když vypukne bouře,“ snažil se ho uklidnit Ollowain. „Nedovedeš si představit, jak zničujícím živlem může na takovéto planině být. Když nenajdeš včas úkryt, prostě tě odnese.“

Alfadas neviděl důvod, proč by se měl už teď podrobovat Fenrylovým požadavkům. „Rozhodneme o tom až tehdy, když bouře opravdu vypukne.“ Ukázal na mraky. „Nebo ji už snad můžeme očekávat?“

„Ne, jen chumelenici.“ Fenryl náhle zvedl levou paži. Vzápětí mu na ní přistál bílý sokol. V zobáku držel krví potřísněný ochranný amulet.

Alfadas se na dravce nechápavě zahleděl. „To je od… od toho kováře. Muže, který se zřítil ze skály. Vycvičil jsi toho ptáka, aby ti nosil amulety. Věděl jsi, co se stane!“

„Ne, ne, ne!“ Hrabě Fenryl prudce vrtěl hlavou. „Vycvičil jsem ho pouze k tomu, aby mi nosil ztracené amulety. Jsou velmi cenné, Alfadasi, a jejich výroba trvá dlouho. Potřebujeme je zpátky, pro naše děti! Nedají se jen tak nahradit. Počítal jsem s tím, že se k některým mrtvým nebudeme moci dostat. Proto jsem s sebou vzal svého sokola Snížka. Nevidím do budoucnosti, vévodo! Věděl jsem právě tak málo jako ty, že někdo při výstupu zemře. Ale i bez kouzel mi bylo jasné, že budeme mít ztráty. Jsme ve válce!“

Alfadas se otočil a beze slova odešel. Hrabě měl pravdu. To, co učinil, bylo rozumné. A přesto se vévoda jen obtížně smiřoval s faktem, že se elf prozřetelně připravil na smrt lidí. Jeho, Alfadase, zastihli první mrtví nepřipraveného.

Uvědomil si, jak dlouho už je z Albenu pryč. A současně si polekaně kladl otázku, zda ho ve Firnstaynu vidí podobně, jako se teď on dívá na Fenryla. Elfovo prozíravé plánování se ukázalo být velmi užitečné. A přesto − připravit se na to, že bude třeba získávat od těžko přístupných mrtvol zpět amulety, připadalo Alfadasovi naprosto nelidské. Jeho chyba! Co taky mohl od elfů očekávat! Jak by mohli být lidští?

„Co je to s tebou?“ Ollowain se vydal za ním.

„Nic!“ Alfadas unaveně mávl rukou. Chtěl být sám alespoň tak, jak mohl být sám vévoda uprostřed své armády.

„Hrabě Fenryl by chtěl vědět, zda tě snad nějak neurazil. Pokud ano, chtěl by se ti omluvit.“

„Musím si promyslet pár věcí. Vyřiď hraběti, že je všechno v pořádku.“ Byla to lež, ale Alfadas neměl sílu debatovat s elfem o něčem, co stejně nemohl pochopit. Ta věc se sokolem… byla logická, a přesto ho naplňovala odporem!

Alfadas pochodoval s muži. Stejně jako ostatní si nesl vak s nejnutnějšími zásobami a odmítal vsednout na některého z mála koní. Dlouho se zaobíral faktem, že si nedokáže vzpomenout na kovářovo jméno. Hovořil s prostými rolníky, kteří nikdy předtím nespatřili zemi, tvořenou jen ledem a skalami. Zemi, ve které nikdy nic neroste, a přece se o ni válčí. Rozmlouval s mladými vojáky královy tělesné stráže, kteří se k němu připojili jako poslední. Nemohli se dočkat své první bitvy a skrývali strach za vychloubačnými řečmi.

Nejraději ovšem pobýval s Lambim a jeho chlapy. Válečnému jarlovi se dařilo neustále se obrňovat černým humorem. Dokázal ve svých lidech vzbudit dojem, že ho nic nezdolá. Tím jim dodával odvahu. Věřili, že dokud je poblíž, nemůže se vlastně nic tak hrozného stát.

Alfadas si přál, aby byl víc jako Lambi. Muži v jeho vojsku považovali svého vévodu za neporazitelného. To byla velmi zranitelná pověst. Raději by byl člověkem, který dokáže dokonce i v okamžiku porážky pronést o nepřátelích peprný vtip a šířit kolem sebe víru, že příští boj dopadne lépe. První porážka skoncuje s důvěrou vojáků v jeho schopnosti. A copak se dá nad troly zvítězit?

Alfadas si nechal své úvahy pro sebe. Pochodoval dál a pak pomohl zřídit tábor. Napjali ochranné zástěny proti větru. Na holém ledu nebylo možné rozdělat oheň. Ovšem elfové rozestavěli měděné mísy na dřevěných nohách a rozdělali oheň v nich. I když nikdo nemrzl, lidé se kolem nich v hloučcích seskupili. Jejich světlo bylo příslibem, že tma nebude trvat věčně.

Alfadas rozkázal, aby porazili několik ovcí. Už samotná vůně pečínky dokázala mužům pozvednout náladu. Odkrajovali si široké pruhy masa a pak je házeli do výhně v mísách, až se na nich objevila tmavá kůrka.

Vévoda pozoroval, jak si je Ronardin, strážce phylanganského mostu, prohlíží se směsicí okouzlení a odporu. Za celá staletí svého života ještě určitě nepozřel jediný kus masa, které by bylo na povrchu spálené do černa a vevnitř ještě syrové a krvavé.

Elfové jim nabídli lehké jablečné víno, které nestoupalo do hlavy, a přesto chutnalo báječně. Rozdávali také bylinný chléb, sušené maso a trochu medu.

U jednoho z ohňů zaslechl Alfadas Veleifův hlas. Skald zpíval píseň o lovci, který se za temné noci vydal sám na lov, aby zachránil rodinu před smrtí hladem. Potřeboval jen dvě sloky a všichni kolem zmlkli. Dokonce i drsné žertování Lambiho mužů utichlo.

Alfadas poodešel kousek dál od tábora. Prchal před vzpomínkami na Aslu a na děti. Pokud mají zvítězit, bude muset být stejný jako hrabě Fenryl. Musí předvídat. Lambi a Veleif už snad nějak udrží morálku mužů. Jeho úkolem je chladnokrevně promyslet, jak by mohli zdolat nepřítele, se kterým se vlastně lidé nemohou měřit. Bylo dobře, že budou muset nejprve bránit pevnost, jejíž hradby je ochrání před nutností bojovat s troly zblízka.

Náhle se dal sníh před ním do pohybu. Z všudypřítomné běli se vyloupla postava, dobře maskovaná těžkým bílým vlněným pláštěm. Silwyna.

„Proč nejsi v táboře?“ zeptal se Alfadas překvapeně.

„Pohled do ohně kazí noční vidění.“

„Potřebujeme snad dnes v noci někoho, kdo by nad námi bděl? Fenryl tvrdí, že trolové jsou ještě daleko.“

Silwyna si pohrdavě odfrkla. „Je jenom Normirga. Já jsem Maurawani a vím, že lovec, který podcení svou kořist, není sám ničím jiným než kořistí. Ve Vahan Calydu si také všichni mysleli, že jsou v bezpečí. Teď víme, že se trolové vrátili do Albenu. A víme, že chtějí zpátky do své staré vlasti. Dva dobré důvody k tomu, aby se člověk ve Sněžné marce jen tak neuložil k ohni a neusnul.“

Alfadas myslel na to, jak blízcí si kdysi byli. „Jsi vždycky ve střehu, že? Co jsem tehdy udělal, že jsi mě opustila?“

„Tady není vhodný čas ani místo, abychom o tom hovořili,“ řekla prudce a vkročila zpět do tmy.

„Najde se vůbec někdy vhodný čas a místo na takový rozhovor?“ zavolal za ní zlostně. Jeho hněv nepatřil jen jí. Úplně stejně se zlobil na sebe, že několik slov s ní ho stačilo vyvést z rovnováhy.

Silwyna se zastavila. Pomalu se otočila. „Máš pravdu, lidský synu. Nikdy pro nás nebude snadné hovořit o tom, co bylo. A za pár týdnů už možná budeme oba mrtví. Máš právo to vědět. Co myslíš, proč jsem přišla za tebou do Jiného světa?“

To byla otázka, kterou si Alfadas v uplynulých týdnech také často kladl. A nenalezl na ni odpověď.

„Možná proto, že tě o to požádal Ollowain?“

Stála teď těsně u něj. „Ne,“ řekla s úsměvem. „To by nikdy neudělal. Právě naopak, nechtěl mě vzít, protože se bál, že by tě pohled na mě rozzlobil.“ Spoutala ho svýma vlčíma očima. Byla ještě stále překrásná. Alespoň pro něj.

„Vydala jsem se do Jiného světa, abych zjistila, jaký je z tebe otec. Věděla jsem, že máš ženu. A myslela jsem si, že budeš mít i děti. Chtěla jsem je vidět… Chtěla jsem vědět, jak je vychováváš. Jak se k nim chováš. Jak se na tebe dívají.“

Alfadas cítil, jak mu v krku stoupá knedlík. Vzpomněl si na Ulrika, jak mu vždycky s vážným výrazem naslouchal, když se mu on, otec, snažil vysvětlit, jak se má čestně bojovat. A na Kadlin, jejíž široký úsměv mu dal vždycky rychle zapomenout na všechny malé katastrofy, které způsobila.

„Máš ještě jednoho syna, Alfadasi,“ řekla elfka tiše. „Jmenuje se Melvyn.“

To nemůže být pravda! Její slova ho zasáhla jako blesk. V ústech mu vyschlo. „Lidé a elfové spolu přece nemohou zplodit děti.“ Slova mu nechtěla přejít přes rty.

„Ano, to se říká. Je to… nepřirozené? Byl počat z lásky. Je to nepřirozené?“

Náhle se Alfadase zmocnil hněv. „Proč jsi utekla? Proč jsi mi nic neřekla? Ukradla jsi mi ho. Proč mi vyprávíš o dítěti, které nikdy nespatřím?“

Právě tak rychle, jako ho popadl, jeho hněv zase vyprchal. Vzpomněl si na všechny ty osamělé hodiny svého dětství, kdy si přál otce. Ollowain se snažil ze všech sil… Ale mít otce bylo něco jiného.

„Musela jsem to udělat. Kvůli Emerelle.“ Silwyně se chvěly rty. „Noroellin syn. Ani ten náš neměl být vůbec počat. Bastard, který je jen z poloviny elfem. Nařídila by ho usmrtit. A Noroellu vypověděla až do konce všech dní. Víš…“

„Ano…“ Alfadasův hlas se změnil v zoufalé zasípání. Věděl, co se stalo. Vždyť patřil k těm, kteří Noroellina syna nakonec našli. Chápal, proč se Farodin a Nuramon vzepřeli královninu rozkazu.

„Měla jsem strach, že by Emerelle odsoudila k smrti i našeho syna.“ Silwyna se až zajíkala, jak překotně hovořila. Alfadas tušil, jak dlouho už musela toužit se z toho vyzpovídat. „Má láska k tobě nikdy nevyhasla. A přesto jsem ti nemohla nic říct. Nenechal bys mě odejít. A kdybys šel se mnou, bylo by naše tajemství odhaleno. Byl jsi příliš pevně připoután ke dvoru, než abys jednoduše mohl odejít se mnou do divočiny Slangských hor. Emerelle by zjistila, co se stalo. Ale protože nikdo o ničem nevěděl a já jednoho rána zmizela beze slova rozloučení, všichni se domnívali, že náladová Maurawani prostě vyslyšela volání divočiny. A vůbec jí nezáleželo na tom, že lidskému synovi zlomila srdce… Vím, že ostatní elfové o nás tak uvažují. Takže mé zmizení u dvora jistě nikoho nepřekvapilo.“

„Ne,“ připustil Alfadas. Vzpomínal si, že dokonce i chladná, nepřístupná Emerelle se ho snažila utěšit. Maurawanové jsou jako vítr, říkala tehdy, prostě nejsou stvořeni k tomu, aby setrvali na jednom místě. Moc mu to nepomohlo. Teprve setkání s otcem mu znovu vrátilo chuť do života. Doprovodit ho na lovu Noroellina syna bylo vítanou příležitostí, jak se vyhnout dvoru, kde mu všechno připomínalo Silwynu. Ano, dokonce opustil Alben a už se do něj nevrátil.

„Jaký je, ten můj syn?“ zeptal se a snažil se představit si dítě, v němž splývaly jeho a Silwyniny rysy.

„Má moje oči,“ řekla s úsměvem. Prohrábla mu vlasy. „A tvoje uši. Štve ho to. Považuje za poskvrnu, že jeho uši vypadají jinak než moje nebo vlčí. Nedokázala jsem mu to vymluvit.“

„Proč se srovnává s vlky?“ Alfadas se na ni nechápavě zahleděl.

„Vlci o své mladé velmi dobře pečují. Bdí nad nimi celá smečka. A když se matce něco stane, ostatní samice mládě vychovají.“

Vévodovi chvíli trvalo, než pochopil, co se mu tím snaží říct. „Ty… ty jsi dala mého syna vlčí smečce? To je… řekni mi, že to není pravda!“

„Tak to nebylo. Vydala jsem se ke smečce a stala se její součástí. Lovila jsem s vlky a žila po jejich boku. Nezbavila jsem se Melvyna. Byla jsem téměř stále s ním.“

„Vychovala jsi ho mezi vlky!“ Alfadas stále nerozuměl tomu, co slyšel. „Mezi zvířaty!“

„Ta zvířata se k němu nikdy nechovala jako k bastardovi, i když se od nich tolik liší. Z vrhu, ve kterém vyrostl, už žije jen jedna stará vlčice. Všichni ho přijali za vlastního bratra a má ve smečce své pevné místo. To by nikde jinde nenašel! Neodvažovala jsem se ho ukázat dokonce ani svým lidem, protože jsem nevěděla, jestli by nedali za pravdu Emerelle. Nikdy předtím se nenarodil chlapec, který by byl napůl člověkem a napůl elfem. Možná by se i Maurawanové rozhodli, že ho zabijí. Proto jsem se uchýlila do lesů na úpatí Albí hory. Nikdo tam nechodí! To místo je považováno za prokleté. Žádný z mých lidí se ale na nic neptal. Není neobvyklé, že jeden z nás vyhledá samotu. Něco takového mohli akceptovat… Ale dítě? Možná by ho přijali. Nevím. Vyprávět o něm by ovšem znamenalo dát v sázku Melvynův život.“

Alfadas se snažil představit si kojence, ležícího mezi vlčaty. „Mohli ho zabít. Dítě uprostřed vlčí smečky… Jak tě jen mohlo napadnout svěřit ho divokým šelmám? Copak jsi tak necitelná? Je ti snad jeho život lhostejný?“

„Nevíš, o čem mluvíš.“ Silwyna se na něj zklamaně podívala. „Nechceš mi vůbec naslouchat, že? Nezajímá tě.“

„Jak to můžeš říct? Je to můj syn! On… Má ze mě víc než jenom uši?“

Elfka se mírně usmála. „Ano, mnohem víc. Pořád se na tebe ptá. Proto jsem se vydala do Vahan Calydu. Chtěla jsem se setkat s Ollowainem a poprosit ho, aby mi pomohl dostat se do světa lidí.“ Zavrtěla hlavou. „Ale místo toho měl prosbu on. Pověřil mě úkolem střežit ženu, jíž jsem se ze všech tvorů Albenu bála nejvíc. Emerelle, kvůli které jsem uprchla do divočiny.“

Alfadas se rozhlédl, zda jsou stále ještě sami. Teprve pak se odvážil zeptal: „Byla jsi to ty? To ty jsi střílela na královnu?“

Silwyna se na něj dlouho dívala a neodpovídala. S každou uplynulou vteřinou byl Alfadas nejistější. Její odpovědi zpravidla přicházely bez váhání. A vždy mluvila pravdu, i když tím mohla uškodit sobě nebo jiným. Zápasí teď se lží?

„Nestřílela jsem na Emerelle,“ řekla konečně. „Je královnou. Nesmím ji zabít. A přesto nemohl najít Ollowain nikoho, kdo by se méně hodil pro úkol nad ní bdít. Objevila jsem střelce, který ji chtěl zabít na zádi její lodi. A nic jsem proti němu nepodnikla. Ta žena představuje hrozbu pro naše dítě, Alfadasi. Nemohu ji chránit!“

„Ale přece jsi jim pomáhala při útěku z města…“ Alfadas se zajíkl.

„Pomáhala jsem Ollowainovi, protože jsem věřila, že najde způsob, jak se dostat z toho pekla. A to se mu také podařilo. Nešlo mi o královnu. Chtěla jsem přežít a… dostat se k tobě.“

„Ale tím, že jsi pomohla Ollowainovi, jsi také zachránila Emerelle,“ namítl Alfadas, který se odmítal smířit s myšlenkou, že se Silwyna postavila proti královně.

„To je pravda,“ připustila Maurawani klidně. „Ale to se nepočítá, protože jsem jí nezamýšlela pomoci. A v budoucnu by raději nikdy neměla na mou podporu spoléhat.“

„Ví o tom Ollowain?“

„Ani nemusí. Nedůvěřuje mi. A má pravdu.“

Alfadas nedokázal Silwyniny pocity tak úplně pochopit. Nenáviděla Emerelle a bála se o dítě. Nechránila královnu, ale ani nepodnikla nic, aby jí uškodila. „Kde je můj syn teď? Nechala jsi ho mezi vlky? A kolik mu je? Není snad ještě pořád u té hory, která má tak špatnou pověst, že se k ní neodváží přiblížit dokonce ani Maurawani!“

„Našemu synovi jde na dvanáctý rok. A mezi vlky je v bezpečí. Nechali by se pro něj roztrhat na kusy. Já…“ Selhal jí hlas. Odvrátila tvář. „Nemohu nikomu věřit.“

Alfadas k ní přistoupil a jemně ji pohladil po líci. „Mně můžeš věřit.“ Ten dotek z něj vypudil všechen hněv a stalo se přesně to, čeho se nejvíce obával. Všechny vzpomínky na půlrok, který spolu prožili, se mu jedním rázem vrátily. Bylo to poprvé v životě, kdy se cítil opravdu šťastný.

Teprve Asle se podařilo zahojit hlubokou ránu, kterou mu Silwyna svým zmizením způsobila. Proklínal Maurawani. A hledal ji. Celé týdny. Ale už během prvního dne svého pátrání pochopil, že Silwynu nikdy nenajde, ledaže by si to sama přála. Když hledání konečně vzdal, snažil se ji alespoň pochopit. Ale ani to se mu nepodařilo. Všichni tvrdili, že Maurawany není možné pochopit, a nakonec začal i on toto mínění sdílet. A pak přišel jeho otec. Odjet s ním a nechat za zády vše, co mu připomínalo Silwynu, mu přišlo nanejvýš vhod. Potom potkal Aslu. Milovala ho, od prvního dne. A on?

Asla na něj měla dobrý vliv. Nalezl u ní mír. Ale vždy, když zvedl oči ke kamenné koruně na vrcholu útesu, uvědomil si, co Asle způsobil. Musela zaplnit díru, kterou za sebou zanechala Silwyna. Miloval svou ženu… Ale byla to jiná láska, než jakou cítil k elfce.

Silwyna ho políbila. Byl to jen letmý dotek, a přesto plný vášně.

„Nebudu ti stát v cestě,“ pronesla chraptivě. Pak spěšně zmizela do noci.

Setkání v bouři

Uplynulé noci téměř nezamhouřil oko a dlouho před svítáním už byli opět na cestě. Pláň před jejich zraky halilo husté sněžení a svět se smrskl na nepatrnou skvrnu.

Alfadas myslel na Aslu. Jak s ní byl všechny ty roky šťastný. I když se nedokázal zbavit vzpomínek na Alben. Je možné, že si celou tu dobu jen něco namlouval? Přál si, aby včera v noci k rozhovoru se Silwynou vůbec nedal podnět. Teď pochodoval uprostřed zástupu svých mužů. Ztracená černá skvrna v dlouhé řadě černých skvrn. Upřeně hleděl na plášť muže, kráčejícího před ním. Vítr v poryvech cloumal jeho obnošenou látkou. Sníh se kupil v hlubokých záhybech na ramenou. Jedinou příjemnou stránkou tohoto příšerného počasí bylo, že se díky němu vyhnuli nutnosti nosit sněžné brýle. Když si člověk nasadil na oči ty kožené pásky s úzkými průzory, bylo to skoro stejné, jako by byl opravdu slepý.

Každým okamžikem čekal, že se objeví posel hraběte Fenryla a vyzve jej, aby elfovi předal velení. Jak husté ještě musí sněžení být, aby v něm elfí kníže spatřil hrozbu? Bylo by moudřejší muže zastavit. Vévoda zíral na záda muže před sebou. Až už nebude schopen zřetelně rozeznat záhyby na plášti, dá rozkaz, aby průvod zastavil, ať si hrabě váhá, jak chce.

Alfadas si ohmatal hruď v místě, kde se pod kroužkovou košilí a vyztuženou koženou vestou skrýval amulet. Bez těch malých očarovaných kousků zlata by včera v noci polovina jeho mužů nejspíš umrzla.

Ať už to v tuto chvíli vypadalo pro elfy jakkoliv zle, nikdo, kdo dokáže činit takové zázraky, nemůže být poražen houfem špinavých trolů. Elfové určitě zvítězí, tak jako vždycky!

Přidružil se k němu Mag. Plášť válečného jarla pokrývala vrstva zmrzlého sněhu. Kráčel v lehkém předklonu a vzdoroval větru.

Alfadas na něj zamžoural. Sníh mu bodal do tváře jako tisíce droboučkých dýk. „Je všechno v pořádku?“ Musel skoro křičet, aby přehlušil vytí větru.

„Ano,“ odpověděl bývalý převozník. Pak náhle zavrtěl hlavou. „Ne! Moji muži se mě na něco zeptali a já neznám odpověď. Proto chci tuto otázku položit tobě. Můžeme i my, prostí rolníci, rybáři a řemeslníci, vstoupit do Norgrimových síní, když budeme statečně bojovat? Ve starých ságách jsou to vždycky jarlové, králové nebo aspoň slavní válečníci, které si k sobě Norgrim povolá.“ Zhluboka se nadechl. „A můžeme i odtud, tak daleko od Firnstaynu, najít cestu do jeho zlaté síně?“

„Musíme mu ukázat, že odvaha nemá nic společného se stavem, ke kterému člověk náleží,“ řekl Alfadas. Viděl na Magovi, že ho jeho odpověď neuspokojila. „Setkal ses někdy s někým, kdo se vrátil ze zlatých síní, aby o nich podal zprávu?“

Mladý jarl rozzlobeně zvedl zrak. „Samozřejmě že ne! Hrdinové se vrátí s Norgrimem do Fjordlandu až ve chvíli, kdy bude dobojována poslední bitva. Předtím není cesty zpátky.“

„Odkud potom víme o věčném hodokvasu válečníků a skvostných síních boha války? Jen od kněží a skaldů, kteří nám vyprávějí o hrdinech. Máme svého vlastního skalda. Veleif Stříbrná ruka je považován dokonce za toho nejlepšího. Napíše o nás nádhernou ságu. A slibuji ti, že v ní všichni, kdo budou statečně bojovat, naleznou cestu k Norgrimovi.“

Mag svraštil čelo. „Ale je to pravda?“

„Kdo, snad kromě Lutha, tkalce osudu, zná pravdu? Nevím, jestli existují zlaté síně bohů, Magu. Jedno ale vím jistě: Až se Veleif vrátí do Fjordlandu, budou si ještě vnuci našich vnuků vyprávět o mužích, kteří odešli, aby bojovali po boku elfů. Větší slávu si nezískali ani král Osaberg a ostatní hrdinové. Příběhy o nich přežily jejich smrt. Možná právě o tom jsou ty zlaté síně. O lidech, kteří neupadli v zapomnění.“

Mag si oprášil sníh z ramen. „Říká se, že nevěříš v bohy. Možná jsem měl o radu poprosit někoho jiného.“

„Ty se neptáš kvůli svým mužům, viď? Přišel jsi kvůli bratrovi Toradovi.“

Mag se na vévodu překvapeně zahleděl. Nakonec přikývl. „Je vždycky tak snadné číst v mém srdci?“

„Je to hanba, když člověk neumí skrývat pravdu?“

Mladík si povzdechl. „Asi je snazší polapit do dlaní vítr než z tebe vymámit jasnou odpověď, vévodo.“

„Jen když se mě ptáš na něco, na co už nosíš odpověď ve svém srdci.“ Alfadas se musel usmát. Velmi dobře chápal jarlovy pochybnosti. Sám vedl s mistrem šermířem a pěstounem v jedné osobě desítky podobných rozhovorů. Tehdy to byl on, kdo si zoufal nad odpověďmi. Až léta ho naučila, že se za nimi skrývalo víc než pouhá snaha vyhnout se nepohodlným otázkám. Postupně se naučil naslouchat hlasu svého srdce. Aspoň většinou.

Z vánice se jako duch vynořila Lysilla, bělovlasá elfka. Prohnala se kolem nich hluboko skloněná na šíji svého bělouše.

„Je na nich něco strašidelného,“ řekl Mag. Mluvil tak tiše, že bouře skoro pohlcovala jeho slova. „Od chvíle, kdy jsme vstoupili na zlatou stezku, trpí můj bratr hrozným strachem ze smrti. Bojí se, že je stejná jako temnota, kterou jsme procházeli: plná nekonečných hrůz.“

Alfadas na okamžik zaváhal, pak se rozhodl lhát. „Všichni jsme viděli stezku ze zlatého světla, když jsme kráčeli temnotou. Podobnou máme i v našich životech. Našimi ukazateli na ní jsou šlechetnost, odvaha a smysl pro spravedlnost. Když se z ní neodchýlíme, dovede nás až k síním bohů stejně, jako nás zlatá stezka provedla tmou do světa dětí Albů.“

Mag vážně přitakal. Zdálo se, že se mu ulevilo.

Alfadas se necítil právě příjemně, že zaníceně hovoří o něčem, o čem sám vůbec není přesvědčen. Zdálo se ale, že Mag úplně zapomněl na to, co mu ještě před chvílí vytýkal, totiž že nevěří v bohy. Ale kdo vůbec může dát na takovou otázku poctivou odpověď? Vše, co je po smrti, je jen a pouze otázka víry.

„Vévodo!“ Podél zástupu mužů se tryskem hnal Ollowain.

„Tady!“ Alfadas vystoupil z řady poutníků.

Mistr šermíř prudce zastavil koně a seskočil ze sedla. „Jsou tady. Ani ne míli před námi. Trolové! Už to začalo.“

Několik mužů zůstalo stát a zahledělo se směrem k nim. Alfadas si ale byl jist, že v běsnící bouři nemohli nic zaslechnout. „Kolik jich je?“

„Nevím. Objevila je Lysilla. Útočí na elfy z Růžové hory. Musíme jim pomoci.“

Alfadasovi se myšlenky divoce honily hlavou. Všechno bylo jinak, než si naplánoval.

„Zastavte kolonu,“ zavolal na své druhy ve zbrani. „Svolejte všechny válečné jarly!“

Měl v úmyslu nechat troly útočit v dešti šípů proti hradbě kopiníků, ale teď se situace naprosto obrátila. To oni budou muset zaútočit! A rychle! Lukostřelci jim budou v husté vánici k ničemu. Stejně tak velké uskupení kopiníků. Pro útok na neviditelného nepřítele je příliš těžkopádné.

Když se nižší velitelé shromáždili, nařídil lučištníkům a kopiníkům, aby vytvořili obrannou linii a ostatním oddílům kryli záda. Sekyrníky a vojáky s meči nechal nastoupit v řidším šiku. Povedou útok. Elfové se rozdělí podél celé bitevní linie a budou své bratry ve zbrani podporovat, jak nejlépe to půjde.

Hrabě Fenryl stál mezi nižšími veliteli a zdánlivě uvolněně sledoval, jak jsou Alfadasovy rozkazy plněny. Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než byla vytvořena bojová linie. Člověk se musel dívat velmi pozorně, aby viděl, jak Fenrylova ruka střídavě svírá a zase uvolňuje jílec meče. Stále znovu a znovu. Tam někde venku ve vánici byla jeho žena a dítě. A jemu nezbývalo než čekat, až se lidé připraví.

Alfadas provedl inspekci celé linie svých mužů, teprve pak hodlal dát povel k útoku. Jejich první boj nesmí skončit katastrofou. Morálka bojovníků by se z toho už nikdy nevzpamatovala. V první řadě stáli Lambiho a Ragniho muži. Následovali mladí vojáci Horsovy tělesné stráže. Až za nimi byli zařazeni sekyrníci.

Vévoda tasil meč. Chumelenice mu umožňovala vidět právě tak na deset kroků. Zakázal svým mužům vydávat jakékoliv signály rohem. Jejich útok měl zastihnout troly naprosto nepřipravené. Zakroužil zbraní nad hlavou, pak ukázal vpřed a vyrazil. Po jeho boku se objevil Lambi. „Doufám, že nečekáš, že s nimi budeme zacházet jako s býky.“

Vévoda se na jarla nechápavě podíval. „Co tím myslíš?“

Jeho spolubojovník se ušklíbl. „I kdybys mě nechat zakout zpátky do řetězů, žádného z těch trolů, které zabiju, nesním.“

Několik mužů, kteří ho zaslechli, se rozesmálo. Dokonce i Alfadas se cítil trochu uvolněnější. Opáčil: „Myslím, že s nimi udělám to, co dělal s vybranými nepřáteli můj otec: vyrvu jim játra a nakrmím jimi psy.“

Lambi nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Nemáme s sebou přece žádné fjordlandské podvraťáky,“ pronesl káravě. „Přímo vidím, jak by si vyzvraceli duši z těla, ulehli nemocní na sáně a elfové nás zapřáhli do popruhů místo nich. Ne, bude lepší, když některé zvyky starého pána raději upadnou v zapomnění. I když jsou to zvyky hrdiny, který zabil Kančího muže.“

Alfadas překročil malou postavu, ležící ve sněhu. Kobold. Mrtvýma očima zíral k nebi. V ruce svíral dýku. Jak statečný musel být, když se s tak ubohou zbraní postavil nepříteli, který byl sedmkrát vyšší než on!

Před nimi se ozval zvuk boje, ale nepřítele ještě stále nebylo vidět. Sněžení jim zakrývalo výhled na bojiště, jen tu a tam se před nimi na okamžik zjevovaly příšerné výjevy. Alfadas se vyhnul překoceným saním. V jejich postraňcích se zmítala šedá klisna. Rána do zad jí přerazila páteř. Zadní běhy ležely ve sněhu, podivně pokroucené. Předními se zvíře snažilo s tichým ržáním zapřít o zem. Jeho zoufalé úsilí mu způsobovalo další a další rány. Vévoda pohladil klisnu po hřívě a začal jí tiše domlouvat. Pak jí jemným řezem otevřel vystouplé žíly na šíji. Teď už nebude trpět dlouho.

Pod saněmi ležel elf. Hrudní koš měl rozdrcený. V jeho široce rozevřených očích a nosních dírkách se hromadil sníh. Zakrátko ho úplně pokryje zimní rubáš.

„Mohl bych tě o něco poprosit?“ obrátil se k němu Lambi chraptivě.

Vévoda zvedl zrak. „A o co?“

„Kdyby mě zranili, nestarej se o mě.“ Válečník se ušklíbl. „Nechci skončit jako ta herka.“

Alfadas jemně pokývl. „Taky máš strach?“

Před nimi se ozval protáhlý, zvířecký křik. Připomínal medvěda, zdravícího po zimním spánku svým řevem jaro. Bylo slyšet také řinčení zbraní.

Lambi si promnul zmrzačený kořen nosu. „Jasně že mám strach. Skoro si dělám do kalhot. Přeju si, aby to už konečně začalo. Tak strašní, jak si je představuju, ti trolové snad ani nemůžou být. Mít je konečně před sebou bude úleva.“

„Jsi si jistý, že nemám ty hafany nakrmit trolími játry?“

Lambi se ušklíbl. „Můžeš na chvíli dát s těmi krvelačnými historkami o svém otci pokoj? Aspoň do chvíle, než budeme mít tohle za sebou? Možná tě to překvapí, vévodo, ale před bitvou mám vždycky velmi citlivý žaludek.“

Alfadas se na něj zaraženě podíval. „Vážně?“

Lambi přikývl. „Ano. Tak citlivý, jako je žaludek loveckého psa, právě požírajícího jelení vnitřnosti.“ Válečný jarl se dal do hromového smíchu. „Vypadám snad jako chlap, který bude zvracet do sněhu jenom proto, že mu čepel zbrotila trocha krve?“

Před nimi ležela rozbitá truhla. Vítr cloumal jako vánek jemnými šaty, které se zachytily v roztříštěném dřevě. Bedny, sudy, a dokonce i kusy nábytku, ležící na zmrzlé planině, svědčily o tom, jak se elfové zoufale snažili odlehčit sáně, aby trolům unikli.

Lambi si zvedl jemnou látku k rozbitému nosu a přivoněl k ní. „Nádhera!“ zavolal na Alfadase.

Vstříc jim klopýtala jakási elfka ve světle zelených šatech. Rusé vlasy měla rozcuchané, oči vykulené hrůzou. Z jednoho z dlouhých, špičatých uší jí po krku stékal tenký pramínek krve.

„U bohů! Luth vyslyšel má nejtajnější přání!“ zvolal Lambi a spěchal elfce vstříc. Náhle přehlušil zpěv větru ohlušující výkřik. Ze závoje bílého sněhu se vyloupla obrovitá postava. Byla víc než tři kroky vysoká a na sobě měla jen bederní zástěrku ze špinavých kůží. Její pokožka byla šedá a připomínala skálu. A stejně jako skále ani tomuto monstru zima zjevně nevadila. Na okamžik vypadal trol překvapeně. Pak zvedl kyj, vyrazil nervy drásající výkřik a vyřítil se přímo na Lambiho.

Válečník se vrhl k zemi a unikl tak první mocné ráně. Alfadas zíral na trola jako zkamenělý. Nic, co o těchto strašlivých nestvůrách slyšel, se ani zdaleka nepřibližovalo skutečnosti. Také ostatní muži kolem strnuli. Zděšeně hleděli tváří v tvář smrti.

Lambi se zoufale odkutálel stranou. Jen kousíček od jeho hlavy narazil do ledu s ohlušujícím rachotem kyj. Válečný jarl ztratil zbraň. Bezmocně se převaloval sem a tam a snažil se vyhnout úderům.

Konečně se Alfadasovi podařilo překonat úlek. Příteli hrozila smrt.

„Sem, ty špinavý bastarde!“ zvolal.

Trol trhavě otočil hlavou. Jeho úzká ústa bez rtů se roztáhla do pobaveného úsměvu. Vévoda vyrazil vpřed a proběhl mu pod kyjem. Vzápětí zabořil čepel meče hluboko do trolova stehna, ale ten jen zavrčel. Vzápětí zasáhl Alfadase do tváře úder hřbetem dlaně. Byl to pouhý políček, ale políček obra. Vévoda ztratil půdu pod nohama a proletěl hodný kus vzduchem. Jeho meč ještě stále vězel v trolově noze.

Nestvůra se teď vyřítila na ostatní válečníky. Jediné máchnutí kyjem roztříštilo hlavu jakémusi sekyrníkovi. Alfadas zasténal a vyškrábal se na nohy.

„Zaútočte na něj ve skupině!“ vykřikl. „Jinak vás zabije jednoho po druhém!“

„Vezmi si tohle!“ Lambi už byl zase na nohou. Z opasku vytáhl sekyru a hodil ji Alfadasovi. Vévoda zbraň obratně zachytil ještě ve vzduchu a opět se vrhl do boje. Koutkem oka viděl, že ho Lambi následuje; byl ozbrojen pouze nožem.

Dlouhé sekyry válečníků vylétaly vpřed a zase se stahovaly. Na hrotech zbraní byly dlouhé, hranaté železné trny. Pronikaly trolovi do paží i do hrudi, nedokázaly ho ale těžce zranit. Obr kroužil kyjem a tříštil topůrka zbraní mužů, kteří nedokázali včas uskočit. Řval něco v hlubokém, hrdelním jazyce. Má strach? ptal se Alfadas v duchu.

Lambi se přikradl zezadu k trolovi a vrazil mu dýku hluboko do podkolenní jamky. Nestvůra s pronikavým výkřikem padla na bok. Zasvištěly sekyry. Jejich široké čepele zanechávaly v trolových ramenou a zádech zející rány. I ve smrtelném zápase se mu ale podařilo popadnout jednu ze zbraní. Plavovlasého bojovníka, který ji třímal, si prudkým trhnutím přitáhl k sobě a hlavou mu rozdrtil hrudník.

Další rána zasáhla trola do šíje. Alfadas slyšel tříštění kostí. Obr se s široce rozpaženýma rukama zhroutil dopředu a pohřbil pod svým tělem umírajícího vojáka.

Vévoda postoupil vpřed a vytrhl z trolova stehna svůj meč. Pak se rozhlédl. Dva muži byli mrtví, další dva zranění tak těžce, že dlouho nebudou schopni boje.

„Vítězství!“ vykřikl Lambi. „Vítězství! Taky jsou jen z masa a krve, i když obojího mají spoustu.“

„Ticho!“ zvolal Alfadas. Řádění bouře polevilo. Zřetelně k nim teď doléhalo hrdelní volání. Vpravo a vlevo bylo slyšet bitevní vřavu. Křik umírajících.

„Tamhle!“ Vévoda se vyřítil směrem, odkud výkřiky přicházely. Objevili další dva troly, kteří mezitím rozpoutali mezi válečníky Fjordlandu hotová jatka.

Ronardin, strážce Mahdan Falahu, se právě snažil odvést jejich pozornost od jednoho ze zraněných, který se zoufale plazil po čtyřech po zemi.

Alfadas bez váhání vyrazil vpřed. Opsal mečem jiskřivý půlkruh. Jednomu z trolů vyryl na zádech krvavou brázdu. Ve stejném okamžiku zaskřípal kov. Ronardin, zasažený kladivem, klesl na kolena. V prsním pancíři měl hluboké prolákliny. Z koutků úst se mu řinula krev. Slabě se ohnal po protivníkovu koleni. Další zásah mu vyrazil meč z ruky.

„Hej, ty kamenná kůže!“ zařval Lambi. „Tvoje ségra dá každému!“

„Nerozumí ti!“ zvolal Alfadas a jen tak tak se vyhnul mohutnému úderu soupeře. „Nech těch blbostí!“

Trol s kladivem nechal Ronardina na pokoji a otočil se. Hruď i nohy měl posely krvavými otisky dlaní. Z kostěného háčku u opasku mu visel široký pruh masa.

„Když zvolíš správný tón, není třeba slovům rozumět!“ odvětil Lambi. Divoce se oháněl mečem. „Pojď sem, obře, a povyprávím ti, jaké to je spát s tvojí ségrou.“

Alfadas se přikrčil za opuštěnými sáněmi, aby se vyhnul další ráně. Jeho protivník byl oblečený do kalhot ze světlé kůže. U opasku měl připevněný toulec a pouzdro na luk. Kamennou sekyrou roztříštil sedátka saní.

Vévoda se skryl mezi sanicemi. Na okamžik se skvostný povoz ocitl mezi oběma protivníky, pak ho trol s rozzlobeným výkřikem zvedl nad hlavu.

Alfadas se rozběhl. Když zaslechl druhý výkřik, vrhl se doleva. Uklouzl na ledu a tvrdě narazil do bronzem pobité bedny. Sáně ho minuly jen o vlásek. Vzduchem proletěly trosky. Těsně vedle Alfadase přistála na bedně zprohýbaná sanice. Ten tygří skok mu zachránil život.

Nad vévodou se vztyčil stín. Ne, ten skok mu jen o pár vteřin prodloužil život. Stál nad ním rozkročený trol. Alfadas se pokusil o výpad a zamířil obrovi na rozkrok. Pak ho zasáhla pořádná rána a vyrazila mu zbraň z ruky. Trol ho odzbrojil šikovným otočením zápěstí.

Obr se ušklíbl a zvedl kamennou sekyru. Náhle se mu v pravém oku objevil dřík šípu. Trol se zachvěl. Po tváři mu začala stékat tmavá krev a shromažďovala se v koutku úst. Ušklíbl se ještě víc.

Alfadase uchopily štíhlé paže a odtáhly ho stranou. Vévoda nedokázal ze svého soupeře spustit oči. Dlaň se sekyrou se rozevřela. Těžká zbraň dopadla na led.

„Je konec,“ řekl důvěrně známý hlas. Ollowain!

„Děkuji,“ vyrazil ze sebe Alfadas. Trol se začal potácet. Nezraněné oko strnule upíral na vévodu. Náhle se překotil dopředu. Na okamžik ležel bez hnutí. Pak se pravicí natáhl po sekyře. Špičkami prstů nahmatal topůrko. Hluboce zavzdychal. Pak už se nepohnul.

„Mně neděkuj,“ řekl Ollowain jemně. „To ona tě zachránila.“ Ukázal na štíhlou, bíle oděnou postavu, třímající dlouhý lovecký luk. Silwyna. Elfka stála u Lambiho, který se opíral o trosky saní a těžce dýchal. Druhý trol zmizel.

Ollowain poklekl vedle Ronardina a vzal ho za ruku. Tvář strážce Mahdan Falahu byla bílá jako okolní sníh, rty rudé krví.

„Nepřešli přes most, že ne?“ Upřel na mistra šermíře hnědé oči.

„Most nepadl,“ pronesl Ollowain pevným hlasem. „Zvládl jsi svou úlohu dobře.“

Na elfových rtech se objevila krvavá pěna. „Prosím… Královna vyslala tu dámu, aby zachránila Phylangan. Prosím za prominutí. Nechtěl jsem ji urazit svým pohledem.“ Ronardin se snažil napřímit, ale Ollowain ho jemně zatlačil zpátky.

„Nikdy se na tebe nezlobila, příteli. A teď si odpočiň. Odneseme tě zpátky ke kamenné zahradě, abys mohl dál střežit most.“

„Oni nesmí…“ Ronardin široce otevřel oči. „Musíš…“

Ollowain ještě chvíli počkal a pak složil mrtvému ruce na hrudi.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Alfadas udiveně.

„Asi si myslel, že bojuje na Mahdan Falahu. Byl dlouhé roky jeho strážcem.“

Bouře se utišila. Už jen drobně sněžilo. Před nimi se rýsovaly štíhlé postavy v bílém. Vstříc jim uháněly vozy a sáně. Uprchlíci z Růžové hory.

Lidští válečníci vypukli v jásot. Zvítězili! Lambi přistoupil blíž a poklepal vévodovi na rameno. „Pěkně jsme jim nakopali zadky, co?“

Alfadas vyčerpaně přikývl. „Naše spojenectví úspěšně obstálo při první zkoušce. To je dobré znamení. Dokázali jsme elfy zachránit, alespoň tyhle.“

Lambi se rozesmál. „Co znamená to alespoň tyhle. To byl teprve začátek. Vydáme se za troly do kopců a odděláme je. Musím si s tím chlápkem s krvavými rukama na pupku ještě vyřídit účty. Beztrestně do mě nikdo strkat nebude.“

Vévoda ucítil, jak se ledová pláň pod jeho nohama zachvěla. Dostal snad nepřítel posily? V této bitvě ještě nezvítězili!

Bitva na ledové pláni

„Překvapili nás, veliteli,“ řekl Brud zkroušeně. „Naprosto nás zaskočili.“

Hlavní zvěd klečel před Orgrimem a zjevně očekával, že bude potrestán. „Nech to být. Nikdo to nemohl tušit. Bylo rozumnější přivést muže sem zpátky než je obětovat v čestném, ale beznadějném boji.“ Vůdce smečky se zadíval na pláň. Daleko od nich se na ní seskupovaly široké, černé řady. Zdálo se, že se chystají zaútočit.

„Jsi si jist, že to byli lidé?“

Zvěd přikývl. „Ano. A měl jsem dojem, jako by byli připraveni bojovat právě s námi.“

„Nesmysl!“ zaklel Gran. „Překvapili nás a měli štěstí.“ Obrovitý válečník si sundal z háčku na opasku pruh krvavého masa a pořádný kus si ukousl. „Měli bychom se vydat dolů a rozmlátit jim lebky,“ navrhl s plnou pusou. „Máš tady víc než dvě stovky zkušených válečníků, vůdce smečky. Jestli zaútočíme, rozsekáme je na kaši. Jsou to jen lidé. Nedokážou se nám ubránit!“

„Proč se domníváš, že byli připraveni na boj s námi, Brude?“ Orgrim se na velitele zvědů zkoumavě zahleděl. Chce zastřít svou porážku omluvnou lží?

„Nezdálo se, že by byli překvapeni, když na nás narazili. A někteří měli podivné zbraně. Sekery na dlouhých tyčích. Mohou nás jimi napadnout, aniž by se dostali do blízkosti našich kyjů.“

„Co si o tom myslíš, Mandragu?“

Starý trol dlouho hleděl na pláň, teprve pak odpověděl: „Myslím, že elfové musí být velmi zoufalí, když si volají na pomoc lidi.“

Orgrim uznale kývl. Z tohoto úhlu se na celou věc ještě nedíval.

„Měli bychom některého z těch lidí zajmout,“ vmísila se do hovoru Birga. „Jsem si jista, že nám řekne všechno, co ví.“

„Otázkou je, kdo mu bude rozumět.“

Šamanka si Orgrima chladně změřila. „Nezapomínej, kdo jsem, štěně. Mohu hovořit tisícem jazyků, kdykoli se mi zachce. Rozumím šepotu stromů a naslouchám krákání havranů na bojišti. Přiveď mi jednoho z těch lidí a já ti řeknu, odkud jsou a co tady pohledávají.“

„Nechtěl jsem tě urazit,“ pospíšil si Orgrim s ujištěním. Přál si, aby mohl té odporné babizně pohlédnout do tváře a číst z ní. Ale jako vždy byl i nyní její obličej skryt za koženou maskou.

„Podívejte, na pláni se něco děje.“

Boltanova slova mu poskytla vítanou příležitost odvrátit pozornost od Birgy. Zastínil si oči rukou. Mraky zmizely. Ve slunci se třpytily hroty kopí.

„Jezdci.“

„Ne! Kentauři!“ opravil ho Brud. „Asi tři stovky, řekl bych.“

Gran se rozesmál. „Další dobytek na jatka. Nech nás sejít dolů a rozervat je na kusy.“

„Ne,“ rozhodl Orgrim.

„Opustila tě odvaha jenom proto, že naši zvědové narazili na pár lidí?“ popichoval ho Gran. „Pošli válečníky dolů a uvidíš. Tentokrát zvítězíme.“

„Neutekl jsi snad taky z boje?“ zeptal se vůdce smečky s úsměvem.

Gran pohrdavě zavrčel. „Neutekl jsem. Poslechl jsem rozkaz k ústupu. Dobrý válečník musí poslouchat.“

„A dobrý velitel je povinován svým lidem vítězstvím,“ odvětil Orgrim. „Příchod kentaurů narušil rovnováhu sil. Jestli se vydáme dolů a budeme bojovat, dosáhneme v nejlepším případě vítězství, které bude vykoupeno vysokými ztrátami. Možná také budeme naprosto zničeni. Když ale zůstaneme tady nahoře, můžeme jen zvítězit.“

„To zní jako řeč zbabělce!“ Gran se otočil k Orgrimovým druhům. „Mohu zvítězit jen tehdy, když zůstanu sedět na zadku a neudělám nic,“ opičil se po vůdci smečky. „Víte, co v každém případě ztratíme, když uposlechneme tento rozkaz? Naši čest a naši hrdost válečníků.“

„Přišel jsi v té předchozí šarvátce o rozum?“ zeptal se Orgrim ostře. Proklínal den, kdy se rozhodl, že vezme Grana na palubu Větru duchů. „Když zůstaneme tady na kopci, přinutíme nepřítele, aby učinil v každém případě nevýhodné rozhodnutí. Když zaútočí, utrpí mnohem větší ztráty, než kdyby se jen bránil našemu útoku. Když zůstane dole na pláni a bude čekat, co uděláme, budeme tím vázat celou armádu, která má určitě jiné poslání než se na nás koukat. Když se stáhne, utrpí tím morálka bojovníků, protože to bude vypadat, že před námi utíkají. A kdo jednou utekl, udělá to zase. A Brud je bude sledovat a postará se, aby si od nás ani jedinou noc neodpočinuli. Pochopils to?“

„Tenhle způsob, jak rozhodovat bitvy, se mi nelíbí,“ zabručel Gran. „Je to nehodné válečníka.“

„O tom, co je, a co není hodno válečníka, rozhoduje každý bojovník mé smečky sám svými činy. Velitel smečky je hoden pouze zvítězit.“

„Hezky řečeno,“ přispěchala mu překvapivě na pomoc Birga. „Měl bys teď držet zobák, Grane.“

Dole na pláni se dala nepřítelova formace do pohybu. Kentauři postupovali na pravém křídle, zatímco uprostřed vznikl mohutný blok bojovníků, nad jejichž hlavami se třpytily hroty kopí. Levé křídlo zjevně představovalo soupeřovu slabinu. Byly tu jen dvě malé skupiny válečníků.

„Jsou tvoji muži připraveni?“ zeptal se Orgrim velitele střelců Boltana. Ten přikývl.

Vůdce smečky si spokojeně prohlédl rozestavení svých oddílů. Boj se sice odehrával jinak, než čekal, ale elfové a jejich spojenci mu i tak vběhnou do pasti. Dlouhý průvod uprchlíků se přeskupil a zmizel z bojiště. Ale až v příští hodině trolové zvítězí, zase je dohoní.

Orgrimovi válečníci stáli v dlouhém dvojstupu na hřebeni kopce. Za zády měli osm nových katapultů, které ukořistili v boji o Reilimee. Z pláně na ně nebylo vidět. Jejich první salva zasáhne nepřítele naprosto nepřipraveného.

Orgrim si s uspokojením prohlížel ukořistěné zbraně. Boltan je usadil na těžké dřevěné špalky, aby je mohli trolové snadněji obsluhovat. Také upínací páky vrátků byly zesíleny. Katapulty byly schopny vrhat kameny velké jako elfí hlava. Po dřevěné vodící liště se začínaly pohybovat ve chvíli, kdy byla uvolněna spouštěcí páka. Ramena katapultů byla ze stříbřité oceli. Vězela ve dvou bubnech, ve kterých bylo něco, co připomínalo zkroucená lana. Bronzové bubny je chránily před vlhkostí. Orgrim se jednou ocitl vedle katapultů právě ve chvíli, kdy velitel střelců jeden z bubnů otevřel. Chtěl zjistit, co způsobuje mimořádnou napínací sílu zbraní. Když lana uvolnil, buben tím zničil. Provazy navíc vystřelily ven tak prudce, že jednomu z jeho pomocníků dokonce uřízly hlavu. Boltan nedokázal tyto bubny s lany ani napodobit, ani je pochopit. Dalšího zkoumání se raději vzdal, protože se bál, že by mu nakonec nezbyl jediný bojeschopný katapult.

Místo toho se začal zabývat municí. Elfové používali hezké, do kulata vybroušené kamenné koule. Bylo obtížné je vyrobit. Na polní tažení se nehodily, protože se těžko nahrazovaly a byly příliš těžké, než aby jich mohli vláčet dostatečnou zásobu.

Boltan tedy vyřezal dřevěné formy, s jejichž pomocí vyráběl koule z ledu. V chladu Sněžné marky neroztají a bude je možné během několika málo hodin nahradit. Samozřejmě se příliš nehodily k ostřelování lodí nebo pevností. Ale při střetu s měkkými cíli, například elfími těly, byly stejně vražedné jako kamenné projektily.

Když přistáli ve Velrybí zátoce, naložili stroje na nákladní sáně. Stálo je spoustu sil, než je přepravili přes pobřežní pohoří, ale Orgrim byl přesvědčen, že se tato námaha vyplatí.

Vůdce smečky sledoval, jak nepřátelská formace postupuje vpřed. Teď už byla zřetelně vidět kopí velkého houfu lidí uprostřed bojové linie. Zbraně byly neobvykle dlouhé. Orgrim něco podobného nikdy předtím neviděl. Lidé se zjevně postarali o to, aby s jejich pomocí vyrovnali nerovnováhu sil v bojích s troly. Nesmí je nechat přijít příliš blízko!

„Miř nejdřív na kentaury!“ zakřičel Orgrim na Boltana.

Jeho spolubojovník přikývl. Katapulty, stojící v řadě na hřebeni kopce, byly lehce vychýleny stranou a znovu připraveny k palbě.

Na Orgrimovy muže se sneslo krupobití šípů. Za kopiníky se skrývali lučištníci, kteří teď začali ostřelovat bojovou linii trolů.

Orgrim zvedl těžký dřevěný štít, ležící před ním ve sněhu, a prostrčil levou paži širokým koženým poutkem. Pak dal znamení trubačům. Ozvalo se dvojí protáhlé volání. Linie trolů se posunula o deset kroků vpřed a strnula.

Orgrima zalila pýcha. Jeho muži byli nejlepšími válečníky v Branbartovu vojsku. Jen nemnoho trolích oddílů by odolalo a zastavilo se, když už se jednou pohnulo směrem k nepříteli.

Na troly se snesl další oblak šípů. Většina se neškodně zaryla do velkých štítů.

Katapulty palbu opětovaly. Na planinu zabubnovaly stříbrné, třpytivé koule. První salva dopadla těsně před kentaury. Mezi nohama mužů-koní prosvištěly úlomky ledu. Někteří zakolísali. Jejich formace se začala rozpadávat. To už se na ně snášela další salva. Tentokrát nechal Boltan mířit své muže trochu výš. Koule za sebou zanechávaly krvavé brázdy, rozdmýchávaly ale také zuřivost kentaurů.

Dali se do divokého trysku vpřed. Bojové řady lidí nechali daleko za sebou. Další volání rohu bylo pro troly pokynem, aby konečně vyrazili.

Orgrim zaujal své místo mezi válečníky. Nad hlavami jim se syčením prosvištěla další salva z katapultů. Tentokrát byl jejím cílem natěsnaný blok kopiníků. Lučištníci přestali střílet. Kentauři jim zakryli výhled.

Řady nepřátel na sebe narazily s ohlušujícím zaduněním. Několik trolů bylo povaleno na zem. Vzápětí je rozdupala kopyta kentaurů. Vzduchem se opět nesl křik a řinčení zbraní.

V hustých řadách se Orgrim nemohl pořádně rozmáchnout kladivem. Vrazil proto kentaurovi před sebou hlavu kladiva do hrudi. Vousatý nepřítel klesl na kolena. Vzápětí ho zasáhl těsně nad uchem úder násadou kladiva. Padl k zemi. Orgrim mu přitiskl ke krku okraj štítu a přitlačil. Jeho váha postačovala, aby umírajícímu válečníkovi téměř oddělila hlavu od těla.

Jiný kentaur využil toho, že se Orgrim na okamžik přestal krýt. Zasáhl vůdce smečky do paže kopím. Úzká čepel vyryla trolovi do masa krvavou brázdu. Orgrim trhnutím pozvedl štít a roztříštil jím násadu kopí. Pak upustil kladivo a popadl soupeřovu zbraň. Bez námahy mu ji vyrval z rukou. Otočil násadu v rukou a vrazil kentaurovi roztříštěný konec do hrudi.

Řady kentaurů začaly kolísat. Jejich kopyta nenacházela na ledu oporu. Trolové je zatlačovali zpátky a mezi muži-koni náhle vypukla panika. Orgrim si všiml chlapíka s černými vousy a dlouhým mečem, který se s klením snažil jejich řady opět seskupit. Ale nakonec se musel i on podrobit nevyhnutelnému. Útok byl odražen.

Také lidé se stáhli, aby unikli palbě katapultů. Po ledové pláni se povalovaly mrtvoly.

Odvaha

Alfadas rychlým pochodem odvedl své oddíly pryč od skupiny pahorků. Utočit na pozice bráněné katapulty by byla holá sebevražda. Kentaury už nedokázal zastavit a ti zaplatili za svou přílišnou odvahu vysokou cenu. Bylo správné přerušit bitvu. Všechny jejich plány se obrátily v pravý opak. To trolové měli za smrtonosného ostřelování útočit proti jejich formaci kopiníků. Ale velitel nepřátel přiměl udeřit jeho lidi. Kdo je ten chlap? ptal se Alfadas v duchu a musel si přiznat, že si o trolech vytvořil naprosto nesprávnou představu. Až dosud je považoval za jakési šelmy. Tvory, řídící se pouze svými instinkty. Ale ať už měl na nepřátelské straně velení kdokoliv, uměl přemýšlet. I když ho musel jejich útok zaskočit, podařilo se mu obrátit jej ve svou výhodu.

Ústup otřásl morálkou lidí. Jistě, zachránili elfí uprchlíky před troly, ale také utekli před nepřítelem, kvůli boji s nímž předtím tak usilovně cvičili. Alfadas věděl, že bude muset ke svým lidem promluvit. Protože teď to vypadalo, že všechny ty dlouhé, strastiplné dny výcviku byly k ničemu a nepřítel je porazil dřív, než vůbec došlo k boji zblízka. Tato noc nesmí skončit dříve, než opět posílí odvahu svých válečníků!

Stejně jako předchozí večery napnuli kolem tábora zástěny z těžké plachtoviny, aby se chránili proti větru, a v takto ohraničeném prostoru rozestavili několik nádob na oheň. Také uprchlíci se zařídili na noc. Některé děti si lidi zvědavě prohlížely. Jiné přinášely drobné dárky, aby poděkovaly za záchranu. Ale málokdo se dokázal s cizinci dorozumět.

Alfadas se právě chystal vylézt na sáně, aby odtud pronesl k mužům několik povzbudivých slov, když tu ho Lambi popadl za paži.

„Nedělej to, veliteli. Rozhodl ses správně a nikomu nedlužíš vysvětlení. Jen si uškodíš, když se teď budeš omlouvat.“

„Ale něco je třeba říct,“ trval na svém Alfadas. „Nesmí se považovat za poražené.“

Lambi si promnul rozbitý nos. „Jak to vidím já, zachránil jsi nás svými rozkazy před porážkou. Nech mluvit mě. Však já už to chlapům v hlavě srovnám. Věř mi!“

Alfadas zaváhal. Když holomek jako Lambi použijte obrat „věř mi“, docílí tím zpravidla pravého opaku. Zdálo se, že si toho je válečný jarl vědom.

„Mluv tedy,“ řekl vévoda nakonec. Přežijí jen tehdy, když budou dělat to, oč Lambi žádal: navzájem si důvěřovat.

Katapulty trolů zabily sedmatřicet válečníků. To zanechalo na sebevědomí mužů hluboké stopy. Možná je právě Lambi ten správný léčitel? Muži pod jeho velením se v každém případě vyrovnali s ústupem poměrně dobře. Už se zase smáli u táborových ohňů.

Válečný jarl vyšplhal na jedny ze saní. Odkašlal si, ale jen několik mužů na něj upřelo zrak. Bylo to horší, než Alfadas čekal. Většina válečníků jen tupě zírala do plamenů. Nechtěli nic slyšet.

„Vlastně jsem vám chtěl původně vyprávět o ženské, která jen čeká, až ji položíte na záda,“ zvolal Lambi se smíchem. „Ale vidím, že tuhle práci budu muset zvládnout sám.“

„Chceš snad vydražit tu královu štětku?“

Jarl se rozesmál. „Ne, mluvím o ženské, která je tak náladová, že už by na ní náš starý král určitě nemohl rajtovat. Řeč je o Svanlauze, Norgrimově dceři, bohyni vítězství. Dnes se nám všem vysmála do tváře, ale když vás tak vidím posedávat kolem ohňů, mám pocit, že jsem se ocitl v armádě slepců. Copak nikdo z vás tu nádhernou ženu neviděl?“

„Viděl jsem jenom hromadu zbabělců, kteří se odplížili z bojiště,“ ozval se hluboký hlas skrytý v bezpečí davu.

„Máš pravdu, člověče! Mluvme o zbabělcích, a ne o ženských. Chci k vám být upřímný. Mluvil jsem o Svanlauze jenom proto, abych si získal vaši pozornost. Nebo si myslíte, že by vám Lambi prozradil, kde na tu skvostnou, švarnou žínku natrefíte? Když se s ní budu chtít setkat, nemůžu potřebovat za zády pár set chlípných kozlů, kteří ještě navíc pořád mají nos a ve srovnání se mnou vypadají půvabně jako kozičky mladé panny! Takže teď mluvme o zbabělcích! Taky já jsem dneska spatřil ty největší zbabělce, se kterými jsem se kdy jako válečník setkal. A myslím opravdu ty největší, protože vedle těch šedých obrů vypadáme všichni jako děti. Řeknu vám, když jsem prvního z nich v té chumelenici uviděl, nadělal jsem si do kalhot.“

„V tom případě sis je měl vyměnit, ty starý smraďochu,“ ozval se zrzavý válečník z Lambiho oddílu. Několik mužů se zasmálo. Napětí začínalo polevovat.

„Hej, myslel jsem, že ještě dneska stanu před Norgrimem! A před bohem stojím radši s podělanýma kalhotama než bez nich. To, že se chlapi při poslední bitvě občas podělají, určitě nebude pro boha války nic nového. Ale kdybych se před ním objevil bez kalhot, mohl by si myslet, že jsem to zabalil při nějakém dovádění v posteli.“

„To by sis ale musel najít slepou děvku!“ zvolal Ragni posměšně.

Lambi se okázale chytil za hruď. „Myslíš, že jenom proto, že jsem v tomhle svinském davu nejnebezpečnější válečník, nemám srdce, jarle? Takové vtípky mě zraňují. Ale promíjím ti, protože z tvých slov soudím, že jsi ve věcech lásky ještě naprostý zelenáč. Protože jinak bys věděl, že si můžeš pořádně užít, a přitom se nemusíš svému protějšku vůbec koukat do obličeje.“

„Přestaň žvanit o ženských, Lambi, a podívej se pravdě do tváře!“ vyhrkl Ragni vztekle. „Pro mě je zbabělec ten, kdo stáhne ocas mezi nohy a uteče z bojiště.“

Lambi si sáhl do rozkroku. „No, u mě je ještě všechno v pořádku, člověče. Nic staženého ani nefunkčního. Tak se ptám, jestli jsme dneska my dva vůbec byli na stejném místě. Byl jsem u toho, když chlap, který byl ještě před pár týdny pekařovým pomocníkem, skoro usekl hlavu trolovi. A viděl jsem stovky mužů, kteří se odvážně vrhli vpřed, i když věděli, že na ně ve vánici číhá strašlivý nepřítel.“ Sáhl si na čelo. „Ach ano, skoro bych zapomněl. Taky jsem viděl oddíl trolů. Musely jich být víc než dvě stovky. Stáli na kopci a neodvažovali se dolů. Jsou větší než jeskynní medvědi a nesebrali odvahu, aby se vydali na planinu, bráněnou jenom pekařskými pomocníky, rolníky a převozníky. Stáli jsme dole a čekali na ně. A co udělali? Házeli po nás z dálky kamením. To bylo všechno, na co jim stačila odvaha.“

„A pak vzali naši stateční muži do zaječích,“ zvolal Ragni.

Lambi v zoufalém gestu rozpřáhl paže. „Ach, Luthe, co jsem ti udělal? Proč mi pořád posíláš do života pitomce a jenom málokdy krásné ženské? Co má společného s odvahou, když ze sebe uděláš terč pro troly, Ragni? Bohudík, že má náš velitel víc rozumu než někteří jeho jarlové! Necítím se jako zbabělec jenom proto, že jsem nečekal, až mi trolové ustřelí palici. Kdybychom tam zůstali stát, darovali bychom trolům vítězství.“ Lambi ukázal ven do tmy. „Ale kdepak jsou, ti tvoji údajní vítězové? Neodvažují se za náma, ty statečné kamenné kůže. A pak − jen se rozhlídněte. Uvidíte desítky elfích žen, dětí a starců. Kořist trolů. Vyrvali jsme jim ji! Může se někdo považovat za poraženého, když si z bojiště odnese kořist?“

„Ne!“ zvolal někdo v zástupu. „Ne!“ přidaly se další hlasy. „Ne!“

Lambi mávl rukou, aby utišil zástup. „Možná za náma pošlou pár zvědů, kteří se budou plížit nocí a snažit se nám nahnat strach. To jsou metody zbabělců, kteří se bojí denního světla. Můj respekt si trolové získají až ve chvíli, kdy se nám postaví na bojišti. Dokud se k nám neodváží tak blízko, abych viděl bělmo jejich očí, tak vám na ty sráče kašlu!“ Válečný jarl hlučně potáhl nosem a odplivl si do sněhu. Pak se s úšklebkem rozhlédl. „Ti bystřejší mezi váma si už možná všimli, že k nikomu zrovna nepřekypuju respektem. A jsem zatraceně rád, že jsem válečný jarl, protože nerad tancuju, jak jiní pískají. Existuje jen jedna výjimka. Muž, jemuž se podařilo vytvořit z hromady darebáků a nádeníků armádu, které se bojí i trolové. Až do dneška jsem byl přesvědčen, že den, kdy se utkáme s vojskem trolů, kteří vyhladili celé elfí město, bude taky mým dnem posledním.“ Lambi ukázal na Ragniho. „Vím, že mě nemůžeš ani vidět, jarle. Ale vsadím se, že pokud jde o tohle, byli jsme ještě dnes ráno stejného názoru. A ty, Veleife Stříbrná ruko, sis určitě myslel totéž. Nebo ty, Rolfe Svertarme. Nebo ty, Yngware!“

Až na tiché praskání ohně vládlo hrobové ticho. Mnoho mužů zamyšleně přikyvovalo. Lambi pár vteřin mlčel a nechával svá slova působit.

„Až příště stanu tváří v tvář trolům, postarám se, aby slyšeli, že jejich strach má jméno. Ať vědí, kdo je ten muž, který jim vzal chuť útočit. To jméno bude mým bojovým pokřikem a chci, aby se třásli, až ho uslyší. Alfadas Trolobijec! Pojďme do toho, ať ho slyší i trolové, kteří se teď možná tajně plíží kolem našeho tábora!“ Lambi tasil meč a zvedl ho k nebi. „Alfadas Trolobijec!“

Jarlovo volání vmžiku opakovaly stovky hrdel. Muži se natlačili kolem vévody. Nový bojový pokřik zněl stále znovu a znovu a nakonec si válečníci vysadili Alfadase na ramena. Také Lambiho popadli a zvedli. Nepřestával muže pobízet ke křiku a Alfadasovi se zdálo, že uplynula nekonečně dlouhá doba, než se vzrušený dav zase uklidnil.

Desítky mužů zvaly vévodu, aby si s nimi připil. Až do rána pak chodil od ohně k ohni a mluvil se svými válečníky. A všichni jen hořeli nedočkavostí, aby se mohli znovu utkat s troly. Nakonec vyhledal Alfadas Lambiho. Objevil ho trochu stranou v závětří saní. Válečný jarl svíral pod paží napůl vypitý měch s vínem a spal.

Vévoda na něj mlčky hleděl a ptal se, čím ho válečník asi překvapí příště. Náhle otevřel Lambi oči. Ospale zamžoural.

„Nejspíš si dneska v noci moc neodpočineš.“

Alfadas přikývl. „Zajímalo by mě, jestli to všechno byla jen pěkná slova, nebo jestli opravdu věříš tomu, co jsi těm chlapům říkal.“

Lambi se šelmovsky ušklíbl. „Čemu jestli věřím? Že se nám Svanlauga směje do obličeje? Bohyně vítězství je děvka. Člověk nikdy neví, v čí posteli skončí.“

„Víš, že jsem tohle neměl na mysli.“

Lambi se posadil. Dech mu páchl sladkým vínem, mluvil ale naprosto zřetelně. „Dobrým vojevůdcem je ten, kdo ví, kterého muže má v tu kterou dobu nasadit na tom nebo onom místě. A velmi dobrým vojevůdcem je ten, kdo ho nezastaví, když se tento muž sám od sebe rozhodne, že přišel jeho čas.“

„Nemusíš mi lichotit, jarle.“

Lambi se krátce, štěkavě zasmál. „Vypadám snad jako lichotník a vlezdoprdelka, veliteli? Nauč se hledět pravdě do tváře. A nezklam mě. Jsi muž, který se postará, abychom trolům nakopali zadky tak, že ucítí naše podrážky až v hubě. Vsázím na tebe, Alfadasi.“

Poslední výspa

Landoran, kníže Sněžné marky a Carandamonu, pozoroval posla, spěchajícího pevným krokem přes Mahdan Falah. Sandowas byl posledním vyslancem, který se vrátil do Phylanganu. Elfí kníže na něj čekal v malém pavilonu u mostu.

Pod poslovými kroky zaskřípal štěrk. Když vstoupil, poklekl a vzletně si odhrnul plášť. Sandowas měl zlatavě plavé vlasy a na nich posazenou stříbrnou čelenku. Nosil holínky z jelení kůže, které mu sahaly až ke kolenům, a tmavě zelený kabátec, posázený perlami. Rudý plášť měl ozdobený širokým zlatým lemem.

Poněkud příliš honosné, pomyslel si Landoran jen tak mimochodem, když se na mladého elfa zahleděl. Také meč a dýka, jejichž rukojeti připomínaly svým tvarem mušle, mu připadaly příliš furiantské. Ale stejně jako mnoho jiných věcí byl i vkus otázkou věku. Elfí kníže se na okamžik zamyslel, zda byl Sandowas opravdu tím pravým mužem pro misi v Srdci říše. Na druhou stranu byla velmi jednoduchá. A i mladíci musí někdy začít sbírat zkušenosti.

„Jaké mi přinášíš zprávy?“ zeptal se Landoran, aniž by se zdržoval dlouhými uvítacími frázemi.

„Ze Srdce říše nemůžeme čekat posily. Dokud nebude známo, kde se zdržuje královna, vládne mistr Alvias. Obává se útoku na hrad. Proto nemůže nikoho postrádat.“

„Copak neví, že na sever míří flotila trolů?“ rozzlobil se kníže.

Sandowas bezmocně rozhodil rukama. „Ví to moc dobře. Krátce předtím, než padlo Reilimee, dorazily po albských stezkách do Srdce říše stovky uprchlíků. Námořní garda se obětovala do posledního muže, aby udržela cestu k bráně ve Věži mušlí co nejdéle volnou. Trolové řádili v Reilimee ještě hůř než ve Vahan Calydu. Vraždění unikl jen ten, komu se podařilo dostat k Věži.“

„Copak není mistru Alviasovi jasné, že se musíme postavit té záplavě stvůr všemi silami? Když budeme bojovat každý sám za sebe, zahyneme všichni. Jen společně dokážeme Branbarta a ty jeho vrahouny porazit a vyhnat z Albenu.“

Sandowas se poněkud nemístně usmál. „Královnin hofmistr mne žádal, abych ti vyřídil, že mu máš poslat na pomoc všechny naše válečníky. Domnívá se, že se trolové teď dokáží přemisťovat po albských stezkách dokonce i na lodích, takže směr, kterým se právě plaví, vůbec nehraje roli. Mohou se každým okamžikem objevit kdekoliv. Alvias je pevně přesvědčen o tom, že jejich příštím cílem bude Emerellin hrad.“

Bohužel se tyto argumenty nedají jen tak smést ze stolu, pomyslel si Landoran. Ustaraně se zahleděl k Mahdan Falahu. Tvarovači skal ještě stále pracovali na mohutné opevněné věži, která měla střežit konec mostu. Stavba zničila harmonii Nebeské síně. Už nyní byla skoro dvacet kroků vysoká. Její posádku mělo tvořit dvě stě lučištníků a kušostřelců. Jestli se trolové opravdu odváží projít albskou hvězdou na Mahdan Falahu, uvítá je krupobití šípů. Most zrudne jejich krví. Poteče v proudech po sněhobílých pilířích.

Landoran si povzdechl. Možná je to všechno zbytečné. Zadíval se dolů na stovky koboldů, kteří zalévali zahrady Nebeské síně. Pod stropem jeskyně se kupily temné mraky. Bylo dusno jako v mangrovách u Vahan Calydu. Dokonce ani síla albského kamene nedokázala přivodit změnu.

Sandowas si tiše odkašlal.

„Ano?“

„Smím vám položit otázku, kníže?“

Landoran se pobaveně usmál. „Když už jsi mi jednu položil, aniž bys předtím žádal o svolení, můžeš se klidně zeptat i podruhé.“

Posel zrudl. „Já… Co ostatní národy? Kdo nám pošle pomoc?“

„Kentauři na staré spojenectví s námi nezapomněli. Ale jak užiteční nám budou při obraně pevnosti? Možná nám pomůže také několik Maurawanů. Ale jeden nikdy neví, co se jim honí hlavou nebo komu se cítí zavázáni. Do Phylanganu zakrátko dorazí vojsko lidí. V další spojence nemůžeme doufat.“

„Ale všechny naše bratrské národy? Přece nemohou…“

„Také Branbart vyslal posly,“ přerušil kníže mladého elfa. „Trolové se od dob, kdy jsme je vyhnali z Albenu, velmi změnili. Všech těch ukrutností ve Vahan Calydu a Reilimee se Branbart dopustil záměrně. Chtěl rozsévat sémě strachu. A tato taktika přinesla bohaté ovoce. Branbartovi poslové slibují, že kromě nás, Normirgů a Emerelle, se nikdo nemusí hněvu trolů obávat. Kdo se ale zastane královny a jejího klanu, skončí jako naši přátelé v Reilimee.“ Landoran sešpulil rty do posměšného úsměvu. „Někteří naši elfí bratři se raději uchýlili ke lži a tvrdí, že není možné přijmout žádné rozhodnutí, dokud nebude rozhodnuto o nástupnictví jejich mrtvých knížat. Jiní otevřeně přiznali, že nemají v úmyslu krvácet kvůli sporům, které má s troly Emerelle a náš klan. Budeme muset bránit Phylangan sami, jen s pomocí kentaurů a lidí. Jsme poslední výspou našeho lidu.“

„Můžeme vůbec zvítězit, kníže?“

Landoran se zasmál. „Toto je nejsilnější pevnost severu. Ať už je trolů, kolik chce, na jednoho našeho válečníka budou připadat jen čtyři.“

Sandowas zbledl. Zjevně si právě představil, jak by obstál v zápase se čtyřmi troly.

„Síla našich hradeb nám pomůže, chlapče. Trolové se nejspíš nedostanou ani ke Sněžnému přístavu. Kromě toho všichni víme, že jestli Phylangan padne, zůstane Carandamon v zásadě úplně nechráněný. Branbart přísahal, že náš lid zničí. To neměl dělat. Každý, kdo tu bude bojovat, ví, že není cesty zpátky. Kamenná zahrada nepadne!“

„Kde bude zapotřebí můj meč?“ zeptal se mladý posel rozhodně.

„Hlas se ve Sněžném přístavu. Už tam probíhají přípravy k obraně. Teď smíš odejít, Sandowasi.“

Mladý elf se krátce uklonil, pak pospíchal pryč.

Landoran se zadíval na tmavé mraky pod stropem Nebeské síně a přemýšlel o tom, oč nesmiřitelnější je moc, proti které bojuje Lyndwyna. Nakonec to bude možná jen ona sama, kdo rozhodne, zda bude Phylangan zničen.

Sněžný přístav

Už půl dne pochodovali po ledovci, pokrývajícím dno rozlehlého údolí. Hory se k sobě postupně přibližovaly. Na konci údolí se spojovaly do kamenné závory, tyčící se vysoko k nebi. Úzkým průzorem ve sněžných brýlích bylo možné zahlédnout vždy jen malý úsek působivého horského panoramatu. Slunce se třpytivě odráželo od sněhem pokrytých úbočí a šedavě modrého ledu. Dlouhý armádní průvod se doslova brodil záplavou světla. Ten jas a nádhera byly pro lidský zrak prostě příliš. Elfům nevadily. Ale také se nezdálo, že by se zázraky horského světa příliš kochali.

Alfadas byl rád, že brzy dorazí do Phylanganu. Všechno šlo tak, jak to Lambi předpověděl. Malé oddíly trolů se je za nocí několikrát odvážily přepadnout. Vždycky byly ale snadno zatlačeny. Předevčírem ovšem zmizely beze stopy dvě hlídky. To do schématu ostatních přepadů nezapadalo. Silwyna se snažila troly vyslídit, ale silné sněžení zakrylo všechny stopy a také hlídky kentaurů nenarazily ani na mrtvoly strážných, ani na troly, kteří měli útok na svědomí.

Alfadas opustil kolonu a vyšplhal na nevysoký kopec, který vyrůstal z ledovce jako velká boule. Stále víc mu vadilo, že se mu okolní svět omezuje na úzký proužek. Ale odolal pokušení si brýle sundat. Ještě pár hodin a dorazí do bezpečí skalního hradu.

Sklouzl pohledem k obzoru. Nechápal, proč trolové ještě nepodnikli další pokus je napadnout. Od bitvy počítal každou vteřinu s tím, že opět dojde k boji. Proč se drží zpátky? Jsou snad příliš slabí? Neměl nakonec Lambi v té své ohnivé řeči pravdu?

I když nedošlo k útoku, nemohl se vojevůdce zbavit pocitu, že je neustále sledován. Nejen svými lidmi a elfy. V ledu něco číhalo. Nebylo to příliš daleko, a přesto to unikalo jeho zraku. Mluvil o tom s Ollowainem a elf se mu svěřil, že má podobný pocit. Něco kolem nich slídilo. Možná to byli jen špehové trolů? Ale vnitřní hlas Alfadase nabádal, že tam venku je ještě cosi jiného, zákeřnějšího.

Vévoda se zahleděl na konec údolí. Už jen pár mil. Skalní stěny se tam tyčily téměř kolmo. Byly to přirozené hradby, vyšší, než by kdy lidé dokázali postavit. Ze skal trčelo několik širokých výčnělků, připomínajících polokruhové věže. Na úzkých římsách a v puklinách se hromadil sníh. Nahoru nevedla žádná cesta. Sněžná marka tímto údolím končila. Za horami už začínala Carandamonská náhorní plošina. Elfové nemohli boj o tuto pevnost vzdát. Na východě chránila jediný přístup k plošině. Kdyby pevnost padla, zůstal by Carandamon téměř bez ochrany. Jeho skalní hrady byly mnohem menší a neschopné dlouho vzdorovat odhodlanému nepříteli.

Vévoda si vzpomněl na večery v Honnigsvaldu, kdy mu Lysilla o této pevnosti vyprávěla. O až k nebi sahajících síních, o labyrintu chodeb, o dvou velkých přístavech, které tu byly, a všech dalších zázracích.

Alfadas slezl z kopce a přidal se k ovčákům, kteří jejich výpravu doprovázeli. Malé stádo znatelně prořídlo. Zůstala jim méně než stovka zvířat. Byla vyhublá a vyčerpaná. Vévoda s muži chvíli žertoval a pak se vydal k Egilovi.

„Nu, Ralfe,“ oslovil ho falešným jménem. „Práce ovčákům brzy skončí. Co bys chtěl dělat?“

Horsův syn se pozorně rozhlédl. Když se ujistil, že nikdo není v doslechu, odpověděl: „Dlouhá léta jsem se cvičil v boji s mečem. Prosím, přijmi mě mezi své válečníky.“

„Ostatní ovčáci o tobě hovoří v dobrém. Podařilo se ti získat si jejich respekt. Tuší, že jsi někdo urozený. Svůj původ nemůžeš úplně zakrýt. Způsob, jakým hovoříš, tvé znalosti, dokonce i to, jak se pohybuješ, to všechno tě prozrazuje. Ale tvé tajemství bedlivě střežili. Opravdu chceš ty muže opustit?“

Egil si povzdechl. „Neměl by každý dělat to, co umí nejlíp?“

„A jsi si jistý, že jsi už zjistil, co umíš nejlépe? Mě ještě dnes trápí pochybnosti, zda jsem si v životě zvolil tu správnou cestu.“

Královský syn se zasmál. „To nemyslíš vážně, Alfadasi. Jsi šermíř, jakému není rovno. Žádný muž ve Fjordlandu se s tebou nemůže měřit. A proslavil ses i jako vojevůdce. Jak tedy můžeš pochybovat?“

Vévoda se usmál. „Tady to nic neznamená. Mezi elfy patřím jako šermíř v nejlepším případě k průměru. Ale možná se ze mě mohl stát vynikající lovec nebo rybář. Tím ti chci jen říct, Egile, že bys to neměl uspěchat. Jak bojuješ, už víš. Ale umíš být dobrým přítelem? Ostatní ovčáci nevědí, kdo opravdu jsi. Užívej si tu svobodu! Až jednoho dne usedneš na otcův trůn, nebudeš si už moci být nikdy jistý, kdo je tvým přítelem, a kdo ti jen lichotí, aby tím něco získal. A bude jen dobře, když budeš nedůvěřivý, protože králové mají jen velmi málo přátel.“

Egil se podíval na ostatní ovčáky. Bylo jich jen pět. Samí tvrdí chlapi. Hranaté tváře měli osmahlé sluncem a větrem. „Co budou dělat oni, až dorazíme do elfího hradu?“

„Zeptám se jich. Ale vlastně už s nimi mám jisté plány. Existuje zbraň, se kterou se člověk naučí snadno zacházet, a přitom není o nic méně vražedná než meč. Chtěl bych je ve skalním hradě nechat pro tuto zbraň vycvičit. Chceš zůstat s nimi?“

Horsův syn se rozpačitě zahleděl na své zasněžené holínky. „Nevím.“

Vévoda mu poklepal na rameno. „Nenaslouchej rozumu. Naslouchej svému srdci. V posledních dnech jsi mě příjemně překvapil. Myslel jsem, že s tebou budou jen samé potíže. Věřím, že se rozhodneš správně.“

Alfadas zpomalil, až se ocitl na konci průvodu. Na saních tažených psy leželi zranění z bitvy. Byla u nich Dalla. Už jen pohled na ni jako by dělal s většinou mužů zázraky. Také Veleif trávil se zraněnými mnoho času. Nechával si vyprávět o jejich životě. Skald si totiž předsevzal, že se seznámí s každým člověkem a jeho příběhem.

Opíral se o hůl ze světlého dřeva. Na sobě měl jemnou plátěnou košili, nejspíš dar od některého z elfů. Dlouhé šedivé vlasy mu volně splývaly na ramena. Pohrával si s nimi vítr. Na zádech, bezpečně zabalenou do koženého pouzdra, nesl loutnu. Stejně jako všem ostatním lidem i jemu chránila oči široká kožená páska. Tvářil se mrzutě.

„Nu, otče písní, dnes nemáš dobrý den?“ žertoval vévoda.

Bard ukázal vpřed na příkrou skalní stěnu. „Jak bych mohl mít dobrou náladu? Mluvil jsem s tou sněhobílou ženou, s Lysillou. Vyprávěla mi o nádherných elfích hradech dál na jihu a o Emerellině zámku se zahradou plnou kouzelných stromů. A kam mířím já? Ke skalnímu doupěti, které má asi tolik kouzla jako opuštěné orlí hnízdo! Jaké písně můžu o té kamenné zahradě složit? Vůbec nic tady nepřipomíná skvostné elfí hrady našich příběhů.“

„Nepospíchej tak se svým úsudkem. Počkej! Jsem si jist, že tě elfové ještě překvapí.“

Veleif přistoupil blíž. „Něco tu je,“ zašeptal. „Většina mužů nemá tak jemné smysly, aby to vycítila. Ty sis toho všiml?“

Alfadas nechtěl, aby se právě tato záležitost příliš šířila. Pokrčil proto rameny. „Elfové říkají, že je tu tak řídký vzduch, že nám to mámí rozum. A já jim to rád věřím. Znají svou zem.“

Skald si odhrnul z tváře pramen vlasů. „Mámit lidem rozum je můj každodenní chleba. Řídký vzduch…“ Zasmál se. „Vím, co vím!“

Náhle se údolím rozezněl slavnostní zvuk zlatých lur, velkých rohů, jejichž náustky byly vytvarovány do podoby dračí nebo koňské hlavy. V horském svahu před nimi se otevřela mezera, která stále rostla, jako by nějaká obrovitá nestvůra rozevírala chřtán. Vycházelo z ní modrostříbrné světlo, svým jasem podobné slunci, ale neoslepující oči.

Vedle nich se skřípěním zastavila ledová plachetnice. Na Alfadase z ní mával Ollowain. „Měl bys vstoupit do Phylanganu v čele vojska, jak se sluší na vojevůdce.“

„Chceš jít se mnou, pěvče?“

Na Veleifově obličeji konečně zazářil úsměv. „Možná máš, pokud jde o ta překvapení, nakonec přece jen pravdu.“

Oba vylezli na ocelovou sanici plachetnice a Ollowain je pak vytáhl k sobě nahoru. Podivný dopravní prostředek připomínal sáně, na které někdo připevnil štíhlý stěžeň. Řídily se pákou, připevněnou na přídi. Umožňovala měnit postavení sanic. Díky tomu bylo možné brzdit i zatáčet. Ledová plachetnice byla sotva pět kroků dlouhá. Neměla žádné postranice, kterých by bylo možné se přidržovat. Nohám poskytovaly oporu široké kožené spony. Jinak se dalo chytit jen lan. Jízda na plachetnici připomínala jízdu na letícím šípu.

„Dobře se drž!“ nabádal Alfadas skalda.

Vévoda zasunul nohy do kožených spon a oběma rukama sevřel lano. Velká trojúhelníková plachta se zhoupla ve větru a vzápětí vozidlo prudce vyrazilo vpřed. Kolem kolony uprchlíků už doslova proletělo. Na tvářích je pálilo proudění vzduchu. Mířili vstříc modrostříbrnému světlu. Alfadas se zmítal mezi nadšením a strachem. Být rychlý jako pták bylo nádherné. Ale kdyby vinou vlastní nepozornosti přepadl přes palubu… Na tvrdém ledu by si polámal všechny kosti v těle!

Plachetnice narazila na nerovnost a proletěla vzduchem. Veleif divoce zavýskl. Byl nadšený! Dokonce se odvážil pustit lana a zamávat oddílům. Zatracený bastard! Jak by to vypadalo, kdyby vojevůdce zaostal za pěvcem?

Alfadas začal oběma rukama mávat. Snad ho spony udrží. Jízda byla opojná! Pomalu přestával vnímat rychlost. Je snad možné po takové plachetnici dokonce přecházet sem a tam, když si člověk na rychlost trochu zvykne? Ulricovi a Kadlin by se určitě líbilo brázdit na ní zamrzlý fjord.

Vévoda se zadíval kupředu. Byli téměř u cíle. U vchodu do horské pevnosti je očekával vysoký elf na bílém koni. Vlasy jako sníh mu sahaly až k ramenům. Oděný byl do dlouhého roucha barvy čerstvé smetany. Tvář měl ztrhanou. Alfadas se ještě nikdy nesetkal s mužem, který by vypadal tak unaveně. Knížete Phylanganu doprovázela čestná stráž. Po obou stranách brány byli rozestaveni válečníci v bílých kabátcích a dlouhých stříbrných kroužkových košilích. Tvořili širokou uličku, vedoucí do velké jeskyně.

Ollowain začal brzdit a stáčet plachtu tak, aby se do ní už nemohl opírat vítr. Zazněl dusot kopyt. Pádili k nim Orimedes, Lysilla a Fenryl.

„Vítám vás v kamenné zahradě,“ pronesl kníže slavnostně a naznačil úklonu.

Alfadas si všiml, že dokonce i muži, stojící daleko od nich, zvedli zrak, přestože Landoran promluvil tiše. Možná to bylo tím údolím, možná použil elf nějaké kouzlo. V každém případě měl vévoda dojem, že Landoranovi každý rozumí, i když hovořil jazykem svého lidu.

„Děkuji našim spojencům, lidem a kentaurům, kteří svou odvahou zachránili mé bratry a sestry před utrpením a smrtí. A truchlím s vámi nad vašimi druhy, kteří svou statečnost zaplatili životem. Odeberte se nyní do našich nádherných síní a uložte svá unavená těla k odpočinku. A až přijde den, kdy bude vaše odvaha znovu vystavena zkoušce, pak vězte, že kamenná zahrada ještě nikdy nebyla dobyta. Ať jsou útočníci sebesilnější, než budou moci bojovat s námi, budou muset nejprve porazit horu. A co je dokonce i trol ve srovnání s horou?“

Alfadas si přál, aby se kníže svým proslovem trochu víc přiblížil Lambiho tónu. Jistě, byla to přátelská slova, ale nevyvolala žádné zvláštní nadšení.

Rozhlédl se po síni. Ollowain mu už o ní vyprávěl; řekl mu, že až zdolají ledovec, ocitnou se nejprve ve Sněžném přístavu. I když se mistr šermíř ze všech sil snažil, aby mu to místo popsal, Alfadasův rozum se bránil představě, že by mohl být přístav vybudován v hoře. Teď se užasle rozhlížel, protože něco podobného dosud v Albenu nikdy nespatřil.

Sněžný přístav byl jeskyní tak rozlehlou, až člověk snadno zapomněl, že vkročil do nitra hory. Normirgové použili zvláštní kouzlo, díky němuž strop jednoduše zmizel. Místo toho tu svítilo těkavé, modrostříbrné světlo, mihotající se jako pochodeň v bouři. Lidé i elfové díky němu vypadali bledší, než ve skutečnosti byli. A dechu, který jim ve světlých obláčcích vycházel z úst, dodávalo něco neskutečného, magického.

Dno jeskyně bylo tvořeno zbrázděným ledem a vzdálené stěny jako by byly pokryty jinovatkou a ledovými květy. Na severní straně se nacházela kamenná přístavní mola. U nich byly přivázány ledové plachetnice, velké jako nákladní lodě. Některé měly tři stěžně. Plachty byly podkasány a z lanoví a ráhen visely dlouhé rampouchy, jako by tato plavidla věčné zimy už dlouho nevyplula.

Podél přístavních hrází stály jeřáby s vysokými dřevěnými hnacími koly. Tmavé otvory ve skále patrně vedly do skladišť.

Tak jako jsou delfíni občas doprovázeni menšími rybkami, byly i velké plachetnice obklopeny menšími čluny, podobnými tomu, na kterém dorazil do Sněžného přístavu i Alfadas. Jejich stěžně tvořily hustý les. Alfadas odhadoval, že jich musí být alespoň stovka.

Na druhé straně rozlehlé síně se nacházel vozový park, tvořený saněmi všech možných tvarů a velikostí. Některé byly tak obrovské, že si Alfadas nedokázal představit, jaká zvířata by je dokázala utáhnout.

Po Landoranově proslovu následovalo slavnostní ticho, ale když do Sněžného přístavu dorazili uprchlíci z Růžové hory, vystřídal ho brzy hlučný shon, podobný tomu, jaký znal Alfadas z královského města Gonthabu, když do něj na sklonku jara dorazili kupci ze všech koutů říše. Stovky koboldů pomáhaly vyložit sáně a malé ledové plachetnice. Zatímco rodiny elfů se vítaly a objímaly ve výmluvném mlčení, koboldi dělali s pomocí kytar, ručních bubínků a podivných dechových nástrojů ohlušující randál. Jakýsi kouzelník bavil děti vířícími pestrobarevnými světly a byl za to odměňován radostným smíchem.

Příchod lidí proběhl v obdivuhodném pořádku. Váleční jarlové seskupili své oddíly do pětistupů a postarali se o to, aby měl každý muž dokonale naleštěné zbraně. Ale ani toto úsilí nedokázalo zakrýt zchátralý zjev spojenců z Fjordlandu.

Muži se s vykulenýma očima rozhlíželi. Zaujali postavení podél plachetnic, kde nikomu nepřekáželi.

Jen Lambiho oddíl se lenivě potloukal přístavem. Odmítal jakýkoliv řád a působil asi tak disciplinovaně jako houf námořníků, kterým bylo po mnohatýdenní cestě konečně dovoleno vstoupit v přístavním městě do čtvrti nevěstek.

Alfadas se obrátil k elfímu knížeti, který snášel počínání Lambiho a jeho mužů s ledovým klidem.

„K čemu slouží tam ty velké plachetnice?“

„Používali jsme je, abychom přes ledovou planinu dopravili zásoby ze zátoky Velryb do Růžové hory. V posledních letech ovšem vedla většina našeho obchodu přes Větrnou zemi a obstarávaly ji jačí karavany kentaurů. Lodě nenacházely využití. Proč se ptáš, lidský synu?“

„Přenechal bys mi tři plachetnice?“

Landoran rozzlobeně svraštil čelo. „Nevím, k čemu ti budou. Klidně ti je dám, ale nemůžu ti přenechat žádného Pěvce větru. Momentálně jsou pro mě nepostradatelní. A bez jednoho z těchto kouzelníků by bylo nezodpovědné vydat se na planinu. Lodě by se staly bezmocnou hříčkou větru.“

„Mohl bys mi tedy alespoň půjčit pár mužů, kteří by naučili mé válečníky s těmi loděmi zacházet?“ nevzdával se Alfadas.

Landoran si ho změřil ledovým pohledem. „Nevidím důvod, proč by se měli učit zacházet s ledovými plachetnicemi, které neopustí přístav.“

„Pošli mi ty muže a já tě na válečné poradě, kterou Ollowain za dvě hodiny pořádá, seznámím s taktickými zásadami boje proti silnějšímu nepříteli, připravujícímu obléhání,“ odvětil Alfadas chladně. Zatracený bastard, pomyslel si. S tím si ještě užiju.

Landoran se zhluboka nadechl a napřímil se. Na chvíli to vypadalo, že se přestane ovládat, ale pak se vzpamatoval. „Co to má znamenat? Jaká válečná porada?“

Alfadas odpověděl dřív, než mohl zareagovat Ollowain. „Pokud jsou mé informace správné, pak tomuto městu velí Lyndwyna, i když nám neprokázala tu čest, aby nás přivítala. Přenechala Ollowainovi rozhodování ve všech vojenských záležitostech. A jak zajisté chápeš, je nanejvýš vhodné, aby se naši velitelé co nejdříve sešli k válečné poradě.“ Alfadas věděl o napjatých vztazích mezi mistrem šermířem a jeho otcem. Vrhl na Ollowaina prosebný pohled a doufal, že šermíř na tuto intriku přistoupí. Bylo důležité, aby bylo od počátku naprosto jasné, kdo ve Phylanganu velí.

„Vy, kteří se vlastními silami nedokážete ubránit ani chladu, jste podle zákonů našeho lidu dětmi,“ prohlásil Landoran blahosklonně. „Žádný dospělý Normirga se nebude ochoten podřídit vašim rozkazům.“

„Nemyslíš si, otče, že je nemoudré trvat na všech zákonech našeho lidu, když se tři národy družně spojily ke společnému boji?“ zeptal se Ollowain. „Co myslíš, jak dlouho bude toto spojenectví trvat, když bude platit jen slovo dospělých Normirgů?“

„Válečná rada se sejde za dvě hodiny v Perlovém sále,“ rozhodl Landoran lakonicky. „Toto není vhodné místo na hádky. Jen děti se umí tak špatně ovládat, že řeší své spory na veřejnosti.“

Kníže lehce poklepal svého bělouše po šíji a rozjel se k uprchlíkům. Lysilla obdařila Ollowaina a Alfadase samolibým úsměvem a vydala se za ním.

„Namyšlený starý chlap,“ zabručel Orimedes. „Kdo si myslí, že bude tu jeho pevnost bránit, když se my, dětičky, rozhodneme odejít?“

„V jedné věci má pravdu, příteli,“ namítl Alfadas. „Přít bychom se měli až ve chvíli, kdy se sejde rada. Pro morálku oddílů není dobré, když vidí, jak jsme jednotní.“

„Vévodo?“ Hrabě Fenryl sesedl z koně a vykročil k nim. „Jsem ti hluboce zavázán, lidský synu. Díky tobě jsou má žena a dítě, ba všichni moji příbuzní, naživu. I mezi námi je několik Pěvců větru. Podřídím je tvému velení, stejně jako obě nákladní lodě, které se plaví pod praporem Růžové hory.“

Alfadas mávl rukou. „Nic mi nedlužíš. A nechtěl bych, aby ses kvůli mně dostal do sporu se svým knížetem.“

Fenryl o tom nechtěl slyšet. „Věřím tvému úsudku vojevůdce. Normirgové byli troly už jednou vyhnáni. Jsem přesvědčen, že pro můj lid bude lepší, když tentokrát bude velet někdo jiný. Určitě máš plán, že? Řekni mi, co potřebuješ, a já se postarám, abys to dostal.“

Vévoda na okamžik přemýšlel, zda by neměl počkat na rozhodnutí válečné rady. Ale každá hodina, kterou před příchodem hlavních sil trolů měli, byla důležitá.

„Přiveď mi všechny Pěvce větru, které se ti podaří sehnat. Kromě toho potřebuji tesaře a kováře, kteří zhotovovali sanice plachetnic. A taky muže, kteří se nebojí postavit nepříteli, který nad nimi má převahu sto ku jedné.“

O voskovaných knírech
a smrti

Shahondin sledoval, jak dlouhý průvod lidí a elfů mizí v jeskyni. Je tady? Před několika dny upoutalo jeho pozornost chvění albských stezek, po kterých se nicotou pohybovalo lidské vojsko. Když si všiml Ollowaina, pochopil, že je konečně na správné stopě. Kde se objevil mistr šermíř, nemohla být ani královna daleko. Stačí, když ho bude sledovat. Dříve nebo později ho dovede k Emerelle.

Bestie v Shahondinovi toužila po žrádle. Kníže se protáhl. Byl téměř úplně skryt v závěji. Ven trčela jen masivní hlava. Elf si znovu rozzlobeně uvědomil, že už nemá své tělo. Na všechno ostatní si zvykl, ale tato přízračná existence mu stále vadila. Z bestie v něm už nezbylo téměř nic. Ubohý zbytek vědomí té podivné bytosti plápolal jen jako slabá jiskřička v dlouho vyhasínajícím ohni. Dva dny se jí Shahondin podřizoval, aby se od ní učil. Pak její existenci v podstatě vymazal. Co si ta špinavá trolí šamanka vlastně myslela? Že se on, Shahondin, kníže Arkádie, nechá ovládat nějakou primitivní stvůrou? Byl starší než většina lesů Albenu. Ta trolí ženská ho porazila jen proto, že měla albský kámen. Kdyby nebylo jeho moci, skončila by jako ubohá, slintající idiotka. Zničil by její mysl v okamžiku, kdy se dotkla jeho. Ale ten zatracený kámen byl jako nepřemožitelný štít. Musel se Skanze podvolit.

Bestie hluboko v jeho nitru zavyla hlady. Jak pošetilé stvoření! Shahondinova nehmotná podstata potravu naštěstí nepotřebovala. Nenasytilo ho, když nějakému tvoru z masa a krve vysál světlo. Přinášelo mu to pouze potěšení. Dvakrát se tomuto pokušení podvolil. Poprvé si vyčíhal trola, který špehoval lidi. Podruhé to byla elfka a její tři děti. Když trolové ve vánici přepadli průvod elfů, skočil na její sáně a zabil ji. Zabíjet děti mu přinášelo obzvláštní radost. Jejich světlo bylo čistší.

Před lidmi se ale měl na pozoru. Každý z nich měl u sebe železo, i když to byl často jen nůž nebo hrot oštěpu. Něco ve způsobu, jakým kov opracovávali, bylo nepřirozené. Narušovalo to tok magie. Shahondin se dotkl jedné ze zbraní, zanechaných na bojišti. Opatrně, špičkou tlapy. A zaplatil za to palčivou bolestí, jako by se dotkl srdce modrého plamene. Ukradlo mu to kus esence, z níž se skládalo jeho magické tělo. Železo lidí by ho dokázalo zabít. Musí se před ním mít na pozoru! Naštěstí ho cítil už z daleka. Zanechávalo nesoulad v předivu světa. Vše v Albenu bylo prostoupeno magií. Tam, kde se objevil člověk se svými železnými zbraněmi, ale vznikala disharmonie. Shahondin se divil, že to elfové nevidí. Možná ale byly smysly v těle, které mu Skanga vnutila, nekonečně citlivější. Byl plodem magie, spojeným s magickou částí světa v mnohem větší míře, než když ještě býval elfem. Dokud se mu dařilo držet bestii v sobě v šachu, mohl se lidským zbraním úspěšně vyhýbat. Tušil, že toto stvoření by ve své touze zabíjet rezignovalo na veškerou obezřetnost.

Shahondin si vzpomněl na velitele trolů. Podivuhodně schopný divoch! Kníže věděl, že Orgrim byl svědkem toho, jak ho Skanga proměnila. Trolové nepředstavovali hrozbu. Opovrhovali zbraněmi ze železa, ba ze všech kovů. Přesto se jim dařilo lidi zabíjet.

Elfí kníže sklouzl pohledem po skalních stěnách, tyčících se až k nebi. Trolové zaplatí za pokus dobýt Phylangan velkým krveprolitím. Možná by jim mohl pomoci? Zasít strach do srdcí obránců by pro něj měla být hračka.

Přistoupil ke skále a vklouzl do kamene. Obklopila ho temnota. Nechal se vést magickým předivem a cítil, jak je vysoko nad ním narušené. Normirgové si nerazili cestu skálou násilím. V místech, kde chtěli zřídit tunely a komory, vytvarovali kámen pomocí kouzel.

Vystoupal vzhůru a začal zkoumat tajný pevnostní systém. Paralelně k ledovci probíhal horským úbočím dlouhý tunel, po stranách lemovaný tokem ledové řeky. Široké skalní výčnělky, trčící ze svahu, tvořily věže o několika poschodích. Střílny, uzavřené dřevěnými okenicemi, byly zvnějšku maskovány nátěrem z hrubé omítky, která byla od skály k nerozeznání.

Na různých úrovních věže byly dokonce připraveny katapulty, mincí dolů na ledovou pláň. Jednotlivá postavení spojoval jediný tunel. Shahondin objevil tažná zařízení, která měla umožnit zatarasit jeho části silnými žulovými deskami. Na jiném místě se nacházely zásoby drceného kamene a kamenné moučky. Když se moučka promísila s vodou a pak s drtí, vznikla snadno zpracovatelná stavební hmota, která navíc rychle tvrdla. Během jediné noci jí bylo možné zaplnit celé úseky. Propracovávat se věží nahoru by nebylo o nic méně namáhavé než si razit cestu přímo skálou.

Elfí kníže vyklouzl ze skály a začal si důkladně prohlížet příkrou skalní stěnu na druhé straně údolí. V posledních paprscích světla objevil v kameni pravidelné stíny. I tato strana tedy byla vybavena obrannými zařízeními. Když trolové zaútočí po ledovci, dostanou se do vražedné křížové palby dlouho předtím, než vůbec zahlédnou bránu Sněžného přístavu. Skanga se to musí dozvědět! Neuvážený útok by si vyžádal stovky, možná dokonce tisíce mrtvých. Dokonce i ve spojovacím tunelu, probíhajícím těsně pod povrchem, bylo několik střílen, kde mohli být rozmístěni lučištníci.

Shahondin znovu vklouzl do skály. Vyhnul se široce rozvětvené rudné žíle a proběhl kolem jeskyní a tunelu. Jen tu a tam se opovážil vyhlédnout ven, neustále ve střehu, aby snad nebyl objeven.

Posádky obranných zařízení tvořili především koboldi. Že bylo v elfím městě mnohem víc koboldů než elfů, nebylo nic neobvyklého. Ale čím déle Shahondin zařízení prozkoumával, tím více se divil. Ve Phylanganu byl totiž tento nepoměr obzvlášť nápadný. Nakonec si to vysvětlil tím, že se většina elfů nejspíš shromáždila dole ve Sněžném přístavu, aby připravila lidem působivé uvítání.

Elfí kníže narazil na opuštěnou zásobovací komoru, kde leželo jen několik svazků šípů. Bylo pro něj příjemnější zdržovat se v jeskyni. Sice bylo vlastně jedno, kde je, protože neměl žádné fyzické tělo. Ale přesto se uvnitř skal necítil dobře. Asi by mu trvalo dost dlouho, než by si zvykl na svou přízračnou podobu. Neměl ovšem nejmenší chuť v ní zůstávat tak dlouho, aby k tomu došlo! Je možné, že Emerelle pobývá někde v pevnosti? Normirgové byli jejím klanem. Kam jinam by měla utéct? A byl tady Ollowain! Phylangan byl také nejsilnějším hradem severu. Nikde jinde by nebyla ve větším bezpečí. Současně to ovšem bylo místo, kde by ji všichni hledali nejdříve.

Ještě naléhavější byla odpověď na jinou otázku. Shahondin si byl jist, že mu zrada, spáchaná na Normirzích, nepřipraví žádné bezesné noci. Bylo ale moudré říkat trolům tak záhy, co tady mohou očekávat? Kdyby tisíce jejich válečníků vykrvácely v křížové palbě na ledovci, byla by jejich armáda příliš slabá na to, aby ještě mohla napáchat v Albenu další škody. Kdyby ovšem nějakou hloupou náhodou Skanga během bojů zahynula, zůstal by Shahondin navždy uvězněn ve svém přízračném těle. A co šamanka udělá, když pochopí, že o hrozícím masakru věděl, a přesto troly nevaroval? Nejspíš nemá jinou volbu než Skangu přece jen vyhledat.

Obranné pozice v horách podél ledovce měly jednu rozhodující slabinu. To, že byly všechny zásobovací komory, ubikace mužstva a bojová postavení seřazeny podél jediného tunelu jako perly na šňůrce, se mohlo stát smrtelnou pastí. Kdyby se podařilo zablokovat začátek tunelu, uvízly by tu totiž rázem všechny oddíly. Bylo by jen potřeba najít do Kamenné zahrady jinou cestu než tu, která vedla přes ledovec.

Shahondin opět vklouzl do skalní stěny. Vydal se pozvolna stoupajícím tunelem. I když si udržoval odstup, zřetelně cítil disharmonii v kameni, dozvuk magických sil, které Normirgové použili, aby vytvořili tuto část pevnosti. Konečně dorazil k malé komoře, z níž vedly dveře ven na pozorovatelnu. Tunel tu končil − víc než jednu míli od brány Sněžného přístavu.

Shahondin opatrně vystoupil ze stěny. Strážnice byla osvětlena jedinou olejovou lampou. V širokém výklenku byl umístěn mohutný katapult. Vedle něj stálo několik stoliček. Díky nim budou moci navijáky a páčky obsluhovat a tedy také střílet i koboldové. Jinak byla totiž zbraň určena především pro elfy.

Vedle katapultu stála řada hliněných pohárů, z nichž některé byly ovinuty pruhy plátna. Ústí nádob byla pečlivě uzavřena a opatřena voskovými pečetěmi. Kníže k nim zvědavě přičichl. Do nosu ho udeřil pronikavý zápach. Zápalné střely!

Zafunění následované tichým zachrápáním způsobilo, že se Shahondin prudce otočil. U protější stěny stálo pět poschoďových pryčen, na něž byly místo zástěn připevněny tlusté, hnědé vlněné deky. Ve vzduchu se vznášel zatuchlý pach dlouho nošených šatů, doprovázený jemnou vůní vosku na kníry. Zadní část místnosti zaplňoval velký stůl se židlemi a dvě dlouhé bedny, sloužící také jako lavice.

Shahondin zvědavě protáhl hlavu jednou ze zástěn. Do klubíčka tam ležel schoulený kobold v šatech a chrápal. Elf pustil bestii v sobě ze řetězu. Když žrala koboldovu životní energii, připadal si jako pouhý pozorovatel. Drobná postava se zhroutila do sebe. Kůže se jí napjala na lebce. Kobold zemřel ve spánku.

Bestie vklouzla na vrchní postel. Kobold tu seděl vzpřímeně, opřený zády o stěnu. Zachumlal se do deky a kolem hlavy si ovinul široký pruh látky. Shahondin se na okamžik domníval, že je oběť vzhůru, ba že ho dokonce z jakýchsi nepochopitelných důvodů očekává. Sledoval, jak se koboldova hruď pravidelně zvedá a klesá. Jinak se malý chlapík nehýbal. I on spal. Vůně vosku tu byla mnohem silnější. Teď elf pochopil, co má před sebou. Kobold si navoskoval kníry, natrčil jejich konce vzhůru a ovázal si je ochrannou páskou, aby své umělecké dílo ve spánku nezdeformoval. Snad se chtěl po službě setkat s nějakou ženou a pyšným knírem na ni udělat dojem. Možná by bylo zábavné darovat mu život? Co bude dělat, až se jako jediný probudí mezi mrtvými kamarády? Bude ochromený strachem? Rozběhne se s hlasitým křikem pryč? A bude si až do konce života klást otázku, proč přežil? To, že ho zachránil knír, ho určitě ani nenapadne.

Bestie v Shahondinovi se vzpírala. Neměla náladu na podobné zlomyslné žerty. Chtěla zabíjet! Elf s pohrdáním přemohl primitivního tvora a vrhl se na ostatní spáče. Bestie zavraždila osm koboldů. Žádný z nich se neprobudil. Přešli ze spánku přímo do věčné temnoty, aniž by pochopili, co se s nimi stalo.

Shahondin se spokojeně stáhl do nejtmavšího kouta místnosti. Rád by věděl, co se stane, až nepřátelé objeví strážnici plnou mrtvol a kobolda s natrčeným knírem, který nebude schopen nikomu vysvětlit, co se stalo. Zabíjet tímto způsobem bylo mnohem uspokojivější než jen putovat pevností a bezcílně vraždit. Kníže začal spřádat plány, jak skončí jeho příští oběti. Povýší zabíjení na umění. A odměnou mu bude děs, který se začne šířit horskou pevností. Jako neviditelný, bezejmenný posel smrti bude mnohem hrůznější než trolí vojsko, které se brzy objeví před branami Phylanganu.

Kniha vláken

7. den Vlčího měsíce. Dnes nás opustil Alfadas. Byl to den slavnostního smutku. Za branou ze světla se rozprostírala strašlivá temnota. Nechtěl bych jí procházet. Kéž Luth provází vévodu a jeho muže. Král Horsa už nechtěl déle prodlévat v naší vesnici. Opustil nás ještě za soumraku.

9. den Vlčího měsíce. Kalf našel hluboko v lese Oleho, chovatele psů. Zdá se, že byl napaden svými vlastními bestiemi. Je příšerně zřízený. Mluví z cesty. Vyčistil jsem mu rány. Asla jej přijala do svého domu, aby o něj pečovala. Velkého černého psa museli vyhnat ven.

11. den Vlčího měsíce. Zmizel rybář Galti. Jeho člun byl nalezen opuštěný na západním břehu.

12. den Vlčího měsíce. Erek s několika muži z vesnice zabili psy v Oleho kotcích. Dvě z těch bestií chyběly. Asla odmítla mužům dovolit, aby se vypořádali i s jejím psem. Urovnal jsem jejich spor jen s obtížemi.

13. den Vlčího měsíce. Časně ráno zmizely dvě otrokyně, Fredegunda a Usa. Večer se sešla vesnická rada. Ve všech tvářích se zračil strach.

14. den Vlčího měsíce. Na břeh byla vyplavena mrtvola staré ženy. Má na sobě Usiny šaty. Nikdo si to nedokáže vysvětlit. Mnozí vyhledávají mou pomoc, ale nedokážu toto Luthovo vlákno interpretovat.

15. den Vlčího měsíce. Erekovy kozy zabila podivná nákaza. Nalezli je vyzáblé až na kost v chlívku. Olemu stoupá horečka. Neustále mluví o bílé losí krávě.

16. den Vlčího měsíce. Solveig odešel sbírat do lesa chrastí a už se nevrátil. Rada rozhodla, že od této chvíle nesmí nikdo opouštět vesnici. Asla se rozhodnutí mužů vzepřela.

17. den Vlčího měsíce. Kalf v lese vystopoval a zabil jednoho ze zmizelých psů.

18. den Vlčího měsíce. Lov na druhého uprchlého psa nepřinesl úspěch.

21. den Vlčího měsíce. Za posledních pět dní nedošlo k žádnému dalšímu neštěstí. Strach pomalu opadává. Luthovi díky!

Z Knihy vláken, Kronika Firnstaynu,
sepsána Gundarem, knězem Luthovým,
svazek VII. chrámové knihovny ve Firnstaynu, s. 83

Vlk-kůň

Halgarda rozmrzele vklouzla do kožešinou podšitých bot. Nesnášela, když ji tak časně ráno tahali z postele. Včera byla až dlouho do večera v Aslině domě. Sešla se tam celá vesnice. Promluvil k nim Gundar a pak se společně modlili. Halgarda milovala silný, hřejivý hlas toho starého muže. Byl jako sluneční paprsky na tváři: prostě příjemný.

Unaveně si protřela oči.

„No tak, dělej!“ pobídla ji matka a vtiskla dceři do dlaně kus tvrdého chleba. „Neloudej se. Jsem vzhůru už hodinu a taky nereptám!“ Matka jí pomohla urovnat na ramenou široké kožené popruhy proutěného prádelního koše. Pak přes ni i přes koš přehodila nahřátý plášť. Musela ho pověsit nad oheň. Halgarda se s povzdechem otřela tváří o vlněnou látku. Kéž by jen mohla zůstat ještě chvíli v posteli!

Dveře se skřípavě otevřely. Do chalupy zavanul studený dech fjordu. Halgarda se tápavě protáhla kolem stolu a uhodila se při tom do kolena o lavici. Matka ji už zase posunula!

„Nad břehem se převaluje bílá mlha!“ řekla matka. „Vypadá to, jako by z oblohy sestoupily mraky.“

Halgarda za sebou zavřela dveře a vydala se za hlasem, který neustále popisoval, co vidí. Jako už stokrát předtím si přála, aby matka popisovala věci, které může pochopit. Ale ta si s tím nelámala hlavu. Halgarda si mraky příliš neuměla představit. Musely to být velké věci, pohybující se po obloze, i když neměly nohy. Asi je bylo možné zřetelně vidět, i když ne se jich dotknout. A co je to bílá? Jen slovo bez obsahu! Jako tak mnoho jiných slov, která matka při svých líčeních používala.

Cesta, po které kráčely, byla měkká a blátivá. Halgarda měla ráda mlaskavý zvuk, které její boty vydávaly, když pršelo. Znělo to, jako by nohy dávaly zemi při každém kroku vlhký, rozpustilý polibek.

„Za dešťovým sudem na rohu Erekovy chalupy zase číhá ta černá kočka. Tváří se, jako by na nás čekala. Zvláštní, že tu skoro každé ráno sedí.“ Matčiny kroky utichly. „Běda ti, jestli zjistím, že ji krmíš!“ Její hlas zněl trochu jinak. Musela se otočit. „Sami nemáme dost jídla! Nemusíme ještě nosit žrádlo nějaké havěti!“

Halgarda se zakousla do patky a pokrčila rameny. Nemělo smysl se s matkou hádat. Když se Halgarda neozve, rychleji se zase uklidní.

„Kočky se o sebe dokáží postarat samy!“ Matka šla dál.

Kočka se s tichým předením otřela Halgarze o nohy. Byl to báječný pocit. Dívka se sklonila a zatápala po jemném kožíšku. Kočka jí vtiskla hlavu do dlaně a olízla prsty.

„Dnes bohužel žádnou rybu nemám,“ zašeptala dívka. „Možná zítra.“ Ulomila kousek chleba a nabídla ho zvířeti. Věděla, že si její malá přítelkyně na chléb příliš nepotrpí. Ale nic jiného neměla. A také se neodvažovala nedat jí nic, protože měla strach, že když jí nedá jídlo, kočka už na ni možná nikdy nebude čekat.

„Kde vězíš?“ zvolala matka.

„Ahoj zítra.“ Halgarda ještě jednou pohladila kočku po hlavě a spěchala za matkou. Její kroky už skřípaly na štěrku. Dívka uslyšela zaškrábání těžkého koše o kámen a povzdech, který matka vyrážela vždy, když složila náklad.

„Je ještě pořád tma,“ vysvětlovala matka. „Slunce se skrývá za horami. Vítr rozhání mlhu.“

Já mám pořád tmu, pomyslela si Halgarda hněvivě a přála si, aby už matka s tou svou nekonečnou samomluvou přestala.

Jako by jí četla myšlenky, matka se opravdu odmlčela. Tiše zašelestilo prádlo. Matka ho teď rozdělí na hromádky a zatíží kameny, teprve pak začne s prací. Halgardiny myšlenky zabloudily zpátky do oněch báječných dob, kdy ještě nemusela vstávat každý den před východem slunce. Kdy s nimi ještě byl otec. Na jaře minulého roku odešel s jarlem na válečnou výpravu a už se nevrátil. Od té doby se u nich zabydlel hlad.

Halgarda na otce myslela často. Jeho hlas zněl vždycky trochu chraptivě. Často ji hladil po vlasech velkýma, kostnatýma rukama. To pak předla jako kočka.

Večer, když nemohla spát, naslouchala venkovním zvukům. A ještě stále doufala, že uslyší jeho povědomé kroky. Byl tak velký a silný. Jak by ho někdo mohl zabít? Jen se ztratil! Určitě se jednoho dne vrátí. Jen je třeba, aby tomu někdo pevně věřil! Matka tomu nevěřila. Byla tak příšerně paličatá! Halgarda sama slyšela, jak se jarl Alfadas matce nabídl, že se o ně postará. Ale ona nechtěla. Místo toho chodila k Asle pro prádlo a drhla ho časně ráno u fjordu. Také několika dalším ženám se starala o prádlo. Za to dostávala chléb a sýr a někdy i trochu masa. Matka neměla ráda, když se na ni ostatní ženy při praní dívaly. Předstírala, že se od otcova zmizení nic nezměnilo. Přitom všichni ve vesnici věděli, jakou prací se živí.

„Už zase sníš?“ vyjela na dceru. A pak se ozval ten nenáviděný zvuk. Hlasité plesknutí mokrého kusu prádla, který dopadl na kámen. Halgarda po něm s nechutí zašátrala. Soudě podle velikosti a váhy to musela být košile. Do rukou se jí zakousl chlad. Snažila se mokrou látku vyždímat, jak nejlépe dovedla, zatímco matka už namočila do fjordu další kus a drhla ho o drsnou skálu.

Po takovém ránu se její ruce nechtěly pořádně zahřát ani nad ohněm. Halgarda vzdychala a vylévala si na prádle všechen svůj hněv. Otáčela ho v rukou a cítila, jak jí po prstech stéká ledová voda. Chlad jí pronikal hluboko do kostí. V takových chvílích bylo nejlepší vydat se někam hodně daleko. Odebrat se v myšlenkách do takové dálky, že už člověk nic necítil.

Asla byla milá. Když jí matka přinášela prádlo, podstrčila někdy Halgardě medový perník. Musela to ale učinit tajně, protože matka by kromě smluvené mzdy nic nepřijala. Byla tak zatraceně paličatá!

Když zrovna nemusela pomáhat matce, hrávala si dívenka často s Ulricem. Bylo to trochu nudné, protože si vždycky hráli na totéž: Ona byla překrásnou princeznou, kterou unesla nestvůra, aby ji s chlebem a sýrem sežrala k snídani. A Ulric zase hrdinou, který ji osvobodil a příšeru zabil. Potom chodívali za Aslou a dostávali něco k snědku. Už jen kvůli tomu se ta hloupá hra vyplatila.

Včera jí Ulric dovolil, aby se dotkla jeho kouzelné dýky. Dostal ji darem od elfího prince. Nejspíš od toho, který mě oslovil na útesu, pomyslela si. Měl velmi zvláštní hlas. Halgarda měla celou dobu pocit, že každou chvíli začne zpívat. Jeho vlasy byly příjemné na dotek. Hebounké jako kočičí srst, jen mnohem delší. A taky pěkně voněl. Vůbec ne potem, cibulí nebo medovinou jako ostatní muži, kteří ji někdy brávali do náruče.

Dívenka sebou trhla. Něco chybělo. Už hodnou chvíli! Zvuk, jak matka tře prádlo o kámen.

„Matko?“

„Tiše!“ zasyčela. Její hlas zněl vystrašeně. Halgarda nastražila uši. Měla mnohem lepší sluch než kdokoliv ve vesnici. Zadržela dech. Slyšela vytrvalé šeptání vln, klouzajících po písčitém břehu a zase se stahujících zpět do moře. Zvuk větru, ženoucího se nad fjordem a hvízdajícího ve větvích stromů na břehu. Vnímala, jak jí buší srdce a tiše hučí krev. A… ano, bylo tu ještě něco! Vrzání dřeva, doprovázené pravidelným šploucháním. Po vodě se plavil člun. Ale byl ještě pořádný kus odtud. Jestli je mlha, nemůže ho matka nejspíš vůbec vidět.

„To ten člun?“ zeptala se tiše.

„Ne, je to…“ Matčiny šaty zašustily. „Vstávej! Utíkej! Vidělo nás to! Jde to sem!“ Matka ji popadla a začala vytahovat na nohy. „Běž!“

Halgarda se klopýtavě postavila. Nemůže běžet! Vždyť to matka ví. Když běží, ztrácí orientaci. A pořád zakopává!

„Cesta je před tebou. Vede rovně!“ Matka začínala těžce oddechovat. „Podél vody. Musíme ke knězi! Jen ten nám může pomoci. Rychle! Nic nám neleží v cestě! Tak dělej!“

Opět se ocitly na blátivé stezce. Znovu zamlaskaly kroky. Ale tentokrát jako by jim chtěla jílovitá půda polapit nohy. A příšerně to klouzalo. Smýkla se a divoce zamávala pažemi, aby udržela rovnováhu. Za nimi se nic neozývalo! Přece se nikdo nemůže pohybovat tak nehlučně! „Před čím utíkáme?“

„To zvíře! Pospěš si. Prosím, Halgardo, nezastavuj se! Vylezlo z vody. Jeho zuby… Utíkej! U všech bohů, utíkej!“

Halgarda se snažila ze všech sil. Matka jí popisovala cestu. Držela se dceři těsně za zády, i když by ji snadno mohla předběhnout.

Dívka zakopla o kámen. Tentokrát se jí už rovnováhu udržet nepodařilo. Jak široká, tak dlouhá se natáhla na rozměklou zem. Do tváře jí stříkla sprška studeného bahna. Začala plakat. Nemůže přece utíkat!

„Vstávej! Vstávej, moje malá holubičko.“

Matka opět vytáhla Halgardu na nohy. Pak jí vydechla do tváře: „Poběžíš teď ke Gundarovi a přivedeš ho sem. Zadržím to zvíře. Do chatrče to už odtud není daleko.“

„Co je to?“ zeptala se dívka s pláčem.

„Je to velké jako kůň. Ale zuby to má vlčí. A vypadá to jako mlha. Teď běž! Rychle! Drž se rovně, až ucítíš chladný stín vrb. A pak doleva. Cestu přece znáš! Od vrb je to už jen dvacet kroků.“

„Proč to neslyším?“

„Protože je to jako mlha!“ V matčině hlase zněly stěží potlačované slzy. „Už se na nic neptej. Utíkej. Prosím! Už je to skoro tady.“

Halgarda utíkala, jak nejrychleji dovedla. Mokrými šaty jí pronikal studený vítr, vanoucí od fjordu. Třásla se po celém těle. Bázlivě naslouchala každičkému zvuku. Když dorazila k vrbám, uslyšela tichý výkřik. „Matko?“

Halgarda nemohla stromy vidět, ale cítila jejich přítomnost. Bylo to, jako by se ve tmě, která ji neustále obklopovala, objevily ještě hlubší stíny. A slyšela, jak do sebe ve větru narážejí tenké větévky.

Držela se vlevo. Náhle bláto zmizelo. Ztratila cestu. Rychle se obrátila a vrátila se kus zpátky, stezku už ale nenašla. Kdyby alespoň svítilo slunce! Světlo ve tváři by jí usnadnilo orientaci.

Vítr utichl. Teď už neslyšela ani ševelení vrboví. Nemohla už být daleko od Gundarovy chýše. Zavolala jeho jméno. Snad už je vzhůru! Věděla, že stařec rád dlouho spí.

Chvíli přemýšlela, jestli by měla jít dál. Ale v tom případě ještě víc zabloudí. A když se vzdálí od knězova domu příliš daleko, neuslyší ji. Bude lepší prostě zůstat stát a volat!

Náhle se ochladilo. Ve tváři už necítila vítr. Něco jí narazilo do hrudi. Žebra měla najednou jako z ledu. Úplně stejně, jako mívala prsty, když příliš dlouho ždímala prádlo.

Pak uslyšela velmi tiché zaskřípání dveří.

Třásla se tak silně, že se už neudržela na nohou. Nedokázala ani křičet. Zuby jí cvakaly jako kostěné chrastítko, které jí kdysi daroval otec.

„Halgardo, to jsi ty?“ ozval se knězův hřejivý hlas. Ano, je jako léto, pomyslela si dívka. Jako léto.

V mokré trávě zašustily kroky.

„Halgardo? U všech bohů!“

Bič boží

„Co to mohlo být? Žádná bytost z mého světa dětem nic takového nedělá!“ Asla šeptala, ale to neubíralo jejím slovům na ostrosti.

„Ani ve svém světě neznám takového tvora…“ Yilvině se zlomil hlas. „Nevím, co to bylo. Opravdu ne.“

Knězovy oči se utápěly v slzách. Když našel Halgardu v mokré trávě, poznal ji jen podle spony na plášti.

U všech bohů, co spáchali, že jejich vesnici postihl takový trest? Ve chvílích jako tato pochyboval o Luthově moudrosti. Copak ta dívka netrpěla už dost? Ztratila otce. Byla slepá. A teď tohle! Tvář měla uvadlou jako stařena. Na lících a na čele se jí rýsovaly stařecké skvrny. A vlasy zářily bělostí. Gundar zatáhl závěs spacího výklenku. Děvče spalo hlubokým spánkem. Byl rád, že se mu už nemusí dívat do tváře. Takhle by dítě vypadat nemělo, pomyslel si hněvivě. Kdo mu mohl něco takového udělat?

Halgarda ještě netušila, co se jí přihodilo. Byla velmi unavená. Samozřejmě se divila svému chraplavému hlasu, který jí připadal dočista cizí. Gundar polkl, když si vzpomněl na lži, které jí šeptal do ucha. Neměl odvahu jí říci pravdu. Nevěděla ani, že její matka je mrtvá.

Luthův kněz přešel ke stolu, stojícímu těsně vedle ohniště, a s povzdechem se posadil. Asla před něj postavila mísu kouřící rybí polévky, ale odsunul ji stranou. Nedokázal teď jíst.

Kéž by jen včera mlčel! Dívce by nikdo neukradl mládí a Alfeid, její matka, by ještě žila.

„Musí to být duch,“ pronesla Yilvina. „Nenašla jsem žádné stopy. Ani na blátivé stezce, ani v trávě. A zabíjí to, aniž by to prolilo krev.“

Gundar pozoroval kresbu na dřevě stolu. Ano, na ducha už také pomyslel. Ale kde by se tu vzal?

Přibral si na pomoc svou knihovnu, čítající přesně tři svazky, ale nenalezl v nich žádnou odpověď, která by se dala naroubovat na události ve vesnici. Jen v Knize znamení stálo několik řádků o zjeveních. Objevovala se zpravidla tehdy, když zemřel někdo, kdo nemohl za života dovést do konce nějaký důležitý úkol. Většinou se jednalo o pomstu nebo o lásku.

Někdy sesílali duchy i bohové, aby vyhledali a nemocí postihli žijící osoby. Ale k žádnému zločinu, který by museli bohové potrestat, nedošlo. Jako kněz by věděl, kdyby někdo urazil bohy a zasloužil si trest. Nezůstalo by mu to utajeno!

Ve vesnici také po celý sklonek léta nikdo nezemřel. Nebylo nikoho, kdo by se mohl proměnit v ducha. Smrt se stala ve Firnstaynu stálým hostem teprve ve chvíli, kdy se objevilo to stvoření.

Takže jsme přece jen museli bohy nějak rozhněvat, přemítal Gundar. Ale čím? Tím, že jsme otevřeli bránu do světa elfů? Jedno bylo jisté − problémy nastaly až poté, co odešel Alfadas se svou armádou. Byla to jen náhoda? Nebo snad něco proklouzlo branou?

„Jsou v Albenu duchové?“ zeptal se.

„Ne,“ odvětila elfka rozhodně. Opět se usadila na stoličku vedle královnina lože. Seděla tam už celé týdny jako neúnavný hlídací pes, kdykoli připravena nasadit za Emerelle život.

V domě, kde žila jen matka se dvěma dětmi a jeden těžce zraněný, který už patrně nikdy nevstane z postele, se Gundarovi zdálo její počínání silně přehnané.

„Albové, naši prapředkové, všechny bytosti temnoty vyhnali,“ pokračovala Yilvina. „Devanthary i Yingizy. Všichni jsou mrtví nebo navěky vypuzeni do temnoty mezi světy.“

Asla se posadila ke Gundarovi u stolu. Trhala na dlouhé pruhy další prostěradlo.

„Co je to za tvory? Démoni? Jsem jen rybářova dcera. Taková slova se mi musí vysvětlit,“ přisadila si lehce podrážděně.

„Odpusť mi.“ Yilvina vstala, přešla k ohni a prohrábla ho větví.

Gundar měl na okamžik dojem, že elfka vůbec neodpoví. Když pak konečně promluvila, učinila tak jen s váháním a odmlkami. Měla snad strach, že když o nich bude hovořit, staré hrůzy opět oživnou?

„Devantharové nenáviděli jakýkoliv řád. Kdykoliv bylo něco dokončeno, museli to zničit, aby stvořili něco nového. Řád pro ně byl totéž jako stagnace. Lépe to neumím vysvětlit, protože národ Devantharů byl zničen Alby už před dlouhými věky.

Právě Albové stvořili všechny světy a národy, které dnes známe. A aby ochránili svůj výtvor, museli Devanthary vyhubit. Boj byl tak strašný, že se přitom rozbil jeden svět. Pohled na hrůzy této války zasáhl mnohé Alby až do hloubi duše. Tehdy začali odcházet z Albenu nebo vyhledávat samotu. Hledali místa jako Albí hora, kde mohli po staletí v ústraní meditovat.

S Yingizy to bylo jinak. Byli to tvorové čiré zloby, které mohlo potěšit jen utrpení druhých. Byli vyhnáni do tmy mezi světy.“

„To je ono!“ zvolal Gundar. Teď dostal jejich nepřítel konečně tvář. „Právě takový tvor musel proklouznout branou do našeho světa!“

„To je vyloučené!“ Yilvina zlomila klacík a hodila obě půlky do ohně. „Albové obklopili stezky vedoucí nicotou silnými ochrannými kouzly. Ještě nikdy se žádný Yingiz nevrátil. Dokonce už ani nevíme, jak vypadají. Vesnici musí ohrožovat něco jiného. Copak v tomto Jiném světě nejsou duchové?“

Gundar váhavě přikývl. „Jsou. I když jsem ještě nikdy žádného neviděl.“

„V každém případě nezaútočilo na Halgardu nic z masa a krve. Jinak bych našla stopy! Musí to být duch!“ nevzdávala se elfka. „Věř mi, jsem zkušená lovkyně.“

Ole zasténal a obrátil se na loži. A rázem to tu bylo zas − zápach, připomínající otevřený hrob. Gundar popadl borovicovou větev a přihodil ji do ohně. Suché jehlice s praskotem vzplály. Místností se začal linout bílý, příjemně vonící kouř.

Nemělo smysl s elfkou mluvit. Nikdy nepřipustí, že ty vraždy mohou mít cokoliv společného s ní nebo s královnou.

Asla vstala a podívala se na Gundara. V jejím pohledu se zračila němá prosba o pomoc. Posbírala pruhy plátna a vydala se k Oleho posteli.

Kněz popadl hliněnou láhev, stojící na stole, a naplnil si z ní pohár až po okraj. Rychle do sebe hodil jablečnou pálenku. Pálila v hrdle tak, že mu do očí vhrkly slzy. Potom přistoupil k Asle. Když odhrnula závěs před výklenkem, udělalo se mu zle. Do nosu ho udeřil pronikavý zápach rozkládajícího se masa.

Ole měl oči doširoka otevřené, ale nepoznával je. Bylo z nich vidět jen bělmo. Na čele se mu perlil ledový pot.

Asla osušila strýci tvář kouskem látky. Ani nemrkl.

Pak odhrnula přikrývku. Obvazy na pahýlech Oleho nohou byly nasáklé nahnědlým hnisem. Asla vzala nůž a začala je přeřezávat. Pak je pevně uchopila konečky prstů. Snažila se strýce pokud možno nedotknout.

„Modré jiskry…“ zamumlal Ole a začal se chichotat.

„Klid, strýčku, klid.“ Asla ho pohladila po čele.

„Bič boží…“ Chovatel psů si zhluboka povzdechl. „Bohové…“

Asla zvedla oči ke Gundarovi. „Teď.“

Kněz se sklonil a přitiskl Oleho oběma rukama pevně k posteli. Ve stejném okamžiku strhla Asla obvazy. Látka byla přilepena k otevřeným ranám. Ole zařval jako zvíře a vzepjal se. Z rozkládajícího se masa kapal tmavý hnis.

Gundar dýchal jen mělce a ústy. Zápach byl příšerný. Kněz se musel dívat jinam. Měl co dělat, aby potlačil nevolnost.

Asla pracovala rychle. Vymyla rány kořalkou. Strýc teď ležel naprosto nehnutě. Ztratil vědomí. Z rozdrásaného masa trčely dvě kosti, připomínající suché větve. Kůže na stehnech byla nepřirozeně bílá. Jako zanícené rudé čáry se na ní zřetelně rýsovaly žíly, táhnoucí se vzhůru ke slabinám.

Asla obvázala pahýly čistým plátnem. Okamžitě se na něm objevily tmavé skvrny.

Kněz se zahleděl mladé ženě do tváře. Soustředil se na drobné vrásky kolem jejích očí. Byla ještě pořád krásná. Po rameně jí splývaly zlaté vlasy, spletené do těžkého copu. Gundar chápal, proč na ni Kalf nedokázal jen tak zapomenout.

Asla vyměnila také obvazy na pahýlech rukou. Strýc ještě stále ležel v hlubokém bezvědomí. Co měl na mysli, když mluvil o biči božím?

Gundar neochvějně upíral pohled na Aslu. Na čele se jí perlily jemné kapky potu a smáčely obočí. Konečně byla hotova. Roztržitě si otřela čelo. Pak posbírala špinavé obvazy, hodila je do ohně a přiložila několik borovicových větví.

Gundar vstal a nalil si další pohár pálenky. Jazyk se mu lepil na patro. V ústech měl nepříjemnou pachuť, jako by se napil slané vody.

„Dáš mi taky?“ zeptala se Asla.

Skláněla se nad vědrem a drhla si ruce kartáčem. Když se posadila ke stolu, zářily ohnivou červení.

„Nepřinesl Kalf jeden z Oleho bičů?“

„Dokonce dva,“ odvětila Asla unaveně. „Ležely na místě, kde strýce našel.“

„Mohu se na ně podívat?“

„Jsou to jen biče na psy. Takové ty odporné věci s trny. Vždyť je znáš.“

„Prosím.“

„Jsem unavená…“ Ukázala na železem pobitou bednu. „Jsou tam uvnitř. K čemu je potřebuješ?“

Kněz se místo odpovědi vydal k truhle. Yilvina ho zvědavě sledovala. Oba biče ležely na záplatovaných modrých dětských šatičkách. Kněz si opatrně nechal klouzat mezi prsty jednu z dlouhých kožených šňůr. Zjevně teprve nedávno do ní bylo vpleteno několik nových kovových ostnů. Gundar zkoumal jeden po druhém. Železné části, které patřily k biči od samého počátku, byly potaženy jen tenkou vrstvou rzi. Když po nich přejel nehtem, kov se okamžitě znovu stříbřitě rozzářil. Nové kusy vypadaly úplně jinak. Rez se do nich zažrala velmi hluboko.

Gundar si prohlédl ostří nože, z něhož se kov odloupával po vrstvách. Bylo tupé, jako by byl nástroj kdysi zhotoven z mnoha tenkých vrstev železa. Pak našel kroužky z kroužkové košile, hřebíky, kus koňského postroje. Všechny povrchy měly zrnitou strukturu. Vítr a počasí je už dlouho nahlodávaly. Vzpomněl si na krátký rozhovor, který vedl s Olem. Chovatel psů prohlašoval, že podnikl pouť a chce teď s Luthovou pomocí cvičit psy. Gundar ho tehdy nebral vážně…

Kněz rychle vstal a zasunul si bič do opasku.

„Takže?“ zeptala se Asla.

„Provinil se na bozích! Yilvina má pravdu. Ta bestie nepochází z Albenu nebo nicoty. Měl jsem to vědět! Mrtvoly přímo křičí, kdo na nás ten trest seslal. Křičí jeho jméno!“

Pronásledován

Gundar už nechal fjord hodný kus za zády a stoupal vzhůru do hor. Byla to stejná cesta, kterou kdysi putoval Mandred se svými elfími přáteli, když pronásledovali Kančího muže. Starý kněz doufal, že nebude muset jít až úplně nahoru k Luthově jeskyni. Ole byl líný chlap! Určitě se kvůli svému zločinu nenamáhal lézt až k průsmyku.

Náhle Gundar zůstal stát a ohlédl se. Měl pocit, že ho někdo sleduje. Usilovně se snažil proniknout zrakem hustým sněžením. „Tam venku nic není,“ řekl si polohlasem. Bylo příjemné slyšet v tichu hor vlastní hlas. „Žádné nebezpečí nehrozí! Jsem svatý muž!“ Poslední slova pronesl poněkud hlasitěji. Ne snad, abych udělal dojem na případné pronásledovatele. Jen abych slyšel svůj hlas, nalhával si, ale v hloubi duše znal pravdu. Nebyl mužem stvořeným pro divočinu. Cítil se dobře tam, kde měl v dosahu pevnou střechu a naději na alespoň dvě teplá jídla denně.

Kalf se nabídl, že ho doprovodí, ale Gundar chtěl být sám. Potřeboval přemýšlet. Jak jen mohl potřebovat tak dlouhou dobu, aby pochopil to jasné znamení! S výjimkou Oleho zestárly všechny oběti nepřirozeně rychle. Kněz si vzpomněl na Alfeid, pradlenu. Byla to mladá žena. Když ji našli, měla tělo vyzáblé jako stařena, která přežila svou dobu. A Halgarda… Gundarovi se při pomyšlení na tu ubohou dívku sevřelo srdce. Nebylo pro ni žádným milosrdenstvím, že ještě žije. Dítě v těle staré ženy. Jak jen mohl být Luth tak krutý? Tkadlec osudu seslal přízračného kata, který navinul vlákna osudu svých obětí tak, že jim život uplynul v několika vteřinách. Ta úmrtí byla znameními!

Gundar přidal do kroku. Měl rychleji pochopit, co se děje. Ale události posledních týdnů ho zaslepily. Stalo se toho příliš mnoho! Elfí královna, hledající útočiště, Horsa, král Fjordlandu, který hned dvakrát navštívil vesnici. Průchod elfí branou. Vojsko.

Ole, ten blázen, okradl Železné vousy a přivolal tak na Firnstayn Luthův hněv. Gundar si vzpomněl na svůj odchod z vesnice. Zapřísahal lidi, aby neopouštěli své domovy a aby na všechny prahy nakreslili sazemi a křídou ochranná znamení. Luth je přece nemůže všechny trestat jen proto, že se jeden z nich provinil! Gundar se škrábal vzhůru po stezce a těžce oddechoval. Pod nohama mu tiše vrzal sníh. Byl to přátelský, uklidňující zvuk. Švy obuvi pronikala vlhkost. Měl si lépe namastit holínky. Nohy měl už úplně mokré. Zanedlouho dorazí k horskému statku. Bude tam moci přenocovat. Zítra by se měl o holínky postarat lépe!

Najednou se Gundar zastavil. Neslyšel právě za sebou kroky? Otočil se. Sněžení ještě zesílilo. Viděl jen vířící vločky.

Bouře s sebou přinesla předčasný soumrak. Gundar zaklel. Jestli sejde z cesty nebo statek mine, bude v pořádných trablech. Nohy mu v mokrých holínkách omrznou. Měl přijmout Kalfovu pomoc!

Znovu se ohlédl. Nezahlédl nějaký bílý stín? Zrychlil krok. Někdo se na něj dívá! Cítí to naprosto zřetelně! Obezřetně pohladil kožený váček u opasku. „Vrátím ti, co ti náleží, Luthe,“ zašeptal. „Měj ještě den strpení, prosím. Každý ve vesnici dal trochu železa, aby ti mohlo být obětováno. Odpusť jim! Nemohou za Oleho skutky!“

Gundar si vzpomněl na Halgardu. Opět se rozhněval. Jak jen mohl Luth dopustit něco takového? Co mělo to slepé děvče s Olem společného? Téměř čtyřicet let byl kněz oddaným služebníkem svého boha, ale včerejší noci poprvé zapochyboval. Bůh, který sešle tak slepě zuřivého mstitele, to nebyl ten Luth, o jehož moudrosti po všechna desetiletí kázal! Toto počínání nedávalo žádný smysl. Bylo prostě jen kruté.

Kroky! Teď je zřetelně zaslechl. Co taky čekal? Zatracoval Lutha, i když jen v duchu. Tkalci nití osudu to nemohlo zůstat utajeno. Kněz se otočil.

„Tak už ho pošli, toho svého vraha!“ vykřikl do chumelenice. Založil si ruce v bok. „Pojď, doveď to do konce! Stojím tu a čekám!“

Co to vyvádí? Zbláznil se? „Nech mě donést zpátky to ukradené železo,“ pronesl smířlivějším tónem. „A pak přijmi mou oběť. I já jsem se provinil, nejen Ole. Ušetři mou vesnici.“

Nedaleko zaržál kůň. Horský statek. Je možné, že je už tak blízko? Šel dál. Sesílá mu Luth znamení? Chce mu ukázat cestu? Gundar se stočil trochu víc vlevo a kráčel s novou jistotou.

Už zakrátko se ze sněhové clony vyloupl obrys kopce. Knězi bylo jasné, že by kolem něj prošel bez povšimnutí, kdyby nezměnil kvůli ržání směr. Kopec, na němž se rozkládala Thorfinnova usedlost, byl obehnán třemi polorozpadlými hliněnými valy. Před dávnými věky tu snad ležela osada. Teď už se v závětří pod vrcholem krčil jen velký osamělý dvorec.

Gundar se vydal po staré cestě, vedoucí mezi valy vzhůru. Byl tu cítit kouř. Při pomyšlení na oheň a mísu horké kaše se mu rychleji rozbušilo srdce.

V husté chumelenici vypadal domovní štít černý jako havran. Zdobily ho dvě dračí hlavy s doširoka rozevřenými chřtány. Zadní strana budovy byla částečně zabudována do svahu. Stáj i světnici pokrývala jediná dlouhá střecha; dělila je jen tenká dřevěná přepážka. Silné hliněné zdi a teplo, vyzařující z ohniště obytné části až do stáje, chránily zvířata před nejhorším mrazem.

Gundar zaklepal na těžké dřevěné dveře. Nic se nepohnulo. Zase začal foukat vítr. Kněz zatlačil do dveří. Zvláštní, že nebyly večer zavřeny na závoru. Vstoupil do maličké přezouvárny. Od obytné části ji odděloval tlustý vlněný závěs. Na stoličce hořela olejová lampa.

„Thorfinne? Audhildo?“ Jména tří dětí si už nepamatoval. Rodina scházela dolů do vesnice příliš zřídka. Gundar si byl jist, že až ty malé spatří, vytanou mu jejich jména zase na mysli.

Odpověď nepřišla. Snad jsou ve stáji a neslyší ho. Zavřel dveře a dřevěným škrabátkem, opřeným o stoličku, si seškrábal z holínek nános zmrzlého sněhu. Pak si s tichým mumláním setřepal z šatů sníh.

Konečně odhrnul stranou závěs a vstoupil do světnice. Panovalo tu příjemné teplo. Podlaha byla posypána čerstvými pilinami. Uprostřed místnosti hořel v jámě, obklopené kameny, oheň. Nad ním visel na železném háku těžký měděný kotlík. Jako by se v něm něco pálilo. Ozýval se tichý bublavý zvuk. Na stole stálo pět dřevěných misek. Hliněný pohár na konci stolu byl překocený. Na dřevě zářila jako krev kaluž vína. Neobjevila se živá duše.

„Thorfinne? Audhildo?“ Opět žádná odpověď. I ve stáji by ho přece museli slyšet! Přistoupil k ohni, popadl starý hadr a odsunul kotlík stranou. Jáhlová kaše. Zamíchal ji. Na povrchu se objevil černý škraloup. Co se to tady děje? Zaslechl snad nějaký zvuk? Zvedl oči ke stropu. Podpíraly jej těžké, zčernalé trámy. Na okamžik měl pocit, že zahlédl něco bílého. Ale v mihotavém rudém světle ohně bylo nemožné říct, zda tam nahoře opravdu něco je.

Gundar zavrtěl hlavou. Pro tohle všechno musí existovat nějaké jednoduché vysvětlení! A co by mělo být mezi trámy?

„Thorfinne? Audhildo?“ Možná jsou s dětmi venku. Hledají zbloudilou kozu… Kněz se zahleděl na dveře, vedoucí ze světnice do stáje. Byly lehce pootevřené.

Gundar se vydal zpátky do přezouvárny a popadl olejovou lampu. Se světlem vysunutým daleko dopředu se odvážil do stáje. Byla tu tma jako v ranci. V dosahu světla leželo na zemi několik pírek. Špinavá sláma. Převrácené vědro.

Kněz se odvážil postoupit o krok vpřed. Hnědé větve? Zvedl lampu výš. Uprostřed stáje ležela zdechlina koně. Běhy byly už jen kost a kůže. Na vyzáblém těle se zřetelně rýsovalo každé žebro. Gundar polkl. Prosím, tady ne, Luthe, pomyslel si, plný zoufalství. Prosím!

Za dřevěným stáním, sahajícím do výše prsou, vykukovala bota. Gundar s bušícím srdcem překročil koně. Ležel tam Thorfinn! Jeho úzký obličej ustrnul v masce hrůzy. Hned vedle něj ležela Audhilda, jeho žena. Jak se snažila před něčím odplazit, vyhrnula se jí sukně. Její hubené nohy připomínaly vybledlé naplaveninové dříví, povalující se na březích fjordu.

Thorfinn ještě stále svíral v ruce dřevěné vidle, kterými se marně snažil něco zahnat. „Prosím, děti ne,“ zašeptal Gundar a vstoupil do zadní části stáje. Plamínek lampy se zachvěl. Kněz ucítil na tváři lehký závan větru. Byl ledově studený.

Gundar opsal široký oblouk kolem mrtvé drůbeže, válející se na zemi. Objevil i dvě kozy. Všechna zvířata se snažila najít útočiště u zadní stěny stáje. A pak Gundar narazil na Thorfinnova nejstaršího syna. Plavovlasému chlapci bylo dvanáct. Teď si Gundar vzpomněl i na jeho jméno: Finn. Ležel zhroucený u postranních dveří, vedoucích ven ze stáje. Rukama stále svíral jejich šedivé dřevo. Dveře se otevřely jen na úzkou mezírku. Do stáje jí padal sníh.

Kněz poklekl vedle chlapce. Lehce zatlačil do dveří. Pohnuly se sotva o píď. Zvedl lampu a vykoukl škvírou ven. Dveře zatarasila sněhová závěj. Sahala až k bokům. Ani silný muž by nedokázal vrata otevřít.

Finnovy oči zíraly do tmy. Gundar mu je chtěl zatlačit, aby se do nich nemusel dívat, ale suchá kůže víček praskla.

Kde jsou ostatní? Aesa, tak se jmenuje dcera. A Tofi, nejmladší. Mrtvý chlapec hleděl k saním… Gundar polkl. Měl strach z toho, co by mohl najít. S podklesávajícími koleny přešel k vozidlu. Přes sedátko byla přetažena pestrá koňská houně. Pod ní se rýsovaly nezřetelné obrysy.

Jediným škubnutím přikrývku sundal. Ležel pod ní jen koňský postroj. Možná se dětem podařilo uniknout. „Aeso! Tofi! To jsem já, Gundar, kněz z Firnstaynu. Už se nemusíte bát.“

Gundar nastražil uši do tmy. Pod lomenicí se s vytím proháněl vítr. Dřevo vrzalo. Kněz se vylekaně otočil. Někdo je v kůlně!

„Kdo je tam?“

Další závan větru pod domovním štítem. Pak kněz uslyšel tichý, chraptivý zvuk. Šeptání!

Byla taková zima, že se Gundarovi kouřilo od úst. Ruka, ve které držel lampu, se mu chvěla. Po stěnách stáje tančily stíny.

Kněz se začal tiše modlit. Krok po kroku ustupoval. Vidle! Vyklouzly Thorfinnovi z rukou. Někdo do nich musel vrazit.

„Ve jménu tkalce osudu, vylez!“

Zase se ozvalo šeptání. Knězi přímo pod nohama! Thorfinnova ústa se pohnula. Rty měl suché a tak odchlípené, že byly vidět žluté zuby. Z hrdla se mu dral chropot. Nebesky modré oči upíral na Gundara.

„Dět…“

Gundar se sklonil, aby ho lépe slyšel.

„Děti… světlo… vidím…“

„Šetři síly, Thorfinne. Odnesu tě k ohni.“ Kněz se pokusil vzít sedláka do náručí.

Thorfinnova ruka vystřelila vpřed a sevřela Gundarovu levici. Kůže na ní byla tenká jako jemně vydělaný pergamen. Gundar zřetelně cítil kosti. Měl pocit, jako by ho popadla ruka nebožtíka. Chtěl ji setřást, ale Thorfinn se ho držel vší silou.

„Nit života… sežrat… vlk-kůň.“

„Vlk-kůň?“

„Dveře… projde jimi… jen tak…“

„Kde máš děti?“

Ztýraným tělem projel záškub. „Jen tak…“ Thorfinnovi stekla po tváři slza. Rysy se mu uvolnily. Vypadal, jako by konečně došel klidu. „Čekají na…“

„Odnesu tě dolů do vesnice,“ zašeptal Gundar bezmocně.

Hluboko z hrudi umírajícího se vydralo zachroptění. Jeho ruka povolila sevření. Oči pozbyly lesku.

„Kéž ti bohové svítí na cestě temnotou, otevřou ti své síně a učiní tě hostem u své věčné tabule, neboť jsi jim byl oddaným služebníkem a tvá duše je…“

Thorfinn se vzepjal. Na jeho tváři se znovu objevil výraz nevýslovné hrůzy, jako by se cestou do věčné noci ještě jednou setkal s děsivým tvorem, který zavítal na jeho statek. Otevřel ústa. Zoufale se snažil něco říct. Vzápětí se jeho vychrtlé tělo naposledy napjalo a pak kleslo k zemi. Světlo sedlákova života definitivně pohaslo.

Plamínek lampy zablikal a začal skomírat. Brzy se změnil v pouhou malou jiskru. Gundar se ho snažil ochránit rukou před průvanem. Opatrně postavil lampu na zem. Škvírou dveří vedoucích ke světnici pronikalo načervenalé světlo.

Gundar poklekl a začal se vroucně modlit, aby mu světlo nezhaslo úplně. Ke dveřím to bylo jen pár kroků, ale tma kolem mu připomínala bezednou propast. Dokonce ani jako dítě z ní neměl takový strach jako teď. Byl si jist, že tam kdesi číhá vlk-kůň. Jakmile zmizí i poslední paprsek světla, přijde si pro něj. Chrání ho už jen ta poslední skomírající jiskra!

Snažil se bojovat se svým strachem. To zvíře už musí být pryč, namlouval si. Jinak by ho dávno napadlo. Ale nemůže být daleko… Vzpomněl si na připálenou polévku. Rodina musela utéct do stáje sotva před půlhodinou. Vystrašeně se zahleděl do tmy. Je pořád tady?

Bouře polevila. Plamínek se už nekomíhal. Pomalu zase nabýval na síle. Kruh světla, zakusující se do tmy, se neustále zvětšoval. A pak je Gundar uviděl. Ty dvě děti! Aesa držela Tofiho v náruči. Schovali se pod sáněmi.

Tofi tiskl hlavu k dívčině rameni. Byli mrtví. Knězi vhrkly do očí slzy. Nehlučně se rozplakal. Bezmocně sevřel ruce v pěst a zakousl se do kotníků prstů. K čemu jsou bohové, když dopustí něco takového?

Že by zase zvuk? Tiché vrzání kroků ve sněhu? Vrací se snad ten vrah?

„Pojď do světnice!“ vykřikl rozhněvaný kněz. „Čekám na tebe!“

Sotva ta slova vypustil z úst, už jich litoval. Co to udělal! Roztřesenými prsty se snažil nahmatat nůž za opaskem. Měl úzkou, sotva na dlaň dlouhou čepel. Celý život ho používal jen ke krájení masa a kuchání ryb. Ještě nikdy nebojoval. Byl kněz! Jeho úkolem bylo nesmyslným bojům zabraňovat.

Vzchopil se. Jestli je to ta bestie, postaví se jí tváří v tvář. Naposledy se podíval na mrtvé děti. Schovávat se nemělo smysl. Rychle se vydal ke dveřím, vedoucím do světnice. Tam pak za sebou zastrčil závoru a na oheň přihodil tenké poleno, takže vzplál jasným plamenem.

Z přezouvárny se ozvaly zvuky. Něco tam bylo. Těžký závěs, oddělující malý prostor od světnice, se pohnul.

Gundar zvedl nůž k hrudi. Na tom, že měl bestii konečně spatřit na vlastní oči, bylo něco uklidňujícího.

Látka se odhrnula. Dovnitř vstoupila jakási malá, bíle oděná postava. Gundar měl stále v očích slzy. Zamrkal.

Byl to Ulric!

„Co tady děláš?“ Stařec nechal nůž klesnout.

„Já… chtěl jsem ti pomoct. Nepošleš mě teď pryč, že ne?“ Alfadasův syn mluvil překotně a vyhýbal se knězovu pohledu. „Venku už je úplná tma. Dneska se už nemůžu vrátit do vesnice! Já… chtěl jsem přenocovat ve stáji, aby sis ničeho nevšiml. Ale asi jsi slyšel moje kroky, že?“

Gundar se posadil na těžkou dřevěnou lavici u stolu. „Proč jsi šel za mnou?“

„Budu s tebou bojovat proti té nestvůře,“ prohlásil chlapec vášnivě. „Až ji zabijeme, bude Halgardě zase dobře. Vždycky to tak je, ne? Když válečníci zabijí příšeru, všechno se zase srovná.“

Gundar cítil v krku knedlík. Co má tomu chlapci říct? Že už Halgardě nikdy nebude dobře? Možná se mohou zázraky udát, když na ně člověk věří. To, co potkalo děvče, byl koneckonců také zázrak. I když špatný. „Ví tvoje matka, že jsi tady?“

Ulric zavrtěl hlavou. „Nikdy by mi to nedovolila. Ale já to musel udělat.“ Měl na sobě tlustý kabát z téměř bílé kůže, zakončený kapucí a zevnitř vystlaný ovčím rounem. Také holínky byly ze světlé kůže. Žádný div, že se mu bez obtíží podařilo splynout se zasněženou krajinou.

Ulric si rozepnul kabát. Za opaskem měl zastrčenou dlouhou dýku. „To je můj kouzelný meč,“ prohlásil pyšně. „Vykovali ho elfové. Porazíme s ním každou příšeru, Gundare. Víš, Halgarda je moje princezna. Vždycky jsem ji chránil. Ve vesnici se říká, že jsi nás odešel zachránit. Budu stát po tvém boku. Budu bojovat s tebou.“

Kněz se na chlapce udiveně zahleděl. Myslel vážně každé slovo, které pronesl. Opravdu se domníval, že může Halgardu zachránit. Ale smí ho vzít s sebou? Co se stane, jestli opravdu narazí na bestii? Ale nemůže se to stejně tak přihodit i ve vesnici? A jestli teď odvede Ulrika domů, sebere ještě odvahu k tomu, aby se vrátil sem nahoru? Když ví, že to zvíře řádilo i tady?

Teď se na něj už Ulric díval. Nemůže ho poslat zpátky. „Buď mým spolubojovníkem na této výpravě.“ Gundar byl překvapen, jak drsně zní jeho vlastní hlas. Chlapec mu otevřel dveře do světa, který mu byl dlouho uzavřen. Do světa, v němž ještě nebyla víra, že nakonec všechno dobře dopadne, zničena desítkami let hořkých zkušeností.

Polínko, které Gundar přihodil do ohně, už napůl shořelo. Když se usadili k dlouhému stolu, začala se do koutů světnice opět vracet tma. Kněz jim z kotlíku nabral dva talíře jáhlové kaše a našel také kousek starého chleba.

„Kde je Thorfinn a jeho rodina?“ zeptal se náhle Ulric, když si namáčel chléb do talíře.

Gundar se zhluboka nadechl. Může mu říct pravdu? Nezavře snad lež ty dveře, které mu chlapec právě otevřel? „Odešli,“ pronesl nakonec vyhýbavě.

„Kam? Za bouře přece nemůžou zůstávat venku.“

„Jsou mrtví, Ulriku. Vlk-kůň… přízračná bytost… byla tady. Ten tvor, který skoro zabil i Halgardu.“

Chlapec odložil skrojek chleba na stůl. „To zvíře je všechny zabilo?“ zeptal se tiše. „I děti?“

Gundar přikývl. „Ano, i děti.“ Odsunul talíř stranou. Neměl na večeři ani pomyšlení…

„Kde jsou?“ Ulric se přisunul blíž. Kněz mu položil paži kolem ramen a přitáhl si ho k sobě. „Jsou v kůlně. Nemůžeme je teď pohřbít. Až se vrátíme, nechám je dopravit do vesnice.“

„Vypadají všichni jako Alfeid?“

„Ano.“

„Je dobře, že Halgarda neviděla matku v takovém stavu. Vypadala tak…“ Náhle začal vzlykat.

Gundar ho pevně objal. Ani on neměl daleko k slzám.

Po chvíli odsunuli stranou stůl a lavici. Na pilinami pokryté podlaze si u ohně rozložili pláště. V postelích mrtvých spát nechtěli. Připadalo jim to nesprávné.

Leželi mlčky vedle sebe a naslouchali praskání ohně a hvízdání větru.

„Vidíš to taky?“ zašeptal Ulric. „Tam nahoře, úplně v rohu. Sedí to na trámu a pozoruje nás to.“ Hlas se mu chvěl. „To je on? Ten vlk-kůň?“

Gundar zamžoural. Opravdu tam bylo něco bílého. Hlava? Vzpomněl si na Thorfinnova slova. Projde to dveřmi… jen tak… Seděla snad ta bestie na střeše a prostrkovala hlavu mezi šindelemi, aby je mohla sledovat? Gundar znovu zamrkal. Přesto stále neviděl zřetelně. Odhrnul plášť, vstal a přihodil do ohně hrst třísek. Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než se plamen konečně rozhořel.

Ulric tasil dýku, připraven kdykoliv udeřit. Jako by nevěděl, co je to strach. Náhle se začal zplna hrdla smát. „Sedí tam kuře!“

Gundar přimhouřil oči. Opravdu! Nečíhal tam žádný duch. Jen na úplném konci trámu se ke střeše tisklo vystrašené kuře. Muselo utéct pootevřenými dveřmi ze stáje. Kněz se přidal k Ulricovi. Náhle se cítil volný. Možná se jim opravdu podaří zvítězit a všechno napravit, až najdou zohavené Železné muže a poprosí Lutha o odpuštění za Oleho rouhačský zločin.

Zase si lehli. Chlapec brzy usnul. Gundar se opřel o loket a pozoroval ho. Ulric se usmíval.

Starý kněz se natáhl a zachumlal do pláště. Je možné, že i on se někdy usmívá ve spánku? Jaký pošetilý nápad, pomyslel si unaveně. A kdo by ho asi tak mohl v noci pozorovat?

Oheň už jen mamě žhnul. Ve tmě za stolem se něco pohnulo. Na oba spáče hleděl pavouk s tělem velkým jako podsvinče. Tiše zacvakal čelistmi. Ne, promluvil: „U pavouka pod duhou leží můj dárek pro tebe.“

Přátelství a mrtvé ryby

Ollowain dorazil k velkému jezeru uprostřed Nebeské síně a zahleděl se vzhůru k Mahdan Falahu. Kde jen vězí? Ať se zeptal na Lyndwynu kohokoliv, všichni mu odpovídali vyhýbavě nebo pouhým pokrčením ramen. Není daleko. Neopustila Phylangan. Cítil, že je kouzelnice blízko. Někdy se mu o ní dokonce zdálo.

Takový nesmysl! Nemá žádné kouzelné schopnosti. Jak by mohl vycítit, že je Lyndwyna tady? To je jen přání otcem myšlenky! Nechce si prostě připustit, že ho oklamala. Že ukradla albský kámen a jednoduše zmizela.

Tušil ale, že ani to nějak nesouhlasí. Znovu zvedl oči k mostu. Co by za to dal, kdyby tam s ní mohl ještě jednou stát. Hledět jí hluboko do očí. Cítit jemný dotek jejích rukou. V srdci cítil, že ho nepodvedla. Landoran ví, kde je. Uzavřela s jeho otcem nějaký bláznivý obchod, aby jí pomohl Ollowaina svést. Kéž by k němu přišla bez Lysilly!

Šermíř pohladil sněhobílé lotosové květy, rostoucí na břehu. Nad vodami se vznášela jejich těžká vůně. Panovalo nepříjemné horko. Lyndwyna měla pravdu. Nikdy by si ji nepustil k tělu. Musela mu zavázat oči, aby vyslyšel hlas svého srdce. Jaký byl blázen!

Ollowaina vytrhl ze zamyšlení dusot kopyt. Po břehu k němu mířil Orimedes. Přes rameno měl přehozený měch s vínem a v rukou držel dva těžké, stříbrné poháry. „No, bílý rytíři, není zrovna snadné tě najít. Pomůžeš mi zlikvidovat víno, které se v žádném případě nesmí stát kořistí trolů?“

„Takže i ty si myslíš, že trolové zvítězí?“

Kentaur zvedl obočí. „Ty snad ne? Otázkou přece není, jestli trolové zvítězí. O tom není pochyb. Jde jenom o to, jak dlouho se udržíme.“ Zvedl vinný měch. „Právě proto bychom měli tohle zlikvidovat.“

„Možná bys měl se svými muži odejít. Ještě je čas. Jaký to má smysl zemřít v beznadějném boji?“

Orimedes otevřel měch a naplnil stříbrné poháry. „Ty přece taky zůstáváš.“

„Je to můj lid. Nemám jinou volby a…“ Pomyslel na Lyndwynu. Nenechá ji na holičkách. Albský kámen nesmí upadnout do rukou trolů. Šermíř zůstane v blízkosti kouzelnice!

„A?“ zeptal se Orimedes a podal mu jeden z pohárů. „Doufám, že mi prokážeš tu čest a připiješ si s barbarem, jako jsem já.“

Ollowain přijal číši. „Ty nejsi žádný…“

Kentaur si s ním s gustem přiťukl. Víno vystříklo, potřísnilo Ollowainovi rukáv a steklo na zem, aniž by na látce zanechalo sebemenší stopu. „Nic mi neříkej, elfe. Vím přesně, co si myslíš o mně a mých druzích. Nemůžeš ani vystát někoho, kdo se tvé královně vykadil v baletním sále.“ Kentaur se ušklíbl. „Taky mě to mrzí, ale některé věci jsou prostě silnější než já.“ Náhle zvážněl. „Přišel jsem, abych ti poděkoval. Bez tebe bych ve Vahan Calydu zemřel.“

Šermíř mávl rukou. „Oba jsme jen sloužili královně.“

„Nemluv hlouposti. Když jsme vylezli z cisteren, byl jsi připraven se obětovat. A svěřil jsi do mých rukou Emerellin život, i když jsem jenom nevycválaný barbar. Znám elfy dost na to, abych věděl, že většina by se rozhodla jinak. Než by nám svěřili královnu, poslali by nás raději proti trolům. Byl to jeden z nejlepších okamžiků mého života. A teď si na něj připijeme!“

Orimedes zvedl pohár ke rtům a Ollowain ho napodobil. Víno chutnalo báječně. Vonělo lesními plody a medem. „Vážně by byla škoda, kdyby ho vypili trolové.“

Orimedes spokojeně přitakal. „Vždyť jsem to říkal. Co si myslíš o těch lidech? Ta záležitost s loděmi je přece docela šílená. Vím, že jsi Alfadase vychoval, ale jeho plán… Něco takového by mě nenapadlo, ani kdybych se opil jako zvíře.“

Ollowain si vzpomněl na hádku, která se během válečné porady kvůli ledovým plachetnicím rozhořela. Ale nakonec se Alfadasovi podařilo návrh prosadit. „Myslím, že jeho plán je dobrý právě proto, že je tak šílený. Troly vůbec nenapadne, že by se něco takového mohlo stát.“

Orimedes se rozesmál. Elfa zasáhla do tváře jemná sprška vína. „Psa by taky nikdy nenapadlo, že by se ho nějaká blecha ve vlastním kožichu mohla rozhodnout zabít. A i kdyby to věděl, asi by si z toho moc nedělal.“

Ollowain si dopřál pořádný doušek vína a na chvíli ho poválel po patře, aby si ho pořádně vychutnal. Orimedes měl se svými námitkami pravdu. Ale jestli Alfadasův plán uspěje, k obležení Phylanganu vůbec nedojde. A to stálo za pokus.

„No tak, vypij číši až do dna!“ povzbuzoval ho kentaur. „Z tohohle vína ti hlava neztěžkne.“

Ale možná pomůže zapomenout. Ollowain se zahleděl k mostu, pak sevřel pohár oběma rukama a vyprázdnil ho.

Orimedes mu zasadil přátelský štulec do zad. „Musím se ti k něčemu přiznat. Trochu jsem tě podfoukl.“ Kentaur se spiklenecky usmál. „Vím, že se o našich lidech tvrdí, že jsme banda opilých neotesanců. Něco na tom bude… Ale naše pijatiky mají pevná pravidla. Když dva muži vypijí stejné víno až do dna, přestávají být cizinci a stávají se z nich navěky přátelé.“

Kentaur se sklonil a sevřel naprosto překvapeného Ollowaina v náručí. „A když jsme si to teď vyjasnili, můžeš se mi klidně svěřit. A buď si jistý, že si raději ukousnu jazyk, než abych tvoje tajemství prozradil.“

Ollowain se na knížete kentaurů udiveně podíval. „O čem to mluvíš?“

„Možná jsem barbar, ale nejsem slepý. Už nejsi tím mužem, kterého jsem opustil u albské hvězdy ve Větrné zemi. Něco tě trápí. Ven s tím! Napít se a popovídat si pomáhá. Věř mi. Poslechni radu slavného pijana a žvanila.“ Orimedes mu dolil.

Elf se musel usmát. Možná měl jeho nový přítel pravdu. A i kdyby ne. Všichni tady v pevnosti to měli spočítané.

„To Lyndwyna… Ona… využila náš útěk, aby Emerelle ukradla albský kámen. A… je to…“ Zoufale se snažil najít správná slova, kterými by mohl popsat to, co si sám ještě nedokázal vysvětlit.

„Zatracená čarodějnice!“ zabručel kentaur. „Hned jsem věděl, že se jí nedá věřit.“

„Zamiloval jsem se do ní.“

Orimedes se rozkašlal. Namáhavě lapal po dechu. Pak na okamžik zavládlo rozpačité ticho. „No…“ začal kentaur konečně rozpačitě. „Někdy nám ty čarodějnice dokážou pěkně poplést hlavu. Už jste spolu… No však víš.“ Udělal oplzlé gesto.

„Ano,“ řekl Ollowain stručně. „A taky jsme se pohádali. Od té doby jsem ji neviděl.“ Povyprávěl kentaurovi celý příběh. A opravdu mu pomohlo si o Lyndwyně promluvit. Zřetelně cítil, co je za všemi těmi klamy pravdivé. A pociťoval bolest, kterou nedokázal odít do slov. „Snažím se na ni zapomenout, ale… Dotkla se mého srdce. Já…“

Orimedes mu jemně položil ruku na rameno. „Obávám se, že jsi ztracen, příteli.“ Chápavě se usmál. „Jsi zamilovaný. Hledej ji, to je to jediné, co teď můžeš dělat.“

„Ale kde?“ zvolal elf v návalu zoufalství.

„Landoran to bude vědět.“

Ollowain si vzpomněl na své mládí. Na zklamání v otcových očích, když nedokázal kouzlit, ať se snažil sebevíc. Nebyl takovým synem, jakého si kníže Normirgů přál. A otec mu to vždy dával velmi zřetelně pocítit. Nikdy mu nepomůže! „Phylangan skrývá nějaké tajemství. Něco se tu děje a Normirgové se to před námi snaží utajit. A můj otec do toho Lyndwynu nějak zatáhl.“

Kentaur si zamyšleně mnul vousy. „Moji lidé si trochu prošli horu. Koneckonců je potřeba vědět, co bráníš,“ dodal omluvně.

„A kde jsou uskladněny zásoby vína.“

Orimedes se hlasitě zasmál. „Vidím, že jsme spřízněné duše. Před Nebeským přístavem je velké schodiště. Když se po něm člověk vydá dolů, dorazí zakrátko na místo, kde se mu do cesty postaví tři strážní. Myslím, že když se ti kolem nich podaří proklouznout, najdeš to, co hledáš.“

„Myslíš, že Lyndwynu zajali? To není možné, Orimede. Má albský kámen a je kouzelnice. Nikdo v této hoře by ji nedokázal zadržet proti její vůli.“

„A jestli je tam dole dobrovolně?“ namítl kentaur. „Ona…“

„Cože?“

Orimedes strnul jako kámen. S otevřenou pusou hleděl na jezero. Jako v transu zvedl paži a ukázal na vodu. „Ryby. Podívej!“

Z temných hlubin jezera vystoupala k hladině přízračné bledá rybí těla. Obrácena bílými břichy nahoru se začala bez života houpat na vlnách. Zakrátko jich byly stovky.

„Co se to děje?“ Orimedes odstoupil kousek dál od břehu, jako by se bál, že ho potká osud ryb. „Jezero! Musí být otrávené! Je jich pořád víc a víc. Všechny jsou mrtvé.“

Ollowain se zadíval na zelenou hladinu. Měla téměř barvu Lyndwyniných očí. Těch nádherných zelených očí se zlatými skvrnkami!

Kentaur jím zatřásl. „Co je to?“

„Lyndwyna…“ Ollowain zamrkal. Kouzlo bylo zlomeno. „Zůstaň tady. Hlídej, aby se z jezera nikdo nenapil. Dojdu pro pomoc.“

Pavouk pod duhou

Gundar poklekl před modlou do sněhu. Ole se opravdu opovážil! Právě na tomto místě skončila posvátná pouť chovatele psů rouháním.

Kněz ohmatal drsný povrch dřeva. Luthova podobizna byla vyřezána z mohutného kmene dubu. Hlava s ježatým obočím byla pečlivě vyvedena, ale pod rameny umělec tvary jen lehce naznačil. A i to málo už dávno zmizelo pod nánosem vzájemně propletených, rezavých kusů železa. Daly se tady najít hřebíky, části zlomených čepelí, prstýnky, pláty plechu, podkova. Podél průsmyku byl podobných model tucet nebo i víc. Každý poutník jim obětoval kousek starého železa a poprosil tkalce osudu o ochranu při cestě přes hory. Během staletí se tak sochy oděly do pancíře železa a rzi. Říkalo se jim Železné vousy.

Ulric popadl kladivo s kamennou hlavicí, které leželo vedle sochy na ploché skále. Pak jím vší silou zarazil do nohy modly hřebík.

Gundar si stále ještě prohlížel mezery v rezavém plášti sochy. Co Oleho přimělo, aby boha oloupil?

„Bude nás Luth ochraňovat?“ zeptal se Ulric a položil kladivo zpátky.

„Tvůj strýc tkalce osudu rozhněval,“ odvětil kněz vážně. „Modleme se, aby se nám jej opět podařilo usmířit.“

„Ale přece mu všechno vrátíme. Není teď už zase všechno v pořádku?“

Gundar si povzdechl. „Snad.“ Otevřel kožený váček s kousky rezavého železa, které si Ole vpletl do šňůr bičů. Pak uchopil kladivo a opatrně se je snažil zarazit zpět do dřeva.

„Gundare?“ Ulric si mnul ruce, zčervenalé chladem. „Když vrazím svou kouzelnou dýku do železného muže, uzdraví Luth Halgardu?“

Kněz se zarazil a zvedl oči k nebesům. Jak by jen měl odpovědět? „Ta dýka je tvůj největší poklad, že?“

Chlapec přikývl.

„A ty bys ho obětoval kvůli Halgardě?“

„Když ji Luth zase uzdraví.“

„Tkadlec osudu nás nechce olupovat. Jsem si jist, že slyšel, jakou oběť jsi připraven přinést. A ví, že z tebe hovoří čisté srdce. Nech si svou dýku. To Luth upravil stezku tvého života tak, aby ses setkal s elfím šermířem, a on ti dal takový dárek. Dýka je tedy také Luthovým darem tobě. A dary se nevrací. Tím bys boha urazil.“

„Nechtěl jsem se ho dotknout,“ řekl chlapec sklíčeně. „Někdy je velmi těžké bohům porozumět. Je dobře, že tě máme a že nám můžeš vysvětlit, co si přejí.“

Gundar polkl. „Ano,“ řekl tiše. Vzpomněl si, jak často jím samotným zmítaly pochyby. Důvěra dítěte mu byla útěchou. A současně břemenem. Nesmí Ulrika zklamat! Snad ten vlk-kůň zmizí.

Kněz se zadíval soše do velkých očí. Bůh jeho pohled klidně opětoval. Minulé noci mu seslal sen. Zlatý palác boha střežili pavouci. A někdy mu pomáhali tkát i nitě osudu.

„Přece jsem ti vyprávěl o svém snu, Ulriku. Vyhlížej duhu. Luth nám ji sešle na znamení toho, že je usmířen.“

Chlapec se pochybovačně podíval na zářivě modré zimní nebe. Neukázal se na něm jediný mráček. Bylo příliš chladno, než aby mohli počítat s deštěm. Kde by se tedy ta duha měla vzít? Gundar ví, že čekají na zázrak.

Kněz se dal opět do práce a snažil se zarazit ukradené kusy železa zpátky do dřeva, aniž by se rozbily. Přinesl si i malý kotlík s lepkavou smrkovou pryskyřicí. Tu používal, když se mu zdály předměty příliš křehké, než aby na ně mohl vzít kladivo.

Práce mu šla od ruky jen pomalu. Koutkem oka viděl, že Ulric zkoumá zúžení na horské cestě. Prohlížel si holé keře a ve sněhu a na skalách pátral po stopách.

Když byl Gundar hotov s ukradeným železem, otevřel druhý váček. Každý obyvatel Firnstaynu mu dal pro Lutha malý dárek. Opět začal neúnavně bušit kladivem a chlapce si už téměř nevšímal.

Náhle strnul, protože uslyšel pronikavé zvolání. „Tady je!“ Ulric poskakoval jako mladá koza, která se po dlouhé zimě konečně dostane ze stáje na čerstvý vzduch. „Tkadlec osudu nám seslal znamení! Pojď sem, Gundare. Rychle! Tady je duha. A vidím i pavouka!“

Gundar spatřil barevnou skvrnu světla, tančící na šedivé skále přímo naproti Železnému vousu. Celý zaražený vstal. Jeho staré kosti zapraskaly a kolena zabolela. Belhavě se vydal k chlapci.

„Jen se podívej, Gundare! Tam na skále. Musíš se pořádně kouknout. Přímo pod duhou!“

Kněz zamrkal a protřel si oči. Pak přistoupil k hrubé skále blíž. Konečky prstů přejel po nevýrazných čarách, jako by se potřeboval utvrdit v tom, co mu v nejasných obrysech vyvstalo před očima. Do zvětralého kamene byl vyryt obraz pavouka, ne větší než dlaň. A nad ním zakřivená světelná skvrna, zářící všemi barvami duhy. „Pavouk pod duhou,“ zašeptal Gundar. Srdce mu poskočilo. To bylo boží znamení! Jak jen mohl o Luthovi někdy pochybovat? Jejich oběť byla přijata.

Kněz se zahleděl průsmykem vzhůru. Slunce už stálo těsně nad obzorem. Gundarovu pozornost upoutal jiskřící rampouch, visící z větve smrku. Je snad právě on původcem duhy? Ale co je mu do toho! Luth mu dal znamení. To bylo jediné, co mělo význam.

„Nech mě odhrnout sníh,“ poprosil ho Ulric vzrušeně. „Jaký dárek se tam asi skrývá?“

Gundar s úsměvem rozpřáhl paže. „Jak to mám vědět?“ Blaženě pohlédl k nebi. Luthův dar! Od tkalce osudu se mu dostalo nebývalé pocty.

„Dál už to nejde.“ Ulric odhrnul sníh holýma rukama. Ale pak narazil na vrstvu zledovatělého, zvadlého listí.

„Možná tu leží ten dárek pro nás už velmi dlouho. Takže ho za všechna ta léta pokrylo listí. Snad je dokonce zahrabaný do země! Myslíš, že bys tu dokázal rozdělat oheň, aby půda roztála?“ zeptal se Gundar.

„Nemám křemen ani troud,“ řekl chlapec smutně.

„Ale já ano. Najdi prostě jen trochu zvadlé trávy a suché větvičky. Možná i nějakou silnější větev, kterou budeme moci použít ke hrabání.“ Gundar se opět podíval na oblohu. Slunce už téměř zapadlo. Před setměním to zpátky na statek nestihnou. Jestli chtějí svůj poklad vynést na povrch ještě dnes, budou tu nahoře muset přenocovat. Jasné nebe znamenalo, že mohou čekat velkou zimu. Kněz ukázal ke skupině smrků, obklopené hustým podrostem. „Rozbijeme si tam tábor. Budeme chráněni před větrem a ta velká skála bude odrážet teplo ohně přímo na nás. Ze všeho nejdřív je třeba vytvořit dost velkou zásobu dřeva, aby nám vydržela celou noc. Pak budeme pokračovat tady. Zajdeš pro to dřevo, Ulriku? Musím do Železného muže zarazit ještě několik obětních darů.“

Ulric nadšeně přitakal a odběhl.

O dvě hodiny později odmetli větvemi žhavé uhlíky u skalní stěny. Ulric to trochu přehnal a rozdělal oheň, nad kterým by mohli opéct vola. Zvadlé listí se změnilo v popel. Gundar byl nervózní. Příliš pozdě si uvědomil, že jestli je Luthův dar hořlavý, bude teď už beznadějně ztracen.

Ulric zarazil větev vší silou do země. Nebylo snadné pohnout kamenitou zeminou. Kněz mu svítil pochodní. Ulric se nešetřil a zakrátko už klečel v mělké jámě. Tu a tam mu Gundar pomohl zvednout větší kámen.

„Je tady skulina!“

„Smím se podívat?“ Kněz se předklonil. Alfadasův syn odhalil na úpatí skalní stěny na prst širokou trhlinu. Byla částečně zakryta hromádkou kamenů, velkých jako pěst. „Ty kameny vypadají zvláštně. Jako by je na sebe někdo navrstvil.“

Ulric vylovil ze skomírajícího ohně tenkou větev a zasunul ji do otvoru. „Je hluboký! Možná najdeme celou jeskyni s poklady!“

Gundar se musel usmát. Neměl představu, jaký dar jim chce bůh věnovat, ale že by to byla jeskyně s poklady, tomu opravdu nevěřil. Strčil do mezery hůl. Trhnutím odvalil kameny stranou.

Ulric je začal horlivě vyhazovat ven. Čím hlouběji hrabali, tím širší byla skulina. Nakonec se jí Ulricovi podařilo prostrčit paži. Lehl si na břicho a zalovil prsty ve skrýši. „Je tam něco kluzkého.“

„Můžeš to vytáhnout?“

„Je to těžké. Nemůžu to pořádně chytit. Pořád mi to klouže zpátky.“ Ulric zase vstal. Bílý plášť měl celý umazaný.

Mlčky kopali dál, až byl otvor dost široký, aby jím mohl prostrčit ruku Gundar. Prsty nahmatal něco studeného, klouzavého. Do nosu ho udeřil zápach hniloby. Když se mu konečně podařilo tajemný poklad pevně uchopit, musel napnout všechny síly, aby ho vytáhl.

Luthův dar byl zabalen do plesnivé kůže. Když ho Gundar položil na zem, zařinčelo to. Kůže byla kdysi zjevně velmi pečlivě naolejovaná. Na místech, kde nebyly plesnivé skvrny, se ještě stále třpytila vlhkostí.

„Nechceš to otevřít?“ zeptal se Ulric netrpělivě.

Gundar rozvážně zavrtěl hlavou. Měl představu, co v koženém balíčku najde, ale neměl tušení, co by si s tím měl jako kněz počít.

Vypadalo to, že ho Luth posílá do války. Ale proti komu? Je možné, že vlka-koně vůbec neposlal tkadlec osudu?

„Pojďme do našeho tábora a přiložme na oheň. Chceme si přece náš poklad pořádně prohlédnout.“

Lodní deník ledové plachetnice Hněv růží

1. den cesty, dopoledne: Dlouho před svítáním byla svolána válečná porada. Náš odjezd ze Sněžného přístavu ve Phylanganu bude provázen neblahým znamením. Všechny ryby v jezeře Nebeské síně lekly. Neexistuje pro to žádné vysvětlení, stejně jako neexistuje vysvětlení pro mrtvé koboldy, nalezené před třemi dny. Zdá se, že se do skalního hradu vkradl neviditelný nepřítel.

Odpoledne: Hněv růží voní čerstvou barvou. Stejně jako Stepní vítr a Kosatka byla i naše ledová plachetnice natřena na bílo, aby byla na ledové pláni obtížněji odhalitelná. Na palubu přišel kníže lidí Alfadas. Povede naši malou eskadru. Jeho prvnímu důstojníkovi chybí půlka nosu. Kromě mě je na palubě už jen sedm dalších elfů. Na obou ostatních lodích to vypadá podobně. Na vévodův rozkaz byla provedena řada úprav. K zábradlí byly připevněny těžké samostříly. Trup je vyztužen dlouhými kovovými pláty, vykovanými z dlouhých sanic. Lidé na palubě jsou houfem neohrožených špindírů. I když doprovázím flotilu jen jako Pěvec větru, rozhodl jsem se vést lodní deník, jak bývalo zvykem ve šťastnějších dobách.

Večer: Flotila za soumraku opustila Sněžný přístav. Rozloučení bylo těžké. Shaleen se bojí, že se už nevrátím. Zapřísahal jsem ji, aby opustila Phylangan na palubě nejbližší ledové plachetnice, která vypluje z přístavu. Nad hradem leží dusivý stín nadcházející zkázy.

2. den cesty, dopoledne: Plavidla postupují rychle vpřed. Doufáme, že do oběda dorazíme k pahorku, kde jsme naposledy spatřili vojsko trolů.

Odpoledne: Trolové zmizeli. Alfadas vyslal napřed tři malé plachetnice jako zvědy. Flotila teď pomalu míří k východu.

Večer: Jedna z malých plachetnic se nevrátila. Mezi lidmi zavládl neklid. Touží po boji. Nabídl jsem Alfadasovi, že se zítra za svítání vydám se svým Snížkem zmizelé plavidlo hledat.

3. den cesty, dopoledne: Objevil jsem vrak plachetnice. Zdá se, že najela ve vysoké rychlosti na silně členitý terén. Nepochopitelné! I když jsou všude ve sněhu krvavé stopy, mrtvoly zmizely.

Odpoledne: Odhalili jsme trolího zvěda. Naháněli jsme ho loděmi po ledu víc než míli, pak seskočila Lysilla, velitelka Stepního větru, z paluby své plachetnice a s nemravnou lehkostí ho zabila. Nevím, jestli ji mám obdivovat pro její šermířské mistrovství, nebo jí pohrdat za vraždu beznadějně slabšího soupeře. Flotila stále udržuje východní kurs. Alfadas už nechce znovu nasadit malé plachetnice. Místo toho mě požádal, abych vypustil svého sokola.

Večer: Objevili jsme další dva špehy trolů, ale vyhnuli jsme se jim. Vítr stále vane od severozápadu. Postupujeme rychle vpřed.

4. den cesty, dopoledne: Alfadas mě prosí, abych se svým sokolem vyrazil na východ k Velrybí zátoce. Už nejsme daleko od Růžové hory.

Pozdní odpoledne: Trolové přistáli ve Velrybí zátoce. Jejich vojsko pochoduje údolím vzhůru k Růžové hoře. Zástup bojovníků sahá od obzoru k obzoru. Mám se ještě jednou vydat na cestu a zjistit, kde se nachází jejich král. Mám nepříjemný pocit…

Zapsáno Fenrylem, hrabětem z Růžové hory,
Pěvcem větru na palubě Hněvu růží,
v 786. roce po návratu

Válečná rada

Orgrim sledoval nekonečný průvod, postupující vzhůru Swelmovým údolím. Nadýmal se pýchou. Jsou jako lavina z masa a krve! Nic je nedokáže zastavit.

Zaslechl pronikavý výkřik a prudce se otočil. Birga zarazila před svou oběť do sněhu obrovitý štít a právě na něj připevňovala dlouhý pruh kůže. Lidský válečník, kterého vyslýchala, byl přivázán, zcela nahý, ke druhému štítu. Z hrudi a stehen mu už šamanka stáhla široké pruhy kůže. Postupovala vpřed mnohem rychleji než v případě elfů. Zlomit vůli člověka nevyžadovalo žádné zvláštní dovednosti.

Branbart a ostatní trolí knížata postávali kolem šamanky a jako očarovaní sledovali její počínání. Nechyběla ani Skanga. Usadila se na hromadě starých kožešin. Měla zavřené oči, ale Orgrim ji znal až příliš dobře, aby věděl, že nespí.

„Tak co říkal ten chlap?“ zeptal se Branbart zvědavě. „Odkud jsou?“

Šamanka hovořila s bojovníkem jakýmsi podivně syčivým jazykem. Odpovídal přerývaně. Takoví slaboši! Až dosud se jim podařilo zajmout živé jen dva lidi. Ten první zdechl hned při prvním lehkém výslechu. S výslechem druhého počkali, až bude přítomen král. Orgrim věděl, že Branbart má podobné scény rád.

„Ten muž říká, že pochází z velkého města, které se jmenuje Honnigsvald. Prý je obklopeno mohutným hliněným valem.“

„Honnigsvald?“ Král vyslovil to slovo pomalu, jako by si chtěl na patře vychutnat jeho cizokrajný nádech. „Kde to je?“

„To město leží ve Fjordlandu. Vládne tam nějaký starý král.“

Branbart zlostně mávl rukou. „Znám Fjordland. V mládí jsem v horách na severu toho království lovil. Tamější lidé se domnívají, že nás udrží daleko od průsmyků tím, že u nich rozestaví dřevěné muže prošpikované železem.“ Hlučně potáhl nosem a vysmrkal se. „Ti hlupáci! Desítky let jsme je šetřili a tohle je jejich vděk. Honnigsvald shoří! A toho starého krále stáhneš z kůže a pošleš mi ji! Budou ještě litovat, že té elfí havěti poslali své ubohé bojovníky.“ Přistoupil těsně k zajatci a zahleděl se mu do tváře. „Slyšíš mě, ty zbabělý malý sráči? Město, které tě zrodilo, spálím. Každá jeho mrňavá chatrč vzplane jako věchet. Sníh ve tvé vlasti pokryje popel. Vám lidem se povede jako každému, kdo pomáhá Normirgům!“ Potáhl nosem a plivl muži do otevřené rány nad srdcem. „Vy zatracené malé vši!“ Branbart položil dlaň na mužův obličej. Pod mohutnou šedivou prackou úplně zmizel.

„Králi, to není moudré…“ ozval se Orgrim.

„Nevyprávěj mi nic o moudrosti, ty přechytřelý budižkničemu!“

Člověk pronikavě vykřikl. Jeho lebka zaskřípala. Branbartovi vystoupily na čele žíly, svaly pod kůží se napjaly. Vládce se chvěl námahou. Krev vystříkla. Trol spokojeně ustoupil a prohlédl si bezhlavou mrtvolu. Zkrvavenou ruku si nedbale utřel do kalhot.

„Můžeme je rozmačkat jako vši.“ Dumgar, vévoda z Mordštejnu, se ušklíbl. „Stovka z nás by nejspíš dokázala vyhubit celé lidské království.“

„Už jsem měl mezi prsty vši, které kladly větší odpor,“ zabručel Branbart a jeho vévodové se rozesmáli.

Orgrim si vzpomněl na vojáky s dlouhými kopími. Ti patolízalové nemají o ničem ani tušení! Jejich válečníci zaplatí za hloupost a domýšlivost svých velitelů krví.

„Něco jsi mi připomněl, Dumgare!“ Branbart se otočil k Orgrimovi. „Tady našemu příteli, ničiteli vlastních lodí, se zase jednou podařilo udělat ostudu naší armádě. Doneslo se mi, že se tenhle zbabělec zabarikádoval na kopci a ani se nepokusil pronásledoval ty křehké lebky a jejich přátele, když vzali do zaječích.“

Orgrim nevěřil vlastním uším! Udělal, co bylo rozumné, a když se nepřátelé pokusili zaútočit na pahorek, připravil jim drtivou porážku. To oni byli zbabělci! Jak jen může ten starý bastard tak překrucovat pravdu?

„Orgrime! Zbavuji tě velení nad smečkou!“

Orgrim položil dlaň na těžké bojové kladivo za opaskem. Měl by s tím nesmyslem konečně skoncovat!

„Můžeme se na to dívat taky úplně jinak,“ zazněl tichý hlas Skangy. „S výjimkou Kralštejna utekli elfové ze všech svých skalních hradů. Dá se tedy říct, že Orgrim s pouhými dvěma sty padesáti bojovníky dobyl celou Sněžnou marku. Nikdy předtím nedosáhl žádný trol nad Normirgy skvělejšího vítězství.“

„Nemíchej se do věcí válečníků, ženská!“ vykřikl Branbart. „Vím, proč to malé štěně pořád ochraňuješ. Viděli tě, stará. Po bitvě o Vahan Calyd jsi s ním strávila noc v jeskyni. Sama.“ Král se jízlivě zasmál. „Byl vážně tak dobrý, že se ho teď zastáváš při každé příležitosti?“ Branbart se rozhlédl v očekávání halasného souhlasu, ale žádný z jeho vévodů se neodvážil Skanze posmívat.

„Velcí králové používají k myšlení hlavu, Branbarte, ne tu malou věc, co jim visí mezi nohama. Ale od chvíle, kdy jsi dostal tu ránu do hlavy, mám pocit, že kdykoliv se vysmrkáš, přijdeš i o kus rozumu. Orgrim je válečník, který pro tebe v průběhu tažení vybojoval zdaleka nejvíc vítězství. Nebo je někdo jiného názoru?“ Skanga se zadívala shromážděným vévodům jednomu po druhém do očí. Nikdo se jí neodvážil oponovat. „Orgrim tu byl první. Obsadil Vlčí jámu, ať už o ni musel bojovat, nebo ne. Už samotná jeho přítomnost stačila, aby se elfové vyděsili tak, že se vzdali všech hradů kromě Kralštejnu. A co z toho má? Vlčí jámu dostane tvůj přítel Dumgar z Mordštejnu, stejně jako předtím dostal Mordštejn, protože má jako znovuzrozený právo vyžadovat zpět svůj majetek. A odměnou muži, který toto všechno dokázal, bude, že ho zbavíš velení nad smečkou? Hlupáku! Vyšli do boje své vévody a dobývání Kralštejnu se změní ve stejný masakr jako naprosto zbytečná výprava proti Reilimee!“ Ukázala dolů na pochodující jednotky. „Před branami přístavního města vykrvácely téměř čtyři tisíce mužů. A kdo nakonec stanul na hradbách jako první?“ Opět se vyzývavě zahleděla na vévody. „Byl to snad některý z tvých knížat?“

Orgrim se usmál. Sundal ruku ze zbraně. Je možné, že nikdy nezíská titul vévody, ale se Skangou jako spojenkyní byl silnější než celá králova válečná rada dohromady.

„Ženské nikdy neměly pochopení pro nezbytnost válečné výpravy,“ ozval se Branbart chabě. „Ale protože si tě přesto vážím, velká šamanko, strpím tě i nadále ve své válečné radě. Měli bychom si teď promluvit o tom, jak dlouho bude našim válečníkům trvat, než dorazí ke Kralštejnu…“

Orgrim se odvrátil a opět se zahleděl dolů do rozlehlého údolí. Mezi kráčejícími troly si všiml obrovitých postav. Mamuti! Ve světě lidí byli tito tvorové velmi vzácní. Ale ve starých příbězích o Sněžné marce se vyprávělo, že i tam kdysi žila početná stáda a že také chlupatí nosorožci byli velmi rozšíření.

Příběhy, které vzniknou teď, budou pojednávat o jejich výpravě. Orgrim se cítil šťastný. I když se k němu Branbart choval nespravedlivě, mohl se vůdce smečky podílet na něčem velkém, na znovudobytí staré vlasti. A byl to právě on se svými muži, kdo vkročil do této mytické země jako první. Už jen proto se sám jednou stane hrdinou ság, ať už proti němu Branbart podnikne cokoli. Až sem ze skalních hradů v Jiném světě dopraví ženy, budou s ním chtít všechny strávit noc. Stane se otcem mnoha mladých!

Spokojeně sledoval Vábiče zvířat, jak ženou mamuty po posledním, příkrém úseku cesty. Vždycky tyhle lovce a zvědy obdivoval. Přicházeli na svět se zvláštní schopností dokonce i na velkou vzdálenost navázat duchovní spojení s divokými zvířaty, přilákat je k sobě a vnutit jim svou vůli. Smečka, jejímž členem byl Vábič, se nikdy nemusela obávat hladu!

Maurawanové Vábiče nenáviděli. Pokud Orgrim věděl, sami podobnou schopnost neměli. Byli toho názoru, že lovec by měl svou kořist pronásledovat celé hodiny a dny. Že by mohl být lov o tolik jednodušší, se jim nelíbilo. V dávných dobách opouštěli Maurawanové stále znovu a znovu své lesy, aby vyhledávali a zabíjeli Vábiče Sněžné marky. Údajně proto, že lákali i zvířata z jejich lesů. Ale na tuto obrovitou armádu se Maurawanové vrhnout neodváží. Nemají se tady kde skrýt. Žádnou možnost ze zálohy vystřelit šíp. A i kdyby se přesto opovážili, spravedlivému hněvu stovek rozzuřených trolů by nikdy neunikli.

Na náhorní planinu vyšplhali první mamuti. Byli obloženi vaky s potravinami, zbraněmi, palivovým dřívím a vším dalším myslitelným vybavením. Někteří dokonce táhli velké saně.

Orgrim s uspokojením zaznamenal, že byly naloženy i další válečné stroje elfů. Jakmile armáda dorazí ke Kralštejnu, budou mamuti poraženi. Jejich úkol odnést do Ledové pouště veškerý náklad bude splněn, a tak ještě naposledy prokáží svou užitečnost tím, že naplní žaludky stovek hladových trolů.

Na některých vacích seděli koboldi, zachumlaní do kožešin a přikrývek. Budou vykonávat všechny práce, vyžadující malé, hbité prsty. A ve skalních hradech se z nich stanou užiteční sloužící.

Minulost se vrací, pomyslel si Orgrim spokojeně a zimomřivě si promnul paže. Náhle se něco změnilo. Zavládla nepřirozená zima, pronikající až do morku kostí. Zima, která neměla nic společného s ročním obdobím!

Znepokojeně se otočil. Branbart se zarazil uprostřed svého nekonečného proslovu o útoku na Kralštejn. Také Birga vypadala nervózně. Jen Skanga zase zavřela oči a předstírala, že spí.

Náhle z ledu pod královýma nohama vyrazila jakási přízračná zvířecí hlava. Branbart vyděšeně uskočil a klopýtl. Dumgar se ohnal po tvorovi kladivem, ale zbraň jím jen neškodně projela.

Orgrim konečně pochopil, koho mají před sebou. Zatímco všichni vévodové, a dokonce i Birga vylekaně couvli, zachoval klid, i když mu srdce při pohledu na nepřirozenou bytost divoce bušilo.

„Zdravím tě, kníže Shahondine,“ ozvala se Skanga tiše. „Přinášíš mi zprávu, která ti opět vrátí tělo?“

„Přináším zprávy, které pomohou mnoha trolům uchovat si svá těla,“ odvětil elfí kníže jedovatě. Jeho hlas se rozléhal Orgrimovi přímo v hlavě. Sáhl si k čelu. Jak se podařilo tomu zatracenému elfovi, nebo kdo to teď je, proniknout do jeho mysli? Také ostatní členové královy válečné rady vypadali zaraženě.

„Je to jediný způsob, jak s námi může náš přítel mluvit,“ uklidňovala je Skanga. „Tvé zprávy, Shahondine.“

Elf popsal do všech podrobností obranný systém Phylanganu a které oddíly drží jednotlivé úseky. Když skončil, zavládlo hrobové ticho. Dokonce i Branbartovi bylo jasné, jak strašlivé oběti by si útok na Kralštejn vyžádal.

Orgrim se zachvěl hrůzou, když si vzpomněl na krvavá jatka na hradbách Reilimee. A teď měli útočit úzkým údolím, střeženým desítkami katapultů a několika stovkami samostřílů. A budou muset překonat bránu, která je postavena tak, aby odolala dokonce i trolům.

„Potřebujeme beranidla. Potáhnou je mamuti,“ řekl Branbart. „S jejich pomocí se nám podaří bránu Kralštejnu zdolat.“

„Ale kmeny na tak obrovská beranidla najdeme jen v lesích Slangských hor,“ namítl Dumgar. „Maurawanové se na nás vrhnou jako sršni.“

„Máš snad strach ze sršních žihadel?“ zeptal se Branbart pohrdavě. „Možná má Skanga pravdu a měl bych ještě uvážit, jestli ti opravdu vrátím tvé staré hrady.“

„Nemůžeš ty brány otevřít zevnitř?“ obrátil se Mandrag přímo na elfího knížete.

Shahondin se vydal ke starci a pak zůstal těsně před ním stát. Náhle vyrazil hlavou vpřed a pronikl Mandragovi do těla. Téměř okamžitě se zase stáhl. Starý trol zasténal a chytil se za srdce. Rty měl modrošedé a nohy se mu třásly.

„Nemohu uchopit nic, co má pevnou podstatu,“ zazněl v Orgrimově hlavě Shahondinův nepřirozený hlas. „Dokud jsem uvězněn v této podobě, nemohu být při otvírání bran nápomocen. Tažnými řetězy i pákami prostě projdu. Samozřejmě kdybych dostal zpátky své tělo, bylo by to něco jiného.“

„Nestrpím, abys se mnou smlouval,“ odvětila Skanga ostře. „Víš, co mi dlužíš. Nemáš jinou možnost!“

„Dej mi pět set bojovníků a to já ti otevřu brány Kralštejnu zevnitř, Branbarte,“ ozval se Orgrim. Naslouchal elfovu popisu velmi pozorně a byl překvapen, kolik slabin pevnost má.

„Chceš projít albskou hvězdou?“ zeptal se Shahondin. „Leží na mostě, jehož jedna strana končí nad propastí a druhá je chráněna opevněnou věží. Nedá se tudy proklouznout.“

„Pět set bojovníků, králi,“ žádal Orgrim. „Když budeš mít štěstí, navěky se mě zbavíš. A jestli ti otevřu brány, učiníš mě vévodou.“

Branbart si zamyšleně mnul bradu. Náhle se mu ve tváři rozzářil úsměv.

„Dobrá, přijímám tvou nabídku! Otevři mi brány Kralštejnu a dostaneš to, co si tak moc přeješ.“

„Posíláš své muže na jistou smrt.“ Elfí kníže přistoupil těsně k Orgrimovi. Trol ucítil ledový závan. „Už teď na tobě lpí pach smrti.“

„To je pach nepřátel, které jsem zabil.“ Orgrim se otočil ke Skanze. „Musíš provést mě a mé muže bezpečně po albských stezkách. A ty, elfe, mi odpovíš na všechny otázky. Potřebuji přesně vědět, jak to v pevnosti vypadá. Ještě dnes v noci si vyberu muže.“ Zvedl oči k obloze. Soumrak zaléval obzor krvavou červení. Vysoko nad hlavami se jim vznášel osamělý sněhobílý sokol.

Studený dech

Asla stála ve dveřích domu s rukama v bok. Až se Ulric vrátí, čeká ho výprask, na jaký do smrti nezapomene! A Kalf ať se tady v nejbližší době taky raději neukazuje!

„Buď k nim milosrdný, Firne,“ zašeptala. Po setmění začalo znovu sněžit. Ulric s Gundarem se měli vrátit už před třemi dny. Kalf byl přesvědčen, že nalezli útočiště před nepohodou na horském statku. Bouře zuřila bez přestávky po dva dni. Koho zastihla nepřipraveného v horách, musel nevyhnutelně žalostně umrznout.

Asla zaryla prsty do látky šatů. Alfadas taky dostane co proto, až se vrátí. To on nasadil chlapci do hlavy tyhle brouky!

Asla před pěti dny požádala Kalfa, aby se vydal jejího chlapce hledat. Rybář sledoval Ulricovy stopy až k horskému průsmyku. Viděl, že se chlapec uchýlil na statek. Tam směřovaly i Gundarovy stopy. Ale místo, aby Ulrika přivedl, vrátil se Kalf sám a tvrdil, že je pro chlapce důležité, aby toto dobrodružství podstoupil.

Asla se zhluboka nadechla. Jsou všichni šílení, ti chlapi! Ulricovi je sedm. Nemá se co potloukat po horách sám a dobře to ví.

Přistoupila k ní Yilvina a zahleděla se do tmy.

„Vidíš ho?“ zeptala se Asla.

„Ne. Ale kněz dá na tvého syna pozor. Je to rozumný muž.“

Neexistují žádní rozumní muži, pomyslela si Asla vztekle a vrátila se do domu. Po pobytu na čerstvém vzduchu na ni zatuchlé horko místnosti působilo tísnivě. Oči jí začaly okamžitě slzet z kouře. Zatáhla závěs přezouvárny za dveřmi.

Ole příšerně páchl. Dokonce ani kouř už nedokázal zaplašit zápach rozkladu. Měl vysokou horečku. Probouzel se jen velmi zřídka. Nic ho už nedokáže zachránit. Během těch krátkých chvil, kdy se mu vracelo vědomí, naříkal bolestí. A proklínal nějakého losa, který ho podvedl.

Asla se krátce podívala na Kadlin. Maličká ležela ve spacím výklenku a k hrudníčku si tiskla slaměnou panenku, kterou jí vyrobila Yilvina. Asla vrhla na elfku kradmý pohled. Stála naprosto nehnutě, jako by byla vyřezaná ze dřeva, a ne bytost z masa a kostí. Bylo na ní něco nepříjemného. Asla se v její přítomnosti cítila těžkopádná a nemotorná. A ošklivá… Kéž už by se Emerelle konečně probudila! Určitě by trvala na tom, že se musí co nejdříve vrátit do Albenu.

Krvák zvedl mohutnou hlavu a tiše zavětřil. Když se před třemi dny strhla bouře, vzali ho zpět do domu a přivázali silným provazem k jednomu z opěrných trámů u vchodu. Vůbec se nepokoušel tlusté konopné lano rozkousat. Je mi vděčný za to, že může být v teplé světnici, pomyslela si Asla. A Kadlin si s ním může zase hrát. Přesto neustále hleděl k posteli, na níž ležel Ole. Vypadalo to, jako by čekal na smrt svého trýznitele.

Náhle nastražil Krvák uši. Vyskočil a zadíval se k těžkému závěsu, za nímž se nacházela přezouvárna.

Vzápětí se se zaskřípěním rozletěly domovní dveře. Okamžitě byla na nohou i Asla. „Ulriku?“

Závěs se rozhrnul a do místnosti nakoukl zarostlý obličej. Erek, její otec.

„Už jsem měl plné zuby koukání doma do stropu, děvče.“ Promnul si ruce, zčervenalé zimou, vstoupil do síně a pověsil svůj obnošený kožich na hák u ohně. „Měla bys misku polévky?“ S povzdechem se usadil ke stolu a zahleděl se upřeně na Yilvinu. „Nic nepotěší staré kosti tak jako pohled na půvabnou dívku. Ještě pořád jsi mi nevyprávěla, jestli na tebe doma čeká nějaký milý. Já už sice nejsem nejhezčí mužský ve vesnici, ale zase mám zkušenosti.“ Drze se ušklíbl. „Věř mi, to ledacos vynahradí.“

„Otče!“ Asla před něj postavila mísu s jáhlovou kaší. Vlastně se jí docela líbilo, když tak bezostyšně laškoval s nepřístupnou elfkou. Ale pod svou střechou nemůže něco takového trpět. „Co by řekla matka, kdyby tě teď mohla slyšet?“

Erek objal zčervenalýma rukama mísu. „Tvé matce se líbilo, když jsem vedl košilaté řeči.“ Kývl na Yilvinu. „A myslím, že mé spanilé přítelkyni se to taky líbí. Aspoň nikdy neprotestovala.“

Ani teď elfka na starcova slova nezareagovala. Náhle se Asla zastyděla. Královna a její strážkyně určitě nebyly hosty, jaké by si člověk přál, ale i na ně se vztahovaly staré zásady pohostinnosti. Bylo neomluvitelné, aby její otec dostával svými řečmi do úzkých někoho, kdo se ukryl pod její střechu.

„Už dost, Ereku!“ řekla tiše, ale důrazně. „Nech ji na pokoji, nebo ti budu muset ukázat dveře.“

Otec zvedl překvapeně oči. Myslel si snad, že jí prokazuje laskavost? Měla zakročit dřív!

Venku zaržáli koně. Než napadl první sníh, podařilo se jim postavit jen provizorní stáj u zadní stěny domu. Co si Alfadas vůbec myslel? Nebyli vybaveni na to, aby poskytli na zimu útočiště čtyřem obrovitým koním. Krmení musela skupovat po celé vesnici. A proč? Jen jedinkrát je zapřáhla do velkého povozu a vyrazila na projížďku. A za tuhle legraci platila každý den prací navíc! Kdyby tu aspoň ten budižkničemu byl! Mohla by bouří ke stáji posílat jeho. Oči jí zvlhly. Ano, kdyby tu byl…

Krvák vyskočil. Zavrčel a upřeně se zahleděl na zadní stěnu domu. Koně opět zaržáli. Zaduněl hrom. Ne… Jedno ze zvířat nejspíš koplo těžkými kopyty do stěny stáje. Co se tam děje? Asla popadla plášť. Musí jít ven a podívat se.

Kadlin odhrnula závěs svého výklenku. Do světnice pronikl závan studeného vzduchu. Krvák začal štěkat jako zběsilý a marně trhal lanem, kterým byl přivázán.

„Mama…“ Dívenka začala plakat. Tvářička jí zrudla zimou. Vyškrábala snad zase díru do izolace z mechu a hlíny, jíž byly utěsněny spáry mezi těžkými domovními trámy? Asla se sklonila a vzala ji do náručí. Byla studená, jako by postávala v noční košili venku na mraze. Asle se začalo kouřit od úst.

I přes Krvákův štěkot Asla zřetelně zaslechla krátké zasyčení. Yilvina tasila oba meče. „Odstup stranou, lidská dcero!“

Teď začala ve spacím výklenku tiše naříkat i Halgarda. Erek popadl zestárlou dívku a sevřel ji v náručí.

Yilvina špičkou meče opatrně odhrnula závěs před Kadlininou postýlkou. Látka tiše zapraskala. Vlněná pokrývka byla na vnitřní straně potažena námrazou. Výklenek byl prázdný.

„Co se tady děje?“ Asla třela dcerce ruce, aby se zase zahřála. Děvčátko mělo rty zmodralé zimou. Matka ji odnesla k ohni, ve kterém rudě žhnula polena.

Yilvina se podezíravě rozhlížela. Meče stále třímala v rukou. Pomalu se otáčela na místě. Na co číhá? Nikdo tu přece není. Jediná cesta do domu vede přes přezouvárnu.

Krvák přestal štěkat. Chlupy na šíji se mu zježily. Uši držel zpříma a ocas tiskl mezi nohy. Náhle žár ohně potemněl. Mezi poleny se sunulo něco bílého. Asla to chvíli považovala za závan kouře, pak rozeznala zvířecí hlavu. Krvák vyl a divoce trhal provazem.

Asla popadla Kadlin a začala couvat od ohniště. Z vrstvy řeřavého dříví vykoukla vlčí hlava, velká jako koňská lebka. Kolem ní se rozlévala bledá záře. Tesáky v čelistech byly dlouhé jako dýky. Bestie začala povstávat z ohniště. Byla čím dál větší. Současně pohasínal mdlý svit ohně. Setmělo se a okolím se začal šířit mrazivý chlad.

Yilvina se na přízračné zvíře vrhla jako sokol. Začala kolem něj divoce vířit. Její čepele se proměnily v rozmazané záblesky světla. Znovu a znovu se zabodávaly bestii do těla, ovšem bez nejmenšího účinku.

Elfka se saltem nazad vyhnula chňapajícím zubům. Přistála těsně vedle Krváka. Jedinou ranou meče přeťala provaz, který ho poutal na místě.

Pes se začal s výhružným vrčením přibližovat ke strašlivé bytosti. Kráčel ale váhavě. Bojoval s vlastním strachem.

Bestie se teď už před nimi tyčila v plné výši. Byla velká jako kůň a štíhlá, ba vyhublá. Asla vytáhla z kotlíku s polévkou těžkou dřevěnou naběračku. Takto ozbrojena se cítila poněkud lépe, i když viděla, jak neúčinné jsou Yilvininy meče. Elfka se stáhla až k loži, na kterém spala královna.

Asla zaslechla tichý zvuk a prudce se otočila. Ole odhrnul pahýlem ruky závěs svého výklenku. Jeho tvář byla nepřirozeně bledá. Oči mu horečnatě žhnuly. „Losí kráva!“ Se sténáním se snažil napřímit. Pahýlem paže šátral kolem sebe. „Vezměte bič boží! Vyžeňte ji!“ Poslední slova pronikavě vykřikl. Zoufale se snažil najít bič. Nemohl vidět rozřezané kožené šňůrky, ležící ještě stále u ohně, na místě, kde z nich Gundar vyprostil dary ukradené Železným vousům. Žádné biče už neměli!

Bytost otočila hlavu k Olemu. Odhalila pysky, až to vypadalo, jako by se lačně usmívala. Pak se přízračný kůň překvapivou rychlostí k Olemu vrhl. Zabořil se mu hlavou do hrudi.

Asla uslyšela tiché zašustění jako od starého pergamenu. Na okamžik měla pocit, že vidí něco zlatého. Krvák se zastavil.

Asla dala znamení Erekovi, aby ji následoval. Opatrně se kradla k přezouvárně. Otec pochopil. Tiskl Halgardě ruku na ústa, aby snad slepá dívka náhle nepromluvila.

Tvor se bleskurychle otočil. Krvák se na něj vrhl a projel přízračným tělem jako nůž máslem. Vlk-kůň jim zatarasil jedinou únikovou cestu.

Yilvina znovu zaútočila. Stejně jako předtím ale její čepele tělem bestie jen projely.

Do Asliny mysli pronikl hlas. Hovořil protáhle. Slova připomínala pomalu odkapávající vosk. „Hledám světlo. Pod tvým srdcem září obzvlášť jasně. Zůstaň stát. Nebolí to.“

Asla chtěla pozvednout naběračku, ale byla jako ochromená. Kadlin začala plakat a tisknout se k matce ještě pevněji.

Přízračný kůň se pomalu přibližoval. Krvák se mu postavil do cesty. Tvor z něj nedbalým kousnutím vyrval něco zlatého. Pes zavyl a schoulil se do klubíčka.

Asla slyšela, jak jí praskají vlasy, taková se udělala zima. Teď už stála bestie jen krok od ní.

Cesta do hlubin

„Nesmíme tě nechat projít.“

Ollowain o krok ustoupil a změřil si tři strážné zkoumavým pohledem. Dva muži a žena na sobě měli jen lehkou plátěnou zbroj. Vyzařovalo z nich sebevědomí zkušených bojovníků.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se Ollowain.

„Syn knížete,“ odpověděla žena.

„Velitel všech oddílů ve Phylanganu,“ odvětil mistr šermíř ostře. „Budete se hlásit ve Sněžném přístavu. Tam vám přidělí smysluplnější úkol, než je střežení schodiště uprostřed hory.“

„S dovolením, šermíři. Náležíme k osobní stráži tvého otce Landorana. Jen od něj přijímáme rozkazy.“

Ollowain zatleskal. Nahoře na točitých schodech se ozval dusot kopyt a sotva slyšitelné kroky. Na širokém odpočívadle se objevil Orimedes s několika druhy. „Toto je kníže Větrné země,“ prohlásil Ollowain. „Povolávám jej za svědka, že jste mi odepřeli poslušnost v pevnosti, připravující se na obležení.“ Kroky na schodišti se teď ozývaly zřetelněji.

„Mistře šermíři!“ Elfka sevřela ruku v pěst. Pak položila dlaň na jílec meče. „Nemůžeš nás kárat za to, že posloucháme rozkazy. Podléháme jen tvému otci.“

Ollowain se otočil ke knížeti kentaurů. „Ten, kdo se vzpírá uposlechnout rozkazy vojenského velitele Phylanganu, je v mých očích buřič. Mohl bys laskavě seznámit ty tři s rozhodnutím válečné rady? Zjevně mají problémy mě pochopit!“

Jeho kentauří přítel si změřil trojici elfů opovržlivým pohledem. „Myslím, že jsi toho namluvil až příliš. Měl bys s nimi naložit jako se vzbouřenci v Lesním moři. Prostě s nimi udělat krátký proces. Objasním to ve válečné radě, pokud tam vůbec přijde řeč na takové podružnosti.“

Na konci schodiště se objevil oddíl deseti koboldů s těžkými samostříly. Ve dvojstupu zaujali postavení na spodních schodech. Zbraně zaskřípaly o šedý kámen. Koboldi napnuli pomocí navijáků ocelová lučiště.

Elfka, která zatím měla hlavní slovo, si nervózně olízla rty. „Přece nemůžeš…“

„Ale ano, může,“ přerušil ji Orimedes. „A nedělá to poprvé.“

Koboldi přiložili šípy. Někteří se pochybovačně zahleděli na Ollowaina. Dlouho už s touhle šarádou neuspějí.

„Co se nachází na konci schodiště?“ zeptal se šermíř ledovým tónem.

Strážní se na sebe sklíčeně podívali. Nakonec jeden z mužů odvětil: „Síň ohně. Nesmíme tam nikoho pustit. Tak to nařídil Landoran.“

Na schodišti panovalo dusivé horko. Vedlo masivní skálou hluboko do srdce hory. Ollowain cítil, jak mu na čele vyvstává první kapka potu. Utřel si ji hřbetem ruky. „Nabízím vám následující. Necháte mě projít, abych se mohl na vlastní oči přesvědčit, že je Síň ohně opravdu tak důležitá, abychom se kvůli ní vzdali zkušených bojovníků, které bychom jinak mohli upotřebit při obraně vnějšího opevnění. Dokud se nevrátím, jste zatčeni. Má družina vás bude střežit.“ Na okamžik pohlédl na koboldy. „Šípy zpátky do toulců!“ rozkázal příkře.

Kušostřelci se zjevnou úlevou poslechli. Také strážní si oddechli. „Nenechal bys na nás střílet, že ne?“ zeptala se elfka.

„Proč ne?“ Ollowain zvedl obočí − gesto, které kdysi celé týdny cvičil, aby jím mohl vyjádřit vše od blahosklonného údivu až k těžko ovládanému hněvu. „Myslíš, že lid, který si mě neváží, je mi tak blízký, abych neprolil jeho krev, když to vyžaduje disciplína v pevnosti?“

Elfka se na něj upřeně zahleděla. Nejspíš očekávala úsměv, který vezme jeho slovům ostří. S každou vteřinou, která uplynula, vypadala napjatěji.

„Uvolněte cestu!“ nařídil Ollowain.

Oba válečníci uposlechli.

„Jak se jmenuje nejstarší člen tvého klanu?“ vyjel šermíř na elfku.

„Senwyn.“

„Senwyn z klanu Farangelů?“

„Ano, je to…“

„Vím, kdo to je, děvče. V poslední válce s troly bojoval pod mým velením na Shalyn Falahu. Je to vynikající válečník. Nikdy jsem mu nemusel vysvětlovat, že ve válce je poslušnost otcem vítězství.“

Elfka zahanbeně sklopila oči a nechala ho projít.

Když Ollowain sestupoval dolů po schodech, kolísala jeho nálada mezi hněvem a zklamáním. Nebylo to poprvé, kdy měl velet v téměř beznadějném boji. Ale když byly za jeho zády spřádány intriky a on nemohl bezvýhradně věřit každému obránci, mizela i poslední jiskřička naděje na vítězství. Ale co jiného také mohl od otce čekat? Nedůvěra a zklamání, to bylo jediné, co je kromě krve spojovalo.

Ollowain se díky koboldům dozvěděl ledacos o pevnosti. Jednotlivé zdánlivě neškodné otázky představovaly kameny mozaiky, jejímž výsledkem byl děsivý obraz. Téměř dvě třetiny bojeschopných obyvatel pevnosti zmizely. Nezdálo se ale, že by horu opustili. Také mnoho koboldů bylo odveleno k tajemné službě v podzemí. A nikdo se nevrátil, aby podal zprávu.

Čím hlouběji šermíř sestupoval, tím víc teplota stoupala. Ve vzduchu se vznášel dusivý pach rozpálených kamenů. Panovalo tu suché horko, úplně jiné než v rozlehlé Nebeské síni, kde bylo pro změnu nesnesitelně dusno.

Ollowain už nenarazil na další stráže. Do točitého schodiště neústila žádná chodba. V pravidelných rozestupech ležela půlkruhová odpočívadla, na nichž zvaly ke krátké zastávce kamenné lavičky. Stěny byly zdobeny krásnými freskami, znázorňujícími horské krajinky a rozlehlá pole mraků. Některé výjevy byly tak dokonalé, až se náhodnému pozorovateli muselo zdát, že vyhlíží otvorem ve skále dolů na údolí. Dávaly mu zapomenout, že se nachází hluboko pod horou.

Velké měsíční kameny, zasazené ve stěnách, zalévaly schodiště měkkou, modrobílou září, připomínající sluneční světlo za mlhavého rána. Někdy bylo zpoza stěn slyšet zurčení vody. Ollowain si vzpomněl na vyprávění Gondorana, Holda, který je provázel nádržemi pod Vahan Calydem. Podle něj vyrobili kdysi Normirgové magickou pumpu podobnou kamennému srdci, která udržovala vodu v neustálém pohybu. Tady patrně fungoval, skryt v kameni, podobný zázrak.

Schodiště konečně vyústilo v rozlehlou síň. Její rudé sloupy, svým nerovným povrchem připomínající kůru stromů, byly zakončeny hlavicemi, z nichž vybíhaly obloukovité vzpěry, spletité jako větvoví a vytvářející dojem hustého zlatého listoví. Síň byla lesem z kamení a ze zlata. Z odpočívadla neviděl šermíř žádné stěny, které by tento umělý les ohraničovaly. Někde před ním se ozvaly šouravé kroky. Ollowain se vydal za zvukem, který jako by každou chvíli přicházel z jiného směru.

Mezi sloupy se mihotalo těkavé, načervenalé světlo, v kamenném lese se převalovala horká mlha. Šermíř dorazil k mramorové kašně. Ze stylizovaných zlatých květů stříkaly proudy vroucí vody. Ollowainovy šaty byly propocené a lepily se mu na kůži.

Rychlými kroky opsal kolem kašny oblouk. Teď v dálce spatřil skupinu bíle oděných elfů. Vyčerpaní a s hlavami skloněnými procházeli kamenným lesem jako duchové. Žádný z nich si Ollowaina nevšiml.

Šermíř se skryl za sloupem a počkal, dokud nezmizeli z dohledu. Pak se vydal směrem, odkud přišli. Brzy se ocitl uprostřed horkých vodních výparů. Všude kolem syčely prameny. Pára ho pálila ve tváři. Žár už byl téměř k nesnesení. Konečně objevil stěnu a vydal se podél ní, dokud nedorazil k širokým dveřím, lemovaným zlatými květinovými ornamenty.

Prošel jimi a ocitl se na terase, z níž se mu naskytl pohled na dobrých dvě stě kroků širokou jeskyni. Její stěny a strop byly z černého čediče, ponechaného v přirozeném stavu. Jen dno jeskyně bylo upraveno. Byly do něj zapuštěny desky z rudého kamene, vytvářející vířící plamenné vzory. Tančily kolem velkého, zlatého kotouče, zaujímajícího střed jeskyně. Na něm klečela bíle oděná postava s vlasy černými jako havran. Obě ruce měla přitištěné ke zlatému kotouči a hlavu skloněnou. I když jí Ollowain neviděl do tváře, srdce mu napovídalo, že našel Lyndwynu.

Kolem kouzelnice klečelo víc než sto elfů. Všichni byli oděni bíle jako Lyndwyna. Byli rozmístěni v pravidelných rozestupech na rudých deskách, tam, kde se jazyky plamenů překrývaly. S rukama přitištěnýma k zemi a skloněnými hlavami vypadali, jako by byli hluboce pohrouženi do meditace. Ollowain kolem sebe cítil působení mocných magických sil. Vládlo tu napětí podobné tomu, jaké se vznáší ve vzduchu za bouřlivého večera, krátce předtím, než uhodí první blesk.

Těsně nad zemí se vzduch tetelil žárem. Mezi elfy pobíhali sem a tam koboldi. Namáčeli klečícím obličeje vlhkými houbami.

Do stěny jeskyně byly zapuštěny široké lavice. Sedělo tam několik elfů, zjevně připravených vystřídat vyčerpané kouzelníky. Občerstvovali se ovocem a nápoji, které k nim putovaly v ledem chlazených karafách.

Ollowain měl ústa vyschlá na troud. Proč vybudovali Normirgové jeskyni, ve které panoval tak nepřirozený žár? A co se to tady dole vůbec děje?

Náhle zaklonil jeden z elfů hlavu. Ústa měl otevřená, jako by chtěl křičet, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Pak mu z hrdla vyrazil jasný plamen. Zářil zevnitř ven jako rudá lucerna. Svit byl čím dál silnější. Vzápětí mu vyrazily plameny i z očí. Elf se zhroutil. Jeho bílé roucho se vzňalo. Ke stropu jeskyně vytryskl závan horkého vzduchu spolu s jemnými částečkami popela. Potom kruté divadlo skončilo. Z elfa zbyl jen popel, vířící ve vzduchu.

Nikdo v jeskyni jako by si této události ani nevšiml. Do sebe ponoření elfové neuznali umírajícího za hodna jediného pohledu.

Z kamenné lavičky vstala mladá kouzelnice s dlouhými plavými vlasy a zaujala místo mrtvého. Poklekla a odevzdaně sklonila hlavu.

„Jak vidím, objevil jsi cestu do Síně ohně,“ ozval se za Ollowainovými zády dobře známý hlas. Šermíř se nemusel otáčet, aby věděl, kdo tam stojí. Landoran přistoupil až těsně k němu a zahleděl se dolů na shromáždění zasvěcenců smrti.

„Co se to tam děje?“ zeptal se Ollowain pobouřeně.

„Bojují o Phylangan, stejně jako o něj budou zakrátko zápasit tvé oddíly nahoře na hradbách.“

Šermíř na okamžik zavřel oči a zavrtěl hlavou. Obraz hořícího elfa ho nepřestával pronásledovat. Přitom už viděl hořet muže. Vzpomněl si na strašlivé výjevy z Vahan Calydu. Na víření plamenů… Co se tu děje? Zase ten oheň!

„Musíš odtud pryč, chlapče.“

Poprvé znělo Landoranovo oslovení otcovsky, a ne pohrdavě. Chlapče!

„Pojď!“ Kníže Normirgů ho vzal jemně za ramena. „Pojď, všechno ti vysvětlím, ale musíš odtud pryč. Tady nemůžeš zvítězit, mistře šermíři.“

Lyndwyna! Stále skláněla hlavu. Kéž by jen k němu zvedla oči. Nikdo v jeskyni nezvedl zrak ani na vteřinu. Pozornost všech přítomných se upínala pouze k podlaze pod jejich nohama.

„Promluvíme si, synu.“

„Ale Lyndwyna… nesmí…“ Zase ten obraz hořícího elfa.

„Nemůže odtud. Kdyby odešla, bylo by to stejné, jako bys zbavil stavbu základů. Všechno by se zhroutilo. Lyndwyna a albský kámen se odtud nemohou vzdálit!“

Tvé jméno je Vahelmin

Gundarovy plíce vydávaly pískavé zvuky Srdce jako by mu chtělo vyskočit z hrudi. Je starý muž! Nedokáže to! Ta zatracená bouře je držela na statku dva dny. Dva dny ve společnosti mrtvol! A dva dny, během nichž ho pronásledoval ten sen, kdykoliv jen zamhouřil oko… To pak viděl Firnstayn z výšky, jako by se nad ním vznášel jako pták. Přistál na štítě domu. Jarlova domu! Za horami právě zapadalo slunce. Mezi dřevěnými šindelemi střechy se objevil pavouk. Rostl a rostl… A promlouval k němu: „Tvé jméno je Vahelmin! To mu musíš říct. A že musí ukrást tvé světlo, pokud chce být zase tím, kým kdysi býval. Tvé jméno je Vahelmin! Nezapomeň na to. A neopozdi se!“

Gundar se snažil mrkáním zbavit sněhu v očích. Proběhl kolem své chýše. Jaké břemeno to na něj Luth naložil! Je starý muž, a ne válečník!

A pak tady byl ještě ten druhý sen. Zanechal v něm Ulrika napospas sněhu. Musíš to udělat, šeptal mu jakýsi hlas v mysli. Chlapcův život je ztracený. Musíš to udělat!

Ta noční můra se teď stávala skutečností. Ulric zakopl. Stalo se to na posledním úseku cesty průsmykem. Vyvrtl si kotník. Nemohl jít dál. Gundar prosil a žadonil a Ulric se statečně pokusil pokračovat, ale nešlo to. Starý kněz poprvé v životě křičel na dítě. Nemohl tam přece Ulrika nechat! Nad horami na severu se kupila tmavá mračna. Blížila se další bouře. Byli vzdáleni ještě dvě hodiny od Firnstaynu. A další dvě hodiny by uplynuly, kdyby okamžitě poslal pomoc. Příliš dlouho, než aby mohlo dítě zůstat samo uprostřed zasněženého kopce. Vyrazili ze statku už před východem slunce. A šli tak rychle, jak to jen šlo.

Ulric byl pod kabátem stejně zpocený jako Gundar. Nechat chlapce nehnutě sedět čtyři hodiny ve sněhu… To by znamenalo vydat ho napospas jisté smrti umrznutím.

Gundar teď tiskl Ulrika k sobě. Klopýtal. Vpřed už ho hnalo jen divoké odhodlání nesmířit se s osudem. Zavřel oči a prostě šel. Teď už jen zdolat ten kopec. Padesát kroků. Chlapec byl lehký. Mnohem lehčí než Luthův dar, který vytáhli z trhliny ve skále. Tíha toho daru připravovala kněze o vzduch. Všechno ho bolelo. Jeho dech se změnil v zoufalé sípání, jako u loveckého psa, který štve kořist až do konce svých sil.

Musel se usmát. Představa, že je loveckým psem Luthovým, se mu líbila. Ale pes u konce se silami… Co to jen říkal ten hlas ve snu?

„Tvé jméno je Vahelmin.“

„Co je?“ zeptal se Ulric. „O kom to mluvíš?“

Gundar se opřel hlavou o dveře domu. Byl nahoře! Vůbec si nedokázal vzpomenout, jak se sem dostal. S těžkým oddechováním postavil chlapce na zem.

„O kom to mluvíš?“ Ulric se opřel o stěnu. Lpěly na ní velké nánosy běloskvoucího sněhu.

Gundar si chtěl ulehčeně oddechnout, ale srdce mu sevřel železný stisk. Boží dar ho tísnil! Nesmí se vzdát!

„Prosím, Luthe!“ vyhrkl. „Dej mi sílu!“

Otevřel dveře. Do tváře ho udeřilo dusné horko a vůně hořících bukových polen. Odhrnul těžký závěs k přezouvárně a skoro upadl. Prsty pevně sevřel hrubou látku. Tady je! Ta bestie! Stojí těsně před Aslou. Paní domu držela v ruce dřevěnou naběračku a právě se s ní chystala přízračné zvíře udeřit.

„Tvé jméno je Vahelmin!“ zaskřehotal Gundar.

Děsivá bytost se otočila. Její hlava opravdu trochu vypadala jako vlčí. Chvíli si ho pátravě měřila a Gundara z toho pohledu zamrazilo až do morku kostí. Je to zplozenec tmy! Ztělesněné zlo!

Vlk-kůň se opět otočil. Chňapl Asle po břiše!

„Tvé jméno je Vahelmin!“ Závěs vyklouzl Gundarovi z prstů. Kněz klesl na kolena. „Pokud chceš být zase tím, kým jsi býval, musíš ukrást mé světlo. Vzpomeň si! Tvé jméno je Vahelmin!“ zasípal kněz z posledních sil.

Ulric se kolem něj protlačil do místnosti. V obou rukou svíral elfí dýku.

Vlk-kůň se obrátil. Jediným skokem překonal světnici. Jeho tělo prolétlo chlapcovým. Hoch se zhroutil k zemi. Gundar rozpřáhl paže. Hleděl přímo do otevřeného chřtánu bestie. Vzápětí se mu do hrudi zabořily tesáky dlouhé jako dýka. Železná obruč kolem jeho srdce praskla. Prostoupil jím chlad. Vousy mu zapraskaly. Obklopilo ho modravé světlo. Ve vzduchu se vznášel zvláštní pach jako po bouřce. Pak modré světlo zmizelo. Duch také.

Gundar hleděl ke stropu přezouvárny. Musel upadnout na záda, ale vůbec si nevzpomínal, jak se ocitl na zemi.

Pak se nad ním objevil Aslin obličej. Opravdu je to hezká žena… Kněz už necítil žádné vyčerpání. Teď se nad ním sklonila i elfka. Kdyby byl jen trochu mladší… Rozepnula mu kabátec!

Někdo mu podložil šíji přikrývkou. Hlava mu bezvládně klesla dozadu. Teď už na elfku neviděl. Ne… náhle se nad ním znovu objevila. Ucítil dotek jejích rtů. Nikdy by si nepomyslel, že ho jednou políbí elfka! Chtěla mu poděkovat za to, že zachránil její královnu. Ten zatracený vlk-kůň by určitě zabil všechno živé v domě.

„Co je to?“ To je Aslin hlas, pomyslel si Gundar.

„Má na sobě rezavou kroužkovou košili. Rychle, pomoz mi, Ereku. Musíme mu ji vysvléct.“

Elfka se nad ním opět sklonila. Přiblížila se tváří k jeho ústům. Pak se trochu napřímila a podívala se na něj těma svými nádhernýma tmavýma očima.

„Už nedýchá.“ Elfka pronesla ta slova báječným zpěvavým tónem. Gundar se na ni chtěl usmát, ale byl příliš unavený. Jaké krásné oči! A ty zorničky. Černé jako dřevěné uhlí. Jako by ho chtěly vysát. Ano… Obklopila ho tma. Upadl? Ne. Spatřil jakési světlo. Dům, celý ze zlata. Jaká nádherná síň! Velká křídlová vrata byla otevřena dokořán. Gundar slyšel veselý hluk zábavy. Do nosu ho udeřila vůně pečeného masa. Začaly se mu sbíhat sliny. Už příliš dlouho se pořádně nenajedl!

Bude příjemné posadit se ke stolu, najíst se a pak si trochu odpočinout.

Zkrocený oheň

Landoran ho odvedl kamenným lesem zpátky ke schodišti. Kníže by určitě rád šel od Síně ohně ještě dál, ale Ollowain se u prvního schodu zastavil.

„Dost!“ Až dosud mezi nimi nepadlo jediné slovo. Co začalo výmluvným mlčením a pocitem, že otec pro něj opravdu chce to nejlepší, když ho odvádí pryč od kouzelníků, přerostlo pomalu do onoho tísnivého ticha, které mezi nimi vládlo od záhadné smrti Ollowainovy matky. „Co se to tam v Síni ohně děje?“

Landoran vypadal ještě vyčerpaněji než obvykle. Usadil se na kamennou lavičku, opřel se zády o skalní stěnu a zkřížil si ruce na prsou. „Proč si myslíš, že ses v dětství nemusel ve skalních hradech Carandamonu chránit před mrazem? Hluboko pod ledem protéká řeka tekutého ohně. Využíváme jeho sílu od první chvíle, kdy se náš lid usadil v této zemi věčného ledu. Vytváříme gejzíry a zachytáváme vroucí vodu sítí trubek, které jsou ukryty za skalními stěnami. Ve velkých síních jsme vztyčili pilíře nebo duté sloupy. Teplo z nitra země tak vyzařuje až do posledního kouta našich obydlí. Ale hra s ohněm má svá úskalí. Je to trochu podobné jako soužití s kočkou. Přináší ti příjemné chvíle, ba někdy tě dokonce ukolébá do klamného pocitu, že jí rozumíš a dokážeš předvídat její činy. A pak, když se cítíš v bezpečí, tě náhle kousne nebo ti zaryje drápy do masa, aniž chápeš, proč to udělala. Stejné je to i s ohněm v srdci země. Celá staletí nás hřál. Teď nás chce sežehnout.“

„Vím lépe než většina příslušníků našeho lidu, co to znamená mrznout!“ odvětil Ollowain popuzeně. „A už jako dítě jsem věděl, odkud se bere teplo ve stěnách skalních hradů Carandamonu! Nemusíš mi to říkat, otče! Taky jsem tady kdysi žil. Co je v Phylanganu jinak? Síň ohně − něco takového přece v jiných pevnostech není.“

„Kamenná zahrada je částí staré sopky. Hluboko pod našima nohama se nachází velká jeskyně plná roztavené horniny. Působí na ni tlak a láva pomalu proniká nahoru.“ Landoran si unaveně povzdechl. „Celá hora je protkána sítí trhlin a puklin. Nemluvě o otvorech, které jsme do skály vyhloubili sami, abychom zužitkovali teplo z hlubin. Teď odtamtud vystupují plyny Z pilířů v Nebeské síni stříká vařící voda a jezero je plné síry, která v něm otrávila vše živé. Ale tohle všechno je jen předehra. Pod námi se hromadí síla, která by mohla celou horu roztrhnout.“

Mistr šermíř naslouchal otci s rostoucím zděšením. Tyto novinky překonávaly i jeho nejpesimističtější dohady. Otcův unavený klid mu neskutečně pil krev. Jak tu jen může tak vysedávat, vyčerpaný, ale očividně spokojený sám se sebou? Musí z Phylanganu odejít, dokud je ještě čas! „Kdy začneme přes Nebeský přístav evakuovat oddíly?“

„Chceš to vzdát?“ Landoran k němu nechápavě pozvedl zrak. „Přenechat nejkrásnější z našich hradů napospas zkáze? Už dvakrát jsme se ocitli v podobné situaci a museli bojovat proti ohni. Vždycky jsme to dokázali. Přečkáme toto nebezpečí i tentokrát!“

„Jako ten kouzelník, kterého pohltily plameny.“

„Je třeba přinášet oběti,“ odvětil kníže chladně. „To bys měl jako válečník dobře vědět. Nebo jsi v bitvě ještě nikdy neposlal vojáky na jistou smrt, abys získal čas a nakonec mohl vybojovat skvělé vítězství?“

Ollowain si kladl v duchu otázku, kolik toho o něm otec asi ví. Tato otázka nebyla náhodná! „Přinejmenším bych takové vítězství nenazval skvělým.“

„Nic mi neříkej, chlapče! Kdybys opravdu myslel tímto způsobem, nikdy by ses neupsal tělem i duší válečnému řemeslu. Ten, kdo vede armádu v bitvě, ví, jakou cenu má vítězství. Kouzelník, který tam dole uhořel, se jmenoval Taenor. Byl jen průměrně nadaný. Jak jsme viděli, neodebral se do měsíčního světla. Bude tedy znovuzrozen. Možná v těle, v němž bude schopen rozvinout větší schopnosti. Co jiného je taková smrt než dar nového začátku?“

„A co bude s koboldy, kentaury nebo lidmi? Nikdo z nich nemůže doufat v nový život. Chceš je obětovat své hře s ohněm. Jak to jen můžeš dopustit?“

Landoran se pohrdavě usmál. „Nikoho jsem nenutil, aby tady za nás bojoval. Přišli a já jejich pomoc vděčně přijímám. Ano, dokonce uznávám, že jsem na ni odkázán, protože náš lid by neměl dost sil, aby mohl bojovat současně tady dole a nahoře na hradbách.“

„Musíš jim říct pravdu!“ naléhal Ollowain.

„Proč? Nemohou změnit nic na tom, co se tu dole děje. Kdyby se to dozvěděli, jen by to oslabilo odhodlání některých bojovat. Zamlčuji jim pravdu v jejich vlastním zájmu.“

„Měla by se to tedy dozvědět alespoň válečná rada.“

„Myslíš to shromáždění, v němž tvůj lidský přítel kolem sebe shromáždil takové postavy jako ten chlap s půlkou nosu? Ne, Ollowaine. Už tak je dost zlé, že jsme odkázáni na pomoc lidských synů. Nebudeme s nimi sdílet ještě svá tajemství. Tenhle chlap − Lambi, že? − by to řekl svým lidem. A během dvou dnů by to věděli všichni a vypukla by panika. Prozraď, co se děje v Síni ohně, a Phylangan padne dřív, než před jeho branami stane první trol.“

Ollowain těžce dýchal. Otcovy námitky se nedaly jen tak smést ze stolu. „Není správné obelhávat spojence,“ řekl tiše.

„Ale my přece nikoho neobelháváme.“ Landoran nasadil otcovsky útěšný tón, jako by hovořil s dítětem. „Něco zamlčujeme. Ano! A co má být? Víš snad všechno o válečnících, kteří pro tebe bojují? To je břemeno velitele. Vidíme dál než většina těch, kteří nám slouží. Disponujeme hlubším pochopením světa, všech věcí, které se dějí kolem nás. A abychom mohli ty, které vedeme, chránit, musíme jim zatajovat některé naše poznatky. Prozrazovat všechna tajemství, to ostatně nikdo nedělá.“

Ollowain zlostně mávl rukou. „Co je mi do tajemství lidských synů? Neohrožují mě na životě! Tohle nemůžeš srovnávat!“

„Nechoď na mě s těma rytířskýma řečičkama!“ odvětil Landoran. „Ostatně v jednom s tebou souhlasím. Neměli bychom se s lidmi srovnávat. Nikdy nám neporozumí, Alfadas a ti jeho muži. Nechápej mě špatně. Nic jim nevyčítám. Naopak. Udělal bych chybu, kdybych od nich žádal pochopení věcí, které jednoduše nejsou schopni chápat. Neobtěžuji je tedy ani informacemi, které by pro ně byly v nejlepším případě velmi nepříjemné. Stejně tak nevím, jak bych měl tobě, který jsi ještě nikdy neučinil žádné kouzlo, vysvětlit, co se v Síni ohně děje.“

„To jsem čekal. Když spolu mluvíme, dříve nebo později se k tomuhle bodu dostaneme.“ Ollowain se odvrátil a poodešel blíž ke schodišti. Bylo to pořád stejné. Každý spor s otcem nakonec vyústil v Landoranovu výčitku, že neumí čarovat. Už jen chybělo, aby se kníže pustil do svých obvyklých úvah o lidech a dalších prostoduchých stvořeních, kterým nikdy nebude přáno okusit z pramene opravdové moudrosti.

„Neutíkej, ty paličáku. Říkáš si válečník, ba mistr šermíř? Postav se pravdě! Jak bys vysvětlil slepci denní světlo?“ zavolal za ním kníže rozčileně. „Některé zkušenosti je třeba sdílet, protože je není možné popsat slovy. Nebo bys mi dokázal říct, co tě poutá k Lyndwyně? Vidím ti do srdce, synu… Prosím, neutíkej zase.“

Ollowain se zastavil na prvním schodu.

„Nevím, jak ti mám vysvětlit něco, co jsi nikdy nezakusil na vlastní kůži.“ Landoran vstal. Rukou se vyčerpaně opřel o stěnu. Ollowain si na otci poprvé všiml příznaků stáří. Byl příliš vysílený, než aby je dokázal skrývat.

„Nikdy bych ti nevyčítal, že nechápu něco, co se mi snažíš vysvětlit, otče. To, co nás dělí, je fakt, že ses o to nikdy ani nepokusil.“

„Tak dobře… ta magie… Začíná to tím, že se pohroužíš do hluboké meditace. Snažíš se nechat své vězení z masa a krve za sebou a nalézt v sobě to, co je nesmrtelné. A když se ti to podaří, je to jako nové zrození. Máš pocit, že jsi opustil vlastní tělo. Pozoruješ se zvenku. Malicherné potřeby jako hlad nebo žízeň se tě už netýkají. Nemáš tělo, které by ti svou nedokonalostí ukládalo stále další a další povinnosti. Přepadne tě omračující pocit svobody. A pak uslyšíš zpěv světa. A taky ho ucítíš, i když to zní divně, když je řeč o písni. Uvědomíš si mocnou sílu magie, která vším prostupuje. Osvobozen od těla můžeš provádět ta nejúžasnější kouzla, neboť se dokážeš s touto tajuplnou silou sjednotit, nechat se jí unášet. Vnější pozorovatel ale vidí jen tvé klečící tělo. Ten, komu nikdy nebylo dopřáno otevřít své vnitřní magické oko, tě nemůže ve chvíli, kdy jsi opustil své tělo, vůbec spatřit.“ Landoran velmi zbledl. Hovořil přerývaně, ale vášnivě.

„Když jsi tam dole v Síni ohně a opustíš své tělo, uslyšíš volání hlasu. Neudili ti žádné rozkazy, a přesto je naprosto nemožné se mu vzepřít. Táhne tě dolů, tam, kde hluboko pod horami žhne věčný oheň. A náhle se staneš součástí něčeho velkého… Zaplaví tě radosti, obavy i milostné vzpomínky ze stovek životů. Jsi zmatený a pak se náhle všechno propojí. Patříš k velkému chóru. To, co tvoří tvou podstatu, se promění v maličkou jiskřičku vzpomínek, která bledne a pohasíná vedle té velké melodie, jejíž jsi částí. Lyndwyna tento chór vede. Určuje každému hlasu jeho místo. Nikdy předtím jsem nepotkal elfku, která by už v tak mladém věku dosáhla takového mistrovství v kouzlení. A albský kámen její schopnosti ještě zmnohonásobuje. Všichni, dokonce i ti nejmocnější tkalci kouzel, se jí podřizují, neboť cítíme, že je to tak správné. I já se nechávám vést její moudrosti a zpívám její píseň, když zaujmu své místo v Síni ohně. Díky tomu můžeme chladit rozžhavenou horninu a mírnit tlak, který se vytvořil. Ale síla, proti které bojujeme, se nedá srovnat s ničím, co znáš.“

Ollowain si nemohl nevzpomenout na Taenora, elfa, kterého pohltily plameny. Otcovo vyprávění znělo tak harmonicky a mírumilovně… Přitom na vlastní oči spatřil, že skutečnost je jiná. Landoran mu tedy zase jednou neřekl všechno. „Co tě zabije, když jen zpíváš píseň?“ zeptal se cynicky.

„Strach. Opustíš své tělo, ale i když jsi nechal všechno maso a krev za zády, můžeš se stále ještě vyčerpat. Je to duševní únava. A pak je tady ten žár. Pojímáš ho do sebe, abys mu lépe porozuměl. Musíš s ním splynout, abys jej mohl potlačit. Když se tě ale zmocní strach a ty se náhle vrátíš do svého těla, tvé nitro vzplane a shoříš, protože sis část ohně přinesl s sebou. Když se do těl vracíme uvědoměle, činíme tak jen velmi pomalu. Musíme se odpoutat od té velké písně, a to nás velmi rozesmutní. A pak je třeba najít cestu zpět k jiskřičce vzpomínek, ve které stále žhne to, co z nás činí jednotlivou bytost. Když si uvědomíme jas, který vydává naše vlastní světlo, můžeme se opět sjednotit se svým tělem. Když ovšem návrat příliš uspíšíme a plamen, ve kterém hoří naše duše, je ještě příliš žhavý, pak tento plamen naše tělo zničí. To se přihodilo Taenorovi. Od okamžiku, kdy začala velkou píseň dirigovat Lyndwyna, se to ovšem stává jen zřídka.“

„Co to znamená zřídka? Kolik mrtvých už jsme oplakali?“

„Když jsem zpíval velkou píseň já, měli jsme dvě nebo tři… ztráty každý den. S Lyndwynou většinou jen jednu, někdy dokonce žádnou. Dává na chór kouzelníků velmi dobrý pozor.“

Ollowain se na otce zkoumavě zadíval. Mluví pravdu? Jeho tvář byla bezvýrazná maska. Jediné, co se z ní dalo vyčíst, byla jeho nekonečná únava. „A jeden z pěvců zemře právě v okamžiku, kdy se objevím? Jaká zvláštní náhoda!“

Landoranovy oči hněvivě vzplály, i když jinak zachoval naprostý klid. „Vlastně to nebyla náhoda. Mezi tebou a Lyndwynou existuje velmi silné pouto. Říkal jsem přece, že sdílíme pocity, když se spojíme do velké symfonie. Poznal jsem tak, co k tobě cítí. Jak moc touží, abys ji miloval, a jak strašně se bojí tvého opovržení. Lyndwyna je velmi citlivá. Určitě poznala, že jsi v Síni ohně. To byl také důvod, proč jsem nechtěl, abys sem přišel. Tvá přítomnost narušuje její soustředění.“

„Ještě stále jsi mistrem slov. Teď mi tedy podsouváš, že jsem zavinil Taenorovu smrt. Jak jen je možné tak překrucovat pravdu!“

„Nic ti nepodsouvám. To teď právě děláš ty, aby sis udržel vnitřní mír. Já jen nazývám věci pravými jmény. Je nápadné, že ve chvíli, kdy jsi stanul na terase, jeden z pěvců zemřel. Mohl jsi to způsobit ty, mohla to být také náhoda. Naučil jsem se žít s vědomím, že náš velký úkol vyžaduje oběti. Ty si musíš najít svůj mír sám. Klidně ke mně chovej nenávist za to, co říkám. Koneckonců je to pro tebe důvěrně známý pocit. Mě se to už nedotýká.“

„Nikdy se tě to nedotýkalo, otče. Nic si nepředstírej. Jsi jako tato země. Kus ledu! A kdo se nedokáže kouzly ochránit před jejím chladem, toho zabije nebo vyžene.“

Landoran se znovu opřel o stěnu a zavřel oči. „Nemysli si, že víš, co se děje v mém nitru. Znám jméno každého kouzelníka a každé kouzelnice, kteří dole v Síni ohně zemřeli. Mohu ti vyjmenovat všechny, kteří zahynuli, když jsme ve dvou posledních případech bojovali proti ohni. Tady ve Phylanganu se, když je úspěšný rok, rodí jen tři děti. Vítězství nad ohněm hubí můj lid. Nemysli si, že mě to nechává chladným.“

„A proč se Phylanganu jednoduše nevzdáš?“

„Protože by pak všichni, kteří položili život v boji proti ohni, zemřeli nadarmo. Zvítězíme i tentokrát. Díky Lyndwyně a albskému kameni je naše moc větší než kdykoli dříve.“ Kníže elfů měl oči stále zavřené. Jeho hlas zněl bezvýrazně, jako by opakoval litanii, kterou už pronášel tak často, že její slova byla zastaralá a bezvýznamná.

„Odmítám obětovat náš lid tvé bezmezné ctižádosti. Spolehni se, že od nynějška budu velmi pozorně sledovat, co se v Síni ohně děje. A jakmile se mě zmocní sebemenší podezření, že Lyndwyna boj proti ohni prohrává, vzdám se Phylanganu a odvedu všechny jeho obránce na Carandamonskou plošinu. A zachráním před tebou i Lyndwynu a albský kámen.“

Landoran otevřel oči. „Počítal jsem s tím, že budeš chtít Normirgy oklamat. Opustil jsi svůj kmen už příliš dávno, než abys mu mohl rozumět. Budu na tvou zradu připraven, Ollowaine. Střez se toho dne!“

Tanec čepelí

Když se daly tři těžké ledové plachetnice konečně do pohybu, vílí světlo na nočním nebi už pohasínalo. Ragni a Lysilla se vrátili na palubu svých lodí teprve před chvílí. Alfadas jim předtím ještě jednou vysvětlil svůj plán. Nechtěl bitvu, jen rychlý přepad. Trolové se v následujících dnech nesmí během pochodu rozlehlou ledovou plání cítit ani na okamžik v bezpečí. Vévoda si rozzlobeně vzpomněl na svou hádku s Landoranem. Bylo chybou zalézat za opevnění Phylanganu. Až do posledního okamžiku před odjezdem se snažil úzkoprsého knížete přesvědčit, aby nasadili do boje ledové plachetnice. Ve sněžném přístavu jich bylo tolik. Kdyby je přebudovali stejně jako Hněv růží, Stepní vítr a Kosatku, nemuseli by sedět v pevnosti a čekat, co trolové podniknou. Nenáviděl nečinnost!

Alfadas se musel usmát. Jeho válečníci ho považují za klidného, ukázněného muže. Jak málo ho znají!

Vévoda sevřel jedno z držadel na zábradlí. Do tváře ho řezal ostrý vítr. Rychlost Hněvu růží se každým okamžikem zvyšovala. Bohové jim jsou dnešního rána nakloněni, zvláště Firn, pán větru. Seslal jim průzračné nebe a stálý západní vítr. To bylo všechno, co potřebovali, aby se mohli utkat se stonásobnou přesilou.

Led odletoval od ostrých sanic na všechny strany. Někdy těžká loď zakolísala, když pod sebou rozdrtila větší kus ledu. Hněv růží stále zrychloval. Těsně za ním se držely Stepní vítr a Kosatka. Všechny tři lodě napnuly každičký kousíček plachty. Stěžně tiše skřípaly pod náporem větru. Kdykoliv se naolejovaná lana napjala, snášela se na válečníky tříšť námrazy.

Lehké nerovnosti na rozlehlé ledové pláni způsobovaly, že se paluba jemně chvěla. Alfadas miloval rychlost. Strach, který pociťoval během první krátké cesty plachetnicí, dávno zmizel. Teď ho pocit, že může přelétávat nad planinou jako sokol, omámil.

Všichni na palubě byli na svých místech, připraveni k boji. Na obou stranách zábradlí bylo upevněno deset velkých samostřílů a na přídi stál otočný katapult. Muži u postranic byli kolem boků omotáni širokými koženými pásy, aby během boje neupadli. Koboldi, lidé i elfové toužili po boji. Věřili v jeho oprávněnost a byli přesvědčeni, že zvítězí.

Fenryl stál u kormidla vedle Alfadase. Přimhouřenýma očima pozorně sledoval terén před sebou. Bylo načase nasadit si sněžné brýle. Zatím se na východě rýsoval jen úzký proužek stříbra, už zakrátko by je ale mohlo oslepit vycházející slunce.

Alfadas otočil hlavu a zahleděl se na Lambiho a Veleifa, kteří s ním stáli na zádi. Jarl vévodovi porozuměl, aniž by mu bylo třeba něco říkat. Sundal si z opasku rozříznutý pruh kůže a zavázal si jím oči. Pak zvolal hromovým hlasem: „Hej, vy zatracení chlípní kozli. Nasaďte si brýle, nebo se vydám dolů, roztrhnu vám zadek a předložím vám to, co tam najdu, k snídani.“

„To snad nemyslí vážně!“ zvolal Fenryl, který už mezitím trochu rozuměl jazyku lidí. „Teď není vhodná doba na snídani.“

Alfadas si právě zavazoval brýle na uzel. „Myslí to metaforicky,“ odvětil mateřským jazykem elfů. „Jarl rád používá barvitá vyjádření.“

„Vůbec nepůsobí dojmem, že by…“

„Nepřítel v dohledu!“ zařval Mag ze strážního koše.

Teď spatřil i Alfadas tenkou černou linii na obzoru. „Připravit se k boji!“ zvolal klidným hlasem.

Střelci přiložili šípy k tětivám samostřílů. Dva elfové stáli na přídi, připraveni odjistit těžkou páku tajné zbraně, jakmile nastane pravý čas. Alfadase náhle přepadly pochybnosti. Opravdu všechno dobře rozvážil? Nebo právě vede tři lodě do jisté zkázy?

Linie na obzoru nabírala překvapivě rychle pevných kontur. Alfadas teď už zřetelně rozeznával pochodující kolonu i tábořiště. Fenryl jemně upravil kurs, takže zamířili přímo k polnímu ležení.

Vévoda se ohlédl přes rameno. Stepní vítr i Kosatka jejich manévr napodobily.

Ještě tři sta kroků a budou u tábořiště. Alfadas přistoupil k zábradlí a opásal se bezpečnostním pásem.

„Takže, chlapci, uši přitáhnout k hlavě, koule sevřít a jde se na věc!“ zahřměl Lambi tak, aby přehlušil hvízdání větru.

Ještě sto kroků! Většina trolů prostě jen užasle sledovala tři ledové plachetnice. Netušili, jaké nebezpečí jim hrozí.

Alfadas dal pravicí smluvené znamení. Elfové na přední palubě otočili těžkou pákou. S ostrým kliknutím vyjely ven dlouhé listy sanic, připevněné po stranách trupu. Nikdy nepřijdou do kontaktu s ledem! Odstávaly v pravém úhlu od trupu jako obrovské kosy, připravené zahájit krvavou žeň.

Obsluha samostřílů vypálila první projektily. Vzápětí se pohnuly navijáky, aby mohla být ocelová ramena znovu napjata. Několik trolů zareagovalo a vrhlo na loď kyje a kamenné sekyry.

Lehce to škublo. Podél lodních boků vystříkla krev. Alfadas hleděl na zohavená těla, která za sebou zanechávali na ledové pláni. Lehce se překrývající, do tří řad navrstvené čepele zasahovaly své oběti ve výši kolen, pasu a těsně pod hlavou. Rozřezané mrtvoly se povalovaly na ledě v šíři deseti kroků.

Pak sebou loď znovu trhla. Alfadas spatřil, jak Lysilla udává Stepnímu větru obzvlášť vražedný kurs. Čepelemi na bocích zasáhla samou špici pochodující kolony. Vzduchem prolétly odťaté končetiny. Už po několika krocích ale musela trochu uhnout stranou, protože lodi hrozilo, že příliš ztratí rychlost. Trup Stepního větru byl zalit krví a její spršky zasahovaly do tváře i střelce u zábradlí. Jen Lysilla dosud stála v neposkvrněném bílém rouchu na zádi a jasným hlasem vykřikovala rozkazy.

Hněv růží prudce poskočil. Jeho sanice zaskřípaly o led. Plachetnice se snažila zdolat proláklinu. Na okamžik se vznesla do vzduchu. Alfadas stiskl zuby a pevně sevřel rukama zábradlí. Pak následoval náraz. Vévodu to tvrdě vymrštilo proti boku lodi. Nohy pod ním podklesly. Jen díky koženému pásu neskončil na prknech paluby.

„Nechrápejte tady, vy líní darebáci!“ vyštěkl Lambi. Jeden ze samostřílů vypadl z ukotvení. Jakýsi kobold visel za opasek přes zábradlí.

I Lambi si třel naražená žebra a tiše klel.

„Támhle!“ zvolal Fenryl. „To je to místo!“ Ukazoval kamsi těsně k okraji skalisek. Do sněhu tu byly zaražené dva velké dřevěné štíty. Z jednoho viselo něco jako světlé pruhy látky.

„Tam se včera setkali jejich velitelé.“

Alfadas zaklel. Teď tam neviděl nikoho, kdo by mu připadal důležitý. Fenryl jim včera přesně popsal velitele trolů. Byli ale pryč.

Vévoda se s povzdechem zahleděl na obrovský tábor, táhnoucí se mnoho mil podél ústí průsmyku. Doufal, že se mu tímto úderem podaří doslova a do písmene připravit trolí armádu o hlavu. Pomocí ledových plachetnic hodlal zabít velitele přímo uprostřed jejich vojska. Z takové rány by se nepřátelé nejspíš nevzpamatovali celé týdny. Normirgové by tak získali čas najít mezi ostatními národy dětí albů další spojence. Možná by tím válka dokonce skončila.

„Vidíš ty nákladní sáně?“ vykřikl Alfadas tak hlasitě, aby přehlušil bojovou vřavu.

Fenryl pomalu přejel očima po nepřehledném bojišti. Všude se válely hromady zásob, válečné kořisti a všelijakého harampádí, které s sebou vojsko táhlo. Hrabě bezpečně prováděl těžkou plachetnici mezi těmito vražednými překážkami. Kdyby se jim přimotala pod sanice polena nebo něco podobného a zbrzdila jejich postup, mohli by trolové připadnout na nápad pokusit se Hněvu růží zmocnit. Rychlost byla jejich nejlepší ochranou.

Alfadas stísněně pozoroval vřavu kolem sebe. Ocitli se uprostřed tisíců trolů. Navzdory neustávajícímu větru začínaly plachetnice poznenáhlu zpomalovat. Do cesty čepelím se připlétalo až příliš mnoho těl. Bylo načase odtud zmizet. Nedosáhli svého cíle, ale trolové budou na jejich návštěvu určitě ještě dlouho vzpomínat!

„Tam,“ zvolal Fenryl a ukázal na plochý pahorek, na jehož vrcholku stálo několik saní. Skupina trolů se právě snažila sundat z nákladu plachty. „To jsou ony! Katapulty!“

„Dostaneme se nahoru?“ zeptal se vévoda, i když už odpověď tušil.

„Na svahu bychom příliš ztratili rychlost. Zapomeň na to! Zůstali bychom trčet přímo před katapulty.“

„Kdo naučil ty špinavé bastardy zacházet s takovými zbraněmi?“ zaklel Lambi.

Alfadas sledoval, jak trolové na kopci připravují katapulty k palbě. Část té hordy byla překvapivě disciplinovaná. „Otočte to! Rychle! Vztyčte rudou korouhev!“ zavolal na hlavní palubu. Až z hlavního stěžně zavlaje prapor, bude to pro Stepní vítr a Kosatku znamení, aby ukončily útok a stáhly se.

Jeden z koboldů otevřel truhlici, připevněnou k hlavnímu stěžni. Začal se přehrabovat mezi různými prapory, dokud neobjevil rudou korouhev.

První rána zanechala v hlavní plachtě kulatou díru. Alfadas zaklel a zvedl oči k pahorku. Copak mu ten trol, který velí katapultům, pokaždé naplive do polévky?

„Moc takových zásahů si nemůžeme dovolit,“ zakřičel Fenryl od kormidla. „Každá díra v plachtách nám ubírá na rychlosti.“

„Já vím!“ odsekl Alfadas. Nepotřebuje, aby ho někdo poučoval! Znovu pohlédl ke kopci. Byl tak blízko, a přece nedosažitelný. „Kurs západo-jiho-západ! Zastavujeme útok!“

Sanice plachetnice zaskřípěly. Na palubu se snesla sprška jemných ledových krystalků. Loď se povážlivě naklonila na stranu. Alfadas se křečovitě chytil zábradlí. Vteřinu spočívala plachetnice na jediné sanici. Kobold u bedny s praporky přelétl přes palubu a tvrdě narazil do pažení. S klením se vydrápal na nohy. Omámeně zavrtěl hlavou − a náhle zmizel. Tam, kde se ještě před chvilkou opíral o pažení, teď zela díra.

„Obávám se, že Norgrim si teď s naším signálním praporkem utírá zadek!“ zvolal Lambi rozrušeně. „Nenávidím legrácky bohů!“

„Udržuj kurs!“ nařídil Alfadas Fenrylovi. „Ostatní nás budou následovat i bez signálu.“

Kolem Hněvu růží prosvištěly kamenné koule. „Zjevně mají problém zasáhnout cokoliv, co se pohybuje rychleji než útvar kopiníků,“ posmíval se Lambi.

Alfadas spatřil, jak některé z koulí kosí troly. Brzy přestanou střílet, pomyslel si s chmurným zadostiučiněním. Lysilla se vydala za nimi, ale Ragni nabral jiný kurs. Hlavní plachta Kosatky byla zasažena sedmi nebo osmi koulemi. Plavidlo ztrácelo na rychlosti. A teď ještě začalo provádět krkolomnou otáčku. Jarl mával na své lidi oběma rukama. Pak se vydal ke kormidlu.

Na palubě lodi vládl zoufalý zmatek. Muži na stěžních se spouštěli dolů. Všichni jako by se chtěli dostat na záď. A pak začali skákat. Alfadas nevěřil vlastním očím. Elfové, koboldi a lidé opouštěli bezpečí lodě a vrhali se doprostřed nepřátelského tábora. Skákali ze zádi, aby unikli vražedným čepelím po stranách.

„Obraťte!“ zvolal vévoda vztekle.

Fenryl si všiml, co se na Kosatce děje. Otočil kormidlem, ale plachetnice měla velký poloměr otáčení. Plachty se třepetaly ve větru a Hněv růží nebezpečně ztrácel rychlost.

Lambi vrazil trolovi, který se pokusil přeskočit zábradlí, meč do hrdla. „Kryjte naše chlapce na pláni. A ukažte mi, že umíte nabíjet rychleji než nějaké babky, stižené pakostnicí!“ povzbuzoval obsluhu samostřílů.

Alfadasovi se myšlenky divoce honily hlavou. Záchrana trosečníků byl sebevražedný podnik. Ale nemůže je prostě nechat napospas těm lidojedům! „Sklopte čepele! Spusťte lana, ať můžeme vzít kamarády na palubu!“

Několik válečníků se okamžitě vrhlo k velkému rumpálu na přídi. Začali jím otáčet a vražedné čepele se pomalu sklápěly k lodním bokům. Byly spojeny s napínacími vrátky. K boji mohly být připraveny během vteřiny, ale přitažení k trupu vyžadovalo velkou sílu a hlavně čas.

Trolové vyrazili jásavý pokřik a v celých zástupech se hnali k mužům na pláni. Ragni mezitím stočil Kosatku směrem na skaliska. Loď opět nabrala rychlost. Trolové, kteří jí stáli v cestě, se vrhali k zemi, aby unikli vražedným čepelím.

Situace lidských trosečníků byla vteřinu od vteřiny zoufalejší. Byli obklopeni troly a odhodlaně se pokoušeli o odpor.

„Sniž rychlost!“ křikl Alfadas na Fenryla.

Elf se na něj pochybovačně zahleděl, ale poslechl. Kdyby se pohybovali příliš rychle, sotva by se někdo dokázal zachytit záchranného lana. Kdyby ale byli příliš pomalí, trolové by se určitě pokusili Hněvu růží zmocnit.

Alfadas popadl jedno ze záchranných lan. Přivázal si ho kolem boků a ujistil se, že je jeho konec pevně připoután k zábradlí. Když bude balancovat na prohnuté podpěře sanic, nebude aspoň nucen nečinně přihlížet masakru svých mužů. Pro ty bude snazší uchopit nataženou ruku než lano, komíhající se sem a tam.

Náhle se vedle něj objevil Lambi. „Na tohle nebudeš sám!“ Také on měl kolem pasu omotané lano. „Radši tu s tebou umřu, než abych musel tvé ženě vysvětlovat, že jsi natáhl brka, když jsi uprostřed bitvy předváděl taneček na sanicích jedoucí plachetnice. Kéž bych tě nikdy nepotkal, ty šílenče!“ Úsměv na Lambiho tváři ubíral jeho slovům na příkrosti. Pak se jako první přehoupl přes zábradlí. Alfadas ho následoval.

Srpovité čepele Hněvu růží teď už byly zase pevně přitisknuty k lodním bokům. Alfadas se podíval na ocelovou sanici, která s výhružným svištěním klouzala po ledu. Nebyla o moc širší než čepel meče. K trupu lodi byla upevněna na dlaň širokými dřevěnými nosníky. Vévoda přeručkoval kousek podél zábradlí a pak se usadil na jednom z nich. Sevřel dřevo nohama a zaklínil se chodidly, aby získal větší stabilitu. Doufejme, že se o tom Asla nikdy nedozví, pomyslel si. Ještě jednou vyzkoušel, zda mu jisticí lano pevně drží na bocích.

Hněv růží prudce ztrácel rychlost. Nepohyboval se teď rychleji než běžící muž a mířil přímo k hustému klubku trolů.

„Hej, vy obrovští špinaví žrouti,“ vykřikl jarl. „Tady přichází Lambi, aby vám natrhl zadky.“ Stejně jako Alfadas seděl i on obkročmo na jednom z nosníků. Vyklonil se daleko dopředu a mával na troly levačkou.

Ze strany se k plachetnici hnal nahý trol s bojovým kladivem v ruce. Upíral oči přímo na Alfadase. Bez problémů udržoval s plavidlem krok, ba dokonce se stále víc přibližoval. Bez přestání kroužil zbraní nad hlavou.

Alfadas si uvědomil, jak málo má prostoru, aby se vyhnul ráně a přitom nespadl. Zadíval se na ocelové sanice, svištící po ledu. Byly rudé zmrzlou krví. Spadnout by vůbec nebyl dobrý nápad!

Náhle byl trol v plném běhu odmrštěn dozadu. Kousíček nad nosem mu z čela trčela černá střela z kuše.

Veleif se naklonil přes zábradlí. „Rozkázal jsem všem střelcům, aby na tebe a Lambiho dávali pozor. Budeme…“ Skaldova slova zanikla v divokém řevu. Hněv růží narazil do skupiny trolů. I když byly čepele zataženy, trup lodi srazil několik nepřátel k zemi. Alfadas spatřil, jak sanice, ostré jako nůž, uřezaly jednomu z válečníků obě nohy.

Vévoda se přikrčil před úderem sekyry. Její ostří se zakouslo do lodního boku a zbraň v něm zůstala vězet. Ze sanic stříkala Alfadasovi do tváře jedna sprška krve za druhou. Zamžoural a snažil se rozpoznat, co se děje před lodí. Poslední houf přeživších se k sobě tiskl zády. Trolové se trochu stáhli, aby unikli sanicím plachetnice.

Kolem Hněvu růží se mihl stín. Také Stepní vítr přispěchal trosečníkům na pomoc. Pohyboval se ale podstatně rychleji. Lysilla a další dva elfové, které Alfadas neznal, byli opásáni lany a bokem se opírali o lodní pažení. Lysilla kryla své druhy dvěma vířícími čepelemi. Nedbalým pohybem srazila stranou letící oštěp a trolovi, který po ní natahoval ruce, zasadila přesnou ránu do oka. Pak už byli u trosečníků.

Silné ruce se do sebe zaklesly. Lysilla upustila zbraně a vytáhla na palubu zraněného elfa.

Alfadas odvrátil zrak, aby nepropásl okamžik, kdy bude moci někoho popadnout sám. Nad hlavou slyšel ostré cvakání samostřílů, s jejichž pomocí udržovala jeho posádka troly v dostatečné vzdálenosti.

Mezi trosečníky, kteří k nim teď zoufale natahovali ruce, poznal vévoda Egila Horsasona, králova syna. Mladý muž podpíral dva zraněné.

U Alfadase se ocitli první válečníci. Chytal je za natažené ruce, vytahoval je k sobě a pomáhal jim zachytit se lan, visících z boku lodi. Komu se jednou podařilo sevřít lano, byl vmžiku vytažen nahoru na palubu. Muži se Alfadase drželi jako tonoucí. Některé vlekla plachetnice za sebou.

I když se loď pohybovala jen pomalu, pro zraněné to bylo stále příliš rychle. Vévoda viděl křičící muže, jak k němu bezmocně natahují ruce. Někteří se belhavě, nebo dokonce po čtyřech snažili dostat k Hněvu růží.

Egil pomohl oběma druhům uchopit lana. Pak se otočil a pospíchal zpátky na planinu. Nebyl zraněný. Vzápětí popadl dalšího zraněného. Hodil si ho přes rameno a dal se do běhu.

Lambi na něj mával a křičel: „Nech ho tam, ty pitomče! Nedokážeš to.“

Trolové teď zasypávali obě plavidla balvany ledu. Jakéhosi tmavovlasého elfa zasáhli do zad. Náraz ho vymrštil přímo do Alfadasovy náruče. Začal kašlat krev a její teplá sprška zasáhla vévodu do tváře. Alfadas ho vyzvedl nahoru. Vzápětí ho uchopily ruce a přetáhly přes zábradlí.

Mezitím Egil pádil, jak nejrychleji dovedl. Zdálo se, že při královském synovi drží ochrannou ruku sám Norgrim, nezasáhla ho jediná střela. Pomalu je doháněl.

Alfadas se předklonil, jak nejdál to šlo. Už je dělil jen malý kousek. Egil natáhl vpřed pravici. Dotkli se konečky prstů. Pak mladík sevřel Alfadasovo zápěstí. Tvář měl ztrhanou námahou. „Vezmi ho!“ zasípal a zvedl vévodovi ruku, takže mohl popadnout zraněného za opasek. „Já už to nějak zvládnu!“

Alfadas zaklel. Pevně sevřel mužův opasek a vrhl se vzad. Těsně nad hlavou se mu roztříštil kus ledu. Do šíje ho zasáhla tříšť studených úlomků. Rychle omotal konec lana zraněnému kolem pasu. Muže vytáhli nahoru.

Egil začínal trochu zaostávat. Těžce dýchal. Jeho tvář byla rudá úsilím.

„No tak, chlapče! Dokážeš to!“ povzbuzoval ho Alfadas.

Opět se dotkli konečky prstů. Alfadas se předklonil. Egil byl u konce se silami. Jejich ruce ztratily kontakt. Vévoda se zoufale vrhl vpřed. Však ho jistící lano udrží. Až se mu podaří Egila popadnout, nechají se vytáhnout nahoru společně.

Ruce obou mužů se do sebe křečovitě zaklesly. Alfadas se zřítil na led mezi sanice. V pádu sebou strhl i Egila. Vévoda se obrátil. Zoufale držel králova syna. Spatřil sekyru, zaraženou do lodního boku. Nad ní se ve větru komíhalo roztřepené lano.

Trup plachetnice jim pomalu klouzal nad hlavou. Alfadas se snažil uchopit levačkou jednu z příčných tyčí, na něž byla loď usazena. V záchvatu smrtelné hrůzy sevřel ledem potažené dřevo. Byl teď v pokleku tažen po planině. Pravačkou stále pevně držel Egila za ruku.

„Popadni mě za opasek!“ vykřikl. „Potřebuji obě ruce, jinak nás neudržím!“ Prsty mu pomalu sklouzávaly ze zakulaceného dřeva.

Alfadasovy svaly byly napjaté k prasknutí. Snažil se k sobě Egila přitáhnout blíž, aby ho mladík mohl snáze uchopit za opasek.

Něco zlehka narazilo vévodovi do ramene. Kolem se mihly bílé obrysy. Nerovnosti v ledu! Pak ho do kolene zasáhl zmrzlý úlomek. Zasténal bolestí. Už nemohl! Dřevo, kterého se držel, bylo příliš silné, než aby ho mohl pevně uchopit.

Egil na něj upřel oči. Levačkou se držel Alfadase za kalhoty. Mladý válečník se usmál: „Bylo správné s tebou jít, vévodo. A teď se zachraň!“ S těmi slovy se pustil.

„Ne!“ vykřikl Alfadas ze všech sil. Ale nemělo to smysl. Už nemohl Egila zachránit.

Vévoda se zachytil příčné tyče i druhou rukou. Chvěl se bolestí a vyčerpáním. Mezi dřevěnými nosníky spatřil, jak se Egil škrábe na nohy, poté co lodní trup nad jeho hlavou konečně zmizel. Tasil meč. Hnal se k němu trol s bojovým kladivem. Egil se mu rozběhl v ústrety a vzápětí zmizel Alfadasovi z dohledu.

Alfadas začal ručkovat ke straně dřevěného nosníku. Jestli se mu podaří dostat na palubu, nařídí obrátit loď. Možná Egil tak dlouho vydrží. Nemůže ho přece jen tak opustit!

Zapřel se patami o vzpěru, aby získal větší stabilitu. Kolem něj se míhaly balvany ledu. Plachetnice získávala každým okamžikem na rychlosti. Alfadas se zahleděl k přídi. Bylo jen otázkou času, kdy se už neudrží. Zoufale hledal možnost, jak z této pasti uniknout. Jediná cesta nahoru vedla přes dřevěné nosníky, spojující ocelové sanice s trupem lodi. Příčné tyče pod lodí oddělovaly od postranních nosníků široké trámy.

Alfadas zpevnil záda a natáhl ruce dopředu. Na okamžik visel hlavou dolů a držel se jen patami. Daleko za sebou viděl, jak Egil padá k zemi. Trol udeřil. Bylo po všem.

Konečně se vyčerpanému Alfadasovi podařilo uchopit opěrný nosník. Z posledních sil se k němu přitáhl. Pak ho spatřil jeden z členů obsluhy samostřílů. Vévodu popadly silné ruce a vytáhly ho na palubu.

Lambi se na něj usmál. „Věděl jsem, že se budeš té lodě držet jak blecha psího zadku. Pořádně jsi nás vylekal, ty syčáku.“ Podal vévodovi ruku. „Vyškrábej se na nohy a podívej se, co provádí Ragni, ten zatracený bastard.“

Alfadas, ještě celý omámený, vstal a přistoupil k zábradlí. Kosatka se řítila plnou rychlostí průsmykem a vyrývala krvavou brázdu do zástupu trolů, pochodujících k náhorní plošině. Šediví obři neměli šanci se plachetnici vyhnout. Náhle ale Kosatka narazila do velkých nákladních saní, naklonila se na bok a vzápětí se převrátila. Stěžně se rozbily na kusy. Těžký dřevěný trup ovšem setrvačností klouzal dál.

„Ještě nikdy nezabil jediný člověk tolik trolů,“ prohlásil Veleif s úctou.

„Ten darebák kvůli tomu obětoval své mužstvo. Pro mě není žádný hrdina!“ pronesl Alfadas zřetelně.

„Neobětuješ snad i ty v bitvě každým svým rozkazem muže ve jménu vítězství?“ zeptal se skald. „Udělal snad Ragni něco jiného než ty?“

Alfadasovi chyběla slova. Vyčerpaně se odvrátil. Podařilo se jim zachránit sedm mužů. „Kolika chlapům se podařilo dostat na palubu Stepního větru!“

Lambi pokrčil rameny. „Myslím, že jenom třem nebo čtyřem. Víc než sedmdesát jich zůstalo na planině. Kdo byl ten chlapík, který táhl zraněné? Už jsem jeho tvář někde viděl. Ale nevzpomínám si, kde to bylo.“

„Mohl jsi na něj narazit v družině krále Horsy.“

Jarl svraštil čelo. Pak mu spadla čelist. „To byl…“

„Ano, to byl Egil Horsason. Kéž bych mu svěřil velení nad Kosatkou. Neobětoval by své muže vlastní slávě. A možná by se jednoho dne stal velkým králem.“ Alfadas pokynul hraběti u kormidla. „Zavez nás zpátky do Phylanganu.“

„Dovedl jsi nás dnes ke skvělému vítězství!“ pronesl Lambi neobvykle slavnostně. „A zajistil jsi Egilovi místo u Norgrimovy slavnostní tabule. Mladík, kterého jsem dnes viděl, už neměl nic společného s tím velkohubým sukničkářem, kterým kdysi Horsův syn býval.“

Dvě srdce

Asla hleděla do hluboké jámy, vykopané ve zmrzlé půdě. Půlku noci naslouchala úderům rýče, bojujícího se zemí ztvrdlou na kámen. Isleif, velký, tmavovlasý sedlák ze samoty, v jehož vlasech se už skvělo první stříbro, přinesl z domu Oleho mrtvolu. Byl to Erekův přítel a jediný člověk, ochotný vyprovodit s nimi Oleho na jeho poslední cestě. Nikdo z vesnice nepřišel prokázat chovateli psů poslední poctu. U otevřeného hrobu stála jen Asla, děti a Erek.

Oleho tělo bylo vyzáblé a ztrhané. Nevážilo téměř nic. Z hrudi mrtvého trčel kůl, zářící světlou hnědí. Přišli za svítání… Znepokojení lidé, kteří se báli, že Ole kvůli své strašlivé smrti nedojde klidu. Kůl si už přinesli s sebou. Byl vyřezán ze světlého jasanového dřeva. Aniž dbali Erekových námitek, zarazili ho jeho bratrovi do prsou. Do míst, kde měl srdce − pokud tedy vůbec nějaké měl. Ve chvíli, kdy tak učinili, Krvák strašlivě zavyl. Asla si byla jistá, že se o tom bude šeptat celou zimu.

Isleif opatrně sestoupil do hrobu. Tiskl k sobě mrtvolu jako matka, která nese v náručí velké dítě. I ve smrti působila Oleho tvář ztrápeně. Nikdy se nedozvíme, co spáchal, pomyslela si Asla. Za co bohové tak strašlivě potrestali jeho i vesnici. Všichni byli zajedno v tom, že právě on na ně přivolal obrovitého přízračného psa. Vždyť vraždy začaly až poté, co jej našli tak hrozně zmrzačeného v lese.

Asla držela na ruce Kadlin. Děvčátko si hrálo s matčinými vlasy. Přes teplé vlněné prádélko mělo navlečené tenké modré plátěné šatičky, které tak miloval jeho otec. Kdysi se v nich učilo chodit. Asla toužebně zavzpomínala na hřejivé letní dny, kdy se s Alfadasem vydávali na pláž a pozorovali maličkou, jak neobratně cupitá po písku. Co jim asi přinese příští léto? Uvidí ještě někdy svého muže? Zadívala se na Ulrika. Chlapec měl rty sevřené do úzké čárky. Tvářil se velmi vážně, vůbec ne jako dítě.

Isleif opatrně položil Oleho tělo na dno jámy. V hrobě ležela vrstva sněhu, připomínající spíš poprašek mouky na pekařově stole. Mohutný sedlák obrátil mrtvolu tváří do hlíny. Omluvně zvedl zrak. „Žádali to,“ řekl tiše.

„Já vím,“ odvětil Erek chraptivě.

Asla si povzdechla. Takto se pohřbívali mrtví, u nichž existovaly obavy, že se by mohli vrátit na zem. Kdyby v hrobě procitli a snažili se prorazit si cestu zpět do světa živých, jen by se hlouběji zavrtávali do hlíny. Sice se říkalo, že už jasanový kůl v srdci stačí, aby udržel mrtvého v hrobě, ale starší vesnice to nepovažovali za dostatečné.

Asla si vzpomněla, že jí Ole kdysi, když byla ještě holčička, daroval bílohnědé štěně. V dětství strýce milovala. Nebyl vždycky takový jako v posledních letech. Možná, že kdyby si našel ženu… Osamělost sžírá srdce, pomyslela si zahořkle. Věděla to až příliš dobře! Už tolik nocí strávila na loži sama. Alfadasova vůně, díky které měla pocit, že stále leží vedle ní, pomalu vyprchávala. Brzy zmizí z jejího života úplně.

Isleif vylezl z hrobu a začal do něj spouštět těžké balvany, které sem přivezli na káře. I když se snažil postupovat opatrně, Asla slyšela, jak Olemu pod tíhou kamenů praskají kosti. Vesničané opravdu chtějí učinit veškerá opatření, aby strýc tuto jámu už nikdy neopustil, přemítala mladá žena. Podívala se na otce. Erek neprolil pro mladšího bratra ani slzu, ale když sledoval, jak druh jeho dětských her mizí pod kamením, chvěly se mu rty. Otec se za Oleho vždy cítil zodpovědný. Vždycky se ho zastával, když ve vesnici vyvolal nějaké mrzutosti. Bránil ho dokonce i tehdy, když věděl, že je Ole v neprávu. Asla pohladila Ulrika po plavých vláscích. Bude se i on jednoho dne tak bezpodmínečně zastávat mladší sestry?

Její pohled ulpěl na prostém kameni, stojícím vedle čerstvě vykopané hlíny. Erek si na něm včera skoro pochroumal záda, když ho vlekl ze břehu nahoru k domu. Půlku noci do něj ryl starým hřebíkem, aby vytvořil podobu stylizované psí hlavy. Nechtěl, aby upadlo v zapomnění, kde odpočívá jeho bratr.

„Matko, kdy půjdeme za Gundarem?“ zeptal se Ulric rozpačitě.

Asla se podívala na Ereka. Ten krátce přikývl. Byla zproštěna poslední povinnosti vůči Olemu.

Asla se s dětmi smutně vydala ke knězovu hrobu. Cítila se být Gundarovou velkou dlužnicí, ale věděla, že už nikdy nebude mít příležitost mu poděkovat. Zachránil Ulrika. Chlapec jí vyprávěl, jak ho celou tu dlouhou cestu do vesnice nesl v náručí. Asla věděla, že takový výkon daleko přesahoval starcovy síly.

Plochá knězova mohyla byla obklopena štíhlými proutky. Vybrali obzvlášť rovné větévky a ozdobili je pruhy látky, které teď tiše šelestily ve větru. Každý, kdo přišel ke Gundarovu hrobu, aby mu prokázal poslední poctu, přivázal k některému z proutků další kousek látky. Kámen pro něj ještě neměli. Možná ani žádný nechtěl? Nebo si někdo dával obzvláštní námahu, aby opracoval pro místo Gundarova posledního odpočinku krásný kámen, a práci ještě nedokončil.

Asla poklekla, aby starému knězi poděkovala tichou modlitbou. Včera, když ho pohřbívali, nemohla přijít. U mužů jako Ole, u nichž nebylo jisté, zda opravdu zůstanou v hrobě, se stráž u mrtvého brala obzvlášť vážně. A nikdo nechtěl z Asly toto břemeno sejmout. Dokonce ani otec. Erek byl příliš hluboce otřesen, než aby se na něj dalo spolehnout. Nejistí mrtví bývali umísťováni na máry uprostřed světnice. Do složených rukou jim byly dávány svíce a celý den a celou noc nesměli být spuštěni z očí. Bylo třeba se ujistit, že už se opravdu nehýbou. A tak se Asla nemohla knězova pohřbu zúčastnit.

Jedinou její útěchou bylo, že ho pomáhala připravovat na pohřeb, protože jeho mrtvola ležela v jejím domě. Nejdřív mu z dobře živeného těla stáhli těžkou kroužkovou košili. Pak ho oblékli do jeho nejlepších šatů a pečlivě mu učesali vlasy i vousy.

Ulric vzal pruh látky, který měl obtočený kolem pasu. Byl na dva prsty široký. Ozdobný lem jeho nejhezčí tuniky. Trval na tom, že ho dá darem Gundarovi. Když ho uvazoval k jednomu z dlouhých proutků, řinuly se mu po tvářích slzy. Ale nevzlykal.

Kadlin si hrála ve sněhu, zatímco Asla jejím jménem uvazovala kolem větévky pruh ze svých tenkých letních šatů. Pak si mladá žena zimomřivě přitáhla k tělu široký rudý plášť. Alfadas jí ho přivezl z jedné ze svých kořistnických výprav. Údajně kdysi patřil dceři nějakého krále. Byl zhotoven z těžké, karmínovou červení obarvené vlny. V látce nebyl jediný uzlík. Asla si často kladla otázku, jak je vůbec možné vlnu tak jemně utkat. Svůj dar Gundarovi uřízla právě z tohoto pláště.

„Doufám, že jsi nalezl místo u bohatě prostřené tabule,“ řekla smutným hlasem. „Tak moc bych ti toho ještě chtěla říct. Přivedl jsi mi zpět syna. To ti až do konce svých dní nezapomenu.“

Náhle se vedle Asly objevil kdosi ve světlounce hnědých holínkách. Vůbec neslyšela jeho kroky ve sněhu. Je možné, že se tak hluboce zamyslela? Zvedla zrak. Po jejím boku stála Yilvina.

„Myslíš, že i já smím vyzdobit jeho hrob?“ zeptala se s tím zvláštním přízvukem, který jejím slovům vždy propůjčoval lehce zpěvavý nádech. „Zachránil mi život.“ V jejím obličeji se během hovoru nehnul ani sval.

Co asi cítí? ptala se v duchu Asla. Stud, protože ji i královnu zachránil před nestvůrou právě lidský syn? Nebo vděčnost?

„Myslím, že by Gundar měl radost, kdyby věděl, že i ty si ho uchováš ve vzpomínkách.“

„Ano, to vím,“ odvětila elfka.

Její sebejistá odpověď Aslu popudila.

„Bojím se jen, aby lidé ve vesnici nepřijali špatně, že jsem mrtvého uctila vaším způsobem.“

„Za ostatní mluvit nemůžu,“ odpověděla Asla chladně. „Ale mě neuráží, že chceš prokázat Gundarovi úctu.“

Elfka sklonila hlavu. Chvíli zamyšleně pozorovala hrob. Pak vytáhla dýku, uřízla si z pláště pruh látky a přivázala ho na větévku. „Když zemřel, byla jsem u něj velmi blízko.“

Asla si vzpomněla na polibek, který elfka umírajícímu knězi vtiskla. Yilvinino počínání jí tehdy připadalo zvláštní, ale ne špatné. Nechápala, co se děje, ale cítila, že elfka bojuje o Gundarův život.

„Stěny jeho srdce byly tenké jako pergamen. Jeho bůh nad ním musel držet ochrannou ruku. Vlastně už měl být dávno mrtvý. Vydatné jídlo, procházka u fjordu. Už to by ho stačilo zabít. Měl tvého chlapce velmi rád. To, že Ulrika nesl, nezpůsobilo jeho smrt. Stejně jako ji nezpůsobilo kousnutí toho přízračného psa. Jeho čas nadešel. Odešel v pokoji.“

Asla se kousla do rtů. Chtěla něco říct, ale knedlík v krku jí v tom zabránil. Jak mohla Yilvina vědět o výčitkách, které si dělala? Až dosud si myslela, že se elfí bojovnice stará jen o blaho své královny. Působila vždycky tak chladně a nevšímavě. A přesto svým ostrým zrakem poznala, co Aslu trápí.

Yilvina vzala Ulrika za ruku. „Pojďme nahoru do domu. Gundar by si víc považoval, že se na něj vzpomíná u dobrého jídla než v mrazu u jeho hrobu.“

Ustrnulý čas

Téměř ještě nesnesitelnější než boje, které měly následovat, bylo čekání. Uplynulo jedenáct dní, než trolové konečně přitáhli k Phylanganu. Dní plných sebedůvěry a napětí. Věděli jsme, jak silná je naše pevnost. Zteč proti bráně Sněžného přístavu musela skončit masakrem. Téměř celá naše armáda byla rozmístěna v postaveních podél úbočí hory. Každá střílna byla osazena vojáky. Také věž na konci Mahdan Falahu už byla dokončena. Kdyby se chtěl někdo pokusit vstoupit do Phylanganu albskou hvězdou, musel by počítat s deštěm šípů. Na úzkém mostě bylo v podstatě nemožné soupeře minout.

Ale i když z našeho velitele Ollowaina vyzařovala klidná sebejistota, mnozí pociťovali napětí. Překvapí nás trolové i tentokrát? kladli si v skrytu úzkostlivou otázku. Napětí povolilo teprve ve chvíli, kdy se na obzoru objevila jejich velká armáda. I když jsem ji už spatřil u Růžové hory, její početnost mě vylekala. Rýsovala se na horizontu jako obrovitá černá skvrna. A bylo děsivé sledovat, jak moc se trolové změnili. Udržovali disciplínu! Rozbili dobře uspořádané ležení! Samozřejmě by je nikdy nebylo možné srovnávat s elfím vojskem na pochodu, ale tehdy se mi zdálo, že si počínají spořádaněji než naši spojenci, kentauři.

Trolové připravovali útok celé dva dny. Teprve o mnoho let později jsem pochopil, že to byla jejich zbraň: ten samolibý klid a čekání. Za staletí svého vyhnanství se opravdu velmi změnili!

Když pomyslím na ty dlouhé dny před útokem, nevyvstává mi ale před očima nic tak intenzivně jako vzpomínka na hrůzu, kterou ve Phylanganu šířil zlý duch. Zdálo se, že je všude a všude za sebou zanechává smrt. Jednou jsme našli sedm mrtvých v lučištnické dílně koboldů. Pak zase pět mrtvých lidí v nemocničních lůžkách. A hlavně nikdy nezapomenu na pohled na dva kentaury, kteří se nejspíš chtěli vyspat z kocoviny. Bylo otřesné vidět, co ten duch udělal s jejich velkými, silou překypujícími těly.

Jeho vraždy byly nezaměnitelné. Zdálo se, že svým obětem rozpouští maso na kostech. Když byly nalezeny, zbývala z nich jen sinalá, křehká kůže, pokrývající šlachy a kosti. Vlasy měly šedivé nebo úplně bílé a ty, které svého vraha spatřily, měly ve tváři vepsán výraz nevýslovné hrůzy.

Nápadné bylo, že nikdy nezabíjel elfy. Také naši spojenci si toho brzy všimli. A v těch neklidných dobách čekání to mezi nás vrazilo klín.

Dali jsme tomu neviditelnému vrahovi mnoho jmen. Koboldi mu říkali „Chladně světlo“, kentauři zase „Mrazivý dech“ a lidští synové ho nazývali „Strůjce mrtvých“. Ať jsme postavili sebevíc stráží, přicházel a odcházel, jak se mu zlíbilo. Brzy naháněl obráncům větší hrůzu než trolové, takže nedočkavě vyhlíželi den, kdy začne útok, protože doufali, že tím vraždění té nepochopitelné a děsivé bytosti konečně skončí. Dokonce i já jsem podlehl té naivní víře. Jak pošetilé bylo domnívat se, že se nepřítel vzdá jedné zbraně, protože se chopil jiné!

V těch ustrnulých dnech strachu, kdy jsme, lapeni v pevnostních zdech, čekali na svůj osud, zasedala válečná rada téměř bez přerušení. Teď, s odstupem doby, mě naplňuje smutkem a nepochopením, když si vzpomenu, jak jsme byli nesvorní. Celé dny trval například spor o to, zda má být lidským synům dovoleno pohřbít své mrtvé do půdy Nebeské síně. Landoran byl rozhodně proti. Nechtěl dopustit, aby bylo to nádherné místo poskvrněno mrtvolami dětí lidí. Aby stromy čerpaly živiny z jejich rozkládajících se těl.

Spor se tak vyhrotil, že kníže lidí Alfadas dokonce pohrozil, že už nebude přítomností svou a svých bojovníků nadále poskvrňovat ryzí krásu Phylanganu. Orimedes se k němu přidal a hrozil, že pokud pevnost opustí synové lidí, odejdou i kentauři. Nakonec musel Landoran s jejich požadavkem souhlasit, vždyť i jeho vlastní syn, velitel Ollowain, podporoval lidi.

Když si uvědomím, co musel Landoran vědět o událostech příštích dnů, připadá mi to hašteření naprosto malicherné a zaplavuje mne hluboký stud. Ale tehdy jsem stál, navzdory svému dluhu vůči synům lidí, na straně knížete Normirgů. Také pro mne bylo pomyšlení na těla tlející v nejkrásnější z našich síní nesnesitelné.

Jakkoliv jsou tyto vzpomínky hořké, na jednu událost oněch vzdálených dní nemohu nevzpomenout bez úsměvu. Ollowain a Landoran se zase jednou přeli o evakuaci všech žen a dětí přes Nebeský přístav, když tu vstoupila do poradní síně malá, šedovlasá postavička, Hold, oblečený zcela podle zvyků svého lidu. Opásaný jen bederní zástěrkou a se zlatem prošívanou čelenkou na hlavě vypadal v té rozlehlé poradní síni ze zlata a mramoru cizokrajně, ba směšně. Všichni na něj zírali. Jen Landoran vstal, vykročil mu vstříc a k našemu úžasu se mu uklonil.

„Zdravím tě, Gondorane z rodu Braganova, Pane vod ve Vahan Calydu.“

Jak se ukázalo, znali toho Holda i Ollowain s Orimedem, ovšem těm svou skutečnou hodnost zatajil. Landoran nabídl Pánovi vod místo ve válečné radě, ale ten významně odvětil, že podle jeho názoru už Phylangan nepotřebuje dalšího hašteřivce. Místo toho požádal o plány nádrží, vodních tunelů a skrytých pramenů. Prohlásil, že si myslí, že kamenné srdce skalního hradu onemocnělo a že on chce udělat vše, co bude v jeho moci, aby je uzdravil. Tímto způsobem může věci Phylanganu posloužit lépe než s mečem v ruce. Tehdy jsem se nad jeho požadavky usmíval. Landoran mu ochotně vyhověl a půjčil mu Oko skálotvůrce, jeden z našich nejvzácnějších artefaktů. Byl to rubín, zasazený do zlaté čelenky tak, aby spočíval přímo uprostřed čela. Propůjčoval svému nositeli schopnost tvarovat skály podobně, jako se tvaruje vlhká hlína. Od jeho návštěvy poradního sálu už jsem Gondorana nespatřil, ale brzy nám všem ukázal, že není žádný pomatený blázen, nýbrž že v jeho hrudi tluče srdce opravdového bojovníka.

Tak se mi stal Gondoran z rodu Braganova zrcadlem mé vlastní domýšlivosti a vzpomínka na něj mi neustále připomíná, že první dojem nebývá vždy pravdivý.

Když se trolové konečně přiblížili, patřilo k mým povinnostem sloužit Kamenné zahradě jako zvěd. Jednou jsem se svým sokolem Snížkem letěl nad jejich táborem. Přitáhli s sebou spoustu dřeva. Vyrobili z něj hrubé ochranné stěny a stropy pro tři obrovitá beranidla. Zdálo se, že trolové přesně vědí, co je čeká, až zaútočí širokým průsmykem vedoucím ke Sněžnému přístavu. Jen ať se klidně připravují, pomyslel jsem si tehdy domýšlivě. Před šípy se tím možná ochrání, ale věděl jsem, kolik katapultů míří na průsmyk a jaká další překvapení troly kromě šípů a kamenných koulí čekají. Proti nim jim ty jejich dřevěné stěny nepomohou.

Když jsem se už chystal odletět, ucítil jsem temnou sílu, jejíž působení ve mně vyvolalo hlubokou sklíčenost a myšlenky na blízkou smrt. Poprvé mě přepadly už u Swelmova údolí. Tady byly ještě tísnivější. Znamenalo to, že šamanky trolů provozují krvavou magii.

Tehdy jsem zřetelně pocítil, že provádějí kouzla, která se vysmívají všem silám přírody a jsou prodchnuta strašlivou zlovolností. A vnímal jsem jejich sebedůvěru. Trolové byli přesvědčeni, že nás porazí…

Z Pohledu sokola, s. 783,
vzpomínky Fenryla, hraběte z Růžové hory

Rána do srdce

Orgrim si hodil na rameno pytel z kozí kůže, plný těžkých železných tyčí. Při jejich zhotovování se musel spolehnout na pomoc koboldích otroků. Dokonce i skrz hrubý materiál cítil, jak ho kov nepříjemně tlačí do zad.

Nad planinou vanul čerstvý vítr. Po nebi se v širokých vlnách valilo zelené vílí světlo. Orgrimovu velení podléhalo pět set válečníků. To byla síla, svěřovaná za normálních okolností jen vévodům. Mé dny vůdce smečky se blíží ke konci, pomyslel si sebejistě. Jestli tentokrát zvítězí, nebude už mít Branbart jinou možnost než mu udělit titul vévody. Krvavá jatka, která rozpoutaly uprostřed vojska trolů tři ledové plachetnice, Orgrima jen utvrdily v přesvědčení, že je třeba odvážit se tohoto smělého útoku. A přízračný pes Skangy mu opatřil veškeré potřebné informace.

Orgrim si prohlížel mohutnou dřevěnou stěnu se dvěma koly po stranách. Těžkou konstrukcí bylo možné pohybovat pomocí tri dlouhých ojí. Současně sloužily jako podpěry ve chvíli, kdy byla stěna usazena na místo. Vpravo a vlevo se daly spustit jako vrata velké dřevěné štíty a celou konstrukci tak šlo prodloužit směrem dolů. Skanžin přízračný pes přísahal, že v místě, kde se chystají zaútočit, nejsou umístěny žádné katapulty. Jejich vítězství nebo porážka bude záviset na tom, zda ta bestie mluví pravdu.

Vůdce smečky se podíval na Bruda. Zranění na hrudi se mu dobře zahojilo. Zvěd si z útoku ledních plachetnic odnesl hlubokou řeznou ránu. Vypadalo to teď, jako by sokolovi na jeho prsou někdo podřízl hrdlo. Brud byl rozhořčen na nejvyšší míru a celé dny nemluvil o ničem jiném, než jak by mohl tuto jizvu skrýt pod dalšími ozdobnými jizvami a svému sokolovi tak navrátit důstojnost.

Zvěd měl na levém rameni navinuto klubko silných lan. Podobně byla vybavena polovina trolů. Přistoupil k nim Boltan, velitel Orgrimových střelců.

„Skanga říká, že je připravena.“

Orgrim se zhluboka nadechl. Šamanka stála vedle černého pilíře, který tu trčel z ledu a sahal téměř k nebi. Označoval velkou albskou hvězdu, ležící těsně vedle skalní jehly.

„Máš strach?“ zeptal se Orgrim tiše.

Střelec se nervózně usmál. „Až budeme na druhé straně, zmizí. Elfů se nebojím. Ale té cesty k nim…“

„Jen zbabělci mají strach,“ vysmíval se mu Gran, který stál za ním a vyslechl celý rozhovor.

„Můžeš být opravdu statečný, když nikdy nemusíš překonávat svůj strach?“ odvětil Boltan popuzeně.

Gran svraštil čelo. „Chceš říct, že jsem zbabělec?“

„Ne, ty hlupáku!“

„Tak dost!“ zasyčel Orgrim. Pak zvedl ruku a dal Skanze smluvené znamení. Téměř ve stejném okamžiku z ledu vyrazil oblouk třpytivého světla.

„Víš, co máš dělat?“ zeptal se vůdce smečky naléhavě.

Boltan krátce přikývl. „Zazpívám píseň o králi Slangamanovi se všemi slokami. Teprve pak se vydáme za tebou, a to ve skupinkách po pěti bojovnících.“

„Potřebujeme čas. Víš, jak málo místa je tam, kde vyjdeme ven.“

Boltan mu stiskl zápěstí ve válečnickém pozdravu. „Hodně štěstí, vůdce smečky. Jestli tentokrát zvítězíme, začne se krátce poté zpívat píseň o vévodovi Orgrimovi.“

„Doufejme, že nám ten Skanžin pes nelhal.“ Vůdce smečky se odvrátil a popadl střední oj dřevěné stěny. Okamžitě přispěchalo několik válečníků a pomohlo mu. Včetně Bruda a Grana.

S podivným pocitem kolem žaludku začal Orgrim strkat těžkou dřevěnou konstrukci k bráně světla. Před ním se objevila Skanga.

„Povedu vás,“ zaskřehotala. Přejela Orgrimovi hubenými prsty po čele. Měl pocit, jako by ho na kůži zaškrábala suchá větev. „Až zvítězíš, budeme si muset promluvit, vůdce smečky. Je něco, co by ses měl dozvědět.“ Zvedla k němu slepé oči. „Musíš dnes zvítězit!“

„Co chceš?“

Šamanka zavrtěla hlavou. „Nejdřív zvítězíš. Pak si promluvím s králem a s tebou! A teď vpřed!“

Orgrim se mlčky podrobil. Ruce měl zbrocené potem. Neměl strach z boje, ale cesta nicotou mu naháněla hrůzu.

„Pusťte to a držte se za mnou!“ nařídil válečníkům, kteří kráčeli vpravo a vlevo od něj. Pak stiskl zuby a opřel se ramenem do ochranné stěny. Gran se za ním chopil oje a pomáhal mu tlačit. Cesta nicotou vedla jen po velmi úzké stezce. Dřevěná stěna ji bude přesahovat. A vše, co se nenachází přímo na stezce, může být napadeno. Proto přišli cestou do Albenu o tolik lodí.

Nad stěnou se roztančilo mihotavé světlo. Orgrima udeřil do ramen severní vítr. Pak učinil onen osudný krok. Ocitl se ve tmě. Tady žádný vítr nevál. U nohou mu zářila zlatá stezka. Dřevěná stěna mu zakrývala pohled vpřed. Viděl jen úsek těsně před sebou. Ale cítil stíny, číhající za hranicemi světla. Vnímal jejich lačné pohledy.

Jdi dál, nařídil si. Jen neodvracej pohled ze stezky. Za zády mu zazněl pronikavý výkřik a vzápětí umlkl. Nescházej z cesty!

Opřený ramenem do dřevěné konstrukce a s hlavou skloněnou upřeně zíral k zemi. Skanga je ochrání! Stačí, když prostě půjdou rovně. Něco zacloumalo stěnou, jako by se ji snažil uchopit závan větru. Ale tady nefoukal vítr.

Orgrim se ze všech sil prodíral kupředu. Nevzdávat se! Náhle mu pod nohama zazářil bílý kámen. Zaplavila ho vlna dusného vedra. Vůdce smečky zvedl zrak. Vysoko nad ním se klenul podivně průsvitný strop jeskyně barvy letního nebe. Proháněla se po něm oblaka. Nebeská síň!

Za Orgrimem znovu a znovu zazníval jásot, jak další a další trolové vycházeli z brány. Jeskyně brala dech. Skanžin pes o ní Orgrimovi vyprávěl. O její rozlehlosti a nádheře. Ale ani všechna ta slova ho nedokázala připravit na to, co teď spatřil. Bylo to nádherné a současně nepřirozené a zvrácené. Jako všechny věci, které elfové vytvořili! Vůdce smečky věděl, že se nachází uprostřed hory. Ale tady se cítil, jako by shlížel do širokého údolí. Elfové připravili horskou jeskyni o její slavnostní ponurost. Tohle není správné! Tak by jeskyně vypadat neměla! Elfové ukradli hoře její srdce! Vykousali ho jako červi, požírající jablko. Tato hora byla kdysi Kralštejnem! Skalním hradem trolích králů. Jak by se jím zase mohla stát po tom, co s ní elfové provedli? Hora bez srdce a bez důstojnosti už přece nemůže být vladařovým sídlem!

Rozhněvaný Orgrim se snažil od toho pohledu odpoutat. Elfové za to zaplatí! Rozšlápne je jako červy!

Zazněly signální rohy. Tanec začal. „Chopte se ojí!“ nařídil vůdce smečky a přenechal své místo mladému válečníkovi. Leštěné mostní kameny byly zákeřně hladké. Po stranách Mahdan Falahu nebylo žádné zábradlí. Takový nesmysl může napadnou jenom elfy! Orgrim balancoval nad propastí. Dřevěná stěna přesahovala vpravo i vlevo most o pořádný kus. Vůdce smečky uvolnil závoru. Velký dřevěný štít zaskřípal a vysunul se dolů podél okraje mostu. Na druhé straně učinil Orgrim totéž.

Z nebe se téměř kolmo snesl šíp a dopadl na most těsně vedle Orgrima. Konstrukce je chránila před přímou palbou z věže na konci mostu. Jeho válečníci mohli být zasaženi jen střelami, které mířily téměř kolmo ke stropu jeskyně a ve chvíli, kdy dosáhly vrcholu své dráhy, se zase téměř kolmo snášely dolů. Ale i na to byl vůdce smečky připraven.

„Štítonoši k ojím!“ rozkázal klidně. „Chraňte své kamarády.“

Vpřed vyrazili válečníci s dlouhými dřevěnými štíty. Zvedli je nad hlavu a kryli tak své spolubojovníky u ojí. Orgrim pospíchal zpátky ke středu stěny.

Šípy narážely do štítů s tupým duněním. Orgrim přelétl pohledem most a usmál se. Ještě neztratil jediného muže! Válečníci první vlny stáli na mostě v plném počtu. Skanga mu krátce zamávala, pak zmizela ve světelné bráně. Brzy se objeví Boltan s ostatními bojovníky. Nesmí ztrácet čas.

Orgrim otevřel ve stěně malou špehýrku a zadíval se k věži, tyčící se na konci mostu. Za hradebními výčnělky viděl stříbřité přílbice elfů. Vysílali ke stropu jeskyně jednu spršku šípů za druhou. Ale nemohli vidět, co se děje za dřevěnou konstrukcí.

Vůdce smečky odhadl pohledem vzdálenost, která je od věže dělila. Nesmí postoupit příliš daleko! Albská hvězda, kterou brzy dorazí posily, musí pro lukostřelce bezpodmínečně ležet v mrtvém úhlu. Orgrim se zadíval zpět. Urazili se stěnou nějakých deset mužských délek. To musí stačit!

„Stůjte!“ rozkázal. „Pusťte oje!“ Vůdce smečky si sundal z ramenou vak z kozí kůže. Železné tyče tiše zařinčely. Stál teď na úrovni jednoho z obrovitých mostních pilířů. To bude nejlepší místo! Poklekl. To, co teď mělo následovat, cvičil se svými muži snad stokrát.

„Nosiči tyčí! Na místa!“

Ze skupiny trolů se oddělili tři válečníci a těsně u Orgrima poklekli.

Vůdce smečky si kolem rukou omotal tlusté pruhy kůže. Pak sáhl do vaku a vytáhl z něj první tyč. Na jednom konci byla opracována do špičky. Koboldi ho ujišťovali, že jsou hroty obzvlášť dobře kalené. Bude to stačit?

„Kladivonoši, ke mně! Štítonoši, kryjte nás!“

Vedle Orgrima stanul Gran. Obrovitý trol vytáhl z opasku těžké bojové kladivo a zkoumavě ho potěžkal. Přidali se k nim i další válečníci, takže brzy stáli vedle každého klečícího trola dva s kladivy.

Štíty nad jejich hlavami s třesknutím vytvořily dřevěnou střechu.

Orgrim držel svou tyč oběma rukama. Opatrně ji postavil hrotem na leštěný kámen. Teď nastává hodina pravdy! Jestli se jim nepodaří zarazit tyče do mostu, jejich útok ztroskotá.

Ostrý výkřik způsobil, že se Orgrim prudce otočil. Jeden z jeho mužů se zhroutil. Z nohy mu trčel černý opeřený šíp. Střely se teď snášely na střechu ze štítů jako opravdové krupobití. S několika šťastnými zásahy budou muset bohužel počítat.

Vůdce smečky se zahleděl na Grana. „Začněte! A jestli mě klepneš přes prsty, nechám tě shodit z mostu!“

Obr se ušklíbl. „Budeš ruce ještě potřebovat. Možná se ti dneska konečně podaří zabít tolik elfů jako mně. Kdybys nemohl bojovat, měl bych celou bitvu zkaženou.“

„Nežvaň a dej se do práce!“ obořil se na něj Orgrim.

Těžká hlava kladiva se zařinčením dopadla na tyč. Železo v Orgrimových rukou zavibrovalo. Gran a jeho druh si rychle našli správný rytmus. Střídavě tloukli na konec tyče. Její hrot nenacházel na leštěném dláždění mostu žádnou oporu. Kladiva se zvedala a zase klesala. Orgrima bolely paže. Svíral tyč tak pevně, až mu prsty dočista ztuhly.

Pak konečně spatřil, jak odlétl maličký úlomek kamene. „Stůjte!“ rozkázal a nasadil hrot tyče přesně na jemnou trhlinu v dláždění. „Pokračujte!“

Kladiva si opět našla rytmus. Orgrim si koutkem oka všiml, že i další tyč už se pomalu začíná zavrtávat do mostního kamene. Podaří se to!

Práce postupovala nekonečně pomalu. Elfové na ně přestali střílet. Možná se odváží výpadu z věže a pokusí se svrhnout dřevěnou stěnu dolů z mostu?

„Zpátky k ojím!“ rozkázal Orgrim, aniž by odvrátil zrak od tyče. Dokud tu budou stát jeho válečníci, nemají elfíci šanci s konstrukcí pohnout.

Konečně mohl tyč pustit. Vězela už na šířku dlaně v kameni. Je to dost hluboko, aby unesla tíhu? Vůdce smečky se zahleděl k albské hvězdě. Jak dlouho ještě bude trvat, než Boltan pošle první bojovníky? Už teď byl krátký úsek mostu, který drželi, naprosto přeplněn.

„Stůjte!“ Kladiva strnula ve vzduchu. Orgrim popadl tyč a vší silou se do ní opřel. Nepohnula se ani o píď.

„Pusť mě!“ Gran si klekl. Když sevřel holými prsty železo, zkřivil tvář. Svaly na jeho mohutných pažích se napjaly. Nic! Tyč se nepohnula.

„Klidně bych se na ni zavěsil,“ pronesl obr vážně.

„Lana!“ vyštěkl Orgrim. Na dláždění vedle něj přistála klubka silných lan. Byla zhotovena ze spletených kožených šňůr. Ležela dobře v ruce. Na konce byly připevněny smyčky. Vůdce smečky hodil jednu z nich na železnou tyč v kameni. Zahleděl se na Grana. „Jen čtyři lana na jednu tyč! A dávej pozor, aby na jednom laně současně nikdy neviseli víc než dva válečníci. Větší zátěž neunesou! Hoďte lana z mostu po pravé i levé straně, ať si při sestupu vzájemně nepřekážíme.“

Gran nakoukl do propasti. „Nech mě jít prvního. Dole to může být nebezpečné. Když visíš na laně, nemůžeš se bránit.“

„Proto půjdu první já. Budeš aspoň mít dobré vyhlídky, že se místo mě staneš vévodou, jestli se mi něco přihodí.“ Vůdce smečky si zasunul bojové kladivo do koženého poutka na zádech, aby mu při sestupu nepřekáželo.

Obr se ušklíbl. „Vlastně máš pravdu. Klidně běž první.“

Orgrim si omotal lano kolem boků, pak se, otočen k němu čelem, spustil z mostu. Postranní štíty na dřevěné konstrukci ho chránily před nepřátelskými šípy. Nohama se odrážel od mostního pilíře. Ruce měl ještě stále omotány pruhy kůže. Dlouhými přískoky klesal do hlubin. Pod ním se nad svahy Nebeské síně převalovala hustá mlha. Panovalo tu nesnesitelné horko. Je to horší než v močálech u Vahan Calydu, pomyslel si Orgrim. Proč se sem ale pak Normirgové vydávali? Možná se jim to teplo v mangrovách zalíbilo. Kdo může vědět, co se děje v elfích hlavách?

Když se Orgrim ocitl v mlze, zpomalil. Navzdory koženým pásům ho pálily dlaně. Na nahé kůži se mu perlily krůpěje horkého potu. Páchlo to tu zkaženými vejci.

Vůdce smečky se zastavil a pátravě se zahleděl dolů. Něco tady není v pořádku! Ten zápach k elfům vůbec nepasuje! Někde v mlze se ozvalo bublání.

Aspoň mě v těch výparech neuvidí lučištníci, pomyslel si Orgrim a pokračoval v sestupu. Jen o pár vteřin později už ucítil pod nohama pevnou zem. Vedle sebe spatřil keř s povadle visícími listy. Co se to tady děje?

Ta mlha by mohla být nebezpečná. Potřeboval najít ústí širokého tunelu, táhnoucího se v délce pěti mil napříč horou. Spojoval oba přístavy. Kdo tento tunel ovládal, ovládal i Kralštejn. Vedly z něj spojovací chodby do všech jeskyní. A kdo chtěl skalní hrad opustit, mohl tak také učinit pouze skrz něj. Orgrim se vítězoslavně usmál. Budou si myslet, že míří dolů ke Sněžnému přístavu, aby útočníkům otevřel bránu. Ale on měl úplně jiné plány. Plány, které neprozradil dokonce ani králi nebo Skanze. S trochou štěstí porazí elfy v té jejich velkolepé pevnosti během jediného dne.

Vedle něj seskočil z lana další válečník. Brzy se v srdci elfí pevnosti ocitne pět set trolů. Kdo by je pak ještě mohl zastavit?

Oheň dopadá zpět

Ollowain hleděl do širokého průsmyku pod svýma nohama. Stál v pevnostní komoře, ležící sto kroků nad Sněžným přístavem. Velký, hluboko do skály zapuštěný prostor byl velitelským stanovištěm určeným k obraně průsmyku. U jeho východní zdi stály ve vysokých výklencích katapulty, mířící dolů na cestu. Na dřevěné podstavce bylo umístěno i několik těžkých samostřílů, připravených střílet na každého nepřítele. Uprostřed místnosti stál velký mapový stůl, na němž byly rozloženy plány pevnosti. Jejich konce byly zatíženy křišťálovými karafami s jablečným vínem, meči a dýkami, aby se nesrolovaly. Na stole leželo také několik skleniček s vodou nebo ředěným vínem. Na druhém, menším stolku byl připraven podnos se studenou pečení. Z čerstvě nakrájeného chleba se linula příjemná vůně.

Mistr šermíř stál v prostředním katapultovém výklenku. Po stranách se vršily pyramidy těžkých kamenných koulí. U stěny leželo několik balíků střel do samostřílů. Kousek za Ollowainem trčely ze zdi čtyři zlaté roury, jejichž trychtýřovitá ústí uzavíraly dřevěné zátky.

Z místa, kde stál, mohl Ollowain přehlédnout celé údolí. Pod ním se v příkré stěně nacházely čtyři další podobné komory.

Katapulty vystřelovaly na útočící troly jeden kámen za druhým. Průsmyk se černal hemžícími se nepřáteli. Platili strašlivou daň. Takřka bez ustání byli ostřelováni ze střílen nad přístavem a z postavení, ukrytých v dlouhých svazích hory. Museli už ztratit stovky válečníků! A přitom neměli sebemenší možnost pomstít se elfům, lidem a koboldům, kteří stáli za úzkými střílnami dobře chráněni.

Téměř všichni trolí vojáci měli velké dřevěné štíty. Byli rozděleni do oddílů, jejichž příslušníci se snažili navzájem chránit štíty ze všech stran. To ale bylo jen klamné bezpečí, protože v ucelených formacích se stávali snadnými cíli katapultů. Kamenné projektily v jejich řadách neustále vyrývaly krvavé brázdy.

Někteří trolové se ověsili velkými otýpkami chrastí a doufali, že tímto podivným brněním žádný šíp nepronikne. Byli obzvlášť vyhledávanými oběťmi střelců se zápalnými šípy.

Nejnebezpečnější zbraně, které s sebou trolové táhli, byla tři obrovitá beranidla. Opatřili je ochrannými stříškami, na něž byly připevněny kožené vaky, vycpané trávou. Většina kamenů z katapultů se od nich odrážela, aniž by napáchala nějakou škodu. Ani zápalné šípy nedokázaly ledem potažené kůži ublížit.

To jim postavili jejich koboldí otroci, pomyslel si Ollowain rozzlobeně. Sami od sebe by na to trolové nikdy nepřišli!

První beranidlo urazilo úspěšně cestu až nahoru k bráně Sněžného přístavu. Když poprvé narazilo do velkých zlatých vrat, zadunělo to jako gong. Ollowain viděl, jak křišťálové sklenice na mapovém stole poskočily. Cítil tu ránu až v žaludku. Na zvuk, způsobený troly, to znělo nezvykle slavnostně.

Šermíř se vyklonil daleko ze střílny, aby lépe viděl, co se dole u brány děje. Opět se rozezněl hluboký zvuk gongu. Trolové se pomalu připravovali nasadit i druhé beranidlo.

„Můžou tu bránu prorazit?“ zeptal se ustaraně Alfadas, pozorující nepřátele ze střílny vedle Ollowaina.

„Brána je z masivního zlata a tlustá jako tvé předloktí. Nemyslím si, že by ji dokázali zničit. Nemohou ani uvolnit panty, protože tam žádné nejsou. Když bránu otevíráme, zatahujeme obě křídla pomocí řetězů v bránových komorách do skály. Ovšem zlato je snadno deformovatelné. Je možné, že se brána v místě, kde se křídla dotýkají, prohne tak, že bude možné jí proklouznout. Ale takovou mezerou by snad mohli projít nanejvýš dva trolové vedle sebe. A na druhé straně vrat stojí připraveny dvě stovky koboldů s těžkými samostříly a pěti katapulty. Když se je trolům nepodaří napadnout na široké frontě, nikdy kolem našich malých spolubojovníků neprojdou.“

Do brány pevnosti začalo bušit už i druhé beranidlo. Ollowain cítil, jak se zem pod jeho nohama otřásá. Trolové musí pod ochrannými střechami skrývat obrovité kmeny. Byli snad tak hloupí, že se pro potřebné dřevo vydali do lesů Maurawanů?

Mistr šermíř odstoupil od střílny a přešel ke čtyřem zlatým rourám, trčícím vedle sebe ze zdi. Každá z nich byla uzavřena zátkou z ořechového dřeva. Malé zlaté řetízky zabraňovaly, aby zátky vypadly.

Ollowain vytáhl zátku z nejbližší roury. „Je olej připraven?“ zavolal do ní hlasitě. Pak se předklonil a naslouchal.

„Olej už vře, veliteli!“ ozvalo se plechově z roury.

„V tom případě uzavřete střílny! Předejte rozkaz dalším komorám!“

Ollowain odstoupil od hovorové roury a vrátil se na svou vyhlídku. Na planině pod ním trolové právě táhli před bránu třetí beranidlo.

Šermíř pokynul Lysille, aby zaujala postavení u hovorové roury. Bušení beranidel se změnilo v jednolité dunění. Ollowain elfce pokynul.

„Teď!“

„Kolik kotlů?“ zeptala se.

„Všech dvacet!“

Pak dal znamení válečníkům u katapultů. „Zavřete střílny.“

Ještě naposledy se zahleděl dolů. Z plochých ústí rour pod první pevnostní komorou vějířovitě vytryskly proudy oleje. Ozvaly se výkřiky. Olej se začal jako potok valit po planině. Ollowain zavřel dřevěný poklop střílny.

Ozval se prskavý zvuk. Vzápětí v mezírkách mezi dřevěnými okenicemi zazářilo pronikavé světlo. Do komory pronikl těžký pach oleje, následovaný zápachem spáleného masa. Ollowain bojoval s nutkáním zvracet. V tuto chvíli umírají na planině pod ním stovky trolů. A on jejich smrt nařídil. Nikdo, kdo se přiblížil k bráně na méně než dvacet kroků, neměl šanci přežít. Když se horký olej dostal do kontaktu s plamenem, změnil se během vteřiny v ohňovou clonu. Mistr šermíř si vzpomněl na ohnivou noc ve Vahan Calydu. Teď dopadl oheň, který přinesli do Albenu, na troly zpátky.

Opět přistoupil k hovorové rouře. „Vyšlehly plameny i zpátky?“ zeptal se klidně.

„Ne, veliteli. V pevnostních komorách je velké horko, ale nedošlo k žádným nehodám.“

„V tom případě nalijte do kotlů další olej.“

Šermíř zazátkoval trychtýř roury a přistoupil ke střílně. Když otevřel dřevěnou okenici, udeřil ho do nosu zápach. Výhled na úsek před branou mu zakrýval hustý černý kouřový mrak. Opodál spatřil hořící postavy, s křikem se převalující ve sněhu. Některé potoky plamenů sahaly až na sto kroků od brány. Velká část trolů v divoké panice utekla. Někteří ale zůstali.

Ollowain sledoval, jak se dlouhými háky snaží odtáhnout hořící beranidla od vrat. Budou ochotni po této porážce jednat o míru? Dokonce i jejich paličatému králi musí být přece po útoku jasné, že se Phylanganu nikdy nezmocní! Ještě dva nebo tři podobné výpady a jeho vojsko se začne rozpadat, nebo proti němu dokonce povstane. Kamenná zahrada je nejmohutnější pevností severu. Je nemožné ji dobýt.

Alfadas stál u jedné ze střílen a se strnulým výrazem shlížel dolů. Co se v něm asi děje? ptal se šermíř v duchu.

Lysilla se chladně usmála. „Tím snad tato válka s troly končí.“

Ollowaina udivilo, když spatřil, jak se čím dál víc trolů žene zpátky k bráně. Ze všech sil se snažili odtáhnout beranidla. Možná je z nejnižší komory lépe vidět, co se tam dole děje? Přistoupil k hovorové rouře.

„Co se děje u brány?“

Odpovědí mu bylo jen kovové cvakání.

„Hlášení!“ zvolal Ollowain, rozzlobený nedisciplinovaností. Během boje by měl někdo neustále stát v blízkosti roury!

Okamžitě si uvědomil chybu, které se dopustil. Všichni kolem na něj více nebo méně nepokrytě zírali. „Žádám okamžité hlášení o situaci před bránou Sněžného přístavu.“ Dal si záležet, aby jeho hlas zněl tentokrát naprosto klidně.

Náhle se v rouře ozval pronikavý výkřik. Opět to zacvakalo a pak Ollowain uslyšel hluboký hlas: „Vylez z té roury, elfíku, ať tě Gran může sežrat.“

Mistr šermíř se zhluboka nadechl. Jak je to možné? Jak mohli trolové proniknout do pevnosti? A kam se ještě dostali? Musí jednat a současně si uchovat chladnou hlavu k přemýšlení.

„Lysillo, dej, prosím, rourou všem ostatním pevnostním komorám rozkaz, aby se všichni vojáci, které mají k dispozici, shromáždili na severním schodišti před třetí komorou. Ať stáhnou osádky katapultů a samostřílů.“

Ollowain přistoupil k mapovému stolu. Podařilo se trolům proniknout i do Sněžného přístavu? Právě odtamtud se dalo dostat nahoru ke komorám. Ale jak mohli projít přes bránu?

„Veliteli!“ U vstupu k severnímu schodišti se objevil hrabě Fenryl. Levá paže mu bezvládně visela, bílou plátěnou zbroj měl zbrocenou krví. „Jsou v pevnosti. Přicházejí z Nebeské síně. Jsou jich stovky!“

„Kde jsou?“

Hrabě přistoupil k mapám.

„Tady, ve velkém tunelu. A v tunelech, které vedou paralelně s ním. Jen v samotném Sněžném přístavu ještě nezaútočili.“ Ukázal na jednu místnost. „Obsadili severní řetězovou komoru a obávám se, že jsou i v jižní.“

Ollowain nechápavě zavrtěl hlavou. „Přicházejí z Nebeské síně? Jak mohli tak rychle dobýt věž u Mahdan Falahu?“

Opět se zahleděl na plány před sebou. A pak pochopil, co se děje.

Ať už tento útok vedl kdokoliv, musel mít v pevnosti špeha. Výborně znal všechny slabiny obrany. Z řetězových komor se neotvírala jen vrata Sněžného přístavu. Procházelo se jimi také do obranných postavení na obou svazích hory, odkud byl střežen průsmyk. Jestli se trolům podařilo tato postavení obsadit a udržet, izolovali rázem dvě třetiny obránců Phylanganu ve vnějších pevnostech. Ti sice stále mohli střílet na každého, kdo se objevil v průsmyku, ale nemohli svá místa opustit, protože z nich vedla ven jen tato jediná cesta. Cesta řetězovými komorami! Trolové v průsmyku mohou vzít každou chvíli pevnost útokem. Když nebude Ollowain jednat rychle, bude Phylangan ztracen!

Šermíř popadl svůj opasek s mečem, ležící na mapovém stole.

„Pojďte se mnou dolů. Okamžitě! Lysillo, uzavři na závoru jižní vrata této komory. Postarej se také, aby byla uzavřena jižní vrata hlouběji položených komor. Nemůžeme potřebovat, aby nám nepřítel vpadl do zad i tady.“

Zatímco spěchal dolů po širokých točitých schodech, snažil se vybavit si plány pevnosti. Z východu vedla do Nebeské síně spousta tunelů. Ale ze západu tam ústil jediný − hlavní tunel, táhnoucí se napříč horou od přístavu k přístavu. V současné situaci už nemohou východní část Phylanganu udržet. Ale na druhé straně Nebeské síně snad bude možné vytvořit novou obrannou linii. Nejdříve se ovšem musí pokusit uchránit co nejvíce svých oddílů před odříznutím a obklíčením.

Schodiště se vinulo v nekonečných spirálách. A ve spirálách se točily i Ollowainovy myšlenky; kroužily kolem otázky, jak se trolům podařilo tak rychle prorazit a jak by mohl zachránit alespoň část Phylanganu.

Postavit se těm drsným obrům v úzkých tunelech by byla holá sebevražda. Měli všechny výhody na své straně. Už jen svou tělesnou hmotou by mohl jeden jediný trol zablokovat celý menší tunel. A elf by na tak zúženém bojišti neměl šanci vyhnout se mohutným úderům kyje.

Na odpočívadle u třetí pevnostní komory se k nim přidala Silwyna. Doprovázelo ji několik lučištníků.

„Jak to vypadá?“ vyptával se Ollowain.

Hořce se zasmála. „Jaké je venku počasí? Je to dobrý den na umírání?“

„Kde jsou trolové?“ zeptal se šermíř klidně, ale důrazně.

„Zmocnili se druhé pevnostní komory. Unikli jsme jim v poslední chvíli. Myslím, že teď útočí na Sněžný přístav.“

Ollowain se podíval nahoru na schody a spatřil Lysillu. Pokynul jí. „Půjdeš se mnou.“

Jeho plán byl jasný. Nejprve zaútočí jen po dvou. Víc bojovníků by se na schodiště stejně nevešlo. Přál si, aby tady teď byla Yilvina. Na její schopnosti by se mohl bez váhání spolehnout.

Alfadas na něj hleděl vyzývavě. Vzít s sebou lidského syna by ovšem znamenalo zbytečně obětovat jeho život. Ale musí dostat nějaký úkol. Ollowain si teď nemůže dovolit urazit spojence.

„Budeš nám se svými muži krýt záda, Alfadasi. Postarej se, aby byly všechny dveře za námi zavřeny!“

Vévoda přikývl.

Ollowain tasil meč. Už mu věrně posloužil v mnoha bitvách. Ještě nikdy se ale spolu neocitli v tak zoufalé situaci.

Přistoupila k němu bělovlasá elfka. Její krvavě rudé oči posměšně blýskaly. „Bylo by příliš neomaleně pozvat tě dnes večer na pohár dobrého jablečného vína?“

Ollowain se usmál. „Jenom pokud spoléháš na to, že nepřijdu a ty budeš moci to víno vypít na moji památku sama.“

Šermíř lehkými kroky seběhl po schodišti. První trol, na kterého narazili, byl naprosto překvapen, že je vidí. Ollowain na něj skočil nohama napřed. Jeho čepel vyrazila vpřed a podřízla válečníkovi hrdlo. Elf udělal přes padajícího nepřítele salto a přistál poněkud nejistě na schodech.

„Další patří mně!“ usmála se Lysilla chladně a předběhla ho.

Šermíř se s ní nepřel. Soustřeďoval se, dýchal zhluboka a pravidelně. Tentokrát byl na boj připraven. Ne jako tehdy ve Vahan Calydu, když bojoval v parku u fontány.

Obě pevnostní komory v nižších patrech našli opuštěné. Hlouběji v hoře slyšeli křik a zvuky bojové vřavy. Ollowain je vedl dál krátkou chodbou, zatáčející k severu. A pak se náhle ocitli v průchodu k řetězové komoře.

Označení komora bylo případné pouze ve srovnání s rozlehlostí Nebeské síně. Řetězová komora byla velká síň s klenutým stropem. Celou protilehlou stěnu zabíraly těžké zlaté řetězové zvedáky, z nichž visely řetězy s články tlustými jako paže. Rada velkých měsíčních kamenů na stropě zalévala prostor bledým modrým světlem. Také ze stropu visely v širokých obloucích zlaté řetězy.

Všude na podlaze leželi mrtví. Obránci byli zjevně naprosto zaskočeni. Mezi mrtvolami nebyl jediný trol.

Zato hned několik obrů s šedou kůží stálo v polokruhu před dveřmi na východním konci síně. Hulákali, vtipkovali a pohrávali si s bojovníky, kteří se zoufale snažili uniknout.

Ollowain zaregistroval všechno jediným pohledem. Skoro nevěřil svému štěstí. Toto místo bylo jako stvořené pro jeho způsob boje. Byla tady ovšem ještě další dvoje vrata. Jedna, za nimiž vedla cesta dolů ke Sněžnému přístavu, a druhá, za kterými se nacházel tunel, vedoucí hluboko do nitra hory. Kdyby jimi trolové poslali další posily, byl by boj elfů naprosto beznadějný.

Lysilla čekala na Ollowaina u vchodu k řetězové komoře.

„Ještě pořád trváš na tom, že povedeš tento útok?“ zeptal se jí. Před dveřmi k vnějším obranným zařízením stálo víc než dvacet trolů.

„Jenom jsem čekala, až mě doženeš, aby ses mohl koukat, staříku.“ S kočičím půvabem proběhla síní. Ollowain si už myslel, že prvního soupeře jednoduše probodne bez varování, když tu vykřikla překvapivě vulgární urážku − v trolím jazyce.

Šermíř se rozběhl, aby co nejrychleji stanul po jejím boku. Po předchozích snadných vítězstvích trolové zjevně nepovažovali oba elfy za vážnou hrozbu. Ze skupiny přede dveřmi se oddělili jen tři válečníci.

První zemřel s probodnutým hrdlem dřív, než mohl zvednout bojové kladivo. Druhému chtěla Lysilla rozdrtit koleno, ale její rána minula cíl a zanechala trolovi jen krvavou brázdu na holeni, která ho v žádném případě nemohla zastavit. Elfka se přikrčila před soupeřovým úderem, pak už se u ní ocitl Ollowain. Jeho rána zasáhla předkloněného útočníka přímo do žaludku.

Šermíř osvobodil lehkým pootočením svou čepel a skočil přímo mezi válečníky, kteří blokovali dveře. Příliš natěsnáni k sobě, než aby mohli použít zbraně, byli Ollowainovým útokům vystaveni téměř bezbranní.

Teď sebrali i válečníci za dveřmi novou odvahu a odvážili se nového, prudkého výpadu. Obranná linie trolů se zhroutila.

Ollowain se téměř v extázi oddal tanci čepelí. Skákal, bodal, vrhal se salty do bezpečí, aby v další vteřině opět zaútočil. Jednou dokonce vyskočil ke stropu a přikrčen běžel po těžkých článcích řetězu, aby dostihl prchajícího trola, který se chtěl dostat dolů do Sněžného přístavu a přivolat posily.

Když se do síně přihnali i obránci z pevnostních komor, byl osud trolů definitivně zpečetěn. Ollowain nechal dveře ke Sněžnému přístavu zavřít a nařídil, aby byly staženy všechny oddíly z předních hradeb na severu. Sám se přesvědčil o tom, že veškeré pozice byly opravdu opuštěny.

Když se ale podíval dolů střílnou pro katapult, spatřil, že polovina přístavní brány je otevřená. Velká beranidla stále hořela, byla ale odtažena kousek zpátky do průsmyku, aby neblokovala vstup.

Do hory se valily tisíce trolů a šance, že by Ollowainovi lidé mohli prorazit k druhé bránové komoře, byla nulová.

Vyčerpaný Ollowain nařídil ústup za Nebeskou síň. Trolům se už během prvního dne podařilo zdolat nejmohutnější bašty pevnosti a zabít nebo obklíčit víc než polovinu obránců. Zdálo se, že Phylangan je ztracen téměř dřív, než začal boj.

Vévoda Noční bašty

Skanga překročila kobolda, který ještě ve smrti svíral oběma rukama směšně malý meč. Ve velké jeskyni za zlatou branou příjemně vonělo pečené maso. Se zamrazením si všimla ukotvených ledových plachetnic. Poznala lodě, které rozpoutaly mezi troly taková jatka. Hněvivě se zahleděla zpět branou. Na ledu tam ležely stovky zuhelnatělých těl. Od chvíle, kdy před mnoha staletími ztratila zrak, vnímala smrt mnohem zřetelněji. Viděla teď, jak světlo života umírajících pohasíná. Někdy světlo neopouštělo mrtvé hned. Nikdy ale nezářilo déle než do příštího úsvitu.

Tato síň a celý průsmyk byly plné pohasínajících světel. Jejich lid zaplatil za útok na zlatou bránu strašlivou cenu. Skanga konečně pochopila, proč elfové neudeřili ledovými plachetnice podruhé. Spoléhali na to, že je tato pevnost nedobytná a může být bráněna takřka beze ztrát ve vlastních řadách.

Šamanka se hrdě usmála. I když jich dnes bojovalo obrovské množství, nakonec to byl jediný trol, kdo převážil misku vítězství na jejich stranu. Už jej viděla, věděla, že přežil.

Za sebou slyšela hlas krále Branbarta, který přehnaně chválil své válečníky. Seděl pohodlně rozložený na sudu. Když spatřil Skangu, zavolal na ni. Byl obklopen obvyklou sestavou hlupáků a patolízalů. Až jednou kolem sebe přestane shromažďovat jen ty bojovníky, kteří jsou hloupější než on, možná se stane velkým králem.

Vedle sudu, z něhož si Branbart udělal trůn, se povalovala hromada uťatých elfích hlav. Válečníci ještě stále přinášeli další a další. Někteří jich k sobě svázali za dlouhé vlasy hned několik. Branbart měl pro každého ze svých mužů slova chvály.

„Co má znamenat tenhle nesmysl?“ zeptala se Skanga.

„Měříme vítězství,“ odpověděl místo krále Dumgar. „Říká se, že Normirgů jsou jen tři nebo čtyři tisíce. Tady už leží víc než dvě stě z nich. A ještě to nejsou zdaleka všichni! Někteří elfové mizí dřív, než jim můžeme uřezat hlavu. Emerellin lid zanikne! Tahle hromada hlav je jako přesýpací hodiny.“ Dumgar se hrdě usmál nad svým přirovnáním. Skanga pochybovala, že na ně vévoda z Mordštejnu přišel sám. Obrátila se ke králi.

„Musím s tebou mluvit. Sama!“

Branbart nakrčil nos a přidal na hromadu hlav zelený hlen. Pak nedbalým pohybem propustil žvanily, kteří ho obklopovali.

„Co chceš, Skango?“ Jeho dobrá nálada se zřetelně rozplývala.

„Víš, kým je?“

„To mi bylo jasné už v Reilimee, když přišel s tím zvláštním nápadem zaútočit na přístavní zdi. To není způsob, jakým trolové bojují. Můstky na stěžních, velké kožené zástěny, zavěšené mezi ráhny… Vždycky jsme elfy poráželi silou svých paží.“

Skanga si povzdechla. Branbart určitě dobře věděl, že už dříve se musely tu a tam volit neobvyklé cesty.

„Je ti jasné, že po dnešku už není možné déle tajit, kým je. Začnou kolovat historky. Trolové si vzpomenou… na dřívější vítězství… na bitvy, které se staly legendou…“

„Já vím!“ Branbart se udeřil dlaní do znetvořeného čela. „Možná moje hlava vypadá jako masová kulička, ale pořád mi to ještě myslí! Dám mu to jeho zatracené vévodství!“

„Proč z něj máš takový strach?“

„Copak to nevíš? Jindy jsi přece vždycky tak bystrá, Skango. Myslím dopředu. Co bude s Orgrimem, až se stane vévodou? Nemůže už dosáhnout víc. Ledaže by se stal králem.“

Šamanka si povzdechla. Branbart je opravdu blázen! Možná by bylo lepší, kdyby padl v bitvě.

„Znáš naše zákony. Tak jako se Orgrim rodí vévodou Noční bašty, ty se budeš vždy rodit králem. Dokonce i kdyby tě Orgrim zavraždil, jeho vláda by netrvala dlouho. A titul krále by si stejně nesměl přivlastnit. Nemůže proti tobě nic podniknout. A on to ví.“

Branbart teď působil velmi unaveně. „Podívej se, jak vyhrává bitvy. Je tak jiný. Možná jednoho dne najde způsob, jak mě poslat do temnoty. Je jediným trolem, který by toho byl schopný.“ Branbart se na šamanku pevně zahleděl. „Možná jediným kromě tebe! V poslední době mám pocit, že tvá pozornost patří spíš Orgrimovi než mně, tvému králi.“

„A proč asi?“ zeptala se Skanga ostře. „Potřeboval jsi Orgrima, abys dnes mohl zvítězit. Musela jsem ho chránit před tvými pošetilostmi, protože jeho smrt by znamenala, že tady před hradbami Kralštejnu neuspěješ. Teď už ho nepotřebuješ. Učiň ho vévodou a pošli ho na Noční baštu. Dej mu nějaký bezvýznamný úkol. Bude na dlouho spokojen a své síly vyplýtvá na ženy, které teď konečně může mít.“ Skanga si byla vědoma toho, že nedokáže Orgrimovo počínání přesně předpovědět. Byl příliš vrtkavý, než aby se dalo říct, co ho příští měsíc popadne. Bude ho muset dál pozorně sledovat. Ale Branbart by měl mít pocit, že je před Orgrimem v bezpečí.

„Odkdy víš, že je znovuzrozeným vévodou?“ zeptal se král náhle.

„Od chvíle, kdy jsem se ho poprvé dotkla. Víš, že mi nikdy nezůstane utajeno, když se stará duše zrodí v novém těle.“ Skanga úmyslně formulovala svou odpověď neurčitě. Branbart nesmí nikdy vytušit, že získala jistotu až ve Vahan Calydu.

„Hovoří něco proti tomu, abych se našeho velkého vojevůdce zbavil?“

Skanga upřela na vládce své slepé oči. Viděla, že ho sžírá palčivá závist. Dal by cokoliv za to, aby mohl být jako Orgrim. Ale věděl, že se mu nikdy nevyrovná. A po dnešním vítězství už si ho nemohl dovolit jednoduše zavraždit. „Co máš v plánu?“

„Válečníci milují, když se po krvavých bitvách pronášejí horoucí proslovy.“ Branbart se zvedl ze sudu a vkročil do rozlehlé jeskyně.

Skanga ho následovala. Branbart nebyl právě nejchytřejší, ale měl cit pro vládnutí. Šamanka byla zvědavá, jak se bude chovat k Orgrimovi.

Vůdce smečky objevili u zlaté brány. Se založenýma rukama hleděl do průsmyku, pokrytého mrtvolami. Vypadal neklidně a rozzlobeně.

„Předstup před svého krále, Orgrime!“ zvolal Branbart hlasitě. Všichni k němu zvedli zrak. Okradači mrtvol přerušili práci. Válečníci, kteří odnášeli raněné do bezpečí jeskyní, se zastavili. Dokonce i oddíl zajatých koboldů ustrašeně vzhlédl.

„Myslíš, že můžeš před svým králem utajit, co nosíš hluboko ve svém nitru?“

Skanga spatřila, jak Orgrim ztuhl. Po tomto vítězství už žádné Branbartovy výtky nestrpí.

„Pojď sem ke mně a poklekni před Skangou. Nechť se dotkne tvé duše. Ať všichni slyší, koho v tobě vidí!“ Branbart pokrčil nos a odsmrkl si.

Šamanka se v duchu usmála. Král si vedl dobře. V síni se rozhostilo hrobové ticho. Orgrim náhle vypadal ustaraně. Ale podrobil se královu rozkazu. Poslušně předstoupil před Skangu a poklekl. Položila mu ruce na čelo. Ano, bylo zřetelně cítit, čí duše se skrývá v tomto těle.

„Je to tak, jak se domnívám?“

Všichni v síni zadrželi dech. Skanga se rozhodla, že přijme královu hru. Po masakru před branou se mohl Branbartovi tento patetický okamžik víc než hodit, aby s jeho pomocí opět obnovil svou vážnost u vojska. „Ano, můj pane, máš pravdu. Tato duše se vzpírá být tvým válečníkem.“

Orgrim se na ni vylekaně podíval. Přesně věděla, že svými slovy prozrazuje jeho nejtajnější myšlenky.

„Tvé skutky tě prozradily, Orgrime!“ zvolal král hromovým hlasem.

Skanga cítila, že se mladý vůdce smečky nepoddá svému osudu bez boje. Branbart by to raději neměl hnát příliš daleko!

„Povstaň, Orgrime. Byl jsi poznán!“ Král přistoupil k zaraženému válečníkovi s rozpřaženou náručí. „Buď vítán po mém boku, vévodo Noční bašty. Jsem rád, že jsme tě konečně nalezli.“

V síni se zvedla vlna jásotu. Vévoda Noční bašty byl nejslavnějším vojevůdcem minulých dob. Hrdinou nespočetných legend, i když se nad ním také vznášel stín. Říkalo se, že ho zarytě pronásleduje jakýsi elfí válečník. Při svém posledním vtělení byl vévoda zavražděn ve své komnatě uprostřed vlastní pevnosti. Ale mohly to být také intriky − říkalo se.

„Při dnešní hostině budeš sedět po mém boku,“ prohlásil Branbart žoviálně. Položil Orgrimovi paži kolem ramen, jako by byli odpradávna těmi nejlepšími přáteli.

„Mám s tebou velké plány, vojevůdce.“ Branbart opět pozvedl hlas, aby ho bylo dobře slyšet. „Teď, když byl Kralštejn téměř dobyt, se pomstíme všem, kteří pomáhali našim úhlavním nepřátelům! Vydáš se k človíčkům, Orgrime. Už zítra tě Skanga odvede do Noční bašty. A pak potáhneš do Fjordlandu a spálíš na popel každé lidské obydlí, na které narazíš. Ať poznají, co to je zahrávat si s námi, troly!“

Branbartovo vyhlášení dalšího polního tažení bylo přivítáno se všeobecným jásotem. Orgrim vypadal, jako by se mu velmi ulevilo, současně ale působil trochu nechápavě.

„Smím si sestavit své oddíly ještě dnes v noci?“

„Jistě, vévodo. Jistě!“ Branbart mu poklepal na rameno. „Po hostině bude času dost. Vezmeš si s sebou dvacet svých nejlepších bojovníků. Mezi tělesnými strážci ženušek na skalním hradě určitě snadno najdeš ještě další, kteří s tebou rádi vytáhnou do bitvy. Pak překročíš hory a ze severu vpadneš do Fjordlandu. Svého dobrého přítele Dumgara pošlu s pěti sty bojovníky z jihu. Vypálí královské město a vydá se podél fjordu vzhůru, aby se spojil s tvými oddíly. Buď mu dobrým rádcem. Je někdy trochu bezradný.“

Orgrim se na Branbarta nechápavě zahleděl. „Dostanu dvacet mužů? A nebudu mít velení, jen budu Dumgarovi radit?“

Král s úsměvem přikývl. „Ano, přesně tak. Bez takové schopné hlavy vedle sebe by byl Dumgar určitě beznadějně ztracený. Jsi můj nejlepší vojevůdce. Spoléhám na to, že vaše společná vítězství budou stejně skvělá jako to dnešní.“

Skanga se stáhla. Branbart ji ohromil. Podrobil se nevyhnutelnému. Orgrim dosáhl cíle. Konečně byl vévodou. A současně byl potrestán způsobem, který sotva mohl být horší. Když Dumgar uspěje, sklidí veškerou slávu. Když bude poražen, povolá Branbart k zodpovědnosti Orgrima.

Skanga se vydala k ledovým plachetnicím. Najde si tam někde klidné místečko a vyspí se. Ztěžka se opírala o hůl. Po vítězství cítila tíhu staletí vždycky obzvlášť zřetelně. Už to bylo dávno, kdy v dobré náladě navštěvovala hostiny na počest vítězství. Teď se místo toho raději uchylovala do ústraní.

Jen ať ta štěňata klidně slaví. Vůbec netuší, co to znamená odolávat dechu věků. A nikdy to tušit nebudou…

Šamanka se zarazila. Cítila, jak se zem pod jejíma nohama chvěje. Jen docela lehce. Něco tu bylo, hluboko v hoře.

Shahondinovi se tam nepodařilo proniknout. Normirgové jsou proslulí svými kouzelníky. Ale v bitvě nebojoval jediný tkadlec kouzel, pomyslela si Skanga znepokojeně. Kde vězí? Co se děje hluboko v nitru hory? Napřímila se. Tato bitva ještě nebyla dobojována. Možná elfové chtějí, aby se trolové vydali do hory?

Opět ucítila lehký otřes. Musí zjistit, co se tam dole děje!

O zapomenutých
hrdinech

„Budován po staletí, ztracen během několika dní.“ Tak dnes mnozí hovoří o Phylanganu. Většinou tak ovšem činí hrdí, ještě mladí válečníci, kteří tam v oněch dnech zkázy nebyli. Netuší nic o osamělé odvaze těch, co se ze všech sil snažili vzdorovat neodvratitelnému.

Nezapomenutelným zůstává Ollowain, strážce Shalyn Falahu. Byl vždy tam, kde zněla píseň čepelí. Jeho odměřené vtipy dávaly sílu těm, co drželi takřka nekonečnou stráž.

Ale kolik dalších tam tehdy bylo, jejichž jména dnes už nikdo nevezme do úst!

Byl tam Gondoran, Hold, Pán vod ze vzdáleného Vahan Calydu, přítel knížete Orimeda, který ve tmě bojoval svůj osamělý boj a zůstal nepoznán ještě ve chvíli, kdy daroval Kamenné zahradě její poslední vítězství.

Zapomenut je onen lidský syn ušlechtilé krve a zlého jazyka, který se svými muži strhával tunely a plnil chodby kamením, aby zatarasil trolům cestu do Nebeského přístavu. Dokonce ani když už únavou nedokázali uzvednout krumpáče, neváhali lidští synové vytáhnout do bitvy, jakmile mocný nepřítel znovu prolomil linie. Nikdy se nedozvíme, odkud brali takovou odvahu, vždyť jedinou odměnou, kterou mohli očekávat, byly jizvy, které si odnášeli na svých smrtelných tělech.

Čtyři velké zlaté brány ležely v širokém tunelu, vedoucím na druhé straně Nebeské síně ke zbývajícímu přístavu. Postavili ho tak, že se jím se sklopenými stěžni mohly napříč horou dostat z jednoho přístavu do druhého dokonce i ty největší ledové plachetnice. Podle oněch bran se dnes označují poslední bitvy, které byly ve Phylanganu svedeny. Byla to Brána zahrad, vedoucí k Nebeské síni; Brána lilií vedle nekropole, kde v ledu spočívali ti, kteří nenalezli cestu do měsíčního světla; Stará brána poblíž knížecího paláce Landoranova; a Nebeská brána, poslední bašta před zbývajícím přístavem.

Jeden den potřebovali trolové na každou z těchto bran, než ji zničili beranidly a sekyrami. A když uspěli, čekala je cesta, na níž každý krok platili krví.

Obránci zoufale bojovali na narychlo zřízených barikádách nebo se kradli úzkými tunely, aby se vzápětí tajnými výpadovými brankami překvapivě zjevovali v boku nepřítele. Strmými tunely spouštěli hořící ledové plachetnice a obrovitými měchy, dopravenými z výhní kovářských síní, zahlcovali nepřátele plameny a dýmem.

Dvaadvacet dní bojovali ti, jejichž odpor byl odhadován nanejvýš na týden. Pak trolové rozmetali Nebeskou bránu.

Jezdecký útok, vedený Orimedem a jeho kentaury, vrhl překvapené nepřátele ještě naposledy zpět. Ale každý věděl, že nyní nastal čas Kamennou zahradu opustit. A přeživší losovali, kteří z nich zůstanou, aby pro uprchlíky získali pár hodin navíc.

Bílý kámen znamenal místo na některé z posledních plachetnic, opouštějících pevnost. Černý kámen byl příslibem smrti…

Z Pohledu sokola, s. 912,
vzpomínky Fenryla, hraběte z Růžové hory

Zlato a kamení

„Nenech se splést mým nosem, Dallo.“ Lambi se poplácal po poklopci. „Tady dole je ještě všechno v pořádku.“

Králova nevěstka mu pevně zavázala obvaz na hlavě. Pak se na něj zadívala zelenýma očima. Lambi byl vůči zrzavým ženám vždycky zaujatý. Tvrdilo se o nich, že jsou s nimi jenom problémy.

Vzpomněl si na kámen, který měl v kapse kalhot. Ať už si způsobí jakékoliv trable, nebudou mít dlouhého trvání. Ušklíbl se.

„Tak co bude s námi dvěma? Před odchodem máme ještě právě tak dost času.“

Dalla mu položila ruku na hruď, tam, kde měl srdce. „Vím, že tady je s tebou všechno v pořádku, Lambi. To je to jediné, co mě na mužích zajímá.“

Jarl skoro nemohl uvěřit svému štěstí. „Takže jdeme na to? Znám jedno místečko, jen kousek odtud, kde…“

Zavrtěla hlavou. „Musím se postarat o raněné, to přece víš.“

„Teď jsi právě zranila mé srdce. Zabije mě to, jestli se o ně okamžitě nepostaráš!“

Dalla se zasmála. Pak vstala. „Kéž ti Luth utká dlouhou nit.“

„Se zrzkama nemám nikdy štěstí,“ zabručel Lambi právě tak hlasitě, aby ho ještě mohla slyšet. „Vždycky mi utečou.“

Léčitelka zavrtěla hlavou tak prudce, že se jí rusé lokny roztančily po ramenou. „Možná se prostě jen ptáš v nevhodnou dobu.“ Obdařila ho podmanivým úsměvem. Pak se vydala ven k široké přístavní bráně a nastoupila na jednu z plachetnic, kam umístili raněné.

Lambi si pohrával s kamenem v kapse kalhot. Správný čas na dotazy se mu už nikdy nenaskytne. „Stejně to byla jenom zrzka,“ zabručel. „Měl jsem to zkusit s ňákou blonďatou.“ Vydal se k saním, překrytým rudou plachtou. Ráno je naložili jako poslední. Na kozlíku seděl Ragnar, jeden z jeho mužů. Byl to chlap jako býk s krátkými, plavými, téměř bílými vlasy. Vlastně byl dřevorubec, ale pokud se Lambi pamatoval, nikdy nevynechal jedinou příležitost k pořádné bitce. Na jeho zjizvené tváři a širokém, několikrát zlomeném nose byl zaznamenán nejeden příběh.

„Ať tě ani nenapadne vzít roha, ty starý chlípný kozle. S tím, co na těch saních leží, by sis mohl koupit všechny nevěstince v Gonthabu a zadarmo špásovat s holkama až do smrti.“

Vozka se spiklenecky usmál. „Právě kvůli tomu jsme tě zvolili jarlem, Lambi. Máš vždycky nejlepší nápady. Sám bych na to nikdy nepřišel.“

Lambi koutkem oka spatřil Alfadase, spěchajícího k nim. Ten mu tady ještě chyběl! I když si ho Lambi velmi vážil, existovaly věci, které by Alfadas nikdy nepochopil a o kterých taky nepotřeboval vůbec nic vědět.

„Jeď, Ragnare!“

„Ale…“

„Jeď, zatraceně, když ti to tvůj jarl nařizuje!“

Alfadas na ně divoce mával.

„Tak zmiz,“ zasyčel Lambi a s úsměvem na rtech zamával Alfadasovi.

„Ale on chce, abych zůstal,“ namítl Ragnar.

„A já chci, abys odjel, ty pitomé tele!“

Ragnar odložil opratě. „Vévoda mi dvakrát zachránil život. Jestli ode mě něco chce, můžeš mi se svými rozkazy vlézt na záda!“

Bylo pozdě. Alfadas už stál vedle saní. Lambi na něm viděl, že ví.

Vévoda odhrnul plachtu a přejel rukou po zlatě, jako by se ho potřeboval dotknout, než uvěří svým očím. „Takže je to pravda,“ pronesl tiše. Když opět zvedl zrak, zračilo se v něm bezbřehé zklamání.

Lambi si přál, aby Alfadas začal křičet, nebo ještě lépe − aby ho pořádně praštil do nosu. Na něco takového byl zvyklý. Ale ten pohled… Nemohl ho snést! Zahanbeně odvrátil zrak.

Přitom jsem přece v právu, pomyslel si jarl vztekle. „Jsou to jedny z těch zatracených dveří,“ řekl konečně. „Když má někdo zlatá vrata, nemůže se holt divit, že mu tu a tam nějaká zmizí.“

„Jsou to naši spojenci. Naši hostitelé…“

„Jo, a my jsme hosté, kteří jsou tak hodní, že kvůli svým hostitelům riskují krk. A co z toho máme? Skoro polovina chlapů, kteří s tebou přišli do Albenu, už nežije. A přesto tě ostatní zbožňují! Alfadas, který s námi leží ve špíně. Alfadas, který nás z toho dostane, když jsme v pytli. Alfadas sem, Alfadas tam! Už to nemůžu ani slyšet!“

„A proto jsi Normirgům ukradl několik dveří? Co mi na to řekneš?“ odvětil vévoda ostře.

„Co ti řeknu, není pro Ragnarovy uši. Pojď!“ Zatáhl Alfadase do prázdného přístavního doku. Už týdny se zlobil a teď byl nejvyšší čas si ulevit.

„Oslňuješ je svou slávou, ale ve skutečnosti na ně úplně kašleš! Jsou tebou nadšeni, elfí jarle, vévodo, hoste u královských tabulí. Válíš se tady s nima v blátě. Nasazuješ pro ně kůži. A protože to pro ně dělá takový nóbl pán jako ty, cítí se důležitější. A pak ještě tvůj skald složí nějaké hezké písničky, ve kterých všichni vystupují jako hrdinové. Ale ve skutečnosti ti jsou lhostejní!“

„Jsi opilý, Lambi! Víš, že dělám pro své muže všechno!“

Lambi se vztekle rozesmál. „Samozřejmě! A taky vím, co neděláš. Nikdy ani nepomyslíš na to, jaké to pro ně bude, až se vrátí. Myslíš, že hrdinské historky naplní žaludek? Ve Fjordlandu budou už za pár měsíců stejným lidským odpadem, jakým byli, když vstoupili do tvé armády. Co proti tomu děláš, vévodo?“

Alfadas se na něj užasle zahleděl. Teď to byl on, kdo se vyhýbal pohledu svého druha.

„Ty vůbec nemyslíš na návrat, viď? Rozhodl ses, že tady chcípneš. A je to jenom tvoje věc. Ale dovol svým mužům, aby se toho neúčastnili! Klidně mi říkej, že jsem zloděj, když jsem nechal zmizet z odlehlých chodeb pár zlatých dveří. Vytrhali jsme je jenom v místech, kde nebude nikdo bojovat. A za pár hodin bude stejně celá hora patřit trolům a ta vrata už nebude nikdo postrádat. Nevím, kdo ti prozradil, co jsme udělali, zatímco jsi bojoval po boku elfů. Ale věděli o tom všichni. Postaral jsem se, aby se z každého, kdo se vrátí do Fjordlandu, stal bohatý muž.“

Alfadas smířlivě zvedl ruce. „To stačí. Pochopil jsem, jarle. Možná opravdu hledám smrt… Ale neměl bych vás stáhnout s sebou.“ Vytáhl z kapsy bílý kamínek. „Můj losovací kámen. Vezmi si ho! Viděl jsem, jaký sis vytáhl ty. Můžeš jít.“

Lambi mu vyrazil kámen z ruky. „Myslíš si, že nejsem dost dobrý, abych tady umřel s hrdiny, kteří se dobrovolně přihlásili? Když jde o umírání, jsme si všichni rovni, ty… ty… nafoukaný…“

Alfadasova pěst ho zasáhla zcela nečekaně. Nikdy by si nepomyslel, že ten vytáhlý mizera dokáže praštit tak silně. Po úderu do žaludku následoval hák na bradu.

„Posbírej jarla, Ragnare.“ Vévoda vypadal smutně. Zatracený bastard!

Lambi omámeně zavrtěl hlavou. Nechápal, jak ho mohly dvě rány tak vyřídit. To musí být tím zraněním na hlavě! Cítil, že ho někdo zvedá. Ragnar ho uložil na sáně a přes ramena mu přehodil pokrývku.

„Je mi to líto.“ Alfadas k němu přistoupil a vtiskl mu do dlaně bílý kamínek. „Máš pravdu, Lambi. Už pro vás nejsem ten správný velitel. Prozatím bylo dobré mít vévodu, chránícího své muže v bitvách, jak to jen šlo. Teď ale potřebují muže, který je ve zdraví dovede domů. Muže jako ty.“

Lambi se snažil vstát, okamžitě ale klesl zpátky. Cítil se tak mizerně, jako by celou noc popíjel levné víno. „Nemůžeš…“

Alfadas dal Ragnarovi znamení. „Jeď! Odvez ho k Dalle, ať se mu ještě jednou podívá na tu hlavu.“

Sáně se s trhnutím rozjely. Skrz přikrývky cítil Lambi chladivé zlato ukradených dveří.

Alfadas stál uprostřed přístavní haly. Tasil meč a pozdravil Lambiho zdviženou čepelí. „Žij blaze, vévodo Lambi. Kéž ti Luth utká dlouhou nit!“

Od poslední brány se ozval pronikavý zvuk rohu. Trolové se vraceli. Alfadas se otočil a přidal se k zástupu ztracenců.

Alespoň voda

Gondoran se potil jako prase. Roztržitě si přejel rukou po čele. Těžká koruna se mu zařezávala do masa.

I když měl Pán vod na nohou tlusté plstěné boty, měl pocit, jako by měl chodidla v jednom ohni. Byl až příliš blízko! Vzduch tady dole byl dusný, malá lucerna, visící nad ním na laně, vrhala příliš málo světla a jen kousek pod nohama mu číhala smrt. Lepší místo pro boj proti trolům bych si ani nemohl najít, pomyslel si ironicky. To už by bylo lepší sedět na zádech Orimedovi a tryskem pádit po rozlehlých planinách Větrné země nebo se účastnit jedné z pijáckých orgií kentaurů. Nemohl se s Orimedem ani rozloučit.

Hold se musel v úzké rouře shýbat. Prsty se dotýkal rozžhavené země. Správně by ho měl bílý pórovitý kámen, ne nepodobný mořské houbě, ochránit před žárem mnohem lépe. Musím už být velmi blízko u cíle, přemítal. Opatrnost bude na místě! Otevřel svou mysl moci koruny. Země pod ním se chvěla. Někde daleko nad jeho hlavou se ve skále ozval praskot. Vzápětí ho zasypala sprška kamenných úlomků a prachu. Už od samého rána se hora každých pár vteřin jemně otřásala.

Musel jsem se zbláznit, pomyslel si Gondoran. Jen šílenec by se vydal do úzkých vodních tunelů uprostřed hory, v níž je třeba každou chvíli počítat se záchvěvy. Ale stejně už žil na dluh. Správně by vůbec neměl přežít dotek rubáše z žihadel. Měl by ležet po boku mrtvých kamarádů v mangrovních močálech u Vahan Calydu. Kníže by svůj lid nikdy neměl opouštět! Ale zůstat tam by tenkrát znamenalo zradit královnu.

Gondoran byl přesvědčen, že přežil jen proto, aby ještě vykonal něco významného. A když spatřil proudy vodní páry, tryskající z vysokých pilířů v Nebeské síni, pochopil, co je jeho úkolem. Kdyby se chopil zbraně, byl by jeho přínos v boji proti trolům pramalý. Byl mizerný kušostřelec a také kameny vrhané z jeho praku by troly jen rozesmály. Zato ale dobře rozuměl vodě ve všech jejích podobách.

„Pospěš si, Gondorane!“ Hlas mladé elfky se v úzké vodní rouře několikrát zlomil a dole už zněl velmi zkresleně. Fahlyn mu pomáhala od chvíle, kdy válečná rada svolila, aby se staral o vodovodní síť v hoře.

Plížit se úzkými tunely, zatímco se hora třásla, vyžadovalo nemalou odvahu. Mladá žena prokázala neobyčejnou statečnost. Gondoran nechápal, co proti ní Ollowain má. Nestrpěl ji mezi obránci, i když patřila k tělesné stráži jeho otce a byla dobrou bojovnicí. Pocházela z prastarého klanu Farangelů.

Hold si vzpomněl na své dětství. Na ty báječné dny, které strávil se strýcem. Zatímco se v člunu plavili pokojnou temnotou nádrží pod Vahan Calydem, stařec celé hodiny vyprávěl. Jeho příběhy se točily kolem Normirgů, kteří žili v dobách svého exilu s Holdy. Když elfové dorazili z dalekého severu, byly mangrovy místem, které kromě Holdů nedokázali ocenit žádní jiní potomci Albů. Teprve Normirgové vyrvali temnému pobřežnímu močálu ono nádherné město, do kterého pak každých osmadvacet let putovali ze všech stran děti Albů, aby se staly svědky toho, jak je Emerelle, nejvýznamnější mezi Normirgy, opět zvolena královnou.

Od chvíle, kdy byl položen základní kámen Vahan Calydu, byl klan Farangelů úzce provázán s Holdy. Vzešlo z něj mnoho stavitelů kanálů a nádrží. Gondoran byl hrdý na to, že je po staletích prvním Pánem vod, který opět spolupracuje s Farangely. Kruh se uzavírá, dumal.

Gondoran a Fahlyn si společně prostudovali plány tajných vodních cest. Oba věděli o Landoranově tajemství, o tom, co se odehrává v hoře hluboko pod jejich nohama. Využili několika velkých hlavních vedení vodovodní sítě, aby svedli horkou páru ven na úbočí hory. Zabránili tak, aby byla Nebeská síň pohlcena vroucími výpary. A svou prací ulevili také kouzelníkům v Síni ohně, protože zmírnili tlak, který by jinak neustále stoupal.

Gondoran si opět přejel po čele zbroceném potem. Věděl, jak jsou na tom obránci nahoře. Někdy zaslechl vzdálené ozvěny bitevní vřavy, i když byl tady, na dně roury, vzdálen od Nebeského přístavu skoro míli. Včera večer a hluboko do noci, zatímco obránci stále zoufale bojovali, opracovával světlý kámen na posledním úseku velkého tunelu. Změkčil ho a pak jím prostrčil dlouhou hůl, až narazil na velkou rouru, která tam byla ukryta. Už před několika dny ji izoloval od vodovodní sítě a spojil s ostatními trubkami, vedoucími do hlubiny Teď nadešla hodina, kdy se dá do boje! Vytvořil k hlavní rouře více než sto spojovacích otvorů.

Skála se zachvěla! Spádovou trubkou prosvištěla sprška kamenných úlomků.

„Pojď, Gondorane! Je čas,“ zvolala Fahlyn vysoko nad ním. Uslyšel velice tichou ozvěnu osamělého signálu rohu.

Hold popadl jisticí lano a škubl jím, takže si musela myslet, že začal lézt nahoru. „Jdi napřed k šachtě studny! Hned budu u tebe!“

Mrzelo ho, že jejich spolupráce skončí lží. Ale dnes nadešel den, kdy se písek v přesýpacích hodinách definitivně dosypal. Vypůjčená doba uplynula. Hold sfoukl plamínek lucerny. Byl rád, že unikl rubáši z žihadel. Když nad tím teď přemýšlel, bude dobře, že ho zabije jeho živel. Byla to smrt hodná Pána vod.

Předklonil se. Moc koruny se mu vlévala do rukou. Pórovitá skála pod jeho nohama měkla. Popadl dlouhou hůl, kterou měl opřenou vedle sebe. Několik vteřin vyčkával a naslouchal. Pak to uslyšel! Trojí volání rohu. Tak to bylo s Ollowainem smluveno.

Gondoran vrazil hůl do měkké skály. Proti němu vyrazil proud vroucí vodní páry.

Za branami dětství

Ollowain si ohmatal zraněnou líci. Po krku mu stékala krev. Byl unavený. Ještě včera by ho ta rána nezasáhla. Vzpomněl si na obrovitého trola s kyjem posázeným úlomky obsidiánu. Ten darebák mu skoro urazil hlavu! Tak tak, že se stihl přikrčit.

Zhruba dvě stě kroků od něj se trolové přeskupovali pod ochranou svých velkých dřevěných štítů. Při příštím útoku definitivně zvítězí. Ollowain sklouzl pohledem po svých druzích. Byli tu Alfadas, Mag a další dva lidé; jeden kobold, jehož jméno neznal, se unaveně opíral o svůj samostříl. Vedle něj stála Silwyna. Se šípem přiloženým k tětivě čekala, zda se ve štítovém valu trolů neobjeví trhlina. Byl tu také šermíř z Landoranovy tělesné stráže. Příliš málo! Nemělo smysl dál bojovat.

Mistr šermíř se zahleděl na dlouhou řadu na palec velkých otvorů ve stěně tunelu. Nastal čas přijmout Holdovu nabídku. Navzdory veškerým zákonům pravděpodobnosti se jim podařilo odrazit dva útoky trolů. Tomu třetímu už neměli čím vzdorovat… Jen Gondoranem!

Poslední uprchlíci už museli být daleko na zledovatělé náhorní plošině. Trolové je nedohoní. Alespoň ne dnes. Ollowain sundal z opasku stříbrný roh a přiložil si ho ke rtům. Trojí dlouhá zadutí měla být jeho rozloučením s Phylanganen.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Alfadas unaveně. „Zveš troly?“

„Ne, povolávám našeho posledního spojence.“ Obrátil se k ostatním. „Zpátky! Běžte k Nebeskému přístavu! Utíkejte, jak nejrychleji vás nohy unesou. Náš přítel osvobodí dech draka, tak to říkal.“

Než se mohl někdo na něco zeptat, ozvalo se vzdálené, výhružné syčení. Ollowain seskočil z barikády. „Utíkejte!“ zvolal. „Vezměte si ty malé ledové plachetnice, které tam zůstaly.“

Syčení se změnilo v dunění. Ollowainovi druhové vyrazili. Šermíř popadl kobolda a přehodil si ho přes rameno. Později se mu za tu neuctivost omluví.

Trolové se dali do pronikavého, vítězoslavného jásotu. Ollowain za sebou slyšel těžký dusot jejich nohou.

„Co se to tady děje, veliteli?“ zeptal se kobold vystrašeně.

Ollowainovi se na odpověď nedostávalo dechu. Jeho druhové běželi kousek před ním. Silwyna se ohlédla přes rameno. Vykulila oči! Dunění dorazilo až do tunelu. Ollowain se neotočil. V uších mu zněl pronikavý jek. Křik umírajících.

Kobold vykřikl. „Utíkej! Utíkej, dračí dech je už skoro tady.“

Šermíř se dalekým skokem přenesl přes trosky Nebeské brány. „Držte se vlevo! Běžte k dokům! Neutíkejte rovně!“

Hned za branou zahnul a běžel dál podél bíle natřené stěny jeskyně. Výkřiky za jeho zády utichly. Slyšet bylo už jen výhružné syčení. Zničenou Nebeskou branou vyrazila hustá bílá pára. Její závoj pohltil Landoranova osobního strážce. Krátký výkřik. Teprve v tu chvíli si Ollowain uvědomil, že své varování pronesl jazykem lidí.

Ostatní unikli. Běželi směrem k ledovým plachetnicím, přivázaným u doků.

Pára se pomalu rozlévala rozlehlou přístavní halou. Půda v Nebeském přístavu byla zledovatělá a širokou branou vedoucí ke Carandamonské plošině pronikal dech zimy.

Ollowain postavil kobolda na zem. Vousy malého válečníka se perlily jemnými stříbřitými kapkami vody. Ollowaina udeřil do obličeje nepříjemně horký závan a ožehl mu tváře.

„Děkuji, veliteli, že ses vykašlal na všechny formality a hodil sis mě na rameno jako pytel mouky.“

Ollowain se unaveně usmál. „Kdo ví, kolikrát mi tvé střely už zachránily život. Nic mi nedlužíš.“

Kobold vzdorovitě zavrtěl hlavou. „Dlužím ti svůj život, veliteli. Můžeš kdykoli požadovat splacení dluhu. Jmenuji se Murgim. Najdeš mě…“

„Na plachetnici!“ přerušil Ollowain koboldův proud řeči. Obklopila je hustá mlha. Malý válečník se změnil v nejasnou siluetu. „Drž se u zdi a určitě doky nemineš.“

„Ty s námi nepůjdeš, veliteli?“ zvolal Murgim.

Ollowain se už ale ubíral podél stěny zpátky. Skála byla kvůli nánosu teplé kondenzované vody kluzká. Už nejsem velitel, pomyslel si Ollowain a navzdory porážce cítil obrovskou úlevu. Phylangan byl ztracen. Bojoval až do poslední chvíle, ale skalní hrad nebylo možné zachránit. Teď udělá to, co měl udělat už dávno!

Našel schody, po kterých už jednou sestupoval, a vydal se do nitra hory. Teď tady nestály stráže. Kamenný les osiřel, kašna mezi sloupy vyschla. Zem pod nohama se mu stále znovu a znovu chvěla. Měl pocit, jako by kráčel po tenkém ledě, který začne brzy pod náporem paprsků jarního slunce praskat.

Z průchodu k Síni ohně se jako tekuté sklo valil horký vzduch. Nesl s sebou velké vločky popela. Tančily v divokém reji, podobné černým motýlům. Ollowainovi vyschlo v hrdle. Po tvářích a zádech mu stékal pot a pálil ho v ranách. Páchlo to tu kamenným prachem. Na jazyku cítil hořkou pachuť.

Vstoupil do síně a do tváře ho udeřila další vlna rozžhaveného vzduchu. Na podlaze už neklečela ani padesátka Normirgů. Lavičky podél stěn zely prázdnotou. Pro boj s horou už chyběly zálohy.

Ollowain opatrně procházel mezi tkalci kouzel ke středu místnosti. Nikdo si ho nevšímal.

Lyndwyna stále klečela na zlatém kotouči. Jako by se za celé ty týdny nepohnula ani o píď. Tvář měla bledou, výraz smrtelně vážný. V černých vlasech jí probleskovaly první pramínky stříbra.

Šermíř před ní poklekl. Jemně jí položil ruce na ramena.

„Slyšíš mě?“ zeptal se tiše.

V Lyndwynině tváři se nepohnul ani sval. Oči měla prázdné a bez výrazu.

„Je konec.“ Jemně ji pohladil po jednom ze stříbrných pramínků. „Dělali jsme, co jsme mohli. Je čas odejít!“

Lyndwyna ho neslyšela. Ollowain si vzpomněl, co mu otec vyprávěl o chóru kouzelníků. Co se stane, když zbaví stavbu základů, když svou milovanou odtud prostě odvede? Pohltí ji plameny, když se vymaní z transu příliš rychle? Nemá tušení! Ale věděl, co se stane, když tady zůstane. Přijdou trolové. Jsou opojeni vítězstvím a zabijí vše živé.

Ollowain vzal kouzelnici něžně do náruče. Přitiskl si ji k hrudi, aby ji chránil.

Kouzlo jako by náhle pominulo. Všichni elfové zvedli zrak. Mladou ženu přímo vedle Ollowaina pohltily plameny.

„Zrádce!“ Mezi mágy se vztyčila štíhlá postava. Jeho otec.

Ollowain se nezastavil. Odhodlaně kráčel k bráně, vedoucí ven ke kamennému lesu.

„Mohli jsme horu ještě porazit! Díky tvému činu byly všechny naše oběti marné!“ obvinil ho otec.

Šermíř mlčel. Až příliš dlouho se podroboval otcovu blouznění.

„Proklínám tě, synu! Proklínám tě! Jen si ji vezmi, k ničemu ti nebude. Lyndwyna ví, kam patří. Už se jí nemůžeš zmocnit. Dokonce i v této chvíli se ještě snaží oprostit velkou píseň od disharmonie. Od tebe! Už nikdy s tebou neulehne! To je má kletba!“

Ollowain nechtěl ta slova slyšet. Otec nad ním nemá žádnou moc. Jeho kouzelné schopnosti jsou pohlceny písní.

Kouzelníci opět sklonili hlavy. V Síni ohně zavládlo ticho. Dokonce i vzdálené dunění utichlo. Šermíře provázel na jeho cestě jen zvuk vlastních kroků.

S Lyndwynou v náručí prošel kamenným lesem. Podlaha teď vibrovala silněji. Ze zlatých větví stropní klenby se snášel jemný prach. Ollowain Lyndwynu líbal a šeptal jí do ucha své vyznání, ale procitala právě tak málo jako Emerelle.

Naplněn zoufalstvím nesl elfku vzhůru po schodech. Věděl, že se k Nebeskému přístavu už nedostane. Stejně by tam na ně nečekala žádná plachetnice. Trolové už museli přístav dávno dobýt. Obrátil se k západu. Tajnými chodbami se vydal přímo k srdci hory. A pak se to vzdálené dunění vrátilo. Země se otřásla. Ve stěnách chodeb se objevily pavučiny jemných trhlin.

Ollowain se dal do běhu. Tu a tam zaslechl kroky a hrdelní volání trolů. Konečně se dostal ke schodišti, táhnoucímu se světélkující skálou vysoko nad jezerem Nebeské síně. Mramorové schody pokrývala suť. Když se po nich šermíř rozběhl, cítil ve tváři suchý, rozžhavený vzduch.

Hluboko pod ním se rozkládala Síň. Mnoho stromů stálo v plamenech. Tam, kde bývalo jezero, teď ze země vyrážely proudy tekutého ohně. Stovky trolů prchaly po Mahdan Falahu, na jehož konci se klenul oblouk zlatého světla.

Ohnivé fontány tryskaly z jezera stále výš a výš. Ollowain věděl, že pro něj a Lyndwynu existuje jen jediná cesta k záchraně: dveřmi, před kterými tak často stával jako chlapec a kterými nikdy nesměl projít.

Mramorové stupně se divoce třásly. Ollowain se ohlédl. Část schodiště se zhroutila a dole pod ním se vstříc ohnivému jezeru nakláněl i Mahdan Falah. Dva z obrovitých mostních pilířů popukaly.

Pomalu, jako by se mu na rozloučenou ukláněl, klesal bílý most vstříc ohni. Trolové klouzali v celých zástupech po hladkém dláždění dolů. Nakonec byl most prázdný. Bez poskvrnky. Setřásl všechny vetřelce a třpytil se jako čerstvě napadaný sníh.

„Zahyneš s náma, elfíku!“ Na schodišti nad propastí se objevil prachem pokrytý trol s dlouhým, krvavým šrámem na čele.

Ollowain se zase rozběhl. Nohy ho bolely. Dlouhá cesta ho vyčerpala. Těžké pleskání trolových holých chodidel se ozývalo stále blíž.

Na konci schodiště ležela malá jeskyně. V olejnaté černé tmě se třpytily krápníky. Dříve tady bylo jezero s křišťálově průzračnou vodou. Teď zela v zemi hluboká puklina. Voda zmizela.

Ollowain ztěžka dýchal. Vzduch byl prosycen jemným kamenným prachem, který ho pálil v očích a vysoušel mu hrdlo. Každé nadechnutí se stávalo utrpením. Už jen několik kroků k tajným dveřím! Napůl slepý se potácel vpřed. Jestli se mu podaří vrata za sebou zavřít na závoru, bude zachráněn.

Konečně dorazil ke skrytému zákoutí. Dveře zmizely! Někdo je vylomil a odnesl!

Trol už byl skoro u něj. Ollowain opatrně položil Lyndwynu na širokou lavičku, vytesanou do skály, a podložil jí hlavu zaprášeným hedvábným polštářem. Pak se otočil a tasil meč.

Také trol vypadal vyčerpaně. Upíral na Ollowaina rudé, zanícené oči. „Zatracení elfové! Nemohli jste nám ho nechat! Raději jste Kralštejn zničili, než abyste nám ho přepustili.“ Rozmáchl se sekyrou a zaútočil.

Šermíř chtěl podběhnout pod zbraní, ale trol změnil v poslední chvíli směr úderu. Široká čepel sekyry se téměř otřela Ollowainovi o rameno. Elf uklouzl na suti. Klopýtl, pak se mu přece jen podařilo uniknout nepříteli z dosahu.

„Tak holt chcípne nejdřív ta ženská,“ zabručel trol a těžce dusal ke kamenné lavičce.

Ollowain chtěl vykřiknout, ale z vyprahlého hrdla se mu vydralo jen zaskřehotání. Vrhl se vpřed. Jeho čepel vyryla na trolově paži krvavou brázdu.

„Ty otravný prcku!“

Trol zasáhl Ollowaina loktem do hrudi. Elf ztratil rovnováhu a tvrdě narazil na skalnatou zem.

Soupeř se k němu okamžitě vrhl. Omámený šermíř se snažil odkutálet stranou. Příliš pomalu! Tentokrát ho sekyra do ramene zasáhla! Kroužková košile praskla. Cítil, jak se mu tříští kost. Před očima se mu zatmělo. Trol se sehnul a chtěl ho zvednout. Ollowainova ruka s mečem vyrazila vpřed.

Soupeř se snažil rychle napřímit, aby čepeli unikl. Ozval se podivný zvuk. Šermíř, příliš vyčerpaný, než aby se zmohl na další útok, očekával ránu z milosti.

Trol se ale nehýbal. Z místa pod bradou mu tryskala krev.

Ollowain zamrkal. Tak tě hora nakonec přece jen dostala, pomyslel si. Z trolovy brady trčel hrot krápníku. Když se napřimoval, provrtal mu kamenný osten lebku.

Elfí kníže se vlekl k Lyndwyně. Levá paže mu bezvládně visela podél těla. Z hluboké rány na rameně prýštila tmavá krev.

Se zasténáním utrhl ze svého rozedraného kabátce široký pruh látky a umístil ho na ránu. Meč zasunul do pochvy a jednou paží uchopil Lyndwynu. Ještě stále byla v transu. Už jim zbývá udělat jenom pár kroků!

Hora se mohutně otřásla. Ze stropu jeskyně se uvolnily krápníky a jako krupobití se snesly na zem. Mrtvý trol se sesmekl z kamenného ostnu.

Ollowain překročil práh, který mu měl být provždy zapovězen. Každý, kdo tak učinil, se ocital za branami mládí.

Zamžoural a rozhlédl se po úzké skalní komoře, kterou znal dosud jen z vyprávění. Na podlaze před ústím kruhového tunelu stály dvoje sáně s vysoko ohnutými sanicemi. Sem byli ve slavnostním průvodu přiváděni ti, kteří měli podstoupit poslední zkoušku.

Ollowain uložil Lyndwynu před sebe na sáně. Pak se nohama odrazil. Ocel zaskřípala o kámen. Sáně se naklonily do tunelu a daly se do pohybu.

Šermíř zvedl nohy a položil je na sanice. Divoce se řítili tunelem dolů, vstříc stále větší skvrně světla. Pak je obklopil oslňující jas. Sáně poskočily a tvrdě dopadly na příkré ledové pole.

Ollowain cítil na tvářích pálení větru. Skoro nic neviděl. Zoufale objímal Lyndwynu a snažil se sáně řídit. Věděl, že všechna zákeřná skaliska byla z této části horského úbočí odstraněna. Musí jen udržet saně v patřičném směru. Když pojedou přibližně rovně, ocitnou se nakonec v otevřené krajině mnoho mil od hory. Touto jízdou začínala zkouška. Mladí elfové, o kterých se předpokládalo, že se svými kouzelnými schopnostmi dokáží ochránit před mrazem a vzdorovat živlům, tady začínali svou pouť. A když se vlastními silami dokázali dostat přes ledovce a strže až k Nebeskému přístavu na druhé straně hory, byli Normirgy uznáni za dospělé.

Ollowainovi klesla brada na prsa. Lyndwyniny vlasy ho šlehaly do tváře. Voněly kamenným prachem. Zářivě jasné úbočí se mu pomalu rozplývalo před očima. Pak už bylo jen světlo, vrzání sanic a zpěv větru nad skalisky.

Pod stromem z popela

Tančila v teplém větru. Daleko pod ní byly plameny, které pohasínaly, když na nich spočinula zrakem. V hlavě jí zněly hlasy. Šeptaly jí, aby ty plameny udusila. Ale ať se snažila sebevíc, oheň zůstával, ba nabýval na síle. Šlehal stále výš a výš. Vzňaly se na ní šaty. Někdo jí je strhl z těla. Jakási stínová postava. Objaly ji silné paže. Oheň se vzdálil. Na tvářích ucítila studený dech.

Lyndwyna zamrkala. Ležela ve sněhu. Docela blízko bylo něco hrozivého. Sotva se odvažovala dýchat. Jak se sem dostala? Vzpomínala si na Síň ohně, chór kouzelníků… a na noc s Ollowainem.

Kolem se mihlo něco průsvitného. Větřícího, lačného. Na hrudi cítila albský kámen. Nic ji nemůže porazit. Napřímila se. Z šatů jí spadl sníh. Těsně vedle ní trčela ze sněhové závěje sanice.

Když zaslechla vzdálené dunění, zvedla zrak. Ležela na úpatí hory. Několik mil od ní se k nebi zvedal obrovitý, temně šedý sloup kouře. Jeho vrchol byl rozvětvený jako koruna stromu. Vítr hnal kouř k západu. Podél spodní strany kouřového mraku se mihotala temně rudá záře. Dýmem poletovaly jiskry, aby se pak širokým obloukem snášely z nebe zase na zem. Když dopadly na zasněžené horské obočí, vyslaly k obloze proud vodní páry. Výše položené části hory se ztrácely pod nánosem popela. Vrchol se změnil. Vypadal širší. Sníh odtamtud úplně zmizel. Lyndwyna spatřila rudý proud, valící se po jižním svahu. Několikrát ucítila, jak se jí země pod nohama třese.

Vzpomněla si na chór. A cítila, že všichni zpěváci umlkli navždy.

Jak se sem dostala? Rozhlédla se. Kousek pod ní ležela zhroucená postava, napůl pohřbená ve sněhu. Trochu nejistě vstala a potácela se dolů. Kolena ji bolela při každém pohybu.

Dlouhé plavé vlasy… Bílý kabátec! Lyndwyna se rozběhla, už po několika krocích zapadla do hlubokého sněhu, vzchopila se a zkusila to znovu. To je Ollowain! Přišel si pro ni!

Roztřesenýma rukama se dotkla jeho obličeje. Tváře měl jako z ledu! Na rameni mu zela hluboká rána. Položila mu dlaň na čelo. Zavřela oči a vcítila se do jeho těla. Srdce bilo slabě, ale pravidelně. Ztratil spoustu krve. Levou klíční kost měl roztříštěnou, lopatku naštípnutou. Také jedno žebro bylo zlomené.

Zalila svého milovaného vlastním teplem. Větším, než jaké byl schopen vyprodukovat jeho amulet. Pak sáhla po moci albského kamene. Silou myšlenek uzdravovala kosti a nechávala srůstat potrhané svaly. Jen to velké množství krve, které ztratil, nedokázala nahradit.

Tlukot šermířova srdce zesílil. Ponořil se do hlubokého spánku. Lyndwyna si položila jeho hlavu na klín.

„Je vždycky tak dojemné stát se svědkem mladě lásky.“

Kouzelnice sebou trhla. Ten hlas se jí ozýval přímo v hlavě!

„To jsem já, Shahondin. Neměj strach, vnučko!“

„Kde jsi?“ Lyndwyna se udiveně rozhlížela. Kromě ní a Ollowaina na rozlehlém horském úbočí nikdo nebyl.

„Prosím, slib mi, že se nelekneš.“ Hlas teď zněl nevýslovně smutně. „Zajali mě trolové. A udělali mi něco strašného, dítě. Už nejsem tím, koho jsi znala.“

„Dokaž mi, že jsi můj dědeček! Řekni mi něco, co by mohl vědět jen on.“

„Chytrá holka! Proč bys taky měla věřit nějakému cizímu hlasu. Vždycky jsi byla bystrá. Pamatuješ si, jak jsme v pavilonu u moře vymysleli toho světelného ptáka? Měsíc už stál nízko nad zátokou, když jsi ho poprvé vypustila. Byla jsi ještě děvčátko. Vypadal trochu neforemně, ten tvůj první pták. Perutě měl jako listy pergamenu a hlavu jako kouli.“

Lyndwyna se musela usmát. Ano, vzpomínala si na něj. Byla ještě dítě. Shahondin ji pak naučil, jak je důležité pozorně se dívat a že nic živého není produktem náhody. „Ukaž se, dědečku.“

„Prosím, dítě, nenech se oklamat mým zjevem. Trolové se na mně dopustili strašlivého zločinu. Ale cítím moc, která tě obklopuje. Moc, která dokáže vše změnit. Můžeš mi vrátit mou podobu.“

Lyndwyna se snažila připravit se na všechno možné, ale na to, co před ní povstalo ze sněhu, se připravit nedalo. Obrovitý přízračný pes s jedním krví podlitým okem neměl s jejím dědečkem společného vůbec nic − kromě vzpomínek.

„Neboj se, mé dítě. Dotkni se mé mysli. Uvidíš, že jsem to já!“

Bytost jí otevřela své nitro a to, co tam kouzelnice nalezla, jí bylo důvěrně známé. Také temnota v Shahondinově duši! To bylo to jediné, co se před ní vždy snažil skrývat. Svou temnou stránku. A ona ji ani nechtěla vidět.

„Povolej mě zpět! Připomeň si muže, kterým jsem býval. Pouhou silou svých myšlenek mi můžeš vrátit vše, co mi trolové ukradli. Vzpomeň si na dědečka, se kterým jsi strávila tolik hodin společného studia. Využij albský kámen! Má moc vrátit mne zpět.“

Lyndwyna upnula svou mysl k oněm vzdáleným dnům v Arkádii, k putování s přísným a učeným dědečkem. Vzpomínala, jak vraštil čelo, když nedokázala sledovat jeho myšlenky, na jeho zvonivý smích, když si při kouzlení počínala příliš lehkomyslně. Jeho smích s postupem let utichal. Lyndwyna totiž odhalovala i tajemství, která měla jemu zůstat navždy skryta.

Kouzelnice cítila, jak se albský kámen na její hrudi zahřívá. Vytvořila v mysli jiskru zářivého světla a nechala ji tančit. Tak jako tehdy ve Vahan Calydu, když tvořila světelného ptáka. Nejprve se dědeček objevil jen v hrubých rysech. Pak se přidávalo vlákno k vláknu a současně se začínala vytrácet podstata přízračného psa. Nakonec mu Lyndwyna uloupila světlo života a vdechla ji nově vytvořené dědečkově postavě.

Když dokončila dílo, světlo pohaslo. Před ní stál ve sněhu nahý Shahondin. Zvedl ruce, nevěřícně se dotkl svého těla. „To je zázrak!“ Jeho hlas zněl cize, temně. A slova byla nezřetelná, jako by je pronášel nějaký opilec. „Asi se zase budu muset naučit mluvit.“ Natáhl k ní ruku. „Taková moc! A teď mi dej ten albský kámen. Použijeme ho k vyhnání trolů.“

Couvla před ním. Temný, rozkazovačný hlas ji děsil. Vypadalo to, že na jejím kouzlu něco nevyšlo.

„Přece se nebudeš protivit svému dědečkovi! Ten kámen! Chtěli jsme se ho zmocnit už ve Vahan Calydu! Nebo jsi snad už zapomněla? Patří do rukou opravdového kouzelníka. Ne nějakého děvčete! Ty…“ Chytil se za hruď. Něco se mu dalo v těle do pohybu. Žebra se vyklenula vpřed. Pod kůží na břiše se začalo rýsovat cosi, co připomínalo obličej, tisknoucí se k tenkému hedvábí.

Shahondin vykřikl. Oběma rukama se chytil za břicho. Na rtech se mu objevila krev. Z jeho těla se dralo něco temného. Žebra se od sebe s praskotem vzdalovala. Při tom trhala svaly i kůži. Ze středu Shahondinova trupu se vysouvala temná psí hlava, pokrytá černými, lesklými šupinami. Elf se zhroutil do sněhu. Tělo, které Lyndwyna před okamžikem stvořila, drásaly tlapy s dlouhými drápy.

Ze psa vanul ledový chlad. Chlad, ze kterého se chvěl i samotný mráz.

„Neboj se, mé dítě.“

Zase ten hlas v hlavě. Zněl dychtivě a falešně!

„Nehoda. Jen malá nešikovnost. Tvé kouzlo bylo nedokonalé, stejně jako tenkrát u toho prvního ptáka, kterého jsi stvořila. Dej mi ten kámen! Můžeme to změnit. Všechno můžeme změnit.“

Lyndwyna vykřikla slovo moci. Na sněhu se rozhořel ochranný kruh. Nechala se oklamat. Ať se z dědečkova těla zrodilo cokoliv, už to nebyl Shahondin. Tato bytost nemá právo na existenci!

Kouzelnice si vzpomněla na tanec nad ohněm. Na svůj sen. Na chór magie. Na žár. A právě vzpomínku na něj vetkala do těla, které vytvořila.

Pes zaklonil hlavu.

„Nemůžeš mě…“

Lyndwyna se uzavřela před jeho hlasem. Mám albský kámen! Zvládnu každé kouzlo, které si jen usmyslím, pomyslela si hněvivě.

Černá bytost jako by se chtěla vplížit zpátky do Shahondinova rozervaného těla. Kňučela jako štěně. Náhle jako by se jí v nitru rozzářilo světlo, jako v černém hedvábném lampiónu, když se do něj strčí svíčka. Z tlamy jí vyšlehly plameny. Potom tělo, které Lyndwyna stvořila, zaniklo v posledním záblesku oslepujícího světla. Zůstalo jen pár vloček popela, které vítr odvál někam vzhůru na zasněžené úbočí.

Vyčerpaně klesla do sněhu. Byla ta bytost opravdu jejím dědečkem? Věděla toho o ní tolik… Ale určitě nebyla Shahondinem, s nímž strávila dětství! Dívala se za vločkami popela. Hluboko pod ní se na svahu něco pohnulo. Trolové! Museli si všimnout světla.

Lyndwyna se podívala na svého milého. Bude trvat ještě hodiny, než se probere. A i pak bude příliš slabý. Není dost silná, aby ho mohla nést. A nemají se kde schovat. Nějaké dvě hodiny, pak sem trolové dorazí. Ledaže…

Smutně se nad Ollowainem sklonila a vtiskla mu na rty lehký polibek. „Přišel jsi, abys mě zachránil před ohněm, můj bílý rytíři. Teď zachráním já tebe.“ Do pravé dlaně mu vtiskla albský kámen. Poté co stvořila tělo pro dědečka a pak ho zase zničila, už neměla sílu kouzlit. Ale existuje i jiný způsob, jak milovaného muže zachránit.

Vstala. Naposledy se tesklivě zadívala na Ollowaina. Pak se vydala vstříc trolům.

Jmenuji se Birga

Lyndwyna byla přivázaná k velkému štítu. Kolem krku měla úzkou koženou smyčku, ruce a nohy roztažené a také spoutané. Štít páchl krví a výkaly. Jedno oko měla nateklé, a přesto na tom byla ještě stále relativně dobře.

Kousek opodál ležela, roztažená na sněhu, světlá kůže. Na ní se povalovaly všelijaké nožíky. Primitivní čepele z kostí a pazourku. Tmavé skvrny jasně prozrazovaly, k čemu jsou.

Naproti Lyndwyně byl do sněhu zaražen druhý štít. U něj stála šamanka a hovořila se schýlenou stařenou, opírající se o hůl.

„Říkám ti, že je úplně jiná než všichni, které mi kdy přivedli, Skango. Když se jí dotknu, cítím její moc. Byla vyčerpaná, jinak by ji tri obyčejní zvědové nikdy nezajali.“ Trolí žena s odpornou maskou na tváři se upřeně zadívala na kouzelnici. Lyndwyna si byla jistá, že šamanka úmyslně hovořila tak, aby ji slyšela.

Na starou babiznu neudělala její slova žádný dojem. Lyndwyna se přitom nemohla zbavit pocitu, že právě ona tady má hlavní slovo.

„Dnes za soumraku odejdeš, Birgo. Orgrim brzy dorazí k vesnici poblíž albské hvězdy. Můžeš se tak k němu přidat. Potřebuje tě po svém boku. Nesmí provést žádnou hloupost, až se setká s tím přihlouplým nafoukancem z Mordštejnu. Dáš mi na něj pozor!“

Trolí žena s maskou si odfrkla. „Orgrim si na sebe vždycky dokázal dát pozor sám.“

„Nechápej mě špatně, Birgo. Neprosím tě, abys šla. Očekávám to od tebe.“

„Ale tahle elfka,“ šamanka ukázala na Lyndwynu. „Myslím, že je důležitá. Bylo by moudřejší se v jejím případě příliš neukvapit. Určitě mi může…“

„Postarej se, ať dostaneš všechny své odpovědi dřív, než se setmí. Teď, když je Kralštejn ztracen a průsmyk do Carandamonu zatarasen, už není mnoho důležitých věcí, které by nám ta tvoje elfka mohla prozradit. Kdyby byla z urozeného rodu, tak snad…“ Stařena pokrčila rameny. „Dělej si s ní, co chceš, ale pospěš si!“ S těmito slovy odešla.

Šamanka si něco zabručela pod vousy, ale Lyndwyna jí nerozuměla. Pak se vydala ke kůži s nástroji. Zvolila tmavou, lehce zakřivenou kamennou čepel.

„Máš žízeň?“ zeptala se náhle Lyndwyny.

„Ne.“ Kouzelnice raději nechtěla vědět, co by jí tady nabídli k pití.

„Je mi moc líto, že teď budu muset všechno tak uspíšit. Chtěla bych se ti za to omluvit.“ Obrovitá žena se napřímila. Obvázanýma rukama přejela Lyndwyně po tváři. Špinavé pruhy látky páchly rozkladem. „Máš krásnou kůži. Vy elfové ji máte ze všech nejdokonalejší. Tak jemnou…“

Šamanka stála tak těsně u ní, že Lyndwyna mohla cítit na tváři její dech. Páchl zkysaným mlékem.

„Vím, že jsi mocná kouzelnice. Něco tě vyčerpalo… Ale brzy se zotavíš. Možná bych ti měla vyrvat jazyk a vypíchnout oči, abych se před tebou ochránila.“ Šamanka se sklonila k elfce a zavětřila. Lyndwyna v tu chvíli toužila, aby jí mohla vidět pod masku a číst jí ve tváři.

„Výborně, elfko. Začínám z tebe cítit strach. A teď mi řekni, jak ses dostala na ten horský svah.“

„Kouzlem.“

„Tomu nevěřím. Nevypadáš tak hloupě, aby ses kouzlem přenesla na nesprávnou stranu hory. Zpočátku se mě všichni snažíte obelhat. Ale ulehčím ti to, aby ses mohla rychleji rozhodnout pro pravdu.“ Popadla Lyndwynu za pravou ruku a sevřela jí malíček.

Elfka se vzepjala, ale soupeřka byla příliš silná.

„Jmenuji se Birga. Komunikace bude snazší, když budeme znát svá jména. Prozradíš mi, jak se jmenuješ?“

„Lyndwyna.“

„Pěkné jméno.“ Šamanka zvedla nůž. „Teď to bude trochu bolet. Ale nebude to nic dramatického. Jen chci, abys měla lepší představu o tom, co ti můžu všechno udělat.“ Nožem opatrně nařízla kůži na Lyndwynině malíčku. Dbala, aby elfka mohla všechno dobře sledovat. Řez vedl od špičky prstu až k místu, kde malíček vyrůstal z dlaně. Tady udělala šamanka druhý zářez, který obepínal kořen prstu jako tenký, krvavý prsten.

Lyndwyně se dělalo zle. „Nedostala jsem se na úbočí kouzlem.“ Tolik ještě prozradit může. Vždyť to není tajemství!

„To přece vím.“ Hlas šamanky byl přátelský. „K tomu se hned dostaneme. Už to nebude dlouho trvat.“ Obezřetně vsunula úzkou kamennou čepel pod kůži a začala ji oddělovat od masa.

Lyndwyna se divoce svíjela, ze železného stisku trolky se jí ale vymanit nepodařilo.

„Necukej tak sebou, malá.“ Pak jediným trhnutím stáhla celou kůži malíčku. „Jen se podívej, jak dobře teď můžeme vidět šlachy a svaly. Skoro to nekrvácí. Tak čistě stáhnout kůži vyžaduje určitý cvik.“ Šamanka vzala kostěný nůž a připíchla jím malý odřezek kůže na protější štít, aby jej elfka mohla dobře vidět.

O Lyndwynu se pokoušely mdloby. Malíček ji pálil, jako by ho stravovaly plameny. Neodvažovala se na něj podívat. Vydržíš to, nabádala se v myšlenkách. Zachráníš tak Ollowaina!

Birga ji pohladila ovázanou rukou po tváři. Na látce se objevila čerstvá krvavá skvrna. „Ani netušíš, jakým darem je tvá kůže. Na vás elfech není nikdy poznat, jestli počítáte svůj věk na desetiletí nebo staletí.“ Povzdechla si. „Chtěla jsi mi něco říct o tom úbočí?“

Lyndwyna teď prohlásila, že unikla tunelem. Jak jinak by se s ní Ollowain na to úbočí dostal?

Šamanka spokojeně přikývla. „Nechme to! Raději mi řekni, co jsi za kouzelnici! Něco na tobě je odlišného.“

Lyndwyna přemýšlela, jestli by dokázala sebrat dost odvahy a ukousnout si jazyk. Nesmí se zmínit o albském kameni! Ať už s ní Birga provede cokoliv.

„Vidím, že to bude zase obtížnější.“ Birga se zahleděla ke štítu, na němž visela kůže z malíčku. Pak ukázala na svou masku. „Víš, že je vyrobena z kůže děvky, která chtěla oklamat mého krále? Byla to velmi krásná žena. Krásná a hloupá!“ Opět se dotkla Lyndwyniny tváře. „Krásná jsi také. Jsi i hloupá?“

„Pomáhala jsem kouzelníkům Normirgů zkrotit oheň pod horou,“ vyrazila Lyndwyna.

Trolyně se rozesmála. „No vidíš, nakonec nebylo tak těžké mi to prozradit. Teď ti i já svěřím tajemství.“ Nadzvedla masku, aby jí elfka mohla vidět do tváře. Šedivé zimní světlo nemilosrdně dopadlo na beztvarou masu. To, co kouzelnice spatřila, připomínalo roztopený vosk… Ne, spíš kapající svíci. Jsou to bradavice? Krůpěj masa vedle krůpěje, to vše potaženo šedou kůží. Rostly na víčkách, deformovaly nos do neforemné hroudy, dokonce i rty byly nepravidelné. Výrůstky se překrývaly, kupily jeden na druhém, takže některé části obličeje byly silně naběhlé. Některé se odlupovaly a visely už jen na tenkých cárech kůže. Birga přejela Lyndwyně rukou po tváři. „Celý život jsi byla krásná. Nikdy nepochopíš, jaké to je takhle vypadat.“ S těmi slovy si opět nasadila masku. „A teď si promluvme o tvé královně. Víš, kam utekla?“

„Nejsem Normirga!“ odvětila elfka vyhýbavě.

„Ach, vidím, že se blížíme ke skryté pravdě.“ Birga uchopila nůž a rozřízla Lyndwyně šaty od krku až k pasu. Pečlivě látku odhrnula. „Na tobě je něco křehkého, krásko. Je možné, že jsi zatím nepoznala mnoho mužů. Aspoň něco tedy máme společného.“ Ohmatala prsty měkké obliny jejích prsou, přejela konečky po žebrech a pupku.

„Ten prst snadno schováš, Lyndwyno. Možná budeš dokonce zajímavá, když budeš vždycky nosit rukavičku. Co myslíš, že ještě dokážeš skrýt před zraky mužů? Nebo bys mi teď chtěla vyprávět o královně?“

Lyndwynu zalil ledový pot. „Nejsem Normirga,“ opakovala.

„To už jsme slyšeli.“

Birga zvedla nůž.

Jako příběh z dětských let

Asla hleděla do Isleifova mrazem zčervenalého obličeje. Měl horečku a jeho dech páchl kořalkou. Nalezli ho naprosto vyčerpaného před bránou palisády, chránící Firnstayn.

Brána se zavírala každý den před západem slunce. Ale toho dne zahlédli už brzy zvečera daleko na severu sloup kouře. Tak se stalo, že u brány bděla stráž.

Když Isleifa donesli dovnitř, byl promrzlý až na kost a u konce se silami. Neustále něco drmolil o nestvůrách z hor. Teď seděl zabalený do přikrývek u Aslina ohniště. Její dům byl největší ve vesnici, proto ho přinesli právě sem nahoru. V síni se tísnili téměř všichni obyvatelé Firnstaynu.

„Jsou to obři… větší než jeskynní medvědi…“ koktal sedlák ze samoty. „Zapálili mi statek.“ Pohlédl na Aslu. „Máš ještě něco k pití? Však ty víš… něco, co zahřeje duši.“

„Je opilý,“ zašeptal někdo za Aslinými zády. „Všichni přece víme, že pije jako duha. Nejspíš převrátil svíčku a zapálil si dům sám. A teď tu vykládá nějaké báchorky.“

„Co jsem viděl, to jsem viděl!“ Isleif se klopotně snažil napřímit. „Velcí jako jeskynní medvědi!“

„Možná z hor opravdu přišel nějaký jeskynní medvěd.“ ozval se Kalf. „Někdy se probouzejí už uprostřed zimy.“

„Bylo jich hodně… Celá horda…“ Sedlák říhl. „Aslo, kde je kořalka?“

„Už máš dost!“ odvětila ostře. „Sledovali tě ti obři?“

Sedlák pokrčil rameny. „Nevím… Jenom docela malý hlt, Aslo. Docela malý… Pro duši!“

Erek si dřepl vedle přítele. Objal ho paží kolem ramen. „Musíš teď spát, starý brachu. Zítra se vydáme nahoru ke tvému statku a porozhlédneme se.“

„Ne! Ne k těm obrům,“ bránil se Isleif rezolutně. „Ne k obrům. Viděl jsem, co udělali s Trhákem. Jedna rána kyjem… Takový velký pes… Roztrhal i vlky, víte. Byl to dobrý hlídač… Jeden z Oleho nejlepších… Jedna rána kyjem a pak mu utrhli nohy. Ještě žil.“ Isleif začal popotahovat. „Takový dobrý pes! Nevrátím se tam!“

„Už dost! Odmítám toho ožralého chlapa dál poslouchat.“ Svenja popadla plášť a vydala se ke dveřím. „Všichni přece dobře víme, že pořád pije…“

„A jestli přesto mluví pravdu?“

„Tyhle nesmysly že jsou pravda? Obři, kteří mu zapálili statek… No tak, Aslo. To jsou historky tak akorát pro děti. Žádní obři nejsou. Jedině když je člověk ožralý do němoty.“

Ozvalo se souhlasné mumlání.

Asla sousedy chápala. Ale vzpomněla si na jeden příběh z dětských let. Na příběh, který od otce slýchávala častěji než jiné, protože v něm sám vystupoval. Příběh o Mandredovi a Kančím muži. Oné nestvůře, která sestoupila z hor. Také tehdy přišel do vesnice muž a varoval obyvatele před příšerou. A nikdo mu nevěřil.

„Měli bychom poslat někoho k Isleifovu statku, aby zjistil, co se stalo. Někoho, komu všichni věříme.“ Zahleděla se na Kalfa.

Urostlý rybář přikývl. „Ano, bude rozumné jít se podívat. Možná se mi i podaří sehnat dohromady jeho dobytek, jestli neuhořel v chlévě.“

„Nikam nechoď, chlapče!“ zvolal Isleif. „Zabijí tě jako mého psa. Mého dobrého psa…“

Ve velké místnosti zavládlo ticho. Sedlák seděl u ohně a skrýval tvář v dlaních.

„Musíme taky vyslat posly k dalším usedlostem!“ rozhodla Asla. „A měli bychom se připravit k odchodu z vesnice. Když se nepřižene bouře, můžeme být za dva dny v Honnigsvaldu. Budeme potřebovat sáně!“

Z davu vystoupil Iwein, sedlák, kterému ve vesnici patřilo nejvíce dobytka. Byl to tělnatý zrzek, proslulý svými záchvaty hněvu.

„Tvůj muž tady není a v domě máš elfy. Chápu, že jsi vystrašená, Aslo. Teď to ale přeháníš. Není důvod se rozčilovat. V nejhorším případě můžeme předpokládat, že Isleifův statek zapálili nějací lupiči. Do vesnice se ale určitě neodváží. Je nás příliš mnoho, než aby nám mohli být nebezpeční.“

„A když to opravdu jsou obři nebo trolové?“ trvala na svém Asla.

Iwein zrudl. „To jsou hloupé žvásty! Žádní obři nejsou. A trolové se ještě nikdy neodvážili tak daleko na jih.“ Náhle mu přeskočil hlas a široce se usmál. „Kromě toho jsou všichni trolové v Albenu a válčí proti elfům.“

Asla se rozhlédla po sousedech a z jejich tváří vyčetla, že ji budou co nevidět považovat za blázna. Jestli si Isleif všechno jenom vymyslel, budou se jí smát až do smrti. Docela věřila, že by si byl schopen v opilosti podpálit vlastní střechu nad hlavou. Ale ta historka se psem… Něco takového si člověk nevymyslí!

„Někteří z vás jsou dost staří na to, abyste si ještě pamatovali mého tchána Mandreda. Znáte příběh o Kančím muži a možná si vzpomínáte na onu noc, kdy přišla královna elfů, aby si odvedla mého muže.“ Asla ukázala k výklenku, v němž ležela Emerelle. Před ním stála se založenýma rukama Yilvina. Až dosud mlčky naslouchala.

„Sami jste se stali účastníky událostí, kterým už kousek odtud, v Honnigsvaldu, nechtěl nikdo uvěřit,“ pokračovala Asla. „Myslíte, že bych chtěla pro nic za nic vléct své děti ven do zimní noci? Kalf vyrazí a zjistí, co se stalo. A kdyby nám hrozilo nebezpečí, zapálí nahoře na útesu signální oheň. Nemohu vám něco nařizovat, jen radit. A jsem smířena s tím, že bych mohla už navěky platit za bláznivou ženskou… Ale radím vám, abyste se připravili na rychlý útěk. Já tedy v každém případě zapřáhnu naše těžké sáně. Raději strávím neklidnou noc a nakonec vás nechám, abyste se mi vysmáli, než abych uviděla na útesu oheň a nebyla připravena.“

„Myslím si totéž,“ řekl Kalf.

Asla by ho za jeho slova nejraději objala. Teď přikývla i Svenja. Nálada se pomalu měnila.

„Tak dobrá, připravme se,“ zabručel Iwein. „Sbalme si nějaké zásoby a namažme si tukem boty.“

„To nestačí. Tvoji synové už jsou dávno dospělí, Iweine. Snadno se ti to mluví. Ale pro svou Kadlin potřebuju nějaké teplé místo. Musím jí měnit plínky. Venku na zamrzlém fjordu by mokré pleny znamenaly jistou smrt.“

Chovatel dobytka spráskl ruce. „Copak ses úplně zbláznila, ženská? Chceš snad posadit na sanice celý svůj dům? Jak si to teplé místo vlastně představuješ?“

Asla poklepala prstem na stolní desku, postavenou na kozách. „Přesně jak říkáš, Iweine. Myslela jsem na pojízdnou chatrč. Místo abych přikrývala korbu svého povozu plachtou, která sice chrání před větrem, ale už ne před mrazem, vyrobíme přístřešek z desek stolů, prken a dveří. A dovnitř dáme nádobu s ohněm. Tak budeme mít teplé místo pro děti, staré a vyčerpané.“

Iwein zakroutil hlavou. „Nechtěl bych být ve tvé kůži, až tvůj muž zjistí, co jsi provedla s tím hezkým povozem. A všechen ten rozruch kvůli jednomu opilci… V noci se samým shonem přerazíme a ráno zjistíme, že ti trolové jsou jen výsledkem jedné pořádné opice. Uvidíš, Aslo.“

Alfadasova stezka

Signální oheň jasně plápolal. Plameny šlehaly vysoko k nebi. Kalf mohl sledovat, jak dole ve vesnici táhnou velký povoz na zamrzlý fjord. Za ním následovaly drobné postavičky. Dřevěné sáně, tažené ručně, a stádo ovcí, tisknoucích se k sobě, téměř splývaly s bílou zimní krajinou.

Dobře že mě Asla poslala k Isleifovu statku, pomyslel si Kalf. Narazil na troly v lese. Jejich drsné hlasy a hrdelní smích ho včas varovaly. Mohl si najít úkryt v ostružiní. Opatrně vykukoval mezi sněhem obalenými šlahouny. Byli obrovití! Od hlavy k patě měřili dobré tři kroky i víc. Většina z nich byla i v mrazu téměř nahá. Jejich jediným ošacením byly kožešiny ovinuté kolem beder. Jeden z trolů měl přes rameno přehozenou mrtvolu Isleifova psa. Zbraně obrů prozrazovaly, že rozhodně nejsou na lovu; těžko mezi nimi objevit někoho s lukem nebo oštěpem. Místo toho byli vyzbrojeni sekyrami a širokými kamennými dýkami. Přišli plenit a drancovat!

Jeden z trolů, obzvlášť statný chlapík s tlustým břichem ozdobeným krvavými otisky dlaní, se ocitl tak blízko Kalfova úkrytu, že by se ho rybář mohl dotknout nataženou rukou. Kalf vyslal k Luthovi v duchu děkovnou modlitbu za to, že trolové s sebou nepřivedli i psy. Jen díky tomu zůstal nezpozorován.

Banda válečníků sledovala Isleifovu stopu ve sněhu. Vedla je přímo do Firnstaynu. Kalf si přál, aby toho starého pijana překvapili v posteli! Možná by pak vesnici nenašli.

Asliny velké sáně teď už byly skoro půl míle od břehu fjordu. Z vesnice ale stále proudili poslední opozdilci. Je možné, že někdo této mrazivé noci odmítl opustit domov jen kvůli nějaké historce a ohni? Kalf doufal, že ne. Když na vlastní oči spatřil troly, ztratil veškeré pochybnosti o pravdivosti strašlivých příběhů, které o nich kolovaly. Takhle vypadají lidojedi!

Rybář ještě naposledy natáhl ruce k ohni, pak si opět nasadil tlusté, kožešinou podšité palčáky a vydal se na cestu. Dával si pozor, aby nepřekročil hranici kamenného kruhu, který korunoval příkrý útes. Rozběhl se po kozí stezce, vedoucí kousek stranou od kruhu, a zamířil zpátky k pozvolna klesajícímu svahu na zadní straně útesu. A pak je spatřil! Tři obrovité postavy. Dlouhými kroky dusaly hlubokým sněhem a sledovaly jeho stopu.

Kalf polkl. Neměl se zdržovat u ohně tak dlouho! Jeho záře musela být vidět i hluboko v lesích. Doslova tím lidojedy přilákal. A určitě jen přivítají, že oheň, na kterém si ho opečou, už hoří!

Kalf se zahleděl ke kamennému kruhu. Právě do něj se před mnoha lety uchýlil Mandred. Stal se zázrak a člověk se dostal do Albenu. Ale tam neměl Kalf namířeno! Asla nesmí ztratit i jeho. Už tak bylo dost špatné, že Alfadas pobývá ve vzdálené zemi elfů, místo aby byl tady a pomáhal svým blízkým.

Trolové se rychle blížili. Viděli, že z vrcholu útesu nevede dolů žádná stopa. Kalf se stáhl. Směrem k fjordu útes padal dolů téměř kolmo.

Během svého prvního léta ve Firnstaynu trávil Alfadas tady nahoře hodně času. Často pak mluvil o tom, jak by se jeho život vyvíjel, kdyby se tehdy jeho otec mohl vydat dolů z útesu druhou stranou. A pak začal stavět tu cestu. I když cesta byla příliš silné slovo… Pokud Kalf věděl, kromě Alfadase ji nikdy nikdo nepoužil. A také jarl se po ní vydával jen za příznivých podmínek. Ne uprostřed zimy.

Rybář se rozhlédl po okraji útesu. Trolové teď už byli tak blízko, že slyšel, jak spolu hovoří. Kde je ta zatracená cesta?

Konečně nalezl zrezivělý hák, napůl ukrytý ve sněhu. Viselo z něj lano, celé zčernalé špínou a plísní.

Na okraji kamenného kruhu se objevil první trol. Zvolal cosi hrdelním hlasem a ukázal na Kalfa.

Rybář si sundal palčáky, popadl lano a spustil se přes okraj skaliska. Raději se zřítí, než aby ho sežrali trolové!

Lano bylo zmrzlé na kámen. Zařezávalo se Kalfovi do holých prstů. Čím hlouběji klesal, tím povážlivěji vrzalo. A pak náhle skončilo. Uprostřed příkré skalní stěny! Rybář se zoufale rozhlédl. Skalní římsy pokrýval sníh. Na některých místech byl kámen pokryt průzračným ledovým pancířem.

Kousek stranou narazil Kalf na další železný hák, tentokrát trochu ohnutý. Vedla tam úzká skalní římsa, nad níž bylo jako opora pro ruce umístěno lano. Kalf se natáhl. Tak tak že se mu podařilo železo uchopit.

Pak nad sebou uslyšel lomoz a zvedl zrak. Trolové svrhávali dolů z útesu kameny. Kalf vyvinul zoufalé úsilí, aby se vytáhl na římsu. Tam ho před zákeřným útokem chránil skalní převis. Oběma rukama pevně sevřel lano a začal se propracovávat vpřed. Římsa se postupně rozšiřovala.

Pod dalším skalním převisem objevil výklenek, na jehož dně ležely zčernalé zbytky dřeva. Zjevně tady Alfadas kdysi tábořil. Oharkem byly na skálu namalovány spletité vzory. Jarl je opravdu zvláštní chlapík! Kalfa by nikdy nenapadlo tábořit uprostřed nepřístupné skalní stěny!

Rybář se zahleděl k fjordu. Proud uprchlíků teď už nechal vesnici pořádný kus za zády. Podaří se jim uniknout! Dobře že byla Asla tak prozíravá!

Z vrcholu útesu už nepadaly žádné další balvany. Kalf se odvážil opustit skrýš. Trolové zmizeli. Opatrně se začal plížit po římse. Nic se nestalo! Lidojedi lov zjevně ukončili. Přežije!

S lehkým srdcem začal hledat další pokračování Alfadasovy stezky. Pomocí železných háků, úzkých žebříků a lan sestupoval stále níž, až se nakonec dostal na široký úsek pokrytý drobnými oblázky. Končil v jedlovém lese.

Opatrně se spouštěl po kamenitém svahu dolů. Oblázky byly schované pod sněhem. Byl už v půlce cesty, když se mu kameny pod nohama daly do pohybu. Zamával pažemi, snažil se udržet rovnováhu, pak ale přepadl dozadu a po zádech začal klouzat po svahu dolů. Narazil do skrytého balvanu a překotil se. Kotníkem tvrdě narazil do skály. Nezadržitelně se začal řítit vstříc jedlím! V chladném světle hvězd zřetelně rozeznával odumřelé větve, trčící z kmenů jako dýky.

Jeho tělo poskočilo a zavířilo vzduchem. Pak přišel tvrdý úder. Bolestí přimhouřil oči. Ležel v závěji. Omámeně se rozhlédl. K okraji lesa mu chybělo už jen nějakých pět kroků. Opatrně se ohmatal. Vypadalo to, že pravý kotník je vymknutý. Bolely ho všechny kosti v těle. Ale neměl nic zlomeného.

Se zasténáním se vyškrábal na nohy a začal se belhat k temnému jedlovému lesu. Jestli vydrží, možná se mu podaří za dvě hodiny dostihnout uprchlíky na zamrzlém fjordu.

Temná znamení
a hrdinská smrt

Od chvíle, kdy ho opustil syn Egil, pronásledovaly krále zlé sny. Často ho uprostřed noci našli sedět jen v košili a samotného ve slavnostní síni. Vládce, který si až do vysokého věku uchoval sílu medvěda, během pouhých několika týdnů zchřadl.

Byla to doba temných znamení. Tržnice v Gonthabu, kterou budovali po tři roky a která byla první velkou kamennou budovou v královském městě, se zřítila, když se na její střeše nakupil první sníh. A jednoho odpoledne se na slunci objevil stín. Jen malá skvrna, ale nemizela čtyři dny.

Bylo to v noci po první těžké zimní bouři, kdy Horsa nechal poslat pro písaře, aby dal sepsat svou závěť. Také k sobě povolal nejstarší kněze Luthova chrámu. Všem dvořanům Horsa onoho dne připadal, jako by se mu vrátily staré síly. V poledne pil těžké víno. Večer ho dostihla zpráva o trolech. Objevili se na pobřeží, spálili rybářskou vesnici a teď táhli poděl fjordu ke královu sídlu v Gonthabu.

Horsa okamžitě vyslal posly do všech světových stran a před branami města shromáždil vojsko. Během tří dnů vyslyšelo volání do zbraně sedm set mužů. Valili se do města hlubokým sněhem koňmo i na saních, zatímco malomyslní v širokých zástupech opouštěli královské sídlo.

Vojáci se shromáždili pod rudým orlím praporem, s králem ve svém středu. Do daleka se nesl hromový dusot kopyt na ledě, když starý král vedl svůj poslední útok. Ale co zmůže lidská síla proti temnému hněvu trolů! Dokonce i nejstatečnější rekově království byli zabiti. Příliš nerovný byl ten boj, ztracený dřív, než byl tasen první meč. Horsa Silný zahynul ve chvíli, kdy zachraňoval život svému mladému praporečníkovi, jarlu Oswinovi. Skomírajícím hlasem ještě mladíkovi rozkázal, aby shromáždil živé a odtáhl s nimi z mrazivého bojiště, aby mohli později, v příznivější den, vybojovat vítězství.

„Přiveď mi jarla z Firnstaynu,“ byla poslední slova Horsy Silného.

Život Horsy Silného (33-35),
sepsán Eginhardem z Dalufu

Stažená kůže

Ollowain nalezl tábor na úbočí hory opuštěný. Lyndwynina stopa se tu ztrácela v rozbředlém sněhu.

Neměl tušení, jak dlouho předtím spal. Kouzelnice ho musela očarovat. Rány se mu zacelily, ale ještě pořád se cítil slabý. Když našel v dlani albský kámen, k smrti se vylekal. Volal Lyndwynu… Pak se vydal po její stopě, která ho zavedla přímo ke trolům. A uvědomil si, co se asi stalo. Bez váhání kámen schoval, aby ho snad u něj nenašli. A začal pátrat…

Uplynul skoro celý den, než konečně dorazil k táboru trolů. Zůstal po něm jen velký obdélník rozdusaného sněhu. Tu a tam se na něm povalovaly hadry nebo kořist z Phylanganu, o které její majitel usoudil, že se ji už nevyplatí dál tahat s sebou. Vojsko se vydalo k východu, do míst, kde ležely staré skalní hrady. Kralštejn, o který trolové tak zarputile bojovali, byl získán a ztracen během jediné hodiny. Vzdálený vrchol hory, kde se nacházel, obklopovala rudá záře, doprovázená stále sloupem kouře.

Ollowain se chvíli bezcílně potuloval po táboře. Pak se rozhodl, že se vydá za troly na východ. Najde Lyndwynu… Spousta kostí, které nacházel ve sněhu kolem ohnišť, mu ale připomínala, jak nesmyslné je jeho pátrání. Dobře věděl, co trolové dělají se zajatci. Ale pro něj bude Lyndwyna žít tak dlouho, dokud nenajde jasné důkazy o její smrti. A dokonce i potom ještě existuje naděje. Jednoho dne se znovu zrodí. Musí jen počkat.

Jeho cesta vedla kolem zmrzlých koboldů, mamutích klů a ztracených štítů, které unavení válečníci jednoduše odhodili do sněhu.

„Ollowaine…“ Ten hlas byl jen šepot, ztracený ve větru. Šermíř strnul. Nebylo možné určit, odkud to tiché zvolání přišlo. Pak si všiml pohybu. Ve větru plápolal potrhaný plášť. Z něj trčela ruka. Její čtyři prsty se ohýbaly a zase napínaly. Mávaly!

„Lyndwyno?“

Pospíchal k přikrčené postavě. Seděla na bobku v závětří trolího štítu, na který byly kostěnými noži připíchnuty pruhy hedvábí a jakási bledá maska.

Postava si omotala plášť těsně kolem těla. Když se Ollowain přiblížil, zakryla si tvář rukama, ale okamžitě poznal její dlouhé, černé vlasy.

„Lyndwyno!“ S úlevou k ní poklekl. Přežila. Nemohl uvěřit svému štěstí! Všechno zase bude v pořádku!

„Nezradila jsem ji, nezradila jsem královnu.“ Kouzelnici bylo těžko rozumět, tak tiše a zajíkavě hovořila.

„Já vím,“ řekl Ollowain. „Promiň, že jsem ti nevěřil.“

Lyndwynino tělo se zachvělo; nedokázal ale říct, zda to byl vzlykotem nebo zoufalým smíchem. Chtěl ji vzít jemně do náručí, ale trhla sebou už při nejlehčím doteku.

„Promiň, ale nemohu. Musím tě teď opustit. Docházejí mi síly… Síť posledního kouzla, které jsem utkala, se trhá… Věděla jsem, že přijdeš. Ještě naposledy jsem ti chtěla pohledět do očí, můj překrásný bílý rytíři. Teď jdi a zachraň naši královnu. Mne už jsi zachránil…“

Chvějící se postavu zahalilo stříbrné světlo.

„Prosím ne! Neodcházej… Já…“

Zelené oči jí zářily nepřirozeným světlem. „Budu na tebe čekat…“ Její hlas zněl jako z velké dálky. Pak byla pryč. Lyndwyna nalezla cestu do měsíčního světla. Její osud v Albenu došel naplnění.

Na sněhu ležela potrhaná přikrývka. Ollowain ji zvedl a přitiskl k sobě. V poslední chvíli ještě spatřil Lyndwyninu tvář. Zadíval se na štít. To, co považoval za masku, zmizelo. Vzpomněl si, co jí kdysi dávno řekl, když se hádali. Musela bys sundat vlastní kůži, abych ti uvěřil.

Šermíř zabořil tvář do potrhané pokrývky.

Valy Honnigsvaldu

„To dřevo je tak zpráchnivělé, že bych do něj mohl zavrtat palec, kdyby nebylo zmrzlé. Nesmíš tady zůstat,“ zapřísahal ji převozník. „Za těmito valy není nikdo v bezpečí.“

Asla si povzdechla. Po dva příšerně dlouhé dny, strávené na zamrzlé hladině, jí pomyšlení na město, obehnané náspy a palisádami, dávalo sílu vytrvat. A teď, když byli v Honnigsvaldu sotva půl dne, byla veškerá její naděje opět ta tam. V pozdním odpoledni přišel k Asle Kodran, převozník. Představil se jako přítel jejího muže a nedal jí pokoj, dokud nesouhlasila, že s ním vyleze nahoru na obranné valy.

Asla se podívala na Kalfa. Tvář měl ještě stále pokrytou strupy. Tisíckrát už děkovala bohům, že přežil svůj pád bez větší úhony. Byl to učiněný zázrak!

Kalf vytáhl z holínky rybářský nůž a zabořil ho do dřeva. Tiše zaklel. „Kodran má pravdu. Při jejich velikosti musí mít trolové sílu medvěda. Tyhle ztrouchnivělé palisády je v žádném případě nezastaví. Musíme dál!“

Asla zlostně kopla do jednoho z opracovaných kmenů. Ještě před chvílí se v tom velkém městě cítila v bezpečí! Jako na potvoru jí ale palisáda odolala. Rozbolela ji noha. Holt nebyla trol.

„Nemůžeme jen tak jednoduše odejít,“ řekla sklesle. „Potřebujeme další sáně.“ Zadívala se na urostlého převozníka. „Zaveď mě k tomu chlapovi, který mému muži nakukal, aby koupil povoz.“

„Nemyslím si, že nám pomůže,“ namítl Kodran váhavě. „Měli bychom raději hned opustit město, a ne se zdržovat se Sigvaldem. Je to prohnaný spekulant.“

„Tak s ním budu špekulovat! Nemáme jinou možnost. Máme s sebou příliš mnoho starých lidí a dětí a k tomu ještě…“ Asla si odkašlala. Nechybělo moc a zmínila by královnu, ležící ve velkém voze. Ale o ní se nesmí nikdo ve městě dozvědět! „Zaveď mě k tomu Sigvaldovi. Okamžitě!“

Kodran poslechl a vedl ji přecpanými ulicemi ke břehu fjordu. Město bylo přeplněné uprchlíky. Sloupy kouře, stoupající nad Firnstaynem, byly vidět široko daleko. Rybáři a rolníci s rodinami utekli do klamného bezpečí města. Asla v duchu zaklela. Musí ty lidi varovat! Ale nejdřív si musí promluvit se Sigvaldem.

Kolář pracoval ve své dílně, jako by se ho celý ten rozruch ve městě vůbec netýkal. Měl ocelově šedé vlasy, přísně sčesané dozadu. Asla si všimla, že si pozorně prohlédl její rudý plášť a zjevně došel k názoru, že musí být bohatá. „Čím mohu posloužit?“

„Kolik saní máš?“

Jako by tou otázkou lehce znejistěl. „Jaký druh saní máš konkrétně na mysli, paní?“

„Mám v úmyslu koupit všechny, které tu najdu.“

Kolář si odkašlal. Pak se podíval na Kodrana a Kalfa, kteří Aslu doprovázeli. Ale žádný z nich se neusmíval.

„To by bylo velmi drahé…“ řekl Sigvald nakonec váhavě.

„Mám na voze truhlici plnou zlata. Mým mužem je vévoda Alfadas. Nejsem žádná chudá žena. To zlato bude tvoje, jestli mi ty sáně připravíš do půlnoci. Co nejvíc by jich mělo mít dřevěné přístřešky, chránící před bouří.“ Asla ukázala na Kalfa. „Tento muž tady zůstane a poradí ti, jak sáně přestavět. Jestli jich přivezeš víc než pět, zaplatím ti za každé tisíc stříbrných mincí půjčovného. Až budeme v bezpečí, dostaneš své saně zpátky a můžeš si ponechat i všechny peníze. Ale vyrážíme už o půlnoci. Ani o minutu později! Doprovodíš nás a cestou budeš spravovat všechny závady.“

„Moje sáně jsou pevné! Nebudou na nich žádné závady!“

Asla zvedla obočí. „Komu mám tedy vyplatit ty peníze za vypůjčené sáně? Protože jestli zůstaneš tady, už je nebudeš moci převzít. Na Honnigsvald pochoduje oddíl trolů a valy tohoto města je jen těžko zastaví.“

Kolář se usmál. „Trolové. Drahá paní, v této zemi nejsou žádní trolové. Nanejvýš nějací lupiči a plenitelé…“

Asla dnes už zažila aspoň tucetkrát, že se jí vysmívali. Měla toho plné zuby.

„Zeptej se Kalfa, jak ti tvoji plenitelé vypadají. Setkal se s nimi. Ale možná bude stačit, když se trochu zamyslíš. Myslíš, že bych utrácela jmění a prchala z velkého města, kdyby se na nás z hor opravdu hnalo jen pár lupičů?“ S těmito slovy Asla vyšla z dílny.

Zpátky na fjordu

„Věřte mi!“ zapřísahala je Asla. Stála na sudu na konci rybího trhu. V prostoru před ní se tísnily davy lidí. I když už byla hluboká noc, ruch v Honnigsvaldu nepolevoval. Přes zamrzlý fjord přicházeli stále další uprchlíci.

Sigvald nakonec přece jen vzal její slova vážně. Ve smluvenou hodinu dorazil s devíti sáněmi. Stály, připravené k odjezdu, na severním konci tržiště.

„Máme povozy, ve kterých budou děti chráněny před mrazem. Pojďte se mnou. Mířím do Gonthabu. Král Horsa nás ochrání. V Honnigsvaldu jsme ztraceni! Trolové strhnou valy města, jako by byly z tenkého pergamenu.“ Asla si protáhla ramena. Vzala si na sebe kroužkovou košili, ve které zemřel Gundar. Teď ji tlačila, a přitom příliš nepomáhala. Asla doufala, že když bude mít na sobě Luthův dar knězi, bude jí Luth trochu blíž. Modlila se k němu, aby její slova lidi přesvědčila. Ale jen velmi málo jich bylo ochotno byť jen naslouchat.

Cestu zástupem si razil oddíl ozbrojenců. V jejich čele kráčel hubený, plešatý muž. Byl to Godlip, jarl Honnigsvaldu. Jeho muži Aslu popadli a sundali ze sudu. „Při vší úctě, kterou chovám k tvému muži, ženská, už dále nemohu trpět nepokoje, které tady podněcuješ. Vykazuji tě z města. Vezmi s sebou, koho chceš, ale neopovažuj se do Honnigsvaldu ještě někdy vkročit!“

Jarl vylezl na sud. „Neposlouchejte tuto pomatenou mužatku! Jen se podívejte, jak vypadá. Nosí kroužkovou košili jako válečník! A chce vás odvést ven na fjord! Uprostřed zimy. Cesta do Gonthabu trvá několik dní. Co myslíte, kolik z vás tam dorazí živých? Honnigsvald je přeplněný. Nebudu zdržovat nikoho, kdo by chtěl odejít. Máme sice jen několik vojáků, ale spoustu ozbrojených dobrovolníků. A už ráno jsem vyslal posla ke králi. Jestli se alespoň chvíli udržíme, král dorazí a nikdo nebude muset zmrznout na zamrzlém moři.“ Odpovědí jarlovi bylo souhlasné mumlání. Ukázal na Aslu. „Ještě jednou opakuji: Tebe vykazuji z města! Není tady pro tebe místo! Opusť město, jehož jméno vláčíš špínou.“

Asla se chtěla vzepřít, ale Erek ji popadl za paži a táhl pryč. „Nech toho žvanila,“ řekl hněvivě. „Víme, že máš pravdu. Už jsme ztratili příliš mnoho času.“

Začali se prodírat k vozům, provázeni nepřátelským bučením davu.

Ulric už seděl na kozlíku. „Proč se ten muž na tebe tak zlobí, mami?“

„Protože je hloupý!“ odpověděl Erek místo ní. „Nech teď matku na pokoji.“

„Ale musíme najít Halgardu! Vzadu na saních není!“

„Před chviličkou jsem ji viděla u Kalfova vozu,“ řekla Asla. „Nedělej si o ni starosti.“

Ulric chtěl seskočit z kozlíku. „Rychle pro ni dojdu!“

„Zůstaneš tady!“ Erek ho přitlačil zpátky na místo. „Poslechni matku! V tomhle davu by ses ztratil.“

„Poohlédnu se po Halgardě.“ Asla se na chlapce unaveně usmála. „Nikoho tady nenecháme.“ Po těch slovech se vydala na konec kolony vozů.

Už po několika krocích ji ale obklopili Godlipovi vojáci. „Máme tě odvést z města, ženská,“ řekl jejich velitel příkře. „Okamžitě!“ Popadl ji a táhl s sebou.

Asla zamávala na Kalfa. „Jeďte! Vyrážíme!“ Myšlenky se jí divoce honily hlavou. Nezapomněla na nic? Nakoupili další potraviny, přikrývky a kožešiny, dřevěné uhlí do pánví na oheň v zastřešených vozech, dokonce i pálenku a obvazy. Asla se musela usmát. Co by na to asi řekl Alfadas? Všechny poklady, které nashromáždil za poslední léta na svých válečných výpravách, vzaly zasvé. Během jediného odpoledne z něj udělala chudáka.

Godlipovi vojáci se postarali o to, aby mohli bez zbytečného zdržování opustit město. Jen málo obyvatel Honnigsvaldu poslechlo Aslu a přidalo se k průvodu vozů. Po zamrzlém fjordu vyrazilo k jihu čtrnáct saní. Vedle nich běžel dobytek. Několik uprchlíků táhlo jen malé ruční sáňky.

Asla seděla na kozlíku vedle Kalfa a sledovala celý ten průvod. Nakonec jí přece jen uvěřilo nějakých čtyři sta lidí. Kéž by jen měli více saní!

Projeli kolem ostrohu, na kterém se rozkládal řídký březový háj. Za ním se rozprostíral fjord, rámovaný směrem k jihu příkrými skalisky. Zátoka tady byla už přes pět set kroků široká. Na jasném nebí zářilo vílí světlo a vrhalo na zimní krajinu tajuplné zelené stíny.

Asla si promnula mrznoucí ruce. Nejraději by se opřela Kalfovi o rameno. Bylo příjemné mít ho nablízku. Ať se dělo cokoliv, zůstával klidný a spolehlivý. Sedět vedle něj na kozlíku jí ovšem bude muset stačit. Větší blízkost jí byla coby vdané ženě zapovězena.

Ticho náhle prořízl výkřik.

„Trolové!“ Muž, kterého Asla neznala, ukazoval zpátky k březovému hájku. Na led se odtamtud vyřítilo pět obrovitých postav a zamířilo přímo ke koloně vozů.

Kalf se postavil a popadl bič, zastrčený v pouzdře u kozlíku. Jejich sáně jely téměř na konci dlouhé řady. Před nimi řídil Erek velký povoz, dopravený do vesnice Alfadasem.

Muži a ženy, kráčející vedle nich, se dali do běhu. Někdo podal Asle nahoru malé dítě. Pevně ho sevřela v náručí a ohlédla se. Trolové je rychle doháněli!

Kalf divoce práskal bičem nad hlavami koní. Ale nepomáhalo to. Ať se zvířata opírala do postraňků sebevíc, trolové se nezadržitelně blížili. Asla už teď dokázala zřetelně rozeznat rysy jejich tváře. Ozbrojeni byli lehkými oštěpy. Muži, který před okamžikem uklouzl na ledě, jakoby mimochodem vrazili jeden z nich do zad a běželi dál.

Kolona se rozpadla, lehčí sáně získávaly náskok. Asla slyšela, jak její otec kleje a pobízí koně. Spousta uprchlíků se zoufale snažila zachytit saní. Asla viděla, jak jakási mladá žena spadla přímo pod sanice jednoho z povozů. S rozdrcenýma nohama zůstala ležet na ledě.

Trolové teď vrhali oštěpy. Nocí se rozléhalo sípění, práskání bičů, volání kočích a svištění sanic. Těm, kteří museli běžet po svých, se už nedostávalo dechu na to, aby naříkali nebo křičeli.

Trolové své pronásledování ukončili stejně nečekaně, jako ho zahájili. Posbírali z ledu mrtvé a zraněné. Pak odtáhli.

„Lovci!“ řekl Kalf. „Jsme pro ně asi něco jako stádo sobů. Zabijí nás jen tolik, kolik můžou sníst. Alespoň protentokrát.“

Asla se na rybáře udiveně zahleděla. Pronesl to tak chladně, jako by opravdu zahynulo jen několik sobů.

„To byli lidé, kteří mi důvěřovali,“ ozvala se rozčileně. „Žádný dobytek na porážku!“

Kalf jí položil ruku na paži. „Uklidni se. Musíme jim rozumět, jestli jim chceme uniknout.“

„Zastav!“ Asla seskočila z kozlíku. Vydala se zpátky, aby se poohlédla po těch, kteří nebyli dost rychlí. „Sežeňte vozy zpátky dohromady!“ nařídila ostřeji, než zamýšlela.

Trvalo přes hodinu, než se kolona opět seskupila. Asla pomáhala, kde mohla, a trpělivě naslouchala těm, kteří si hořce stěžovali, že je ostatní nechali na holičkách. Po celou tu dobu vedle ní pobíhal Krvák, a když někdo v hněvu příliš zvýšil hlas, umlčoval ho černý psí obr pohledem a tichým vrčením.

Nad horami se už objevilo první stříbrné světlo, když se Asla konečně sešla v čele průvodu s Yilvinou, Kalfem, Sigvaldem a několika dalšími, aby se poradili, kdy se budou moci odvážit udělat krátkou přestávku k odpočinku. Asla na sobě stále měla kroužkovou košili. Záda ji pod její tíhou bolela, jako by v nich měla místo páteře rozžhavenou tyč. Byla k smrti vyčerpaná a nejraději by se uchýlila do svého vozu, když tu se před nimi na fjordu objevil jezdec.

Když spatřil kolonu, zamířil přímo k ní. Byl to mladý muž. Vousy a obočí měl pokryté bílými krystalky ledu. „Kam máte namířeno?“

„Věř tomu, nebo ne, utíkáme před troly,“ odpověděl Sigvald cynicky.

„To chápu,“ odvětil rytíř. „Ale jedete špatným směrem. Přicházejí přece z jihu. Celá armáda. Jsou odtud jen na dva denní pochody. Před vámi jsou ještě dvě další kolony uprchlíků. Musíte na sever! Jinak jim vběhnete přímo do rukou.“

Asla měla pocit, jako by ji někdo praštil pěstí do žaludku. To nemůže být pravda! Muži ještě krátce pohovořili, pak pokračoval jezdec v cestě v naději, že šťastně proklouzne kolem trolů, tábořících v březovém lesíku, a dorazí do Honnigsvaldu, aby varoval tamního jarla.

Všichni zírali na Aslu, jako by očekávali, že ji okamžitě napadne nějaké řešení. „Takže co teď?“ zeptala se unaveně. „Nějaké návrhy?“

Yilvina, která až dosud mlčela, se přihlásila o slovo. „Musíme pryč z fjordu a nahoru do hor. Možná tam najdeme nějaké bezpečné útočiště. Trolové používají fjord jako armádní trasu. Po ledě postupují rychle vpřed. A díky městům a vesnicím s sebou nemusí tahat žádné zásoby.“

„A jak se dostaneme se saněmi do hor?“ zeptal se Kalf. „Museli bychom je nechat na pobřeží a už za půl dne opustit ty nejslabší z nás.“

„Na fjordu zemřou všichni,“ odvětila elfka klidně.

„Nic si nenalhávejme! To, co říká, je naprostá pravda,“ vmísil se Sigvald vášnivě do řeči. „Ale znám místo, které by nám mohlo posloužit jako útočiště, dokonce se dá i bránit. Sunnenberg! Je to vesnice, ležící nedaleko odtud v horách. Dostaneme se tam přes vedlejší rameno fjordu. Vyhneme se tím i trolímu vojsku. K Sunnenbergu vede průsmyk, který není moc příkrý ani pro sáně. Kromě toho ho střeží dvě silné dřevěné palisády. Na jaře a na podzim tudy procházejí sobi. Obyvatelé Sunnenbergu ho v tu dobu používají jako obrovskou ohradu pro stáda. Vyberou si několik zvířat a ostatní nechají táhnout dál. Obranné zařízení je v dobrém stavu. Vesnice přežívá jen díky tomu, že palisáda odolává všem útokům.“

To znělo jako odpověď na všechny jejich starosti. Asla nařídila Sigvaldovi, aby se postavil do čela kolony a zavedl je k vedlejšímu rameni. Zvědové měli pátrat po dalších uprchlících a rozptýlených Horsových vojácích. Přivedou každého, koho bude možné zachránit. Když se domluvili, vydala se Asla ke svému povozu. Unaveně vyšplhala na kozlík. Otec seděl v lehkém předklonu. Asi usnul.

Asla se protáhla. Zimní slunce ji hřálo do tváře. Kdyby vedle Ereka usnula a opřela se mu o rameno, nemusela by se bát žádných řečí. Lehce do něj strčila. „Hej, vstávat. Za chvíli jedeme dál.“

Erek se nepohnul.

„Vstávat.“ Chtěla ho popadnout za rameno a zatřást jím, ale pak uviděla krev. Na rukou, kalhotách, opratích, všude byla krev.

„Probuď se!“ zapřísahala otce, i když věděla, že ji Erek už nemůže slyšet.

Někdo ji stáhl z kozlíku. Kalf! Pevně ji držel. Yilvina vylezla k Erekovi a prohlédla ho.

Asla se snažila vymanit z Kalfova objetí, ale rybář byl silnější. Pevně ji tiskl k hrudi.

„Oštěp ho zasáhl do boku.“ Elfka se podívala na Aslu. Ve tváři se jí nehnul ani sval, i když celé týdny sedávala každý večer vedle Ereka u stejného stolu.

„Vytáhl ho. Rána byla hluboká. Nepřestala krvácet. Držel sáně ve stopě. Když kolona konečně zpomalila, usnul. Koně pak prostě kráčeli za spřežením před sebou.“

Asla byla příliš vyčerpaná, než aby mohla plakat. Poslouchala elfku a stejně stále nechápala, co se stalo. Erek tu pro ni vždycky byl. Nikdy se nevzdálil dál než na pár mil. Zestárl. Ale neztratil sílu. Alespoň v jejích očích!

„Musíme ho pohřbít,“ řekla konečně.

„To nejde,“ řekl Kalf jemně. „Možná nás ti lovci z rána pořád sledují. Nemůžeme zastavit. Ještě ne. A vézt s sebou mrtvolu nosí smůlu. To přece víš!“

„Chceš ho snad nechat ležet ve sněhu?“ zeptala se Asla přidušeným hlasem. „Znal jsi ho celý život, a teď ho tady necháš jako žrádlo pro troly?“

„Ne.“ Kalf ji ještě stále pevně svíral. „Kdysi mi vyprávěl, že by jednou rád spočinul na dně fjordu jako král Osaberg. Myslel si, že je to pro rybáře ten správný hrob…“

Asla těžce polkla. Erek jí o tom taky vyprávěl. Až bude mrtvý, chtěl k rybám, které mu celý život poskytovaly potravu. Věděla také, že nemohou čekat. „Pusť mě,“ hlesla. „Přivedu z vozu děti. Měly by se rozloučit s dědečkem.“

Vydala se dozadu, doprovázena poskakujícím Krvákem. Rozechvělýma rukama odhrnula plachtu. Do tváře ji udeřil zatuchlý vzduch. Teta Svenja seděla s několika dětmi na pryčně. V pánvi s ohněm mdle žhnulo pár kousků dřevěného uhlí. Elfí královna spočívala na loži z kůží, rozloženém na podlaze povozu.

Svenja zamžourala do ranního světla. „Co se děje?“

Asla chtěla něco říct, ale přes rty jí nepřešlo jediné slovo. Viděla Kadlin. Dívenka klidně spala v tetině náručí. Ale Ulric tam nebyl!

„Kde je můj syn?“

„Není venku s Erekem?“

Asle se podlomila kolena. Pevně se zachytila postranice. Pokoušely se o ni mdloby. Vzpomněla si na zmatek v Honnisgvaldu. Ulric tehdy ještě seděl na kozlíku. A pak… celou noc mu nevěnovala pozornost.

Asla se zahleděla zpátky k severu. K nebi tam stoupaly sloupy dýmu.

„Kde je Halgarda?“ zeptala se zoufale. „Kalfe! Je Halgarda ve tvém voze?“

Rybář se k němu rozběhl. Hledali ve všech povozech. Ale po Halgardě ani Ulricovi nebylo ani stopy.

Krvák šťouchal čumákem do Asly, jako by ji chtěl utěšit. Položila psovi ruku na hustý kožich na krku. Naklonila se tváří až těsně k jeho uším. Bylo jí jasné, že se nemůže vrátit, i když by si nic nepřála toužebněji. Trolové by ji jednoduše chytili. To by Ulricovi nepomohlo. A musí myslet i na Kadlin…

„Utíkej zpátky,“ zašeptala psovi do ucha. „Přiveď Ulrika. Určitě ho najdeš.“

„Půjdu s ním,“ ozval se zvláštně zpěvavý hlas. „Za dva dny jsem zpátky… Když všechno půjde dobře.“

Asla zvedla oči k Yilvině. Poprvé jí tvář elfky nepřipadala jako vytesaná z kamene.

Nové úkoly

Boltan kráčel po břehu mezi tísnícími se človíčky. Uctivě mu ustupovali z cesty, a kdykoliv se objevil v jejich blízkosti, přikrčili se strachem. Takoví ubozí skrčci! Nevěděl, koho z nich by měl vybrat. Žádný se nezdál být vhodný pro vévodovu tabuli.

Trol se dmul pýchou. Orgrim ho jmenoval kuchařem! Tím se Boltan stal druhým nejvýznamnějším mužem hned po vévodovi. Byl zodpovědný za to, aby se všechny hladové žaludky pořádně nacpaly. Byl to obtížný úřad plný nových výzev. Musel vést seznamy jedlíků a zásob. A musel umět potěšit vévodovo patro.

Orgrim měl mizernou náladu. Dumgar byl na cestě sem a brzy se spojí s jeho oddíly. Pak bude mít velení vládce Mordštejnu…

Boltan měl dnes v úmyslu svého pána potěšit. Nic nezahání chmury tak jako znamenité jídlo! Brud mu před několika dny vyprávěl o zvláštním způsobu, jak se dají připravovat velcí zajíci. Rozpářete je a vyjmete střeva, žaludek a žlučník. Pak je pomažete hlínou, takže vypadají jako velká šedá hrouda. Tu položíte na žhavé uhlí. Maso, uzavřené v hliněném obalu, se propeče ve vlastní šťávě. Když je pak vytáhnete z ohně a rozlomíte šedou krustu, je báječně jemné. Všechny chlupy zůstanou v hlíně, takže je možné začít okamžitě hodovat.

Boltan ráno objevil na břehu jemný jíl. Od té doby v něm zrálo rozhodnutí, že se dnes pokusí připravit maso po Brudově způsobu. Najde si nějakého malého človíčka. Štěně.

Trol se bezcílně potuloval kolem. Chtěl někoho zvláštního. Pak mu zrak padl na mladou ženu s bílými vlasy. Byla trochu hubená, ale žádná jiná neměla takové vlasy. Působila trochu nemotorně. Teprve když před ním stanula, všiml si Boltan, že je slepá. To jí ale určitě neubere na chuti!

Už se jí chtěl chopit, když tu se přihnalo jakési štěně a postavilo se ochranitelsky před dívku. Človíček svíral v dlani nablýskanou dýku a choval se, jako by ho chtěl vyzvat na boj muže proti muži.

Boltan se už neudržel. Dal se do hromového smíchu. V tu chvíli k němu človíček přiskočil a bodl ho do nohy. Elfí čepel pálila jako oheň. Trol prcka vztekle odzbrojil; s chlapcem pod paží se pak vydal k ohništi, které předtím nachystal. Dýku odhodil na hromadu kostí.

I když byl tak maličký, měl už človíček srdce válečníka. Bude Orgrimovi určitě po chuti!

Rozloučení

Ustoupili jsme k Orlíku, skalnímu hradu, ležícímu nejblíže Phylanganu. Cesta nám trvala čtyři dny. Po celou tu dobu jsme mohli vidět mrak popela, vznášející se nad ztracenou horou. A v noci bývalo nebe rudé odleskem krvácející země. Někdy jsem měl pocit, jako by sama souš učinila konec válčení. Jediný průsmyk mezi Carandamonem a Sněžnou markou byl zatarasen. A hrad, o který tak zuřivě bojovalo tolik národů, zanikl. Jak hořce nesli ztrátu Phylanganu Normirgové, tak snadno se s ní vypořádali synové lidí. Slíbil jsem Alfadasovi, že jim umožníme návrat domů. Z vévodovy vesnice k nám měla být dopravena Emerelle. I když byl mír s troly v nedohlednu, dalo se předpokládat, že ve válčení teď nastane přestávka. I kdyby trolové chtěli napadnout Carandamon, museli by se vydat širokou oklikou přes Větrnou zemi. Nebo by se museli opět pustit sítí albských stezek.

Na rozloučenou s našimi bratry ve zbrani jsme na Orlíku uspořádali slavnost. Budou si s sebou moci vzít sáně a koně. Když jsme vybírali zpět zlaté amulety, dali jsme každému na oplátku dárek. Věděl jsem, co si odvezli z Phylanganu, i když se ten válečník bez nosu a se zlovolným jazykem domníval, že jsem si ničeho nevšiml. Ať si to klidně nechají! Phylangan byl minulostí. Nikdo už nebude pátrat po jeho zlatě.

Naše slavnost se už téměř chýlila ke konci, když se ve dveřích Stříbrné síně objevila bledá postava. To se vrátil Ollowain, považovaný už všemi za mrtvého. Živou bytost ale příliš nepřipomínal. Vlasy měl bílé námrazou. Oči hluboko vpadlé, na ramenou místo pláště špinavou vlněnou přikrývku.

Nevyprávěl nám, jak unikl z hory. Většinu doby mlčel. Nejspíš ani jeho svěřenec Alfadas se nedozvěděl, co ho potkalo.

Ollowain vyjádřil přání doprovodit lidi zpět do Fjordlandu. Když nadešla hodina odchodu, objevil se opět jako bílý rytíř bez poskvrnky. Ale bylo to jen zdání. Také teď zachovával mlčení a jeho oči připomínaly propast…

Z Pohledu sokola, s. 903,
vzpomínky Fenryla, hraběte z Růžové hory

Návrat domů

Alfadase uvítal jeho mateřský svět ranou do tváře. Nad útesem foukal ledový vítr a hnal před sebou jemné krystalky ledu. Nápory vichru trhaly Alfadasovi pláštěm a vévoda měl co dělat, aby neupadl na ledem potažené skalnaté půdě. Byla noc, po obloze se prohánělo jen několik mraků. Dorůstající měsíc zaléval zasněženou krajinu přízračným světlem.

Za Alfadasovými zády se branou drali další a další muži. Byli příliš vyčerpaní, než aby jásali, ale ve tvářích se jim zračila úleva. Jen velmi málo z nich věřilo, že ještě někdy spatří Fjordland. Po zkáze Phylanganu oddělila příroda oba válčící tábory od sebe. Trolové váhali zaútočit po síti albských stezek a elfové byli příliš oslabení. Mezi nepřáteli se rozprostíralo celé pohoří.

Nyní nastal čas dopravit Emerelle domů. Až se probudí, rozhodne válku.

Vítr polevil. Alfadas opatrně přistoupil k okraji útesu. Měsíc zastřel mrak. Fjord i Firnstayn se utápěly v temnotě. Nedokázal vesnici rozeznat. Nehořelo v ní jediné světlo. Ale to nic neznamenalo. Bylo dávno po půlnoci a jen hlupák by v takovém mrazu nezavřel všechny okenice. Alfadas myslel na to, jak vkročí do zakouřeného tepla svého domu. Jak mu Ulric skočí do náruče, jak mu Kadlin obejme kolena a Asla utrousí nějakou uštěpačnou poznámku, že jde pozdě, ale z očí jí bude vyzařovat láska.

Zhluboka se nadechl. Ať ho král Horsa přijme jakkoliv, byl rád, že je doma. Všechno se spraví. Alfadas se usmál. Až vjede v čele svých veteránů ke královu dvoru, Horsa si určitě dobře rozmyslí přijmout ho nepřátelsky.

Vévoda se zahleděl k nízkému štěrkovému valu, navršenému u okraje útesu. Sloužil jako větrný kryt pro signální oheň. Byl zapalován, když někdo potřeboval pomoc, nebo jako varování před nebezpečím, hrozícím vesnici. Alfadas si vzpomněl na příběh, který mu kdysi vyprávěl jeho otec Mandred. Jak se těžce zraněný, na prahu smrti, doplazil nahoru na útes, pronásledován Kančím mužem. Jediné, co ještě chtěl, bylo zapálit signální oheň a varovat vesnici. Věděl, že dolů z útesu se už nikdy nedostane, že ho ta bestie sleduje, aby ho rozsápala. Vynaložil poslední zbytky sil, aby se dostal na vrchol, ale k smrti vyčerpaný zjistil, že připravenou hranici dřeva smetla lavina kamení do propasti. V tento okamžik nejvyšší nouze se otevřela kouzelná brána v kamenném kruhu. Spící Mandred se ocitl v Albenu. Nikdy se nedozvěděl, jak se vlastně do světa elfů a kentaurů přenesl. Někdy tvrdil, že mu cestu otevřel strom, Atta Aikhjarto, prastarý dub s duší. A občas, když byl opilý, mumlal, že bude muset Attovi poděkovat. Chtěl uspořádat pro dub oslavu. Alfadas se usmál. Když otec mluvil o oslavě, měl vlastně na mysli pořádnou pijatiku. Je možné, že svůj bláznivý plán někdy uskutečnil? Kde je mu teď asi konec? Bylo by skvělé mít ho po boku… Alfadasův úsměv pohasl. S otcem to bylo vždycky stejné. Když ho potřeboval, nikdy tady pro něj nebyl.

Podíval se na Ollowaina, stojícího kousek od brány. Od Lyndwyniny smrti jako by se nahrbil, i když očím ostatních se nejspíš jevil stejně vzpřímený jako vždy. S kamenným výrazem stál u světelného oblouku, který se otevřel nad albskou hvězdou, a sledoval muže, vycházející z nicoty.

Na Ollowaina jsem se mohl vždycky spolehnout, pomyslel si Alfadas smutně. Jakým málem se ale za to svému opatrovníkovi odvděčil! Pokusil se promluvit si s ním o Lyndwyně, ale šermíř zůstával ponořený do sebe. Ještě nenastala ta správná doba… Uvidí ho ještě někdy? Ollowain přišel, aby odvezl Emerelle zpět do Albenu. Až dorazí dolů do vesnice, už se od ní nehne ani na krok. Mírnilo snad jeho bolest, když se mohl upnout na své povinnosti?

Z brány vyšla Silwyna. Vévoda se odvrátil a vydal se k větrolamu u okraje útesu. Od oné noci na planině, kdy mu všechno vyjevila, se jí vyhýbal. Nesmí se už k sobě ani přiblížit! Zahleděl se dolů k temnému fjordu. Tam je jeho domov. Čekají na něj děti a Asla… Nebude to s ní nikdy jako se Silwynou. Vyvolil si ji, aby zahojil ránu, kterou mu elfka způsobila. Teď věděl, že se ta rána nikdy nezacelí. Ledaže… Podíval se zpátky na elfku. Otočila se k němu, jako by jeho pohled vycítila. Zase to tu bylo, pouto, obnovené oné noci na ledové planině − jako by ta hořká léta nikdy neexistovala.

Nesmí se své touze nikdy podvolit! Asla mu byla vždycky věrná. Nesmí ji zradit. Má ji rád… Postrádal její ostrý jazyk. Nejspíš ho přivitá výčitkou a pak se mu vrhne kolem krku.

Alfadas se teskně usmál. Ne, nikdy ji neopustí. Ji ani děti. Silwyna a Melvyn jsou dost silní, aby si poradili i bez něj. Jeho láska k elfce byla jako oceán. Nekonečná, překrásná, každý den ukazovala novou tvář, ale současně byla plná skrytých hloubek, zmítaná prudkými bouřemi.

Jeho láska k Asle byla jiná, připomínala onen křišťálově průzračný potok, pramenící na pobřeží mezi útesy. Jeho vody se s šuměním valily vpřed. Byl osvěžující. Bez tajemství. Znal pramen toho potoka a věděl také, kde se ztrácí v moři. Jeho tok byl neměnný. Stálý. Alfadas polkl. Vrátí se k Asle. Srdce mu přetékalo láskou k ní, i když ta láska nikdy neuhasí jeho touhu po oceánu.

Silwyna na něj kývla. Upřeně na Alfadase hleděla. Zase se zdálo, jako by mu z tváře dokázala vyčíst každou myšlenku. Nesmí se na ni dívat! S každým pohledem, který si vyměnili, jejich pouto jen sílilo. To nebylo správné! Prudce se otočil a udělal několik posledních kroků ke štěrkovému valu. Tam dole u fjordu leží jeho budoucnost!

Měsíc už stál nízko na obloze. Brzy se vesnice probudí. Když si pospíší, může si dřepnout ke Kadlinině postýlce právě ve chvíli, kdy otevře očka. S láskou si vzpomněl na její zářící obličej, kterým mu tak často zkrášlovala začátek dne. Na rozdíl od Ulrika ještě neuměla skrývat své pocity. Někdy se její nálady měnily jako jarní vítr. A její tvářička byla zrcadlem duše. Čistá a nedotčená. Prozatím…

Toužebně hleděl do tmy. Ulric určitě dotíral na Yilvinu, aby mu dávala lekce šermu. Když vál ostrý, mrazivý vítr ze severu a sníh sahal až do půli stěn, byl člověk uvězněn v domě. Někdy na celé dny. Byly to dny blaženého nicnedělání. Alfadas se neubránil úsměvu. Snad Ulric tajně netestoval ostří elfí dýky na lavicích, nohách židlí a desce stolu.

Ze sněhu za větrolamem trčela napůl ohořelá polena. Vyprávěla příběh podobně jako runy zběžně zachycené na čerstvém pergamenu. Alfadas několik vteřin zíral na ubohé zbytky hranice, která byla tady za větrolamem kdysi narovnaná, než si uvědomil, co vlastně vidí. Někdo sem přišel, aby varoval Firnstayn před nebezpečím! Signální oheň dávno dohořel, a co bylo horší, od té doby nikdo nevyšplhal nahoru na útes, aby navršil novou hromadu dřeva!

Alfadas přimhouřil oči a usilovně se zadíval do tmy. Měsíc ještě stále zakrývala černá oblaka.

Co se stalo? Zmítán neklidem přistoupil k Ollowainovi. Vysvětlil elfovi situaci a poprosil ho, aby odvedl muže dolů k fjordu.

„Opravdu si myslíš, že je moudré jít sám napřed, když nevíš, jaké neznámé nebezpečí ti tam dole hrozí?“ zeptal se Ollowain.

„Moudré, nebo ne, nemůžu čekat. Tam dole žije moje rodina!“ Aniž by se pouštěl do další diskuse, odspěchal pryč. Věděl, že Ollowain má se svou námitkou pravdu. Elf měl vždycky pravdu.

Alfadas se dal do běhu. První úsek kopce byl příkrý. Ve tmě mohl odhadovat cestu jen obtížně. Někdy zapadl až po kolena do navátého sněhu, jindy se po sněhu svezl kus dopředu. Pak mu podklouzly nohy. Zamával divoce pažemi a snažil se udržet rovnováhu. Marně. Jak dlouhý, tak široký se natáhl do sněhu. Okamžitě se zase vyškrábal na nohy a chvátal dál, aniž by se jen na vteřinu zdržel a setřásl si sníh z šatů.

Cesta dolů se zdála nekonečná. Když konečně dorazil k fjordu, byl zpocený a vyčerpaný. Chlad mu pronikal šaty hluboko do kostí. Zadíval se na zamrzlou úžinu. Jestli ho led unese, zkrátí si cestu do vesnice o celé hodiny. Musí se o to pokusit!

Opatrně se sunul vpřed. Nebezpečí nehrozilo. Ledový pancíř mu pod nohama ani nezaskřípal. Opět se dal do běhu. Plíce ho pálily, srdce bolelo při každém stahu. Ale strach ho hnal dál.

Když z mraků vykoukl měsíc, spatřil Alfadas v dálce rozbité molo. Jeho černé trosky trčely ze sněhu a ledu. Za ním se už nezvedaly k nebi žádné šikmé domovní štíty. Za normálních okolností by měl vidět loděnici a Kalfovu chalupu. Kousek od břehu ležel i Erekův domek s dřevěnou korouhvičkou na střeše. Ale všechno bylo pryč. Právě tak jako dům na kopci kousek stranou od vesnice.

Alfadasovi se chtělo křičet, ale neměl sílu. Zápasil s dechem. Pak klesl k zemi, jako by ho někdo přetáhl těžkým klackem zezadu po kolenou. Všechna síla z údů mu vyprchala. Klouzal pohledem po křivolakých hrbolcích ve sněhu, tam, kde kdysi stály domy. Studené měsíční světlo teď ozařovalo výjev před Alfadasovýma očima v celé jeho nemilosrdné jasnosti. Zčernalé střešní trámy, trčící ze sněhu jako žebra zetlelých obřích těl. Zhroucené zdi.

Chlad se zakusoval vévodovi do kostí. Do tváří mu bubnovaly jemné krystalky ledu. Nad fjordem se proháněl vánek. Alfadas se vyškrábal na nohy. Sténal při tom jako stařec. Jsou to jen spálené domy, domlouval si. Firnstayn už neexistuje. Ale moje rodina… Možná uprchli. Koneckonců hořel nahoře na útesu signální oheň. Někdo tedy vesnici varoval!

Zadíval se k pahorku, na němž kdysi stával jeho dům. Tam nalezne odpověď. Strach a naděje teď byly zase v rovnováze. Ano, tam nahoře najde odpověď.

Pomalu začal šplhat po plochém břehu vzhůru. Minul zbytky Kalfovy chalupy. Mezi troskami zahlédl zaoblené tyče rybářské vrše. Ve sněhu se povalovaly zlomené pruty. Zima hrála svou svévolnou hru. Na některých místech, hlavně podél zřícených dřevěných stěn, se vršily hluboké závěje. Jinde byla sněhová pokrývka tenká jako plátýnko a sotva skrývala předměty, ležící pod ní.

Alfadas prošel kolem Svenjina domu. Nechtěně kopl do malého, sazemi zčernalého měděného kotlíku a ten se s řinčením odkutálel. Vévoda se bál vylézt na pahorek. Děsil se toho, co tam možná nalezne. Dokud se potuloval vesnicí, jeho naděje stále žily.

V žádném ze zničených domů nenarazil na mrtvoly. Jeho odvaha pomalu rostla. Byli zavčasu varováni! Ale kdo, u Lutha, Firnstayn vlastně napadl? Kdo vedl válku uprostřed zimy? Navíc se zdálo, že útočníci vesnici nevyplenili, nýbrž zapálili domy se vším, co bylo uvnitř. Šlo jim jen o ničení. Jaký smysl má taková válka?

Opět se zadíval na kopec. Nemůže to protahovat do nekonečna. Jen nahoře najde odpověď na svou nejnaléhavější otázku. Podařilo se Asle a dětem uniknout?

S těžkým srdcem pokračoval v cestě. Kráčel do tohoto kopce už nesčetněkrát. A Asla na něj téměř pokaždé čekala ve dveřích. Nebo se mu naproti rozběhl Ulric, povykoval radostí, skočil mu do náruče a skoro ho porazil.

Teď stál mezi zuhelnatělými veřejemi zjizvený měsíc a Alfadase vítalo jen ticho. Váhavě vstoupil na zbořeniště, které kdysi bývalo jeho domovem. Dominoval mu dlouhý střešní trám, ležící teď na zemi a obklopený zuhelnatělými krokvemi a rozbitým nábytkem. Ohni se jej nepodařilo strávit. Alfadas si ještě pamatoval, jak káceli obrovský dub ve starém lesíku na opačné straně fjordu, aby jej měli z čeho zhotovit. Byla to strašná dřina dovléct kmen až dolů na břeh. Odtamtud ho přepravovali přes fjord pomocí člunů. Teprve na kopci vytesali mohutný trám, který měl nést celou tíhu střechy.

Vévoda přejel prsty zamyšleně po dřevě. Na některých zuhelnatělých místech se drolilo. Ale nikde se oheň neprokousal až k srdci kmene. Dokonce i většina spletitého vzoru, který na něj vyřezal jednou v zimě před třemi lety, byla stále ještě patrná.

Sklouzl pohledem po sněhu a popelu. Nic jiného ohni tak úspěšně neodolalo. Ze spacích výklenků zůstaly jen obrysy.

Alfadas vytáhl meč a začal jím šťourat mezi roztavenými hrnci a pánvemi. Ještě stále ležely v místech, kde měla Asla ohniště. Pod překocenou lavicí objevil dřevěného koníka, kterého kdysi vyřezal Ulricovi. Nohy a oháňka zmizely. Požáru odolal jen trup a část hlavy.

Alfadas očistil čepel své zbraně a zasunul ji zpět do pochvy. Ani tady nenarazil na žádná zuhelnatělá těla. Když dům hořel, Asla a děti tady nebyly. Kupodivu mu toto vědomí neposkytlo takovou úlevu, v jakou doufal.

Těsně vedle jednoho z opěrných trámů spatřil Aslinu truhlici. Byla celá zuhelnatělá, ale nerozpadla se. Přešel k ní. S trochou námahy se mu podařilo víko otevřít. Úplně nahoře ležely modré šatičky. Alfadasovi vhrkly do očí slzy. Neobratně je vytáhl prsty zčervenalými mrazem. Kadlin je hrozně ráda nosila koncem onoho léta, kdy se naučila chodit. Vévoda něžně pohladil jemnou látku. Narazil na tmavou skvrnu od krve a vzpomněl si na den, kdy si Kadlin o kameny na břehu rozbila koleno. Skoro tehdy neplakala. Prostě běžela dál, hnala se za všemi těmi divy, které objeví na pusté kamenité pláži jen dětská fantazie. Pamatoval si, jak Asla láteřila, protože krev nebylo možné z modrého plátna vůbec vyprat. Kvůli Kadlininu kolínku ho nekárala. Rozbitá dětská kolena byla přirozeným jevem. Ale jen budižkničemu a snílek mohl podle jejího názoru vzít dceru dolů na oblázkovou pláž v jejích nejlepších šatech.

Alfadas položil šatičky zpátky a pak pečlivě zavřel víko truhlice. Naposledy se rozhlédl, potom opustil trosky, kde už bydlel jen vítr a vzpomínky. Druhou stranou kopce sešel dolů a vydal se ke hřbitovu. Spatřil tam nové náhrobní kameny a strach, který se na okamžik uchýlil do skrytého koutku jeho duše, se na něj znovu vrhl.

V největším spěchu přecházel od kamene ke kameni a odhrnoval z nich sníh. Na většině nových náhrobků nebyly žádné nápisy ani symboly. Na jednom objevil zvířecí hlavu. Byla vyryta do kamene jen neuměle a v hrubých obrysech. Měl to být asi pes nebo vlk. Ležel tady Ole?

Na posledním kameni spatřil pavouka. Byl vytesán s největší péčí. Heraldické zvíře tkalce osudu. Strážce vláken. Kolem hrobu byly do země zaraženy pruty s pestrobarevnými fábory.

Alfadas si smutně dřepl vedle zasněžené mohyly. „Gundare, starý příteli. Nedokázaly už slavnostní tabule Firnstaynu ukojit tvůj hlad?“ Utrhl si z pláště pruh látky a přivázal ho k jednomu z prutů. „Ty naše věčné spory kvůli bohům mi budou chybět. Možná jsi mě nakonec přece jen mohl získat pro svou víru.“ Tiše zamumlal modlitbu a popřál knězi šťastnou cestu temnotou. Pak vstal a zahleděl se na čerstvé hroby. Odpočívala tady také Asla s dětmi?

Ne, určitě ne! Minimálně na Aslin náhrobek by někdo určitě vyryl nějaké znamení. Možná klas jako připomínku jejích plavých vlasů barvy pšenice. Nebo dub coby symbol klidné síly. Nikdy by nebyla pohřbena jen tak bez ničeho pod nějaký obyčejný kámen! Ledaže… Možná už živí neměli dost času!

„Tam ji nenajdeš,“ pronesl tichý hlas.

Alfadas se překvapeně otočil. Zamžoural do tmy. Jen nezřetelně dokázal rozeznat Silwynu. V bílých loveckých šatech téměř splývala se zasněženou krajinou. „Našla jsem stopy. Zakryl je sníh. Sanice vyryly do ledu hluboké brázdy. Jsou tam i prohlubně od velkých, okovaných kopyt. Uprchla na voze.“ Silwyna ukázala přes fjord k jihu. „Odjeli směrem k Honnigsvaldu.“

„Kdo zpustošil vesnici?“

Místo odpovědi mu elfka hodila k nohám něco tmavého. Alfadas se sehnul. Před ním ve sněhu ležel kus hrubě opracovaného pazourku. „Trolové?“

„Ano. Je to část čepele sekyry. Našla jsem ji v jednom trámu.“

„Kdy tady byli?“

Silwyna pokrčila rameny. „Těžko říct. Sníh skryl všechny stopy. Je to déle než týden, ale méně než měsíc. Nemůžu ti ani říct, kolik jich bylo. Ale určitě tudy netáhla jen nějaká lovecká skupina.“

Alfadas se zahleděl k troskám. „Proč?“

„Královna. Museli se dozvědět, že je Emerelle tady. Nejspíš od jednoho z tvých mužů, zajatých ve Phylanganu. Mělo nás to napadnout dřív,“ dodala tiše.

Vévoda přikývl. Emerelle. To bylo jediné vysvětlení. Válka tedy přišla i do Fjordlandu. Zvedl oči k útesu. Po jeho zasněženém úbočí se vinul ohnivý had. Vévodovi muži zapálili pochodně. Dvě, možná tři hodiny, a dorazí sem. Krátký odpočinek, pak je povede dál k fjordu. Hliněné valy a dřevěné palisády Honnigsvaldu nezastaví troly nadlouho. Pár dní, možná týden… „Jsi si jistá, že k tomu přepadení došlo déle než před týdnem?“

„Ano,“ odvětila elfka lakonicky.

Alfadas se opět zahleděl na zamrzlý fjord. Když se vydá svým lidem vstříc a těsně pod útesem se společně stočí k jihu, ušetří si alespoň hodinu pochodu k Honnigsvaldu. Bylo to směšně málo, pokud měli dohnat týdenní náskok, ale možná právě tato hodina bude rozhodující.

„Co máš v plánu?“ zeptala se Silwyna. Mrštně s ním srovnala krok.

„Vyhrát válku,“ odvětil hořce. Jeho zoufalství bylo pryč, jako by je někdo odfoukl. Také se styděl, že ani na vteřinu nepomyslel na Emerelle, dokud o královně nepromluvila elfka. „Vrátíš se s Lysillou do Albenu. Pokusíte se najít Orimeda a každého, kdo je schopen nosit zbraň. Sami jsme příliš slabí, nedokážeme troly porazit.“

„Vydám se ke svému lidu. Určitě se mi podaří získat některé Maurawany pro naše válečné tažení.“

„Budete bojovat, abyste zachránili královnu? Myslel jsem, že ji nenávidíte.“

„Přijdou kvůli mně a tvé rodině.“

Alfadas se na Silwynu pátravě zahleděl. „Ty si děláš starosti o mou rodinu?“ Byl upřímně překvapen a trochu nejistý, zda snad nejsou její slova míněna ironicky.

„Jsem částí tvé rodiny, Alfadasi, a vždycky budu. Nosila jsem pod srdcem tvé dítě. V mých očích je to silnější pouto než nějaké lehkomyslné přísahy věrnosti.“

„Myslel jsem, že nikdo z tvého lidu o našem dítěti neví.“ Alfadas byl zmatený. Lhala mu? Ten náhlý výbuch emocí se k ní nehodil.

„Každý ví, že jsem tě milovala. To stačí. Přijdou, když je požádám o pomoc pro tebe a tvou lidskou ženu. Pomohou nám, protože se milujeme. Kvůli královně by les nikdo neopustil. Nesnaž se porozumět. Uvažujeme o lásce a věrnosti jinak než lidé. Nemusíš žít s někým pod jednou střechou, abyste patřili k sobě. Dokonce ani ve stejném světě. Vrátím se, až mě budeš nejvíce potřebovat.“ Po těch slovech se dala do klusu.

Alfadas byl příliš vyčerpaný, než aby s ní dokázal držet krok. Díval se za ní, dokud její světlá postava nesplynula v dáli se zimní krajinou.

První val

Dřevěné pažení sevřela velká, sukovitá ruka. Kalfova sekyra zasvištěla. Bojovníkovi padly k nohám škubající se prsty. Ozval se pronikavý výkřik, ale rychle zanikl ve vřavě bitvy.

Palisáda se otřásala pod divokými ranami beranidla. Z blízkých svahů přilétaly šípy a bzučely jako obrovští sršni. Některé troly zasáhlo i deset střel, než konečně vypustili tu svou zatracenou duši.

Kalf se skrčil za dřevěnou předprseň, protože vzduchem zasvištěla salva velkých balvanů ledu. Většina neškodně přeletěla obrannou linii. Jen několik se jich rozprsklo na okraji palisády. Ochoz zasypala tříšť úlomků. Asla zaklela.

Kalf se na ni podíval koutkem oka. Po tváři se jí táhla rudá brázda. Na krk stékala tmavá krev. Přitiskla si ruku na ránu. Zkusil všechno, aby jí vymluvil přítomnost tady nahoře. Ale prostě ho neposlechla! A zastrašit se jím nedala už vůbec. Možná bylo nakonec líp, že si ji vzal Alfadas. Kalf se smutně usmál. Ne, nebylo to lepší. Byla přesně tou ženou, jakou by chtěl mít při cestě životem po svém boku.

Rybář opatrně nadzvedl hlavu a vykoukl přes okraj palisády. Dřevěný val sahal do výše čtyř kroků. Byl dost vysoký, aby představoval pro ty darebáky se šedivou kůží vážnou překážku. Přesto se stále znovu pokoušeli zachytit se předprsně a vytáhnout nahoru. Zvlášť když se všichni obránci museli schovávat před létajícím ledem.

Už je tady další! „Pozor, Sigvalde!“ vykřikl Kalf.

Kolář vyskočil a rozmáchl se sekyrou. Vpřed se ale vymrštila obrovitá pěst a odhodila ho dozadu. V příští vteřině už vrchol valu přeskočil trol. Vyrazil pronikavý, vítězoslavný výkřik a skoro nedbalým úderem kyje rozdrtil sedláka, který měl tu smůlu, že se právě krčil vedle Sigvalda.

„Za Firnstayn!“ zařval Kalf a vyskočil. Musí trola rychle zabít. Jestli se té bestii podán vyčistit část ochozu, aby se nahoru mohli vytáhnout dva nebo tři jeho spolubojovníci, bude palisáda ztracena.

Jeden z Horsových vojáků se na nestvůru vrhl. Vyrazil mečem vpřed a zanechal v trolově kůži barvy žuly zející ránu. Ale obr zranění skoro nevěnoval pozornost. Jeho kyj zasvištěl. Voják reflexivně zvedl štít. Kalf stiskl zuby. Vždyť to těm chlapům důrazně vysvětloval! Stokrát nebo i častěji. Přikrčit se, nebo uskočit. V nejhorším seskočit z hradby. Ale v žádném případě se nesnažit trolovu ránu odrazit! Právě vojáci se neustále dopouštěli této chyby. Celý život je cvičili v boji se sekyrou nebo mečem a štítem. Odrážet rány nepřítele jim přešlo do krve.

Trolův kyj rozmetal štít, paži pod ním, přílbici i lebku. Krev dostříkla až k Asle. Ve tváři byla mrtvolně bledá. Kalf se kolem ní protlačil dřív, než mohla udělat nějakou hloupost.

Dole, na úpatí palisády, se seběhli muži s dlouhými kopími. Dotírali nahoru na trola a snažili se odvrátit jeho pozornost od obránců. Spousta lehkých zranění, která mu způsobí, ho oslabí. Z lukostřelců na svahu se neodvážil vystřelit ani jeden. Nebezpečí, že zasáhnou obránce na ochozu, bylo příliš velké.

Trol se předklonil. Rozmáchl se kyjem v širokém oblouku. Kopí, která zasáhl, praskala jako suché větve. Síla útoku vnesla do řad mužů zmatek.

Bestie se právě chtěla znovu narovnat, když Kalf skočil. Proletěl vzduchem nohama napřed a zasáhl trola do boku. Ten zavrčel, zamával pažemi a zřítil se z ochozu.

Kopiníci se s křikem rozprchli. Kalf dopadl do sněhu těsně za nepřítelem. Náraz mu vyrazil dech. Omámen spatřil, jak se trol zvedá. Takhle na něj skočit asi přece jen nebyl nejlepší nápad.

Do sněhu všude kolem se zavrtaly šípy. Jeden z nich minul Kalfa jen o vlásek. Rybář zaklel a v duchu vyslovil přání, aby měli v řadách lukostřelců víc lovců a vojáků než rolníků. To by mu ještě chybělo. Být omylem zastřelen!

Trolův kyj zasvištěl dolů. Kalf se odvalil stranou. Pak ho zasáhl kopanec silou, jakou dokáže vyvinout snad jen splašený kůň. Vymrštilo ho to proti palisádě. Před očima se mu roztančily hvězdičky. A v samém jejich středu rozeznal šklebící se trolovu tvář.

Kalf nahmatal levačkou roztříštěnou násadu kopí. Představ si, že je to jenom ryba. Obzvlášť velká, obzvlášť ošklivá ryba. Můžeš ji zabít. Ještě nikdy jsi nepotkal rybu, kterou bys nedokázal vyřídit. Udělej to s ním stejně jako s těmi velkými lososy, kterým vrazíš do oka háček a pak je vytáhneš na palubu. Kalfovi se myšlenky divoce honily hlavou. Dokážeš to, domlouval si. Přesto se mu třásla ruka.

Pak se dolů sneslo něco stříbrného, zasáhlo trola do hlavy a zanechalo za sebou krvavý šrám. Kalf spatřil Aslinu tvář. Ležela na břiše na ochozu a nataženou paží se snažila trola znovu zasáhnout. Obrovský kyj vyletěl vzhůru.

„Ne!“ vykřikl Kalf. Vší silou se odrazil od palisády. Zlomeným kopím zasáhl trola přímo pod bradou do krku. Cítil, jak se železný hrot provrtává tuhým masem. Pak to s Kalfem škublo, jak náhle začal pronikat dovnitř snadněji. Další trhnutí a kopí narazilo do lebeční kosti.

Trolovi vypadl kyj z ruky. Jako zasažený bleskem padl na záda. Ten pohyb vytrhl Kalfovi zbraň z rukou. Na ochozu a okolních svazích se ozval jásot. Ale rybář neměl oči pro muže, kteří ho oslavovali. Díval se jen na Aslu. Trol ji minul. Díky bohům!

Nesmí na ni před chlapy tak zírat! Je to vévodova žena. „Měla sis s ním promluvit,“ zvolal Kalf. „Tvůj jazyk je vražednější než tvůj meč.“

Asla se usmála. „Já vím. Ale u chlapů, kteří jsou tak hloupí, že mi nemůžou rozumět, bohužel nepomáhá. A teď už nech toho povalování ve sněhu. Vstávej, musíme bránit tenhle val.“

Muži se zasmáli. Podobné Asliny řeči jim dávaly zapomenout na fakt, že tento boj nemohou vyhrát. Bylo důležité, aby tam nahoře zůstala. Nikdo, voják ani sedlák, neuteče, dokud na valu setrvává žena a posmívá se trolům. Byla poutem, které je drželo pohromadě. Její přítomnost byla správná, a přesto o ni měl Kalf strašný strach. Všechno by snesl, jen ne vidět ji umírat.

Rybář vstal a protáhl si bolavé údy. Ustaraně si prohlížel kůly palisády. Dlouho už útokům trolů neodolají. Je na čase ustoupit na druhý obranný val výš v údolí, i když ještě není úplně dokončen.

Kalf se začal rozhlížet po jednom ze svých velitelů, zasvěcených do plánů. Sigvald dřepěl opodál ve sněhu. S tváří staženou bolestí si rukou držel bok. Kalf k němu přistoupil. „Mám tě nechat dopravit do vesnice?“

„Zvládnu to,“ zabručel Sigvald. Pak se ušklíbl. „Pustit se pěstmi do trola je docela pěkná pitomost.“

„Spíš jsem měl dojem, že chceš zjistit, jaké to je proletět se vzduchem jako pták.“

Sigvald se vyškrábal na nohy. „Let ušel. Ale ještě budu muset zapracovat na přistání.“

„Úžasné, jakou tady mají všichni náladu na vtipy.“

Sigvald se na něj zašklebil. „Když se nikdo nedívá, brečím někdy večer tak dlouho, až únavou usnu. Ale nechme toho. Co ode mě chceš?“

„Musíme to tady vzdát.“ Kalf ukázal ke střední části dřevěného valu. Některé kmeny už byly po celé délce naštípnuté. Brzy prasknou úplně, a až trolové proniknou obranou, bude na každý spořádaný ústup k další linii pozdě. Obři je prostě převálcují.

Úsměv ze Sigvaldovy tváře zmizel. „Tak brzy. Doufal jsem, že se tady udržíme déle.“

Kalf pokrčil rameny. „Luth má s námi vlastní plány. Spoléhám na tebe, Sigvalde. Postarej se, aby naše zálohy stály v pohotovosti dvacet kroků za palisádou. Když se stáhneme, mohli by prorazit.“ Rybář se odvrátil, sebral ze sněhu jednu ze sekyr na dlouhém topůrku a vyrazil zpátky na ochoz.

Trolové kousek ustoupili a začali se znovu formovat. Jejich velitelé zjevně věděli, že mají velkou šanci prorazit nepřátelskou obranou. Kalf si prohlížel obrovité válečníky. Vypadali podivně. Paže měli v poměru k trupu příliš dlouhé, šedé tváře dotvořené jakoby jen napůl. Tlusté, bambulaté nosy. Široké nadočnicové oblouky. Holé lebky. Vypadali jako z hlíny, ale jaksi nedokončeně. První náčrt, který umělec nechal tak, bez dalšího propracování. Ustupujícím čelem a širokými ústy dokonce trochu připomínali ryby. A přece byli úplně jiní, než jak si je představoval. Silní jako medvědi, krvežízniví lidojedi, ano, to zapadalo do obrazu, který si vytvořil. Ale nebyli hloupí. Věděli, jak se válčí. Možná to jejich velitelé věděli dokonce líp než on. Směšné dřevěné palisády je na dlouho nezadrží, zvlášť když je každá další obranná linie slabší a slabší.

Kolik času jim zbývá, než padne poslední val? Při pomyšlení, co se pak stane, mu přeběhl po zádech mráz. Bílá povodeň… Díky ní získají pro ženy a děti další den.

Přistoupila k němu Asla. Něžně mu položila ruku na paži.

„Už to nikdy nedělej,“ řekla tiše. „Když jsem viděla, jak padáš z ochozu, zastavilo se mi srdce.“

Kalf se vyhnul jejímu pohledu. Její dotek způsobil, že se zachvěl. Nesmí to dát na sobě znát! Nikdo se nesmí dozvědět, co cítí k vévodově ženě.

„Jaký by byl život po tvém boku, Kalfe?“ zeptala se jemně.

„Nemluv tak!“ zasyčel. „Někdo by tě mohl slyšet.“ Nejbližší muži stáli sice několik kroků od nich, přesto si ale dělal starosti.

„Alfadas se už z Albenu nevrátí…“

„Ale vždyť říkal…“

Zavrtěla hlavou. „Milosrdné lži. Znám ho příliš dobře. Způsob, jakým se rozloučil… Odešel s přesvědčením, že v Albenu zemře. Snažil se přede mnou skrýt svůj strach tak usilovně, že ho nebylo možné přehlédnout − i když jsem se snažila. Nechci ztratit i tebe, Kalfe. Nemohu…“ Její slova zanikla v zuřivém bojovém pokřiku trolů.

Kalf sevřel sekyru pevněji. Přímo k jeho úseku valu se právě hnal vysoký válečník. Uvítalo ho krupobití šípů, ale jeho útok nezbrzdilo.

Po celé délce palisády se začal valit hustý černý dým. Sigvald zapálil otýpky chrastí, napuštěné tulením tukem. Ale budou muset tady nahoře zůstat tak dlouho, dokud pořádně nechytí i silné kmeny valu a plameny nepřeskočí na ochoz. Kdyby se stáhli příliš brzy, mohli by trolové prorazit. Pak by bylo všechno marné.

Kalf se zahleděl dolů na trolího válečníka. Chystá se skočit! Rybář to poznal podle způsobu, jak běžel. Ten darebák si ho upřeně prohlížel. Pokusí se překonat palisádu právě před ním.

Těsně kolem Kalfovy hlavy prolétl ledový projektil. Vzadu spatřil troly, kteří si jej očividně vyvolili za cíl. Právě se ho chystali zasypat dalšími balvany. Ale on se nesmí přikrčit za val! Když se trol zachytí předprsně, aby se vytáhl nahoru, bude to jediný okamžik, kdy ho může porazit. Na vteřinu nebo dvě bude trol bezbranný.

Palisádu těsně vedle něj zasáhla další střela. Kalfa udeřila do tváře ledová tříšť. Protřel si oči a zvedl sekyru. Když trol skočil, val se pod jeho vahou otřásl. Pravačkou hmátl do vzduchu, jeho hlava se vynořila před Kalfem. Mrštně se začal vytahovat nahoru. Na čele měl vytetovaný druhý pár očí.

Kalf propásl příležitost praštit ho přes prsty. Přehmátl si a zaútočil dlouhým ostnem na konci sekyry. Ruce se mu chvěly. Minul oči… Ne. Zasáhl ty vytetované. Železný hrot sklouzl po útočníkově lebce. Pak ho plnou silou zasáhla vysoko vyklenutá čepel sekyry. Trol zavrčel. Do ramene se mu zavrtala druhá čepel. Pustil se a dopadl do sněhu.

„Nechci o tebe přijít,“ prohlásila Asla rozhodně a jediným pohybem otřela ze svého meče krev.

Kouřový mrak nad ochozem byl stále hustší. Skrz prkna pod nohama cítil Kalf žár ohně.

„Děkuji,“ řekl prostě a přál si, aby měl takový hedvábný jazyk jako Alfadas, kterému neustále splývala ze rtů krásná slovíčka.

Zoufalý výkřik způsobil, že se podíval doleva. Zase začali lovit lidi! Někteří trolové s sebou měli silná lana s koženými smyčkami. Vrhali je přes vrchol palisády a pokoušeli se obránce zachytit a stáhnout dolů. Tímto způsobem už lidé ztratili víc než tucet mužů.

Kodran, plavovlasý převozník, se snažil pomoci mladíkovi, kterého trolové zachytili. Zvedl meč, aby lano přeťal. Příliš pozdě. Ubožák už zmizel za předprsní.

Kalf nařídil lučištníkům, aby mířili hlavně na troly se smyčkami. Ale bylo jich příliš mnoho a šípy je nedokázaly zastavit.

Rybář zděšeně přihlížel, jak se stvůry na mladíka vrhly. Vyrvaly mu z těla paže i nohy a lačně si strkaly do úst cáry zkrvaveného masa. Sníh zbrotila kaluž temné krve.

Asla zabořila tvář Kalfovi do ramene. „Co jsme bohům udělali?“ zeptala se. „Zač to všechno?“

Kalf ji objal a přitiskl k sobě. V tu chvíli mu bylo jedno, co si ostatní pomyslí.

Mezi prkny, z nichž byl zhotoven ochoz, vyšlehly jasné plameny. Oheň supěl jako vzteklé zvíře a Sigvald a jeho pomocníci ho ještě přikrmovali dalšími otýpkami chrastí.

Beranidlo teď bušilo v rychlejším rytmu. Trolové pochopili, že v tomto boji mají vítězství na dosah. Jeden z nich opět skočil na palisádu. Ale Kodran mu rozdrtil prsty a nepřítel se zřítil dolů.

Po žebřících začínali slézat první bojovníci. „Aslo,“ řekl Kalf jemně. „Musíš je zastavit. Tebe poslechnou.“ Sňal paži z jejích ramen. Zvedla k němu oči. Rty měla sevřené do úzké čárky, jako by bojovala s nečekanou bolestí. Pak si odhrnula z čela pramen vlasů, napřímila se a zadívala se na ochoz. Už skoro polovina obránců slezla dolů nebo prostě seskočila do sněhu.

„Co jste vy chlapi za podivíny!“ zvolala a promnula si ruce. „Poprvé po dvou týdnech konečně nemrznu, a vy nemáte na práci nic jiného než odtud zmizet a přenechat tohle útulné místečko trolům. Nechápu vás! Pokud jde o mě, já tady ještě chvíli zůstanu.“ Zvedla meč a vyhnula se plamennému jazyku, který kousíček od ní prorazil prkny.

Několik prchajících se zahanbeně zastavilo. Také spousta bojovníků, kteří už opustili palisádu, se otočila a zahleděla se na Aslu. Ve své těžké kroužkové košili, s taseným mečem a obklopena plameny a kouřem vypadala jako jedna z Norgrimových bojovnic, či dokonce Svanlauga sama.

O Aslu se otřel ledový projektil a srazil jí z hlavy přílbici. Zapotácela se. Kalf ji zachytil, ale odstrčila ho. Už opět nabyla ztracenou rovnováhu.

Jeden z kůlů palisády se s hlasitým praskotem zlomil v půli. Trolové zahulákali.

„Běž dolů a postarej se, aby každý, kdo prostrčí nos tou dírou, přes něj pořádně dostal,“ nařídila Kalfovi. Pak se obrátila k ostatním mužům. „Každý z nás zemře. Dnes, zítra nebo za padesát let. Jen Luth ví, kdy nadejde naše hodina. Ale i na nás trochu záleží, jakým způsobem svou poslední cestu nastoupíme. Vím, že raději uhořím tady nahoře, než abych se nechala zabít nějakým trolem na útěku. Ale zvolit si musí každý sám.“

Kodran, který už stál na žebříku, vylezl zpátky na ochoz. „Asla má pravdu. Přece se kvůli trolům nepřipravím o šanci si tady nahoře pořádně vyhřát zadek.“ Pospíchal zpět ke svému místu v obraně. Další ho následovali.

Zpěv plamenů přehlušil zvuk tříštícího se dřeva. Kalf ještě na vteřinu zaváhal. Teprve když si byl jistý, že jeho zdánlivý odchod z bojiště nezmění náladu obránců, seskočil z ochozu.

„Lukostřelci, ke mně!“ vykřikl ze všech sil.

Celá zadní strana palisády se změnila v moře plamenů. Téměř přesně uprostřed dřevěného valu prorazili trolové díru. Usilovně se oháněli kamennými sekyrami, aby ji ještě rozšířili.

Ke Kalfovi přiběhlo několik chlapců s luky. Těm nejstarším mohlo být nějakých čtrnáct let. Tvořili poslední zálohy.

„Střílejte do té díry!“ rozkázal Kalf. „Sigvalde! Odneste k ní poslední otýpky. Uvidíme, co naši přátelé řeknou, až místo valu ze dřeva stanou proti ohnivé zdi.“

Chlapci si počínali obratně. Několika dobře mířenými ranami zahnali troly pryč od průlomu. Plameny už mezitím šlehaly vysoko nad předprseň. Silné kmeny, z nichž byl obranný val postaven, začaly hořet. Plameny zastaví troly na celé hodiny.

Kalf se ustaraně zahleděl nahoru na ochoz. Jakýsi muž s křikem seskočil do sněhu a ještě v letu se snažil rukama uhasit hořící kalhoty. Asla přecházela po svém úseku neochvějně sem a tam. Na první pohled naprosto klidně, jako strážný za vlahé letní noci uprostřed míru. Tvář měla zčernalou sazemi.

Rybář zaklel. Copak se sebou nemá žádné slitování? Naklonila se přes pažení a zahleděla se dolů na nepřátele. Pak konečně pokynula svým mužům: „Dolů, než se nám připálí podrážky!“

Dokonce i teď ještě čekala, až všichni opustí ochoz. Plameny jí mezitím už zatarasily cestu k nejbližšímu žebříku. Kalf se rozběhl. Nesmí skočit! Ne s dítětem v lůně!

Asla se vrhla dolů. Kalf viděl, že tvrdě narazila. Žár ohně rozpustil sníh těsně u valu. Půda byla kamenitá. Asla se vrávoravě postavila.

Podepřel ji. Tvář měla černou jako havraní peří, krásné plavé vlasy na koncích sežehnuté.

„Nech mě!“ zasyčela. „Jestli mě chceš obejmout, tak dneska v noci v mé chatrči. Budu na tebe čekat!“ Odstoupila.

Upírala se na ně stovka očí. Náhle jakýsi muž vykřikl: „Ať žije vévodkyně!“

Ostatní zvolání s nadšením opakovali. Vyčerpaní bojovníci přispěchali, aby jí poklepali na ramena. Zvedli ji. A volání se rozléhalo stále hlasitěji: „Ať žije vévodkyně!“

Kalf cítil v krku knedlík. Díval se, jak Aslu na ramenou odnášejí pryč. Za nespočetných nocí snil, jak ji sevře v náručí. Ale teď z toho měl strach.

Sanice

Alfadas svým mužům rozkázal, aby se utábořili za hranicemi Honnigsvaldu. Dorazili sem z Firnstaynu za méně než půldruhého dne. Téměř polovina válečníků pocházela z tohoto města nebo jeho blízkého okolí. Strach je poháněl vpřed. Pochodovali rychle navzdory hustému sněžení i vražednému chladu. Bez amuletů elfů teď cítili zimu o to výrazněji, ale obavy jim dodávaly křídla.

Alfadas stál na břehu, v místech, kde kdysi musela ležet Sigvaldova dílna. Úplně jistý si ale nebyl. Město ztratilo svou tvář. Nic, co Alfadas důvěrně znal, tu už nebylo. Řádění plamenů neodolal jediný z dřevěných domů.

Těsně u svých nohou spatřil vévoda plochý kus železa. Sehnul se a odhrnul stranou sníh i napůl zuhelnatělé dřevo. Zase jen sudové obruče. Zhluboka si oddechl. Pak se napřímil, snažil se zorientovat. Co viděl na opačném břehu, když tenkrát navštívil Sigvalda? Jak zase najde to místo, na němž stávala dlouhá dílna? Bylo to tady? Nebo ještě kousek dál na břehu?

Pátral dvě hodiny. Ale neobjevil žádné stopy. Tady dole u přístavu už zjevně nestály žádné povozy ani sáně. Opustili město! Pozůstatky spáleného povozu nenašel ani nikde jinde. Asla tady byla, to si byl jist. Honnigsvald byl nejbližším městem. Utíkalo se sem vždy, když se z hor na severu vynořili nepřátelé. Ale když Honnigsvald hořel, Asla už tu nebyla. Zcela určitě ne!

Vévoda se vydal nahoru na městský pahorek. Hledal další stopy. I když Honnigsvald nebyl velký, bylo pro Alfadase těžké se zorientovat. Široká silnice, vedoucí od přístavu vzhůru ke slavnostní síni, se už dala jen vytušit. Všechny užší uličky zmizely docela, pohřbeny pod zuhelnatělými střešními trámy, zřícenými stěnami domů a roztříštěnými břidlicovými šindelemi. Všechno navíc přikryla svým sněhobílým rubášem zima.

Pokaždé když mezi zčernalými troskami spatřil plochý, zahnutý kus železa, sevřel mu útroby strach. Jednou ho zmýlila čepel kosy. Když odklidil těžké trámy všude kolem a nabyl jistotu, že tu žádné sáně nestály, nechápal, jak si mohl splést kosu se sanicemi. Zapracoval jeho strach…

Stejně jako on bloudily městem desítky jiných mužů. Chlapi, kteří přestáli v Albenu všechny hrůzy války s troly, se hroutili, když nacházeli zuhelnatělé pozůstatky svých domovů. Mag, který během pohřbu svého bratra Torada neprolil jedinou slzu, teď pobíhal bledý a vyděšený rumištěm a volal Kodrana.

Alfadas se kousl do rtů takovou silou, že v ústech ucítil kovovou pachuť krve. Musí se ovládat! Musí vést své muže. Potřebují ho teď víc než kdykoliv předtím. Zítra, ještě před východem slunce, půjdou dál. Budou ty vraždící bestie pronásledovat, dokud nezemře poslední trol, který přišel do jejich vlasti, aby tu vraždil ženy a děti… Snažil se přerušit tok podobných myšlenek. Nesmí si to představovat. Zničilo by ho to! Asla žije! Je chytrá. Určitě nečekala, až trolové dorazí do Honnigsvaldu. Putovala dál podél fjordu.

Alfadas neprošel ani polovinu vypáleného města. Ale nebyl tady žádný velký povoz! Nechtěl, aby tu jeho rodina byla. Nemohla tady být. Něco takového se určitě nestalo!

Do očí mu vhrkly slzy. Vydal se dolů k fjordu. Co tím vlastně dokáže, když nenajde povoz? Asla a děti tady i tak mohly být. Možná jim vůz někdo ukradl. Co se asi za městskými zdmi odehrávalo, když trolové zaútočili? Těžké sáně se také mohly probořit ledem a navždy zmizet na dně fjordu!

Alfadas se vydal na zamrzlou úžinu. Byl krásný zimní den. Nad zasněženou krajinou se klenulo zářivě modré nebe. Ze severozápadu foukal ledový vítr. Vévoda ho skoro nevnímal. Cítil se jako mrtvý.

Jeho kroky podvědomě vedly k jihu. Tady, hodný kus před branami města, ležel těsně u břehu opuštěný tábor trolů. Dnes ráno Alfadas své muže informoval o tom, co tady možná naleznou, ale odvážilo se sem jen několik jednotlivců. Ztracení mlčky bloumali mezi zasněženými ohništi, šťourali do sněhu a doufali, že nic nenajdou. Pak odcházeli k zamrzlé hladině…

Přeživší z města byli dopraveni právě sem. Zdálo se, že Honnigsvald padl už při prvním útoku.

Vévoda se zahleděl k ponurému pahorku, u něhož stáli Lambi s Ollowainem. Věděl, co tam sníh tak milosrdně přikrývá. A neodvažoval se tam vydat. Ani na břeh. Muži, kteří neměli v Honnigsvaldu žádné příbuzné, tam vykonávali velmi truchlivou práci. Odnášeli těla těch, kteří umrzli a s jejichž pozůstatky se dalo pohnout. A z hory kostí, kterou střežili Lambi a Ollowain, zachraňovali vše, co mohlo poskytnout nějakou informaci o mrtvých. Věci, které byly nezaměnitelné. Výšivkou zdobené holínky, barevný šátek, sukni, na níž byly našity drobné říční perly, dětské panenky, náramky s nápadnými vzory, řetízek s jantarovým přívěskem… Alfadas se u nich dnes ráno na chvíli zastavil, právě když začínali s prací. Neunesl tu podívanou. Nosili celé hromady lidských kostí. Zřetelně na nich bylo vidět hluboké rýhy, zanechané kostěnými noži trolů, oddělujících maso od kostí. Morkové kosti byly roztříštěné a vysáté. Dokonce i lebky byly otevřené. Sežraly všechno, bestie. Alfadas se neubránil pomyšlení na všechny ty jemné dětské kosti, povalující se ve sněhu. Sevřel se mu žaludek.

„Asla si vzala povoz. Nebyla tu!“ řekl důrazně. Nebylo tu ani stopy po ní, dětech nebo povozu!

Opět se zahleděl ke břehu. Zhroucení tam seděli ti, kteří už nabyli jistoty. Měl by jít za nimi. Ale nemohl. Pátrat ve městě po povozu bylo něco jiného. Nemohl by procházet kolem řad zmrzlých. Byli to hlavně staří lidé a úplně malé děti, takové jako Kadlin. Mokré kalhoty znamenaly tady venku na mraze rozsudek smrti. Ztěžka polkl. O tom, že Asla uprchla s dětmi po zamrzlém fjordu, nebylo pochyb. Ale cestou do Honnigsvaldu na žádné mrtvé nenarazili! Ať udělala jeho žena cokoliv, zachránila všechny, alespoň dokud nedorazili do klamného bezpečí města.

Ollowain opustil své místo u umrlčího pahorku. Kráčel Alfadasovi vstříc! Vévoda se odvrátil. Předstíral, že elfa nevidí. Třásl se. Neměl dost sil, aby utekl. Nechtěl teď mluvit o svých povinnostech velitele. A měl panickou hrůzu z toho, že snad Ollowain přichází z jiného důvodu.

Led tiše zavrzal, jinak by elfa vůbec neslyšel přijít. Šermíř se pohyboval nehlučně jako kočka. Věděl, že ho Alfadas viděl. A chtěl, aby ho vyslechl.

„Co je?“ zeptal se vévoda tiše, aniž by se otočil.

„Musím s tebou mluvit.“ Elf předstoupil před Alfadase, takže vévoda byl nucen se na něj podívat. Ollowain něco skrýval pod svým širokým bílým pláštěm.

Alfadas se zhluboka nadechl. Nemohl odvrátit zrak od zahalené ruky svého opatrovníka. Co to schovává?

„Pojďme k lesu.“ Ollowain ukázal kousek vzhůru po fjordu, kde ležel řídký březový lesík. „Chtěl bych s tebou být sám.“

„Jsme tady přece sami.“ Alfadasovi se chvěl hlas, ať se snažil sebevíc ovládnout.

„Nikdo by se na nás teď neměl dívat. Jsi vévoda. Nesmějí v tebe ztratit víru. Ne v tuto hodinu.“

„Jsem jenom člověk! Vědí to. Jeden z nich!“

„Ne, jsi elfí jarl. Muž jako ze starých ság. Hrdina, který nebyl ještě nikdy poražen. Slavný vojevůdce. To vše jsi v jejich očích.“

Ollowain se odvrátil a vydal se k březovému háji.

„Víš lépe než kdokoliv jiný, že jsem jen člověk, mistře. Všechno jsou to jenom povídačky. Znáš mé slabiny. Víš, kdo doopravdy jsem. Ty ságy jsou jen historky, které vymýšlejí skaldové jako Veleif. Nic z toho není pravda!“

Ollowain neodpověděl. Neochvějně mířil k lesu.

Alfadas ovládl touhu se za ním rozběhnout. Věděl, že je ze břehu pozorují. Nesmí se tak blamovat! Dlouhými kroky se vydal za elfem a stále znovu se musel přemáhat, aby se přece jen nedal do běhu. Šermíř se zastavil teprve ve chvíli, kdy dorazil na mýtinu uprostřed hájku.

„Co skrýváš pod tím pláštěm?“

Ollowain se otočil. Jeho tvář připomínala strnulou masku. V rukou držel dýku. Byla to dlouhá, štíhlá zbraň. Skoro krátký meč. Rukojeť byla vyřezána ze světlé velrybí kosti a vyzdobena dvěma lvy, stojícími na zadních a svírajícími se ve vražedném objetí. Do stříbrného pouzdra byly zasazeny malé úlomky tyrkysu. Alfadas věděl, že jich je přesně osmdesát tři. Ulric je spočítal.

„Vím, kdo doopravdy jsi, lidský synu,“ pronesl elf tiše. „I když tomu nechceš věřit, v těch příbězích o tobě se skrývá mnoho pravdy. Tvoji muži k tobě vzhlížejí. Obzvlášť v této hodině žalu. Načerpají z tebe novou sílu.“

Vévoda přijal stříbrnou dýku. „Ležela mezi kostmi?“

Ollowain přikývl.

„Nech mě, prosím, o samotě,“ zašeptal Alfadas.

Dub a pořádný kus masa

Konečně se objevil mezi stromy. Orgrim čekal na zvěda už přes hodinu. Okamžitě odvedl Bruda k Dumgarovu ohništi.

„Takže?“ zeptal se vévoda z Mordštejnu. „Našel jsi cestu?“

Brud si setřepal z pláště sníh. „Žádná cesta neexistuje. Ti zatracení človíčci si zvolili dobré místo. Do vesnice se dá dojít jedině přes údolí. Mají ještě další dvě palisády. Jednu na konci údolí a druhou těsně před prvními domy.“

„Kolik jich je?“ zeptal se Orgrim.

„Ani ne dvě stě bojeschopných.“

Dumgar vyskočil od ohně. „Takže na jednoho člověka připadají dva naši bojovníci. A my je nedokážeme roztrhat na kousky? Zatracení slaboši! Co jste, válečníci, nebo teplé myší prdy?“ Vévoda popadl několik žebírek, ležících na dřevěném podnose vedle ohně, a začal okusovat hubené maso. Orgrim toho chlapíka, kterého vybrali jako slavnostní krmi, viděl. Byl hubený a měl zjizvenou tvář. Kňučel jako štěně. Tohle maso si nedám, pomyslel si vévoda Noční bašty. Ten človíček vypadal nezdravě.

„Možná by se morálka našich mužů zlepšila, kdyby tě zase viděli bojovat v první linii.“ Orgrim upřel na Dumgara pohled. Pohrdal svým vojevůdcem. Jediný teplý myší prd v tomhle táboře byl on.

„Vidím ti až do ledví, Orgrime. Chceš, aby mě lidé zabili, abys mohl převzít velení. Ale to se nestane! Jsem příliš důležitý. Vojsko o mě nesmí přijít.“

Orgrim si přejel prsty po sotva zacelené ráně po šípu na rameni. Byl mezi válečníky, kteří se snažili rozšířit průlom v palisádě, zatímco Dumgar se držel mimo dostřel na kopci. „Mohu tě uklidnit, veliteli. Dokud se nepřiblížíš k bojišti, největší nebezpečí, které ti hrozí, je, že se udusíš žebírkem.“

Dumgar odhodil kost do ohně. Kysele se usmál. „Nedělej si kvůli tomu starosti. Jsem velmi zkušený jedlík.“

Jsi vřed na králově zadku, pomyslel si Orgrim vztekle, ale držel pusu. Jednoho dne tě vymáčknu!

Dumgar se obrátil k Birze. Šamanka seděla kousek stranou od ohně. Suchou větví kreslila do sněhu složitý vzor. „Jsi si naprosto jistá, že Emerelle je tam nahoře v lidské vesnici?“

Šamanka se zarazila. Když s trhnutím zvedla hlavu, kůže, kterou měla napnutou na obličeji, se kousek posunula. Trvalo to ale příliš krátce, než aby bylo možné něco zahlédnout. „Věř mi, Dumgare, že když někoho vyslýchám, prozradí mi všechna svá tajemství velmi rychle a rád. Emerelle trčí nahoře v té horské vesnici!“

Vévoda z Mordštejnu si nervózně olízl rty. „Nechtěl jsem tvé informace zpochybňovat. Jenomže… jak dlouho to ještě bude trvat, než vesnici dobudeme?“

„Nemohu vidět do budoucnosti,“ odvětila popuzeně. „To ta zatracená ženská se zlatými vlasy je pořád pobízí k boji. Dlouho jsem ji sledovala. Je těhotná. Zajatci říkají, že je ženou elfího jarla. Musíme ji zabít! Pak zvítězíme. Jak rychle se to podaří, závisí jen na tom, kdo bude mít při příštím útoku velení.“ Podívala se na Orgrima. „Jsem si jista, že bys postupoval jinak, než jsme zatím činili. Nebo se mýlím?“

Orgrim věděl, že se nemůže proti Dumgarovi otevřeně postavit. Nejsnadněji dosáhne cíle, když bude vévodovi z Mordštejnu lichotit. „Myslím, že Dumgar zvolil správný postup. Ale měli bychom použít větší sílu. Naše beranidla jsou slabá. Zaútočili jsme příliš překotně. Měli bychom nechat lidi jeden den na pokoji. Dokonce i když nezaútočíme, budou se nás pořád bát tak, že nenaleznou ani na vteřinu klid. Využijeme tu dobu a najdeme nějaký statný dub. Nějaký obrovitý strom! A z něj vyrobíme beranidlo, které uzvednou jen trolové. Další lidský val zdoláme jediným náporem.“

„Ano, přesně tohle mě už taky napadlo,“ tvrdil Dumgar. „Jen jsi to vyslovil dřív, Orgrime. Dovoluji ti můj nápad realizovat. Ale pospěš si! Víš, že už máme zásoby jen na několik dní. Musíme tu vesnici dobýt a zase se dostat k masu!“

„Samozřejmě.“ Orgrim vstal. „Okamžitě se postarám o všechno potřebné.“ S úlevou, že smí vévodu z Mordštejnu opustit, odešel. Brud ho následoval.

„Máš v plánu mu příště ještě i políbit nohy?“ zeptal se zvěd tiše. „Rozpárej mu břicho a uškrť ho vlastními vnitřnostmi. Ten ubohý červ si vůbec nezaslouží velení!“

„Jen ho nech. Jsem si jistý, že najde nějaký způsob, jak se sám uvrhnout do zkázy.“

„A kolik dobrých válečníků při tom vezme s sebou? To ti přece nemůže být lhostejné.“

„Už jsi okusil Boltanovo nové jídlo? Maso upečené v hlíně − báječné, to ti říkám. Přijď k mému ohništi a buď mým hostem.“

„Dlužíš mi odpověď,“ nevzdával se zvěd. „Neposlechl tě, když jsi mu radil, aby těm zajatým človíčkům dovolil vrátit se do jejich velkých chatrčí a vzít si teplé kožichy A co se nestalo? Žalostně umrzli a my už nemáme skoro žádné zásoby. Co ještě musí udělat, abys nás před ním zachránil? Jestli ti chybí odvaha, půjdu a podříznu mu krk sám.“

„V tom případě můžeš hned zabít i mě. Jestli se Dumgarovi něco stane a vznikne jen náznak podezření, že s tím mám něco společného, nechá mě Branbart popravit. Snaž se pochopit, že proti tomu hlupákovi nemůžu vůbec nic podniknout. Král na to přímo čeká! Právě proto jmenoval toho pitomce naším velitelem. Byl si jist, že nevydržím dlouho poslouchat jeho nesmyslné rozkazy. Když se s nimi ale budu snažit něco udělat, upadnu v královu nemilost.“

„Nesnáším ty mocenské hry vás, vévodů!“ zaláteřil Brud. „Jakmile tohle skončí, vydám se do lesů a nikdo o mně dlouho, dlouho neuslyší. Čas strávený s vámi mi otravuje duši!“

„Pomoz mi zítra najít dobrý dub a slibuji ti, že pozítří ty človíčky smeteme. Jakmile zajmeme Emerelle, vrátíme se do Albenu. A možná budeme mít dokonce štěstí a Dumgar cestou zpátky zabloudí v nicotě.“

„Proč jenom vypadá všechno, co říkáš, tak snadno?!“

Orgrim položil zvědovi ruku na rameno. „Protože to je snadné, Brude. A teď zapomeň na svůj hněv a dopřejme si pořádný kus masa.“

Poprvé

„Víte, co vás čeká?“

Asla sledovala, jak Kalf pevně hledí do očí třem mužům a dvěma ženám, stojícím v řadě před ním. Vybral je osobně a zdálo se, že to byla dobrá volba. Asla je neznala, ale všichni neochvějně odolali Kalfovu pohledu. Nepůsobili váhavě ani ustrašeně. Jestli budou mít štěstí a opravdu najdou rozptýlené zbytky královy armády a jestli pak ještě dorazí do Sunnenbergu včas, možná mají ostatní naději. Příliš mnoho „jestli“, pomyslela si Asla stísněně. Neměla by si nic nalhávat! Je nepravděpodobné, že by se někomu v údolí podařilo trolům uniknout, jakmile by poslední val padl. Ale aspoň těch pět nezahyne s námi, přemítala vzdorovitě. Jedna z obou dívek byla obzvlášť hezká. Měla překrásné hnědé oči mladé laně. Kolem krku jí visel řetízek s tmavým jantarovým přívěskem. Byl skoro stejné barvy jako její oči. Jestli se jí podaří proklouznout kolem stráží trolů, určitě si jednou bude moci vybírat muže mezi spoustou nápadníků. Zase to zatracené „jestli“!

„Rozdělte se,“ řekl Kalf. „Kdyby trolové některého z vás dopadli, nesnažte se přispěchat si na pomoc. A až opustíte údolí, vydejte se do různých stran. Hledejte ale hlavně na jihu. Je pravděpodobnější, že rozptýlení vojáci budou tam. Nevracejte se, pokud najdete méně než tisíc mužů. Protože minimálně tolik jich budete potřebovat, abyste se probili liniemi trolů. A kdyby vaše pátrání trvalo déle než pět dní, také se nevracejte. Už tady nikoho nenajdete.“

„Ale trolové už dva dny nezaútočili. Třeba mají toho bojování plné zuby?“ namítl jeden z mužů.

„Dovedeš si představit vlka, pokojně žijícího mezi ovcemi? Právě tak málo může trola omrzet boj! Nevím, proč se drží zpátky, ale jsem si jist, že se na nás zase vrhnou. Máte nějaké další otázky?“

Asla pomyslela na spící královnu, ubytovanou v chalupě nahoře ve vesnici společně s tetou Svenjou a Kadlin. Dokud je Emerelle s nimi, trolové to nikdy nevzdají. Od Kalfa bylo moudré, že to otevřeně neřekl. Asla by raději položila život, než aby vydala královnu. Ale nebyla si jista, zda všichni smýšlejí stejně.

Asla si pozorně prohlížela pětici lidí před sebou. Ve tvářích se jim zračila horlivost a obavy. Všichni na sobě měli dlouhé ovčí kožichy. Poskytli jim je uprchlíci a obyvatelé vesnice, aby se mohli obléci do bílého. Zvyšovalo to jejich šanci projít ve zdraví liniemi trolů. Alespoň v to Asla doufala. Zase jednou si uvědomila, jak málo toho o trolech vlastně vědí. Mají dobrý zrak? V některých ságách se tvrdilo, že na slunečním světle zkamení. To zjevně nebyla pravda. Mají citlivý nos jako lovečtí psi? Můžou posly prostě vyčenichat? Jak je vůbec možné porazit nepřítele, kterého téměř neznáte?

Kalf se rozloučil se zvědy. Tentokrát zvolil vřelejší slova.

„Kéž vám Luth utká dlouhou nit,“ pronesla Asla slavnostně.

Dívka s jantarovým přívěskem objala Aslu a zašeptala jí: „Prosím, udržte vesnici. Je tam moje babička. Je poslední, koho ještě z rodiny mám. Věřím ti, vévodkyně.“

„Budeme bojovat statečně,“ prohlásila Asla pevně. „Věřím v Lutha a jeho milosrdenství.“ Nedokázala dívce lhát a prostě jí tvrdit, že všechno zase bude v pořádku. Přitiskla ji pevně k sobě.

Kalf už stál ve dveřích. Všechno bylo řečeno. Ostatní ještě chvíli postávali v bezpečí chalupy, o několik vteřin protahovali odchod do nejistoty. Lapeni na rozhraní světla a tmy nechtěli udělat onen krok do temnoty. A současně nemohli zůstat. Byla to dívka s jantarovým amuletem, kdo nakonec vykročil první. Dala tím ostatním signál. Následovali ji. Skupinka záhy zmizela mezi tmavými siluetami stromů.

Chaloupka, kterou si Asla vybrala za své obydlí, ležela v lesíku poblíž druhého valu. K palisádě, kde se mělo rozhodnout o jejich osudu, to odtud bylo méně než dvě stě kroků. U vstupu do vesnice sice postavili ještě třetí barikádu, všichni ale věděli, že tato překážka nezastaví troly na dlouho. Ti, kdo na ní budou bojovat, budou zasvěceni smrti. Postačí ovšem, když vydrží vzdorovat krátce. Tak dlouho, aby ostatní stihli vyvolat bílou povodeň.

„Ochladilo se,“ řekla Asla klidně. Ráno už možná budou všichni mrtví. Byla rozhodnuta dnešní noci zjistit, jakou jinou cestou se její život kdysi mohl vydat.

Kalf stále postával ve dveřích a hleděl k lesu, ačkoliv mladí poslové už dávno zmizeli z dohledu. Má strach? Nechce? Asly se zmocnily pochyby. Zmýlila se v něm?

Kalf si odkašlal. Otevřel ústa, chtěl něco říct, ale nenalezl slova. Konečně zavřel dveře. Nedokázal se podívat Asle do očí. „Toužil jsem po tobě celá léta. Ale teď… Byla jsi vždycky světlem mého života. Obdivoval jsem tě z dálky… Nemusí člověk nutně shořet, když se chce dotknout světla? Je správné…“ Zajíkl se.

Kam až Aslina paměť sahala, vždycky ke Kalfovi vzhlížela s obdivem. Už jako dívenka se pevně rozhodla, že se jednoho dne stane jeho ženou. Jeho široká ramena, rozevláté plavé vlasy, sebevědomý klid, který z něj vyzařoval, to všechno ji okouzlovalo. Byl tak jiný než ostatní mladí muži, kteří pili, vychloubali se a považovali sami sebe za neodolatelné. Jeho tiché způsoby ji přitahovaly a už tehdy věřila, že i on miluje ji. Nikdy nepochybovala o tom, že s ním bude jednou tančit kolem kamene.

Asla si vzpomněla, co jí Alfadas vyprávěl o lásce elfů. Slibují si, že se rozejdou dříve, než se mezi ně postaví první lež. Věří, že jakmile se objeví něco, o čem spolu nemohou hovořit, přišel čas vrátit si navzájem svobodu. Alfadas vpadl do jejího života jako bouře. Učaroval jí a dal jejímu osudu nový směr. Hrdina ze země elfů, který už měl v životě ženy nekonečné krásy, přišel k ní, dceři rybáře, a nabídl jí svou ruku. Cítila se tehdy jako v pohádce, která se proměnila ve skutečnost. Jak by mohla říci ne? Uplynula celá léta, než pochopila, že v pohádce se nedá žít. Zpočátku jí nevadilo, když postával vedle domu a vzhlížel k útesu, tam, kde stál kamenný kruh, brána do jiného světa. Teprve postupně začala chápat jeho touhu. Tam za kameny leželo něco, co je od sebe oddělovalo, i když by to nikdy nedokázala vyjádřit slovy. Věděla, že Alfadas miluje ji i děti. Vždycky jí byl dobrým mužem. Choval se k ní s takovou vřelostí a náklonností, že si o tom většina žen ve vesnici mohla od svých mužů nechat jen zdát. Jeho krásná slova a úsměv ji ještě stále okouzlovaly. Snažil se jí vyplnit každé přání. Ale jeho pohledy k Hartungu ji každým rokem, který společně strávili, zraňovaly hlouběji. Bylo tam něco, co mu nikdy nebyla schopna dát. Nikdy o tom nemluvil, a tím to bylo ještě horší.

Znovu jí prolétlo hlavou, co Alfadas říkal o lásce elfů. Kdyby byla elfka, nejspíš už by se dávno rozešli. Ale ona byla Asla, rybářova dcera. Nemohla se jen tak vzdát muže, jehož děti porodila. Nechtěla se ho vzdát!

Možná by se s jeho touhou naučila žít, kdyby se ve Firnstaynu neobjevili elfové. Teď totiž věděla, po čem její manžel touží. Viděla ty ženy. Byly tak jiné. Nejen jejich krása byla matoucí. Vyzařovala z nich taková síla a hrdost, jakou Asla u lidské ženy nikdy neviděla. Všechno na nich bylo dokonalé. Kráčely po blátivé cestě a neumazaly si nohy. Mohly kuchat rybu, a přesto stále voněly líbej i než ty nejkrásnější květiny, které Asla znala. Jak se s nimi mohla srovnávat? V nejlepším případě připomínala květinu na konci léta, jejíž okvětní lístky už hyzdí hnědé okraje.

Musela všechny ty ženy přijmout a hostit ve svém domě a Alfadas ani na okamžik nepomyslel na to, jak se při tom asi bude cítit. Možná by to všechno nějak snesla, kdyby nebylo jí! Silwyny! Bylo v ní něco kočičího. Ulpívala na ní vůně lesa. Silwyna do Aslina domu téměř nevkročila. Stáhla se. A také Alfadas se jí klidil z cesty. Ale právě to, jak se jí vyhýbal, jak se ani neodvažoval vyměnit si s ní pohled, ho prozrazovalo. Alfadas elfku kdysi miloval a jeho pocity byly snad hluboko pohřbeny, ale určitě nevyhasly. To na ni myslel, když hleděl k útesu. Asla si přála, aby Silwynu nikdy nepotkala!

Myslela na vyznání lásky svého muže. Na jeho poslední slova, než se vydal branou do cizího světa elfů. Slíbil, že se vrátí. Tím, že tak otevřeně hovořil o svých citech, projevil před králem a všemi bojovníky zranitelnost. Muži něco takového nedělali, považovalo se to za zženštilé. Ale on vlastně nikdy nebyl jako jiní muži, pomyslela si Asla smutně. Proto ho milovala. Dokonce i teď.

Zahleděla se na Kalfa. Nerozhodně postával před zavřenými dveřmi a vyhýbal se jejímu pohledu. Léta mu vyryla do tváře hluboké vrásky, a přece v ní Asla ještě pořád nacházela vše, co se jí na Kalfovi tak líbilo. Byl zralejší, starší, i když mu chyběla odvaha k ní přistoupit a hovořit o své lásce. Působil nevinně jako jinoch. Pokud Asla věděla, Kalf nikdy neměl ženu. Někdy vyrazil na pár dní do Honnigsvaldu, aby prodal ryby nebo v zimě kožešiny. Možná tam… Ale to nebyl jeho způsob. Asla si byla naprosto jistá, že kdyby našel ženu, které by mohl věnovat své srdce, šel by za ní… Stáhlo se jí hrdlo. Pochopila. Našel svou ženu, a proto zůstal. Kvůli ní.

Přistoupila k němu a něžně ho vzala za ruku. „Jsem ráda, že jsi tady. Mít tě vedle sebe mi dodává sílu.“

Konečně sebral odvahu a pohlédl jí do tváře. V očích se mu zračil bezbřehý smutek. „Ano,“ řekl jen.

Asla odolala pokušení sevřít ho v náručí. Nebyl žádným malým chlapcem, kterého by bylo třeba utěšit. Chtěla cítit jeho objetí, jeho lásku, toužila po pocitu bezpečí. Kdyby ho teď objala, nic z toho by nedostala.

Povzdechla si. Musí najít jiný způsob. „Nechápu, jak můžou někteří chlapi pobíhat celý den v kroužkové košili. Tlačí mě! Když ji odložím, mám pocit takové lehkosti, jako by mě mohl jediný závan větru vynést až ke hvězdám.“ Rozepjala si široký opasek, na němž spočívala část váhy košile, a hodila ho na podlahu. Pak zvedla paže. „Teď už vím, proč si válečníci většinou stříhají vlasy nakrátko.“ Usmála se. „Kroužky se zachytávají do vlasů. Jestli budu tuhle věc nosit ještě měsíc, bude ze mě plešatá ženská. Prosím, pomoz mi se toho zbavit.“

Kalf měl silné ruce. Opatrněji začal sundávat těžké brnění. Dokonce i přes vrstvu kovu cítila jeho teplo. Se stejnou trpělivostí, s jakou spravoval roztrhané sítě, jí uvolnil vlasy, zapletené do kroužků. Konečně jí sňal tu tíhu z ramen. Kroužková košile s řinkotem dopadla na podlahu.

Teprve teď si Asla uvědomila, co má pod brněním. Tlusté, vyspravované zimní šaty se širokými vycpávkami na ramenou. Díky tuku, kterým byla kroužková košile pomazána, byl už tak dost nevzhledný oděv navíc pokryt černými skvrnami a šmouhami. A bylo cítit, že jej nosí už celé dny. Neobešla se bez něj, protože košile byla ledově studená a odváděla tělesné teplo, když se patřičně nechránila. Teď se ovšem v těch neforemných šatech cítila jako ošklivá klobása. S rozcuchanými vlasy, špinavými a páchnoucími, by po ní nemohl zatoužit ani muž, kterému by samou nadržeností praskal poklopec.

Kalf se usmál. Uhladil jí vlasy. Téměř se neodvažovala na něj podívat. Vysměje se jí? Co se mu teď asi honí hlavou? Od boje na palisádě se jí vyhýbal. Po dva nekonečné dny. Když k ní ten večer po bitvě nepřišel, cítila se špinavá. Jako chlípná děvka. Nikdy už s ním nechtěla promluvit ani slovo.

Odhodlání jí nevydrželo dlouho. Nedokázala bez něj být. On a Kadlin byli to jediné, co jí ještě dodávalo sílu. Na Ulrika se vůbec nedovažovala myslet. To, že se Yilvina nevrátila, mohlo znamenat jen jedno.

Asla pozvala pět poslů do svého obydlí, aby se s nimi rozloučila. Tušila, že přijde i Kalf. Vybral je a nemohl je nechat jednoduše odejít, aniž by s nimi prohodil pár slov. To nebyl jeho styl. Existovala samozřejmě možnost, že na ně počká na palisádě. Asla se modlila, aby se chopil příležitosti a přišel k ní do domu v situaci, kdy to nikdo nemohl považovat za nepřístojné.

Kalf ji jemně pohladil po tváři. „Jsi překrásná žena.“

Vztekle zvedla oči. Jak jí může říkat, že je překrásná, když vypadá takhle? Chce se jí vysmívat? Smutek z jeho očí zmizel. Zářily. Aslin hněv okamžitě vyprchal. Opravdu myslel svá slova vážně.

Vzala ho za ruku a položila si ji na pravé ňadro. Nechal ji. „Nesmíme…“

„Proč? Nechceš?“

Tentokrát před jejím pohledem neuhnul. „Chci to od chvíle, kdy jsem poprvé viděl, jak mě tajně pozoruješ ze břehu, když vyplouvám na moře. Od té doby vím, že jsi žena, kterou pro mě Luth vyvolil.“

Smutně se usmála. Proč k sobě nenašli cestu? Jaké plány s nimi má tkadlec osudu? Bude muset Kalfa provést stezkou lásky. Představa, že nikdy předtím neulehl vedle ženy, ji vzrušovala a současně naplňovala zármutkem.

„Nesmíme… lidé…“ řekl, a přesto nechával ruku tam, kde byla.

„Zapomeň na lidi! Než se měsíc opět zakulatí, nebude už možná naživu nikdo, kdo by věděl, že jsi někdy vkročil do tohoto domu. Byli jsme si určeni. Zapomeňme na uplynulá léta.“ Asla se koketně usmála. „Představ si, že je zase ta letní noc, kdy ses za mnou plížil, abys mě pozoroval, jak se koupu v tom malém jezeře v bukovém lese.“

Kalf vylekaně vzhlédl. „Ty o tom víš?“

„Přála jsem si to. Cesta k bukovému lesu kolem tvého domu nebyla ta nejkratší, kterou bylo možno jít.“ Uchopila jeho opasek a rozepnula ho.

Náhle ji Kalf popadl, prudce ji k sobě přitáhl a vášnivě políbil. Asla se mu podvolila, i v okamžiku, kdy ucítila, jak dítě v ní kope. Na vteřinu pomyslela na Alfadase, ale necítila vinu. To, co se teď odehrávalo, bylo správné.

Klesla Kalfovi do náruče. Měla pocit, jako by se vznášela v teplé vodě.

Rybář ji jemně položil na lůžko ze starých přikrývek. Ani na okamžik ji přitom nepustil. Jeho divoké polibky a tíha jeho těla jí braly dech. Po těle jí rejdily velké, silné ruce. Pronikaly pod vatované šaty. Nemotorné a plné touhy.

„Rozepni ty kožené spony po stranách,“ zašeptala.

Slyšela, jak se vetchá látka při jeho snaze zbavit ji šatů trhá. Sáhla po sponách, aby mu pomohla. Jejich ruce se setkaly. Prsty se propletly.

Náhle Kalf strnul. Pak se napřímil.

Teď to slyšela i Asla. Protáhlé, naříkavé volání strážního rohu. Trolové! Zaútočili na palisádu.

Kalf vyskočil na nohy. Popadl opasek s mečem. Teprve ve dveřích se na okamžik zastavil. „Vrátím se.“ Pak zmizel do noci.

Asla si všimla, že po rohožce na podlaze utíká malý pavouk. Zlostně ho rozšlápla. „Proklínám tě, Luthe. Copak jsi nám nemohl dopřát jednu jedinou hodinu? Jednu jedinou v celém životě? Žádám snad příliš mnoho?“

Popadla meč. Už neměla čas navléct si kroužkovou košili. Vyběhla ven do mrazu. A věděla, že se s Kalfem do té malé chatrče už nikdy nevrátí. Luth jí její rouhání nikdy nepromine! A ani ona vrtošivému bohu nikdy neodpustí!

Procitnutí

Když Svenja uslyšela volání rohu, začala se třást. Trolové ještě nikdy nezaútočili v noci! Když slunce zapadlo, cítili se v bezpečí. Alespoň na těch pár temných hodin. Představovala si, jak její neteř Asla šplhá v té strašné kroužkové košili na val, aby byla s muži. Žena by neměla stát uprostřed bojové linie! A už vůbec ne, když pod srdcem nosí dítě. Co bohům udělali, že na ně seslali tak těžkou zkoušku?

Svenja vzhlédla a rozpomněla se na své povinnosti. Zůstane u dětí. Ať se děje, co se děje. Nikdy je neopustí. Vždyť většina z nich ještě ani neumí chodit. Dětí už zemřelo až příliš mnoho! Podívala se na těžkou pánev vedle ohniště. Žena by neměla pobíhat s mečem v ruce! Ale nemusí být nutně bezbranná.

„Zazpívej nám ještě něco,“ žadonil Loki. Jeho otec zemřel před dvěma dny. Trolové ho lanem stáhli z valu. Chlapec neplakal. Bylo mu šest. Byl dost starý, aby pochopil, co se stalo.

„Letěl ptáček…“ začala Svenja a zarazila se. Tolik písniček už nemohla zpívat. Dříve o jejich slovech nepřemýšlela. Předávala je dál v podobě, v jaké je zpívala její matka. Ale teď…

„Pokračuj,“ naléhal Loki.

Také Kadlin, spící jí dosud v náručí, se teď neklidně zavrtěla. Svenje přinesli všechny děti, které zůstaly naživu. Bylo jich jen sedmnáct. Většina klidně spala u vyzděného ohniště. Stejně jako královna. Přítomnost elfky byla Svenje nepříjemná. Ležela jako mrtvá. Nehýbala se, nebylo slyšet dokonce ani její dech. Tvář měla bílou jako sníh a chladně krásnou jako fjord za zimního rána. Asla jí vyprávěla, že královně je několik set let. To nemohla být pravda! Měla tvář jako panna, která dosud sní o mužích, protože o realitě nemá potuchy. Postrádala všechny ty jizvy, které zanechává život. Jemné vrásky kolem očí, způsobené smíchem. Hluboké rýhy kolem úst, svědčící o zoufalství a zklamání.

„Tu písničku!“ dotíral bez ustání Loki. „Zapomněla jsi, jak pokračuje?“

Svenja se usmála. „Ano, zapomněla. Zazpívám vám jinou. Píseň o zlatém králi. Stejně je mnohem hezčí.“ Zhluboka se nadechla. Kadlin se znovu zavrtěla ve spánku a přitiskla si hlavu k jejím prsům.

„Je tolik ryb tam hluboko na dně fjordu…“

Svenje selhal hlas. Elfka! Otevřela oči a dívala se na ni. A jaké to byly oči! Chůva se opět začala třást. Teď uvěřila, že královna žije už celá staletí.

„Nemusíš ze mě mít strach, lidská dcero.“

Hovořila hedvábným, přátelským hlasem. Nikoho s takovým hlasem se nebylo třeba bát, ať už jeho oči vypadaly jakkoliv. Děti teď královnu soustředěně pozorovaly. Nezdálo se, že by měly strach. Loki se k ní dokonce vydal.

„Proč jsi tak dlouho spala?“ zeptal se.

„Byla jsem zraněná a velmi unavená.“ Elfka se rozhlédla. Její oči připomínaly Svenje propasti. Hltavě pohlcovaly vše, na co pohlédly.

„Jak jsem se sem dostala, lidská dcero? A jak se jmenuješ?“

„Říkají mi Svenja.“ Chůva žasla, jak pevně její hlas zní. Ruce se jí přestaly třást. Naplnil ji hluboký pokoj. Vyprávěla, jak elfové dorazili do Firnstaynu, jak na ně zaútočil přízračný pes a jak ho nakonec Gundar zabil. Hovořila o trolech a útěku přes zamrzlý fjord, který je dovedl sem do Sunnenbergu. Zatímco mluvila, probudila se Kadlin. Dívenka se k elfce vydala, jako by ji znala odjakživa.

Vládkyně elfů ji jemně pohladila po vlasech. „Ty jsi určitě Alfadasova dcera. Znala jsem tvého otce, když byl ještě stejně malý jako teď ty.“

„Tatínek pryč,“ řekla Kadlin mumlavě.

Svenje přejel mráz po zádech. Maličká ještě neuměla mluvit! Co to s ní královna provedla? Svenja chtěla vstát a Kadlin obejmout, ale nohy měla jako ochrnuté.

„Ulric pryč. Máma smutná. Dobře že se probouzíš.“ Dívenka hovořila stále zřetelněji. Svenja pečovala o děti více než třicet let, ale nikdy nic podobného neviděla.

„Nech Kadlin na pokoji,“ řekla ustrašeně.

Maličká se k ní otočila. „Jsem v pořádku, tetičko. Neboj se.“

Emerelle sňala ruku z její hlavičky. V dálce se znovu ozval válečný roh. „To mě trolové chtějí. Půjdu a postavím se jim. Toto není vaše válka, lidské děti. Nikdy neměla být. Neviděla jsem to…“

Chůva nechápala, co královna svými posledními slovy mínila. Zhluboka se nadechla. Náhle měla pocit, jako by překypovala silou. Vyskočila a sevřela Kadlin v náručí.

Emerelle vstala z lože, jako by jen krátce odpočívala. Bledá a oděná do noční košile vypadala jako duch. Krátce se Svenje uklonila. „Děkuji ti, že jsi tolik hodin bděla u mého lůžka. Máš krásný hlas, lidská dcero. To je mimořádný dar. Doufám, že budeš moci dětem brzy zpívat radostnější písně.“ Po těch slovech otevřela dveře. Do chalupy se vkradl mrazivý dech zimy. „Mimochodem, Kadlin tě má velmi ráda, Svenjo. Chtěla, abych ti to řekla.“

Chůva k sobě dívenku přitiskla ještě pevněji.

„Tata.“ Kadlin ukázala na dveře. Do domu se opřel závan větru a roztřásl dřevěné šindele na střeše. Dveře skřípěly a kývaly se v závěsech.

„Zavři dveře, než se nám tatíček Firn zakousne všem do nosu,“ nařídila Svenja Lokimu. Pak podezíravě hodila očkem po Kadlin. Nezdálo se, že by se nějak změnila. „O čem jsi to s tou elfkou mluvila?“

Kadlin naklonila hlavičku a usmála se. „Havda.“

Chůva si ulehčeně oddechla. Přízrak zmizel.

Útočiště

Krvák jim razil cestu hlubokým sněhem. Před chvílí uviděli na zamrzlém fjordu světla, a stáhli se proto raději hlouběji do lesů. Ulric byl velmi unavený, ale pevně si předsevzal, že si nebude stěžovat. Koneckonců Halgarda se také držela, i když už nějakou dobu při každém kroku lehce vzdychala. Chlapec se podíval na elfku. Yilvina kráčela mlčky. Levou ruku si tiskla k boku. Nouzový obvaz měla prosáklý krví. Rána se zase otevřela, i když už uplynulo tolik dní od chvíle, kdy se objevila v táboře trolů, aby zachránila jeho i Halgardu.

Ulricovi zakručelo v žaludku. Už tři dny skoro nevzali do úst. Elfka vyloupila veverkám několik skrýší s oříšky, ale jen ty je nedokázaly nasytit. Yilvina je původně zavedla hluboko do lesa, daleko od fjordu. Věřila, že tam po nich nebude nikdo pátrat.

Ulric znal dost loveckých historek. Byl si jist, že ví, na co elfka myslí. Byla jako vlčice, které kanec rozpáral břicho. Věděla, že jí ubývá sil, a přála si už jen zachránit mláďata. Proto se vrátili k fjordu. Doufala, že znovu narazí na uprchlíky. Chtěla si být jistá, že o něj a Halgardu bude postaráno. A pak se stáhne do lesa, aby tam zemřela.

Světla na fjordu se objevila krátce po západu slunce. Nedokázali pořádně rozeznat stínové postavy, které se vedle nich pohybovaly. Museli to být trolové! Táhli dál na jih a hledali nové oběti.

Ulric by vlastně očekával, že Yilvina jako elfka dokáže dokonce i v noci a na míli rozlišit perličku od sněžného zajíce. Ale tvrdila, že má takovou závrať, že skoro nevidí ani vlastní nohy. Proto se rozhodli siluety na ledě obejít širokým obloukem.

Kéž bych jenom nebyl tak unavený, pomyslel si Ulric v návalu zoufalství. Dobře že jim Krvák razí cestu. Ulric by na to neměl sílu. Jakmile sešel ze stopy, zapadal až po kolena do sněhu. Nejspíš by se nedostal ani na míli daleko. Bylo lepší spolehnout se na psovy síly.

Halgarda se pevně držela Krvákova ocasu. Nejdříve si Ulric dělal starosti. Věděl, že psi nemají rádi, když je někdo tahá za ohon. Ale Krvák si to nechal líbit. Možná vycítil, že Halgarda nemá jinou možnost. Někdy se o něj dokonce opírala. Bez něj by už jejich útěk dávno ztroskotal.

Včera narazili na vypálený a vypleněný statek. Ulric se naučil, že je úplně jedno, zda přenocujete mezi čtyřmi stěnami bez střechy, nebo mezi skalami, chránícími vás před větrem.

Chlapec se opět podíval na elfku. Viděl, jak zatíná zuby. Určitě měla velké bolesti. Obvazem jí stále prosakovala tmavá krev. Každých pár kroků dopadla na sníh jedna velká, rudá kapka. Ale vzhledem k tomu, jak širokou stopu za sebou zanechával pes, si s takovou maličkostí nemuseli lámat hlavu. Člověk nemusel být zkušený stopař, aby je mohl sledovat. Stačilo mít oči v hlavě. Dokonce ani v noci se nedalo hlubokou brázdu ve sněhu přehlédnout.

Yilvina se ohlédla. Opřela se o zasněžený kmen břízy a zamrkala. Vztekle zatřásla hlavou.

Chlapec strnul. Ozývá se tam nějaký zvuk? Skoro mu vypadly oči z důlků, ale nic nezahlédl. Už po několika krocích splývaly hustě rostoucí kmeny stromů s nocí a vytvářely neproniknutelné černé moře. Vržou tam snad kroky ve sněhu? Nebo to způsobují větve? Kdo by je mohl sledovat?

Ulric si vzpomněl na boj v ležení trolů. Yilvina a Krvák se objevili uprostřed noci. Elfka přišla jen pro něj a Halgardu. Ostatní zajatci ji nezajímali. To nebylo správné! Vzpouzel se proti tomu. Teprve to upoutalo pozornost ostatních. Ve tmě a zimě se až dosud každý zabýval jen sám sebou. Většina spala. Někteří leželi strnule. Umrzli.

Ulric teď už věděl, jak odlišit mrtvé od spících. Mrtvým zůstával ležet v jemné linii mezi rty sníh.

Když se dožadoval, aby elfka zachránila všechny, seskupili se lidé kolem nich a chtěli, aby je vzala s sebou. A pak dorazili strážní. Dva trolové s kamennými sekyrami. Yilvina potřebovala na jejich zabití méně času než matka, aby zařízla a vykuchala kuře. Ulric si přál, aby jednou také uměl tak bojovat. Elfka se pohybovala rychleji, než ji dokázal sledovat.

Když trolové leželi mrtví ve sněhu, popadla Yilvina jeho i Halgardu. Mezi ostatními zajatci mezitím vypukla vřava. Každý, kdo měl ještě sílu udělat alespoň pár kroků, se snažil využít okamžiku a uniknout. Zavládl zoufalý zmatek. Přiběhly další stráže, ale Yilvině se nějak podařilo jim utéct.

Nechali už ležení hodný kus za zády, když se najednou objevil ten mizera. Válečník, který dokonce i mezi troly musel platit za skutečného obra. Holé břicho měl ozdobené krvavými otisky rukou. V ruce svíral čerstvě vyrobený kyj a hnal se z lesa přímo k nim.

Yilvina je oba strhla do sněhu a v běhu zaútočila na trola. Jedna z jejích čepelí ho zasáhla. Zraněný trol zařval jako los v říji a klesl na kolena, ruku přitisknutou na rozkrok. Yilvina se právě chystala ustoupit, když tu ji trol zasáhl zpětným úderem. Byl veden takovou silou, že proletěla vzduchem a jen s vypětím všech sil se dokázala vyškrábat zpátky na nohy. Levicí si svírala bok. Z nosu jí tekl tenký pramínek krve a skrápěl rty. Jeden z jejích mečů zmizel bůhvíkde ve sněhu. Vrávorala a křičela na Ulrika, aby s Halgardou utekli. Ale on přece není zbabělec! Naštěstí už trol nevstal. Když to Yilvina uviděla, odešla s dětmi pryč. Odvedla je hluboko do lesů. Od té doby už uběhlo několik dní, ale tvář toho trola chlapce ještě stále pronásledovala ve snech. V očích mu hořela bezbřehá nenávist. Bude je pronásledovat, jak jen mu to zranění dovolí.

Ulric se otřásl, jako by tím pohybem mohl setřást i myšlenky na trolího bojovníka. Ustaraně se zahleděl na elfku. Vypadala jako Kadlinina rozcuchaná slaměná panenka. Zkřivená, vlasy divoce rozevláté… jaksi rozbitá. Stále častěji se musela opírat o strom a zápasit o každé nadechnutí. Už nedojde daleko. Někdo jí bude muset pomoci. Také Halgarda byla už dávno u konce se silami. Krvák ji spíš táhl, než že by šla sama od sebe. Nutně potřebovali tábořiště. Místo, kde bude suché dřevo a kde budou moci rozdělat oheň. Ale jeho záře nesmí být vidět. Jen Luth ví, kdo se ještě kolem nich krade nocí. Možná mají v patách trolů hned několik.

Ulric se snažil rozpomenout, co mu o dobrém tábořišti říkal otec. Čeho je třeba dbát. V takové zimě by měli rozdělat oheň pod ochranou skal. Budou odrážet teplo zpátky. V zimě bylo možné sedět u ohně, a přesto si odnést omrzliny, pokud jste místo pro nocleh zvolili špatně.

Chlapec se zoufale rozhlížel. Kráčeli právě dolů z povlovného kopce. Někde vlevo od nich muselo ležet jedno z vedlejších ramen fjordu. Všude kolem se tyčily stromy. Tady nebylo vhodné místo pro tábořiště. Ale Yilvina a Halgarda už daleko nedojdou. Musí najít místo na noc! Musí!

Ulric přemáhal slzy. Co má dělat? Kéž by byl alespoň trochu větší! Vzal by Halgardu do náruče a prostě by ji nesl. A pro Yilvinu by mohl dojít, jakmile by nalezl vhodné útočiště. V příbězích skaldů je všechno mnohem snazší, pomyslel si rozzlobeně. V nich hrdinové nikdy nemají problém svou pannu unést.

Jeho pozornost upoutala jemná mihotavá záře mezi stromy. Krvák se prudce zastavil. Z velkého stromu vytékalo jako roztavená ruda zlatavé světlo. A náhle se objevila důvěrně známá postava. Gundar! Kněz se usmál, rozpřáhl paže a vykročil jim vstříc. Krvák ho přivítal radostným štěkotem.

„Co je to?“ zeptala se Halgarda vystrašeně. „Cítím světlo.“

Elfka zaujala místo vedle dětí. Meč měla připravený k útoku.

„Nebudeš jej potřebovat, spanilá děvo. Nemůžeš mi ublížit, ale ani se o to nemusíš snažit.“ Jako na potvrzení svých slov prošel kněz přímo kmenem stromu.

„Jsi duch?“ zeptal se Ulric podezíravě a ochranitelsky položil Halgardě ruku kolem ramen.

„Především jsem tvůj přítel. A můžeš mi věřit, chlapče, že jsem tě nenesl celou tu cestu od útesu až k domu tvé matky, abych teď nečinně přihlížel, jak umrzneš.“ Gundar zůstal kousek od nich stát.

Ulric cítil, jak se mu do hrdla dere knedlík. „Zemřel jsi kvůli mně, že ano?“ Kousal se do rtů, aby potlačil slzy.

„Ne.“ Gundar dobromyslně zavrtěl hlavou. „Zemřel jsem, protože Luth dotkal mou nit života až do konce. Není to tvoje vina. Bylo to rozhodnutí tkalce osudu.“ Mrkl na něj. „Určitě se o mně ještě pořád hodně mluví, viď?“

Ulric přikývl.

„Zemřel jsem dobrou smrtí,“ prohlásil stařec. Pak se zahleděl vzhůru na svah. „Vaše vlákna života přestala odpovídat zamýšlenému vzoru. Luth mi dovolil, abych se vrátil a zachránil obraz, který tká. Jste pronásledováni. Vaši stopu zachytil strašlivý nepřítel. Existuje jen jediné místo, kde vás nemůže zabít.“

„Ochráním děti,“ vyrazila ze sebe Yilvina.

Gundar se na ni smutně zahleděl. „Nemusím ti vysvětlovat, jak na tom jsi, elfí děvo. Důvěřuj mi. Koneckonců, když jsem se postavil tomu přízračnému vlkovi, zachránil jsem i tebe.“

„Půjdu s tebou,“ řekla Halgarda tiše. „Já… vidím tě.“ Slepá dívka upřeně hleděla směrem, kde mezi stromy zářila knězova postava.

„Já půjdu taky,“ rozhodl se Ulric. Dělal si o Halgardu velké starosti. Jeho přítelkyně se třásla vyčerpáním. Pevně ji k sobě přitiskl. „Musíme daleko?“

„Jen dolů k fjordu. A teď už pojďte.“

Yilvina ještě stále vypadala nedůvěřivě, ale Ulric věděl, že je správné kněze následovat. Znal Gundara celý život. Stařec se k němu vždy choval pěkně. Za všech okolností mu bylo možné věřit, dokonce i jako duchovi.

Gundar je vedl kus po svahu, až dorazili k širokému větrolamu. Povalovaly se tam desítky stromů, pokácených vojáky při bitvě. Některé byly uprostřed zlomeny vedví, jiné vyrvány z půdy i s kořeny. Ležely naskládané přes sebe a tvořily neproniknutelnou houšť mrtvého dřeva. Pod jedním kmenem zářily dvě oči připomínající vyleštěné zlaté mince. Ozvalo se tiché zavrčení, ale stačilo knězovo gesto, a ať pod kmenem číhalo cokoliv, okamžitě to zmlklo.

Ulric si sáhl k opasku. Kéž by ještě měl svou elfí dýku!

Konečně dorazili ke břehu fjordu. Dokonce i tady ležely padlé stromy, sevřené v ledovém krunýři. Gundar pod jedním z nich proklouzl. Ulric se musel přikrčit, aby ho mohl následovat. Pro Halgardu to bylo utrpení. Zapletla se vlasy do kořenů a Ulricovi trvalo celou věčnost, než se mu ji zase podařilo osvobodit.

Něco se pohybovalo dolů po svahu. Za jejich zády se na led snášely spršky kamení a sněhu.

„Teď honem!“ naléhal Gundar. „Jinak bylo všechno k ničemu. Už to není daleko!“

Těsně za větrolamem končilo před příkrou skalní stěnou vedlejší rameno fjordu. Led tady nebezpečně praskal pod nohama.

„Stůjte!“ zvolala Yilvina. „Neunese nás to. Pod hladinou musí do fjordu ústit nějaký pramen. Proudění brání, aby led dostatečně zesílil. Když půjdeme dál, prolomí se. Co tady vůbec pohledáváme, knězi?“

Krvák naklonil hlavu na stranu. Zmateně těkal pohledem z Gundara na Yilvinu a zpátky.

„Právě to chci,“ pronesl kněz vážně. „Abyste se propadli ledem.“ Ukázal ke strmé skalní stěně. „Támhle leží jeskyně. Vstup do ní je ukryt za skalním převisem pod hladinou. Do jeskyně vede jen tato jediná cesta. Tam přežijete. Nikdo to místo nezná.“

„Přežijeme? Pád do ledové vody může člověka ve vteřině zabít.“ Yilvina opět výhružně zvedla meč. „Jsi vůbec při smyslech? Říkáš, že toho chlapce miluješ. Jak ho potom můžeš vystavit takovému nebezpečí?“

„Znám směřování vašich vláken osudu. Voda vás nezabije. V jeskyni najdete trochu naplaveného dříví. Dost, abyste si u ohně usušili šaty. Kouř může odcházet úzkým skalním komínem. Tam dole budete v bezpečí. Když zůstanete tady venku, zabije vás buď váš pronásledovatel, nebo mráz.“

„Věřím Gundarovi.“ Při pomyšlení na ledovou vodu ovšem Ulric přesto trochu znejistěl.

„A já s tebou půjdu kamkoliv,“ řekla Halgarda a vzala ho za ruku. Prsty měla jako led.

Ulric zaváhal. Vstoupit na tenký led s přítelkyní po boku bylo přece jen něco jiného. „Takže ta studená voda nám neublíží?“ zeptal se pochybovačně.

„Ne. Ale musíte zůstat v jeskyni, dokud vás nenajdou.“

„Myslela jsem, že toto místo nikdo nezná,“ namítla Yilvina. „Jak nás tedy může někdo najít?“

„Nesmím vám o budoucnosti nic prozradit,“ odvětil Gundar. Jeho hlas teď zněl velmi unaveně. „Je to jeden z neúprosných zákonů tkalce osudu. Už tak jsem vám toho řekl až příliš.“

Ulric udělal krok vpřed. Nebezpečně to zapraskalo. Viděl, jak se na ledovém pancíři objevuje pavučina tenkých trhlin. Zhluboka se nadechl. Vzpomněl si, jak mu otec kdysi uštědřil pořádný výprask řemenem, protože hodil do sálajícího ohně zlatý picí roh. Přál si, aby se mohl vrátit do onoho odpoledne, stráveného v teplé světnici jejich domu. Všechno by bylo lepší než být tady. Na vteřinu zavřel oči. Když po tom bude toužit dost silně, možná se mu jeho přání splní. Bude zase ležet natažený na otcově klíně a dostávat svůj zasloužený výprask.

„Ulriku,“ ozval se knězův přátelský hlas. Gundar na něj smutně hleděl zpod svého hustého obočí. „Musí to být.“

Chlapec se ještě jednou zhluboka nadechl. Pak rozhodně vykročil vpřed. Halgarda se k němu tiskla.

Zvuk praskajícího ledu teď zněl ještě výhružněji. Všechno v Ulricovi se vzpíralo proti dalšímu kroku.

„Nedělej to,“ zašeptala elfka.

Opět předsunul nohu. Vzdorovitě došlápl na led. Chtěl to mít konečně za sebou. Trhlinami v ledu začala prosakovat voda. Náhle se ozvalo hlasité zapraskání, jako by se tříštilo dřevo. Ulric náhle ztratil půdu pod nohama. Halgarda pronikavě vykřikla. Krvák štěkal jako zběsilý.

Chlapce sevřel ledový chlad. Teď křičel i on. Jeho těžké zimní šaty okamžitě nasákly vodou. Jako tažen neviditelnou rukou začal klesat hlouběji. Vůbec se nepokusil zachytit zubatého okraje ledu. Do tváře ho udeřilo něco ostrého. Jen s námahou udržel hlavu nad vodou. Pohledem hledal kněze, ale Gundar zmizel.

Yilvina se vrhla břichem na led a snažila se ho zachytit nataženou paží. Halgarda se ho dál pevně držela. Ulric bezmocně kopal nohama. Pak se potopil. Voda se nad ním zavřela. Zadržel dech. Mžouravě otevřel oči. Cítil se ztuhlý jako mražený losos.

Halgarda mu oběma rukama svírala paži. Kde je Gundar? Vedle nich proklouzlo vodou něco tmavého. Krvák! Skočil za nimi. Ulric natáhl k velkému psovi ruku, nepodařilo se mu ale mokrého kožichu zachytit. Náhle se před ním rozzářilo pronikavé světlo. Gundar se vrátil!

Musíš se chytit Ulrika za opasek, Halgardo, aby mohl volně pohybovat rukama. Gundarův hlas se Ulricovi ozýval přímo v hlavě. Halgarda jej slyšela také. Uposlechla knězův pokyn.

Máchej pažemi, chlapče, a zamiř sem ke mně.

Ulric byl už dávno celý strnulý chladem. Tělem se mu rozlévala palčivá bolest. Potřeboval se nadechnout.

Nedělej to. Pojď sem ke mně. Dokážeš to!

Ulric začal hýbat rukama. Pomalu, píď po pídi, se přibližoval ke knězi. Halgarda se svíjela. Spaloval i ji ten oheň?

Rychleji, Ulriku.

Vedle kněze zel ve skalní stěně tmavý otvor. Chlapec k němu zamířil. Ale voda kolem něj jako by tuhla. Paže mu ochabovaly. Téměř se nehýbal z místa. Žilami mu proudil oheň. Musí se nadechnout! Studená voda ty plameny uhasí.

Něco ho zasáhlo do zad. A popostrčilo dopředu. Krvák! Ulricova hlava prorazila vodní hladinu. Rozkašlal se a snažil se dostat do plic vzduch. Kyslík mírnil žár v jeho plicích, až ho úplně uhasil.

Objevil se Gundar. Světlo, které ho obklopovalo, zahánělo tmu. Z vody povlovně vystupovalo hladké skalnaté dno. Leželo tam naplaveninové dříví, vybělené jako kosti.

Ulric sípal, nemotorně vesloval pažemi a pomalu se propracovával vpřed. Halgardě klepaly zuby tak, že nemohla mluvit. Rty měla fialové chladem.

Ulric z posledních sil vylezl z vody. Krvák popadl Halgardu za kabát a pomáhal ji chlapci vytáhnout na suchou zem.

„Musíš posbírat a navršit dřevo,“ řekl kněz. Teď už se jeho hlas neozýval Ulricovi v hlavě. „Pospěš si, chlapče. Už se nemůžu zdržet dlouho a pomáhat ti. Pak si musíte rychle vysvléct šaty, jinak vás oheň nezahřeje.“

Ulric, třesoucí se zimou, popadl několik větví a narovnal je na sebe. V jeskyni nebylo dříví bůhvíjak moc.

Gundar natáhl ruku k hranici. Zavřel oči. Čelo mu zkrabatily hluboké vrásky. Ze dřeva vyrazily plameny. Byly maličké, ale lačně šplhaly po suchých větvích. Ulric viděl, jak nabývají na síle. Stejnou měrou mizela knězova postava.

„Přeji ti hodně štěstí,“ vydechl Gundar skomírajícím hlasem a splynul s ohněm, pohlcujícím dřevo.

Krvák se otřepal tak mohutně, že na ohniště dopadla vodní sprška. Část plamenů pohasla.

„Pryč!“ vykřikl Ulric. „Už to víckrát nedělej.“ Chvatně se vydal hledat k okraji vody suché větvičky. Oheň ztrácel na síle.

„Prosím, Luthe, ať nezhasne,“ modlil se. „Budu vždycky dělat, co matka nařídí. Ale ať nezhasne.“ Navrstvil haluze kolem jediného plamínku, který ještě zbýval. Na jeden tísnivý okamžik zadržel dech. Konečně začal oheň zase sílit. Hořel teď dokonce silněji než předtím. Plamen olizoval vybělené dřevo, rostl a přeskakoval na další větve.

Halgarda mu vtiskla na tvář roztřesený polibek. Snažila se něco říct, ale drkotání jejích zubů udusilo všechna slova v zárodku.

„Musíš si teď odložit šaty,“ řekl Ulric ostýchavě.

Dívka si začala nemotorně sundávat kabát. Chlapec se stydlivě otočil. Věděl, že se nesluší zírat na ženu, když se svléká. Pak si odložil šaty i on, až mu zůstaly jen krátké vlněné kalhoty. Lepily se mu na bedra a byly studené jako led, na pažích a na hrudi už ale cítil příjemné teplo ohně.

Halgarda se vysvlékla do naha a dřepěla teď těsně u plamenů. Kůži měla celou svraštělou. Její paže a nohy připomínaly tenké větve. Pod kůží na zádech se jí rýsovaly jemné kosti a z hrudi trčela žebra. Zimomřivě si třela paže.

Ulric si váhavě svlékl krátké kalhoty. Teď teprve si uvědomil, že ho Halgarda vlastně nemůže vidět. Jak na to jen mohl zapomenout! S úlevou se usadil vedle ní. Také Krvák se přemístil k ohni. Rozzlobeně pokukoval po Ulricovi. Z kožichu se mu kouřilo. Pak se s hlubokým povzdechem protáhl. Začal se válet po zádech a klátit tlapama ve vzduchu jako štěně.

Po kameni něco s řinkotem sklouzlo. Ulric i Krvák byli rázem na nohou. Halgarda pronikavě vykřikla. „Co se děje?“ zvolala vystrašeně.

Z vody se pomalu sunula elfka. Meč odhodila na břeh. Ulric se jí snažil pomoci. Drobná válečnice byla k uzoufání těžká. Teprve když chlapci přispěchala na pomoc Halgarda, podařilo se jim vytáhnout Yilvinu na suchou zem.

Elfka hovořila jazykem, kterému Ulric nerozuměl. Oči se jí horečnatě leskly.

„Musíme ji taky vysvléct,“ řekla Halgarda.

Společnými silami jí přetáhli přes hlavu kroužkovou košili. Halgarda prsty přejížděla Yilvině po těle.

„Ještě nikdy jsem se nedotkla tak měkké látky,“ řekla tiše. „Její šaty musí být nádherné.“

Ulric neviděl nic zvláštního na vycpávaném kabátci a košili, kterou elfka nosila pod košilí. Střežil se ale něco říct. Nechtěl Halgardě kazit radost.

Stáhnout Yilvině holínky bylo téměř nemožné. Useň obepínala kotníky jako druhá, silnější kůže. Ulric s klením dřel jako kůň, zatímco Halgarda svlékala elfce poslední jemnou hedvábnou košili.

Yilvininy šaty byly zbrocené krví. Když ji svlékali z košile, která se jí přilepila na ránu, zasténala a zkroutila se bolestí. Z boku jí trčela kost. Silným strupem opět prosakovala krev. Celou hruď a většinu břicha měla zbarveny do ruda a do modra. Její tělo vypadalo podivně zdeformované. Když Ulric pozoroval ty strašné pohmožděniny, něco ho stále mátlo. Musel se dívat hodnou chvíli, než pochopil, co to je. Na levé straně ženiny hrudi se nerýsovala žádná žebra. Chlapec nevěřícně přejel prsty po rozdrásané kůži. Kosti přece nemohou jen tak zmizet! Ucítil v mase něco pevného, co se zlehka hýbalo.

Yilvina zasténala. Zadívala se na Ulrika a do očí jí vhrkly slzy.

„Promiň,“ zašeptal chlapec.

Elfka slabě pokývla. Rty se jí chvěly. Ulric se musel sklonit až těsně k ní, aby pochopil, co se mu snaží říct. „Můj meč… Dej mi… ho.“

„Co chce Yilvina?“ zeptala se Halgarda.

„Svou zbraň.“

„A k čemu?“

„Tomu ty nerozumíš!“ odvětil Ulric rozhodně. „Je to válečnice. Bude jí líp, když bude mít svůj meč u sebe.“

„Tomu teda vážně nerozumím,“ odvětila Halgarda dotčeně. „Upřímně řečeno mi to připadá jako pořádný nesmysl.“

Ulric jí neodpověděl. Nechtěl se hádat. Ostatně když se přeli, Halgarda si většinou prosadila svou. Nějak se jí dařilo nacházet vhodnější slova a on se pak vždycky cítil jako pořádný hlupák. Někdy se mu ještě hodiny po hádce honila její slova hlavou. Napadaly ho všechny možné odpovědi. Ale už bylo pozdě. Jen zřídkakdy se totiž přeli dvakrát kvůli stejné věci.

Chlapec se rozhlédl po jeskyni. Yilvina si přála meč. Nebylo o čem mluvit!

Skrýš nebyla nijak zvlášť velká; Ulric mohl jen tak tak stát vzpřímeně, aniž by se uhodil do hlavy. Byli obklopeni šedivou horninou, protkanou bílými a rezavými žilkami. Prostor byl nepravidelný. Nacházelo se tady několik výklenků, kam téměř nepronikalo světlo.

Ulric si všiml, že meč leží u zadní stěny na zemi. Unaveně se pro něj vydal. Jediné, po čem toužil, bylo natáhnout se k ohni a spát.

Mihotavé světlo způsobovalo, že jeho stín tančil po nerovné skalní stěně podivně zdeformovaný, protažený. Ulric se sehnul. Kousek před ním stěna poněkud ustupovala. Voda tu do skály vymlela podlouhlý výklenek. A něco v něm bylo… Nebo spíš někdo…

Ulric rychle popadl meč. Před ním ležel válečník v zelené zbroji a spal!

„Stalo se něco?“ zeptala se Halgarda.

„Ticho!“ zasyčel Ulric. Usilovně hleděl do výklenku, tonoucího v příšeří. Spáč se nehýbal. Chlapcovy oči postupně přivykly na tmu. Muž měl na hlavě zelenou okřídlenou přílbici. Jeho tvář byla skryta za širokými lícnicemi. Zelený prsní pancíř mu sahal až k bokům. Bledýma rukama svíral drahocenný meč s širokou čepelí. Na sobě měl roztržené kalhoty z podivně vzorované látky. Kůže bot byla úplně scvrklá.

Ulric zadržel dech a předklonil se, aby se muži podíval do tváře. Nikdy neslyšel o válečníkovi v zelené zbroji! Někdo takový přece musel být nápadný!

Chlapec se přikradl až těsně k výklenku a protáhl se dovnitř. Srdce mu divoce bušilo. Nesmí se spáče dotknout! Jen Luth ví, co je to za chlapa. Z Fjordlandu určitě nebude! Nikdo tady nenosil tak podivnou zbroj.

Ulric natočil hlavu. Rukou se musel zapřít o strop, aby neztratil rovnováhu. Ještě kousek. Konečně! Tvář před ním byla bledá… Ne! Vyděšeně ucouvl a praštil se hlavou do stropu. Ztratil rovnováhu a natáhl se jak široký, tak dlouhý přes mužovo tělo. Ale ten se neprobudil. Už nikdy se neprobudí. Pod přílbicí se skrývala umrlčí lebka.

Krvák vyskočil a přiběhl k Ulricovi. Zvědavě větřil, dral se do výklenku a Ulric měl co dělat, aby udržel psa od mrtvého dál. Tápavě dorazila i Halgarda. Nechala si mrtvého přesně popsat.

Teprve teď si chlapec všiml na boku prsního pancíře dvou lvů. V jednom stále vězela ztrouchnivělá dřevěná násada. Na stropě výklenku bylo něco namalováno téměř vybledlou hnědou barvou. Pavouk! Luthovo znamení.

„A jeho zbroj je celá zelená?“ zeptala se Halgarda náhle.

„Ano.“

„Vezmi kámen a škrábni do ní.“

Ulric skoro nevěřil vlastním uším. Co je to zase za nápad? Na něco takového může přijít jenom holka!

„Uděláš to pro mě?“ zeptala se Halgarda.

Chlapec si povzdechl. Byla mu zima. Nejraději by se vrátil k ohni. A musí Yilvině přinést meč. Opatrně popadl elfí čepel a přejel jí po pancíři.

„Tak co?“ dotírala Halgarda.

Ulric přimhouřil oči. „Pod tou zelenou barvou je něco zlatého,“ podivil se.

„Bronzového,“ odvětila dívka vítězoslavně. „Myslela jsem si to.“

„Co?“ zeptal se Ulric popuzeně. Zase nějak docílila toho, že se cítil pořádně hloupě.

„To je král Osaberg,“ prohlásila Halgarda uctivě.

„To není možné!“ odvětil Ulric. „Osaberg leží na dně fjordu. Asi ten příběh pořádně neznáš.“

Děvče se nenechalo zmást. „Musel se dostat do jeskyně stejně jako my, vodou. Ukryl se tady před nepřáteli. Chtěl si odpočinout. Ale byl příliš těžce zraněný. Zemřel.“

„Je to jen nějaký válečník,“ odvětil Ulric vzdorně.

„Ne. Luth mu daroval přílbici s křídly a král koboldů meč, který nikdy nerezaví a jehož ostří se nikdy neotupí.“

Ulric se stále vzpíral uznat, že má Halgarda pravdu. Vždycky si Osaberga představoval jako velkého, silného bojovníka s dlouhými vlasy, který leží na dně fjordu a spí. Byl to hrdina, čekající na svůj návrat. Ne pouhá hromada kostí. Ulric vstal a přešel k ohni. Položil Yilvinin meč vedle spící elfky. Je možné, že ani ona se už neprobudí? zeptal se v duchu stísněně.

Krvák ho následoval k ohni. Po chvíli přišla i Halgarda. Zase jí cvakaly zuby. Třela si hubené paže. „A stejně je to Osaberg,“ zamumlala vzdorně.

Krvák zavrčel.

Taky nemůžeš vystát hašteřivé holky, pomyslel si Ulric a ušklíbl se.

Černý pes se napjal. Jeho vrčení bylo stále hlubší, výhružnější!

Na mělkém břehu zašplouchaly vlny. Náhle se z vody vynořila velká, neforemná hlava. Ulric tu tvář okamžitě poznal. Neustále ho pronásledovala ve snech. Byl to trol, který tak těžce zranil Yilvinu!

Jediné slovo

Kalf se rychle vydrápal na ochoz druhé palisády. Těsně mimo dostřel lučištníků se shromažďovali trolové. V měsíčním světle se jejich postavy zřetelně odrážely od zasněžené krajiny. Formovali se do kolony.

Kalf se rozhlédl po ochozu. Kousek od něj stál výrobce vozů. Opíral se o násadu bojové sekyry. Zjevně se držel na nohou jen s obtížemi.

„Kde jsou naši lučištníci?“ zavolal na něj Kalf.

Sigvald ukázal ke strmému svahu na západě valu. „Kodran je poslal tam nahoru. Chtěl na palisádě jen bojovníky, ne děti.“

Kalf přikývl. Zaklonil hlavu a zahleděl se k okraji skaliska. Nic se tam nehýbalo. Cesta nahoru trvala pěšky skoro půlhodinu. Kodran chtěl děti a mladé muže zachránit. Rybář si povzdechl. Trolové připravovali další útok dva dny. Snad jim to bude ještě chvilku trvat.

Druhá palisáda na konci cesty průsmykem nebyla tak vysoká jako val, který ztratili. Pro troly bude snazší vyšplhat nahoru. Měli také méně času vyztužit obrannou linii dalšími kmeny. Boj bude tvrdší. Ale muži, kteří tady stojí, jsou zase lepšími bojovníky. Na prvním valu padli všichni, kteří nebyli dost obratní nebo prostě neměli štěstí. Ti, kteří přežili, budou houževnatějšími protivníky. A nakonec, na barikádě u vesnice, stanou ti úplně nejlepší.

Ozvalo se temné volání rohu. Do trolů dole na cestě vjel život. Seskupili se kolem něčeho, co leželo ve sněhu. Zaduněly bubny. Pomalým, výhružným rytmem.

Kalf přimhouřil oči. Co se to tam dole děje? Trolí válečníci už byli zformovaní. Rybář se opět zadíval nahoru ke skalisku. Lučištníci ještě nedorazili.

„Co ti bastardi dělají?“ zeptal se povědomý hlas. Asla! Neměla by tady být! Kalf si povzdechl. Nemělo by smysl pokoušet se ji poslat zpátky.

„Myslím, že se na nás snaží udělat dojem tím, že se drží za ručičky, vévodkyně,“ zvolal Kodran.

Zaburácel smích. Dokonce i Kalf se usmál. S Aslou se vrátila naděje a dobrá nálada. Neměl tušení, jak to dělá. Bylo to jako zázrak.

„Kde máš kroužkovou košili, vévodkyně?“ zeptal se Sigvald.

„K tomu, abych se pustila do trolů, co se drží za ručičky, nepotřebuju železnou košili. Možná by i stačilo, kdybych si místo meče přinesla pořádnou naběračku.“

Dole v průsmyku zazněl jediný povel. Trolové něco zvedli. Nedrželi se za ruce, něco nesli. Všichni společně!

Jejich kolona se dala v rytmu bubnů do pohybu. Kalf se zdráhal uvěřit vlastním očím. To byl konec! To se nemělo stát.

„Nesou kmen,“ zašeptal Sigvald. Strom musel být svědkem příchodu a odchodu nejméně stovky zim, než ho trolové pokáceli. Kmen byl víc než třicet kroků dlouhý a měl průměr velkého kola od vozu.

Bubeníci pomalu zvyšovali rytmus. I když museli trolové do kopce, podařilo se jim zrychlit krok.

Kalf se znovu zahleděl ke skalisku. Pořád tam nestál jediný lučištník! Nic už troly nezastaví.

„Dolů z ochozu!“ zavelel rybář. „Dolů, chlapi!“ Popadl jednoho z mužů a shodil ho dolů do sněhu. „Utíkejte ke kopím.“

„Co to má znamenat?“ zasyčela Asla vztekle.

„Val neudržíme. Prorazí prvním úderem. Kdo zůstane nahoře, bude synem smrti. Běž nahoru k vesnici! Pokusím se pro tebe získat trochu času. Vezmi děti a starce. Utečte do hor, do jeskyní.“

„Nemůžeš přece jen tak jednoduše…“

Kalf ji popadl a přiměl podívat se dolů na troly. Útočníci byli už jen nějakých sto kroků od nich. „Vidíš ten kmen, který nesou? Je těžší než všechno dřevo, které tvoří naši palisádu. Co si myslíš, že se stane?“

Asla odstrčila jeho ruce. „Zůstanu s tebou,“ prohlásila rozhodně.

„V tom případě všechny děti zemřou! Pomysli na Kadlin. Musíte utéct. Rychle.“ Políbil ji na čelo. Pak ji sundal z ochozu.

„Rychle. Rychle, dolů!“ Většina mužů poslechla jeho rozkaz. Už jen dvacet kroků. Dunění bubnů burácelo Kalfovi v uších. Skočil. Přistál ve sněhu ladně jako kočka. „Ke kopím. Když prorazí, podnikneme protiútok!“

Klopýtal vpřed, tam, kde ze sněhu trčela řada tenkých kopí. Většina mužů kolem ní jednoduše proběhla. Kalf jim to nemohl mít za zlé. Popadl jednu ze zbraní.

Trolové vyrazili děsivý bojový pokřik. Jejich bubny teď bušily rychleji než Kalfovo srdce. Rybář kolem sebe máváním shromáždil několik prchajících. Byl mezi nimi i Kodran a jakýsi pekař z Honnigsvaldu. Muži, kteří se nikdy nechtěli stát válečníky. V návalu zoufalého hněvu svírali násady kopí.

Když beranidlo s ďábelským rachotem narazilo do valu, srovnal Kalf svůj malý houfec statečných do řady. Trolové prorazili hned na první pokus. Kmeny palisády praskly jako suchá stébla. Do vzniklého průlomu se okamžitě začali drát válečníci.

„Do útoku!“ vykřikl Kalf. Svět kolem něj zmizel. Vnímal jen trolího válečníka s hrudí pomalovanou širokými pruhy. Překračoval rozdrcený kmen. Na troly v trhlině se snesla sprška šípů. Konečně! Ale ostřelování je nezastavilo. Cítili, že vítězství je na dosah.

„Do útoku!“ zvolal Kalf ještě zoufaleji. „Do útoku!“ Snažil se překřičet vlastní strach.

S nohama pevně zapřenýma do sněhu vrazil trolovi kopí do hrudi. Železný hrot pronikl hluboko do masa, zasáhl žebro, sklouzl po něm nahoru a těsně vedle krku zase vyjel z těla ven.

Trol zaklonil hlavu a zařval. Ten náhlý pohyb vyrval Kalfovi zbraň z rukou. Tasil meč. Oběma rukama sevřel dlouhou, kůží omotanou rukojeť.

Jeho soupeř zlomil násadu kopí. Divokými ranami sekyrou se snažil udržet si Kalfa od těla. Rybář uhýbal před soupeřovou čepelí, jak nejrychleji dokázal. Trol zvedl vysoko levou ruku. Meč ho zasáhl mezi prsty a projel s děsivým praskotem kostí i zápěstím až do paže.

Ozval se ohlušující řev. Kalfův meč pevně vězel v nepřítelově paži. Trol ho setřepal a zbraň dopadla do sněhu. Kolem Kalfa zaduněly těžké kroky. Průlomem se hnalo čím dál více nepřátel a rybář už neměl zbraň, se kterou by se jim mohl postavit. Narovnal se a rozběhl, v očích slzy bezmocného hněvu. Musel se dostat k barikádě. Možná se jim tam ještě podaří troly na chvíli zastavit.

Tenká linie kopiníků, čelících průlomu, se rozpadla. Většina ležela mrtvá ve sněhu. Kdo byl ještě naživu, utíkal.

Kalf se klopýtavě probojovával vpřed. Trolům se dařilo v hlubokém sněhu pohybovat lépe. Kousek před sebou uviděl rybář Aslu. Snažila se zadržet několik mužů a vytvořit novou bojovou linii. Tady na otevřeném prostranství to byl zoufale nesmyslný čin. Nepřátelé by je okamžitě převálcovali.

Kalf se sehnul a sebral meč jednoho z mrtvých. Pak běžel k Asle. Bylo to to poslední, co ještě mohl udělat: zemřít po jejím boku. Prchat nemělo smysl. Trolové by je dostihli kus před barikádou.

Rybář viděl, jak jeden z trolů popadl Kodrana. Chytil ho za vlasy a trhl jím dozadu tak prudce, že ho povalil. Vzápětí dopadla jeho noha na širokou převozníkovu hruď. Bylo to, jako by trol jen rozšlapával hmyz. Převozník vyplivl krev a zůstal bez hnutí ležet.

Asla se jemně dotkla Kalfovy paže. „Vždycky jsi u mě,“ řekla smutně. „Kéž bych to pochopila dřív.“

Trol, který zabil převozníka, se teď rozběhl přímo k nim. Mával velkým kyjem.

Tak tedy vypadá smrt, pomyslel si Kalf.

Nocí se rozlehlo jakési cizí slovo. Tiše, ale naléhavě. Soupeř nechal kyj klesnout. Bojující jako kouzlem strnuli. Ze stínu lesa vystoupila drobná postava v bílé košili. Královna elfů procitla!

„Vrať se!“ vykřikla Asla. „Zachraň děti!“

Emerelle mířila přímo k nim. „Tak ty jsi tedy Asla,“ řekla přátelsky. „Děkuji ti za pohostinnost.“

Kalf sledoval, jak se trolové kousek stahují a seskupují. Všichni zírali na královnu. Někteří divoce gestikulovali. Okamžik klidu začínal pomíjet.

„Jdi a zachraň děti!“ zaprosila Asla znovu.

„To také udělám. Prosím, odpusť mi. Tato válka se nikdy neměla přenést do světa lidí. Neviděla jsem to… já… trolové jsou tady kvůli mně. Když se jim vydám, zastaví boj.“

„Ne, tak to nesmí skončit!“ naléhala na ni Asla. „Zemřelo pro tebe tolik lidí. Nesmíš se teď jen tak vzdát!“

„Je to jediný způsob, jak ochránit děti. Až mne zajmou, nebudou už mít důvod bojovat. Žij blaze, Aslo. A odpusť mi, jestli můžeš.“

Vstříc Emerelle kráčel osamělý bojovník. Od holé hlavy se mu odráželo měsíční světlo. Elfka a trol si vyměnili několik slov. Pak dal válečník svým mužům pokyn, aby se stáhli.

Asle tekly po tvářích slzy bezmocného hněvu. Kalf ji objal kolem ramen. „Je konec.“

„Vůbec není konec! Jakou moc bude mít Emerelle jako zajatkyně? Jak může trolům zabránit, aby zítra znovu nezaútočili? Ty bestie nás sežerou. Vrátí se. Emerelle neměla odcházet!“

„Ale možná…“

Asla se vymanila z jeho objetí. „Ne, možná nestačí. Tam nahoře je moje poslední žijící dítě. Vezmu Kadlin a všechny, kteří se mnou budou chtít odejít. Využijeme čas a utečeme do hor.“

„Já s tebou nepůjdu. Moje místo je na poslední barikádě. Jestli nás trolové zradí, zdržím je, jak nejdéle to půjde. A jestli odtáhnou, dojdu pro tebe do hor.“

„Já…“ Asla se kousla do rtů. „Budu na tebe čekat.“

„Luth nás ochrání,“ prohlásil Kalf přesvědčeně. Důvěřoval tkalci osudu. Bůh se k němu vždy choval milostivě.

Asla sklopila zrak. „Možná,“ pronesla tiše. Pak se vydala nahoru k vesnici.

Beze cti

Krvák se zběsilým štěkotem pobíhal podél úzkého břehu sem a tam. Trol byl příliš vysoký, než aby se mohl v úzké jeskyni napřímit. Aby se dostal z vody, musel po čtyřech. Bez ustání ale kolem sebe mával kyjem, posázeným ostrými úlomky kamene. Vypadal groteskně, jak se tak k nim snažil dolézt. Groteskně, a přece z něj šel strach.

Ulric a Halgarda ustoupili až k pohřebnímu výklenku. Chlapec se cítil mizerně. Yilvina se hlukem probrala. Snažila se nahmatat meč, který vedle ní položil. Nemůže ji přece nechat napospas trolovi!

Krváka jen tak tak minula rána kyjem. Obrovitý pes se snažil zakousnout trolovi do krku, ale ten se pootočil. Krvákovy tesáky se mu místo toho zabořily do ramene. To byla chyba! Trol zabručel a hmátl po psovi. Popadl ho, zapřel se druhou rukou a vymrštil zvíře proti zdi.

Ulric slyšel zapraskání. Štěkot se změnil ve vysoké, žalostné zavytí. Krvák se otřepal, pokusil se znovu vyškrábat na nohy, ale zadní běhy se mu podlomily.

Pak se naprosto nečekaně vymrštila Yilvina. Obouručním úderem vyrazila proti paži, o kterou se trol opíral. Zasáhla ji těsně nad zápěstím. Stříbrná ocel projela masem i kostmi. Lidojed zařval. V bezmocném hněvu zvedl pahýl paže. Z rány mu v pravidelných intervalech tryskala tmavá krev. Její sprška zasáhla elfku do tváře.

Oslepena se snažila před nepřítelem ustoupit, ale trolovi se ji podařilo popadnout za nohu. Vztekle se po elfce ohnal zmrzačenou paží a zasáhl ji přímo do míst, kde jí z těla trčela kost. Yilvina se vzepjala. Meč jí vypadl z ruky.

Trol jí nepřestával bušit do rány. Vyrážel přitom podivné, bručivé zvuky. Yilvina se už nepohnula. Stvůra přesto dorážela dál.

Halgarda se s pláčem tiskla k Ulricovi. Chlapec nahmatal meč ve skalním výklenku. Když jde o zabíjení, ještě jsem se nesetkal s nikým, kdo by si počínal čestně, přemítal. Nikdo nerespektuje pravidla rytířskosti, která mi vštěpoval otec.

Konečně nechal trol Yilvinu na pokoji. Vytáhl z ohně žhnoucí větev a přitiskl si ji na pahýl. Naříkal a vyl. Jeskyní se rozlil zápach škvařícího se masa.

Ulric vstal. Obr byl až příliš zaneprázdněn sám sebou a svou bolestí, než aby mu věnoval pozornost. Dřepěl u ohně.

„Trole!“ řekl Ulric zvučně. Stál teď přímo před válečníkem. Ten se v bolestech kýval dopředu a dozadu. Konečně se k chlapci otočil.

„Zemři!“ Ulric přejel čepelí mrtvého trolovi po hrdle. Pak uskočil. Na trolově krku se objevila hluboká řezná rána. Nevěřícně se zahleděl na Ulrika. Zbylou rukou si sevřel hrdlo. Vydal bublavý zvuk, pokusil se napřímit a tvrdě narazil hlavou do stropu jeskyně. Zmrzačenou rukou zatápal po kyji ležícím vedle ohně. Pahýlem ale o zbraň jen bezmocně zavadil.

Opět se podíval na Ulrika. Neodvažoval se sundat ruku z rány. Mezi prsty mu crčela krev.

Chlapec neochvějně čelil jeho pohledu. Musel jsem to udělat, pomyslel si, i když byl můj čin nečestný. Ta bestie je lidojed! Je třeba ji zabít, lhostejno jak.

Halgarda tiše zavzlykala.

Ulric ji vzal za ruku. „Všechno bude v pořádku. V pořádku.“ Díval se, jak trol umírá, a sám si připadal jako mrtvý. Nic necítil. Žádný triumf, hněv, dokonce ani strach.

Obr se pomalu nakláněl k zemi. Ulric čekal. Objímal dívku a zíral na nepřítele. Teprve když se oheň už téměř změnil v řeřavé uhlíky, odvážil se k trolovi přiblížit. Krvák se přibelhal za ním. Rejdil čumákem kolem trola. Ulric do šedivého obra opatrně strčil nohou. Ten se už ale nepohnul.

Chlapec si ulehčeně oddechl. Pak posbíral zbývající větve a přiložil je na skomírající oheň. Když tančící plameny zase ozářily i nejvzdálenější kouty jeskyně, poklekl k Yilvině. Dýchala jen mělce. Nevěděl, jak by jí mohl pomoci. Řeznou ránu by dokázal obvázat. Ale tohle…

Nakonec alespoň dotáhl Yilvinu s pomocí Halgardy k ohni. Trolem nedokázali ani společnými silami pohnout. Byl těžký jako skalní blok. Po několika marných pokusech se usadili na opačné straně ohně, co nejdál od mrtvého.

Krvák se uložil Ulricovi k nohám. Lízal si zadní tlapku a tiše kňučel.

„Mám hlad,“ řekla Halgarda.

Chlapec stále cítil v nose zápach trolova spáleného masa. Nedokázal by jíst. Zalovil v elfčině kožené lovecké brašně, objevil ale jen kousek tvrdého sýra. Podal ho dívce.

„Co budeš jíst ty?“ zeptala se Halgarda.

„Nemám hlad.“

Halgarda položila sýr před sebe na zem. „Rozdělíme se, až ho dostaneš.“ Upírala k němu slepé oči. Vypadala strašidelně s těmi svými bílými vlasy a vrásčitou kůži.

Dlouho tiše naslouchali praskání plamenů. „Ta jeskyně je hrob, viď?“ zeptala se konečně dívka. „Král Osaberg, ten mrtvý trol, Yilvina umírá…“

„Ale my jsme pořád naživu,“ odvětil Ulric prudce.

„Kolik dřeva ještě máme?“

„Dost, abychom udrželi oheň několik hodin.“ Chlapec pomyslel na tmu, která pak bude následovat. Ta myšlenka ho naplnila neklidem. Neměl ze tmy strach! Jen ji prostě neměl rád…

„Když tady zůstaneme, zemřeme hlady. Když se vrátíme vodou, zabije nás mráz,“ řekla Halgarda klidně.

„Pošleme Krváka. Přivede pomoc.“ Ulric ponořil prsty do psova huňatého kožichu. „Že jo, Krváku? Ještě si trochu odpočineš a pak se vydáš hledat mámu nebo Kalfa.“

O cti a plných
žaludcích

Birga sňala jantar ze šíje umírající lidské ženy. Z jejích očí bez víček vyzařovalo šílenství. Šamanka jí stáhla kůži z obličeje. Přesto se mladá žena na Orgrima usmívala. Vévoda se odvrátil. V zásadě mu nevadilo přihlížet mučení zajatců. Tak to prostě bylo. Jistým způsobem se jim tak projevoval respekt. Dostali příležitost očistit se od hanby, že nebojovali až do konce. Kdo si na mučidlech počínal statečně, mohl získat zpět přízeň předků. Lidská žena byla statečná!

„Co ti řekla?“ vyptával se Dumgar.

Birga ukázala na ostatní mrtvoly. „Ne víc než tihle. Zdá se, že se Emerelle skrývá ve světě lidí už mnoho týdnů.“

Vévoda z Mordštejnu se chvíli šťáral tenkou kostí v zubech a pak si odplivl. „Proč to nevěděla Skanga?“

Šamanka strčila ženin jantar do kapsy, skrývající se v záhybech jejích šatů, a pak si klidně očistila zakrvácené ruce do sněhu. Každým okamžikem, po který váhala s odpovědí, bylo ticho tíživější. Dumgar odhodil párátko a začal si nervózně pohrávat s koženým řemínkem, který mu visel z bederní roušky. Kožešina kolem boků byla jediným kusem oděvu trolího knížete. Dusal sněhem bosý stejně jako většina jeho vojáků.

„Takže, Birgo. Odpovíš mi?“

„Nejsou ti činy Skangy a našeho krále dostatečnou odpovědí? Máš v té své tvrdé palici jenom kosti? Nechápeš, co se stalo? Kdo nás sem poslal? Skanga a Branbart! A koho tady nenajdeme? Emerelle. Myslíš, že nevěděli, že tyranka je tady? Považuješ to za pouhou náhodu nebo hříčku osudu? Chtěli, ať tyranku dopadneme. Měl jsi dostat šanci získat si nesmrtelnou slávu. Proto jsi tady. Ne, abys vypálil pár mrňavých chatrčí!“

Vévoda z Mordštejnu si přejel rukou po čele. „Měli mi říct, co po mně chtějí.“

„Proč? Abys vytáhl do války proti lidem a třásl se při tom strachy? Pomysli na ty hodokvasy po tvých vítězstvích. Mohl bys tak bezstarostně slavit, kdybys věděl, že tyranka je zde? Hnal by ses za nepřáteli jako lovící vlk a nenechal je ani minutu na pokoji? Odpověď znáš!“

Orgrimovi se líbilo, jak si šamanka s Dumgarem pohrává. Ale nevěřil jí ani slovo. Kdyby Skanga opravdu věděla, kde se Emerelle skrývá, poslala by Orgrima do světa lidí albskou hvězdou na útesu na samém konci fjordu. Na polapení tyranky by stačilo deset válečníků.

Dumgar začal neklidně přecházet sem a tam. „To není správné!“ Zadíval se na Emerelle. Seděla spoutaná v závětří zničené palisády. „Měli bychom ji zabít, hned teď. Je zlem, které musí být vytrháno i s kořeny. Copak to necítíte? Plánuje naši smrt!“

Birga se zasmála. „Sežral jsi zaječí maso, Dumgare? Podívej se na ni, na tyranku. Má svázané ruce, aby nemohla kouzlit. Do úst jsme jí vrazili roubík, aby jí slova moci zůstala nevyslovena vězet v hrdle. A má zavázané oči, aby nám nemohla škodit pohledem. Čeho se bojíš, Dumgare? Myšlenky na pomstu, to je to jediné, co jí zbylo!“

Po slovech Birgy se opět rozhostilo ticho. Orgrim pozoroval elfí královnu. Byla tak drobná a křehká! Připadalo mu nepředstavitelné, že by mohla mít takovou moc. Kdysi ho nechala zavraždit. Orgrim se domníval, že jestli se s ní někdy setká, vrátí se mu rázem všechny vzpomínky na onu noc na Shalyn Falahu i na všechny jeho předchozí životy. Ale brány k dávným dnům zůstávaly pevně uzavřeny. Možná to tak bylo lepší. Co bylo stromu do loňského listí?

„Necítíte to zlo, které na ní lpí?“ mumlal Dumgar. Klekl si vedle tyranky do sněhu. Rukou sjel ke kamennému noži za opaskem.

„Víš přece, proč ji chce Branbart živou. Poputuje na Shalyn Falah. A poletí přímo do náruče propasti, tak jako my kdysi. Co myslíš, že král udělá, až se dozví, že jsi tyranku zabil?“

Dumgar vstal. V očích mu plál hněv. „Vyhrožuješ mi?“

Orgrimova ruka jakoby náhodou sklouzla k těžkému bojovému kladivu za opaskem. „Právě naopak, Dumgare. Dělám si o tebe starosti. Snažím se domyslet, co Branbart udělá, když se dozví o smrti tyranky.“ Orgrim si představoval, jak tomuhle hlupákovi vlastnoručně rozbije lebku. Ne! Musí se ovládnout! Je třeba jen nechat Dumgara konat. Je předurčen k tomu dostat se do potíží − pokud ho ovšem někdo nezastaví.

Vévoda se zadíval na mrtvé lidi, přivázané k rozbitým kůlům. „Možná ti král umožní získat zpět tvou čest válečníka a přenechá tě Birze. Bolest tě očistí, takže až se tvá duše znovu do někoho vtělí, bude neposkvrněná.“

Dumgar sledoval jeho pohled. Nervózně si pohladil bradu. „Tak dobrá. Odvedeme ji tedy zpátky. Zaveď nás k nejbližší albské hvězdě, Birgo! Vracíme se do Sněžné marky.“

„Nejbližší velká hvězda leží u vesnice, kterou zničil Orgrim,“ prohlásila šamanka. „Můžeme se jí bezpečně vrátit domů. Na cestu tam budeme potřebovat tři nebo čtyři dny. Aspoň pokud se nezmění počasí.“

Orgrim v duchu zaklel. Věděl, co návrat znamená.

„Musíme tedy táhnout zpustošenou zemí,“ konstatoval Dumgar. „Zásoby nám stačí už jen na dva dny. Potřebujeme maso.“ Rozhodně se zahleděl na Orgrima.

„Ne!“ prohlásil vévoda Noční bašty rezolutně. „Dal jsem tyrance své slovo.“

„Tak tě tedy tvého slova zprošťuji.“

„Možná velíš této armádě, Dumgare, ale nevelíš mé cti. Slíbil jsem Emerelle, že jestli se nám vzdá, necháme ty človíčky naživu. A slovo dodržím.“

„Co je mi do tvého slova, když je v sázce pět set trolích žaludků? Dobudeme vesnici a zajistíme si dostatečné zásoby na cestu. Musel ses zbláznit, Orgrime! Copak mělo pro tyranku její vlastní slovo nějakou váhu, když nechala tebe i mne svrhnout z mostu? Nic jí nedlužíš! Zítra ráno dovedeme tu bitvu do konce a od tebe očekávám, že budeš bojovat!“

„To, co kdysi tyranka provedla, pro mě není důležité. Moje slovo je moje slovo! A je pevné jako žula.“

Dumgar zachoval překvapivě klid. Dokonce se usmál. „Vzpíráš se tedy mým rozkazům, vévodo Orgrime. Smím ti připomenout, že mi král svěřil vrchní velení nad naším tažením? Branbartovi se nebude líbit, že slib Emerelle byl pro tebe důležitější než plné břicho jeho bojovníků. Už se těším, až mu o tom podám zprávu.“

Hromový svah

Na obzoru, daleko za fjordem, se objevil bledý, stříbrný pruh. Sigvald se oddělil od kolony uprchlíků a skryl se mezi stromy. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Cesta sněhem stála všechny obrovské množství sil. Ani nezvedli hlavu.

Ze své skrýše se pak díval za Aslou. Taková žena! Existovalo jen málo příslušnic jejího pohlaví, od kterých by muži přijímali rady mimo čtyři stěny svého domu. Poslouchal ji rád a teď ho mrzelo, že ji musí oklamat. Od chvíle, kdy po svém odchodu z Honnigsvaldu spatřili za sebou na nebi rudou záři, Aslina rozhodnutí už nikdo nezpochybňoval. Byla něčím, co jim předtím bylo naprosto neznámé: vévodkyní! Vojevůdkyní posledního houfu ztracenců.

Sigvald se obrátil a vydal se hlouběji do lesa. Jeho cesta směřovala k Hromovému svahu. Tam, kde stály velké sáně. Byl to Aslin nápad je tam odvézt. Výrobce vozů se usmál. Jak nadával, když mu vyprávěla o svých plánech! Vévodkyně neměla ani ponětí, jaká je to dřina dopravit tak těžký povoz tam nahoru.

Hromový svah končil na cestě, kterou putovali sobi, táhnoucí dolů k fjordu. Kdyby padla poslední barikáda a obránci prchali po stezce, chtěla Asla použít sáně k vyvolání laviny. Dobrý plán! Ale včera v noci dostali Kalf a muži, zanechaní ve vesnici k obraně barikády, lepší nápad.

Sigvald dorazil k okraji lesa a zadíval se na příkrý svah, táhnoucí se dolů. Ze sněhu zvedaly hlavy velké balvany. Nerostly tu téměř žádné stromy. Sníh nemělo co zadržovat. Téměř každý rok zde padaly laviny. Proto také ležela vesnice takový kus stranou od životodárné horské stezky.

Slunce stálo nad horami na východě jako velká rudá koule. Na severu zůstávalo nebe zatažené. Hnala se odtamtud bouře, ale uplyne ještě několik hodin, než dorazí až do údolí.

Tady nahoře na svahu se člověk cítí skoro jako bůh, pomyslel si Sigvald. Všechno bylo tak vzdálené a maličké. Vesnické chalupy ležely mezi stromy jako oblázky, urostlé kmeny připomínaly stébla trávy. Zničená palisáda u vstupu do údolí vypadala jako pouhá suchá větev, rýsující se na sněhu. A trolové byli jako mouchy, lezoucí po bílém rubáši. A jako mouchy je také rozmačká!

Sigvald si hrdě prohlížel sáně, stojící jen pár kroků od okraje lesa. Povedly se mu náramně! Pravda, trochu ho zlobil primitivní přístřešek nad korbou. Ale ten nebyl jeho dílem.

Popadl silné lano, vedoucí od přední oje nahoru k mohutnému kmeni smrku. Na světlém konopí se třpytily jemné krystalky ledu. Kola povozu byla pryč. Místo toho stál na širokých sanicích. Jako sáně jej bylo možné hůř ovládat. Sigvald se zadíval dolů po svahu. Vypadalo to, jako by velké balvany měly mladé. Opravdu jich tady vždycky bylo tolik?

Kolář se chytil lana a sešplhal ten kousek k vozu. Opatrně vyprostil ze zledovatělého sněhu velké kameny, kterými byly sanice zajištěny. Pečlivě je odložil stranou. To by mu tak ještě chybělo, aby se teď některý začal kutálet dolů!

Když byla práce hotova, vylezl na kozlík. Setřel sníh ze sedátka a zaradoval se, když pod konečky prstů ucítil hladce vyleštěné dřevo. Škoda, že už nebude mít příležitost postavit další sáně a vozy. Teprve včera ho napadlo, jak by mohl vzpěry sanic ještě vylepšit.

Sigvald přemítal, jakou skvělou budoucnost mohla jeho dílna mít. Tento vůz by ho proslavil! Přenocoval v něm král Horsa. A vládkyně elfů! Jel jím vévoda Alfadas. A vévodkyně Asla z něj řídila útěk přes fjord. Kdo by chtěl být považován ve společnosti za důležitého, musel by vlastnit vůz od Sigvalda z Honnigsvaldu. Jen škoda, že už žádné nepostaví.

Vytáhl z opasku malou ruční sekyrku. Ometl ze sedátka poslední stopy sněhu a všiml si několika postaviček, které někdo do hladkého dřeva vyryl. Nejspíš nějaký rozpustilý kluk, který chtěl vyzkoušet nový nůž. To je k zlosti!

Sigvald položil sekyrku vedle lana, vedoucího přes sedátko dolů k přední oji. Pak zalovil v kapse kalhot a vytáhl ocílku, kterou tam měl uloženou.

Klidnými tahy naostřil ostří sekyry. Měl by stačit jediný úder. Potom se trochu předklonil. Asla měla zase jednou pravdu! Dole v údolí se po sněhu plížily maličké černé body. Trolové sešli ze stezky a mířili vzhůru k barikádě.

„Mouchy,“ zabručel výrobce vozů. Sáhl si do kožešinou podšité vesty a vytáhl plochou, stříbrnou lahvičku. Zuby vytáhl korek a pozvedl láhev směrem k údolí. „Mrzí mě, že jsem tě musel oklamat, Kalfe. Jen přetnout lano by nestačilo. Na svahu je příliš mnoho balvanů. Těžké sáně by mohly uhnout z cesty. Někdo jim musí ukázat směr.“

Sigvald vyprázdnil lahvičku na jeden zátah. Už v ní stejně zůstával sotva jeden hlt. Opatrně ji uzavřel zátkou a strčil si ji zpátky do vesty.

Tkadlec osudu je bůh se smyslem pro humor, pomyslel si Sigvald s úsměvem. „Děkuji ti, že se můžu rozžehnat se životem při jízdě na saních. Jaký lepší konec by si mohl výrobce vozů přát?“ Popadl sekyru, ležící vedle něj. Jen škoda, že po sobě zanechá i zářezy v sedátku!

Bílá povodeň

Kalf z výšky sledoval ženoucí se troly. Poslední zátaras ležel v nejužším místě sobí stezky. Lidojedi útočili natěsnaní k sobě. Rybář zvedl s pochmurným uspokojením bojovou sekyru. Bylo jich už jen deset mužů. Deset spoluspiklenců! Ostatní poslal navzdory jejich protestům po cestě nahoru. Ti, kteří tu zůstali, přišli o všechno. Byli to muži, jejichž ženy a děti zemřely nebo kteří ženu nikdy neměli, tak jako on.

Kalf stál doširoka rozkročen na korbě saní. Přitáhli na stezku všechno, čím se dalo pohnout − vozy, skříně, truhlice − aby vytvořili tuto poslední obrannou linii. Rybář věděl, že je trolové převálcují velmi rychle. Ale i pár okamžiků bude stačit. Déle nepříteli vzdorovat nebude třeba.

V ústech měl sucho, zato ruce se mu potily. Před začátkem boje to tak bylo vždycky. Jeden z trolů, chlapík, který si sazemi a krví namaloval na tvář pavouka, získal malý náskok před ostatními. Luth tě za to potrestá, pomyslel si Kalf. V tu chvíli proti němu trol vymrštil krátký oštěp.

Rybář se lehce pootočil. Zbraň ho těsně minula. Do saní něco narazilo a Kalf skoro ztratil rovnováhu. Trol mezitím doběhl až k němu a teď se opíral ramenem do postranice, jako by chtěl sáně jednoduše převrátit.

Kalf měl příliš mnoho práce, aby se vůbec udržel na nohou, než aby se mohl ohánět sekyrou. Pořádný kus od něj proletěl vzduchem balvan ledu. K barikádě dorazili další trolové. Ze stovek hrdel zaburácel divoký bojový pokřik. Z řad obránců byl lasem vytažen tichý mladý muž a s křikem zmizel dole v zástupu trolů.

Vysoko nad nimi se ozvalo tlumené dunění. Jedna z hor pozvedla svůj hlas a její hněv vylekal dokonce i troly. Lidojedi zvedli zrak. Kalf se zaradoval, když v jejich očích spatřil strach. Někdo něco vykřikl. Pak se dal první z trolů do běhu.

Rybář zakroužil sekyrou. Dlouhý trn zmizel v oku trola, který dorazil k zátarasu první. „Luth by si s tebou chtěl popovídat o pavoucích.“

Sáně se otřásly. Z okolních stromů se začal sypat sníh. Divoce se klátily. Trolové se v panice snažili uniknout smrtelnému nebezpečí. Strkali se a tlačili na úzké sobí stezce. Kdo upadl, byl nemilosrdně ušlapán. Někteří se snažili vyšplhat na příkré svahy po stranách cesty.

Kalf cítil v duši hluboký mír. Vytáhl zbraň z lebky mrtvého trola a odhodil ji stranou. Neodvrátil se. Od chvíle, kdy se včera v noci rozloučil s Aslou, věděl, že zemře. Vévodkyně měla pravdu, když je nabádala k útěku. Bylo to tak ve Firnstaynu a bylo to tak v Honnisgvaldu. Proč by se teď měla mýlit? I když to věděl, odporoval jí a zůstal. Někdo musel zůstat, aby se ostatní mohli zachránit.

Kalf rozpřáhl paže. Ovanul ho chladný dech smrti. Vzduchem vířily jemné ledové krystalky. Zhluboka se nadechl. Pak ho zasáhl úder. Obklopila ho bílá záplava a strhla ho s sebou.

Vesloval pažemi. Ze všech stran byl obklíčen tlumeným duněním. Pak se setmělo. Ještě stále bojoval proti síle, která ho vlekla s sebou. Něco ho tvrdě udeřilo do ramene. Otočilo jím to. Hlavou mu projela pronikavá bolest. Pak náhle zavládlo ticho.

Rybář ležel stočený do klubíčka jako spící dítě. Chlad ho svíral v těsném objetí. V uších mu stále duněla řítící se lavina.

Natáhl se, ale dál se nedostal, sníh ho držel pevně. Zima mu pronikala hluboko do kostí. Snažil se zapřít nohama o zem. Holínky se mu zabořily do čerstvého sněhu. Napnul ramenní svaly, vězení ale odolávalo. Pak si uvědomil, že vlastně vůbec neví, kde je nahoře a kde dole. Stržen lavinou se několikrát převrátil. Ve tmě ledového žaláře se neměl podle čeho orientovat.

Zatlačil na různých místech do sněžné stěny a trochu se mu podařilo rozšířit dutinu, v níž byl uvězněn. Dunění v uších ustalo. Zřetelně teď slyšel vlastní sípavý dech. Ohmatal se. Bolely ho všechny kosti. Ale nezdálo se, že by měl něco zlomeného, a chlad mírnil bolest. Opasek s mečem zmizel, ale ještě pořád měl rybářský nůž, zastrčený do holínky. Opatrně zašťoural jeho čepelí do stropu dutiny. Oběma rukama odsunul stranou kousky sněhu, které uvolnil. Prohrabe se na svobodu!

Zaslechl jakýsi zvuk a strnul. Zavrzal sníh. Někdo pod ním přecházel! Kalf se v duchu usmál. Ne pod ním! Kope špatným směrem. S novou energií se začal propracovávat vpřed.

Brzy se sněhová přikrývka ztenčila. Mohl ji teď rozhrnovat oběma rukama. Konečně nad sebou zahlédl kousíček šedivého zimního nebe. Opatrně, píď po pídi, se vyškrábal ze svého ledového vězení. Lavina ho s sebou táhla několik set kroků. Kousek vlevo od něj ležela velká truhla na šaty. Hluboko pod sebou viděl na svahu troly. Zaráželi do sněhu násady oštěpů a pátrali po zasypaných.

Kalf se začal opatrně krást pryč. Šaty měl pokryté zledovatělým sněhem, ve vlasech led. Velmi pomalu postupoval vzhůru po úbočí. Nějakých sto kroků od něj ležel temný jedlový les, který lavina ušetřila.

Teď objevil Kalf několik trolů také nad sebou na svahu. Právě jeden z nich musel projít přes jeho ledové vězení a ukázat mu tak cestu na svobodu. Skupinka se zastavila a vzápětí se vydala nazpět.

Kalf vtiskl tvář do sněhu a zůstal tiše ležet. Téměř se neodvažoval dýchat. Opět uslyšel skřípání kroků. Pomalu se blížily. Zastavily se! Zřetelně slyšel hlasy. Zdálo se, že se hádají. Konečně se těžké kroky nepřátel začaly zase vzdalovat.

Kalf ještě chvíli počkal, potom se vyškrábal na nohy a rozběhl k lesu. Stále znovu a znovu klopýtal. Teprve když se ocitl mezi stromy, odvážil se ohlédnout. Nikdo ho nepronásledoval. Nevšimli si ho, nebo jim bylo prostě jedno, že jeden člověk utekl?

Rameno ho bolelo a měl pocit, jako by mu po hlavě předusal kůň. Vyčerpaně vystoupal kousek vzhůru po zalesněném úbočí. Pak postupoval dál podél sobí stezky. Bál se, že by na ní mohl potkat troly, držel se proto pod ochranou stromů.

Prodíral se vpřed celý den. Slunce už téměř zmizelo za korunami stromů, když ucítil oheň. Strnul a zadíval se před sebe. O nedaleký strom se opírala jakási postava v rudém plášti. V záři večerních červánků vypadaly její zlaté vlasy jako světelná koruna. Asla!

Kalf se konečně opovážil sejít na stezku. Dlouhými kroky spěchal k vévodkyni. V závěsu z šátku jí na břiše spala Kadlin.

„Věděla jsem, že se objevíš,“ usmála se.

Pohled na ni vrátil Kalfovi sílu. Byla tak překrásná! Nic z jasu, který ji obklopoval už jako mladou dívku, nepohaslo. Nejraději by ji sevřel v náručí, ale bál se pohledů ostatních. „Táboříte v lese?“

„Támhle je velká lovecká chata.“ Asla náhle působila nepřístupně.

„Něco není v pořádku?“

„Rozkázala jsem, aby se průvod uprchlíků rozptýlil. Okamžitě došlo k hádce. Támhle táboří ti, kteří mě nechtěli poslechnout. Nemůžeme už pokračovat jako doposud. Máme příliš málo bojovníků, nemůžeme znovu bojovat. Bylo by to jako té poslední noci, když padla palisáda…“ Zajíkla se. „Musela jsem ten rozkaz dát! Trolové s námi zacházejí jako s dobytkem. Záleží jen na nás, abychom se už jako dobytek nechovali! Sobi vytvářejí velká stáda, protože se tak mohou lépe chránit. Vlci požírají jen ty nejslabší, ty, kteří nemají sílu se stádem uprchnout. Ale žádné sobí stádo nikdy nepronásleduje několik set vlků. Velká skupina pro nás nepředstavuje bezpečí. Právě naopak! Když nás trolové najdou, zabijí nás všechny. Jen když vytvoříme spoustu malých skupinek, když se stádo zase rozpadne na jednotlivé rodiny a každá se vydá jiným směrem, mají šanci uniknout alespoň někteří.“

Kalf ukázal k bledému sloupu kouře, stoupajícímu mezi stromy k nebi. „Co bude s nimi?“

Asle ztvrdly rysy. „To jsou ti slabí a bázliví. A ti, kteří je nedokážou opustit. Rozhodli se, že zůstanou u chaty a spolehnou se na milosrdenství bohů.“ Hlas jí teď zněl drsně. „Oni… kdybychom táhli dál společně, stejně bychom je museli opustit.“ Asla objala Kadlin, která se tiskla k matce a klidně pochrupovala. „Trolové moji maličkou nikdy nedostanou! Většina uprchlíků se rozhodla, že raději umrznou v lesích, než aby čekali, až si pro ně trolové přijdou jako pro dobytek na porážku.“

„Kam chceš jít?“

Asla ukázala k západu. „Na druhé straně údolí jsou prý jeskyně. Tam bychom mohli najít útočiště.“

Rybář zvedl pohled k mrakům, kupícím se na severu. Zbývalo jim už jen několik hodin. „Jak daleko je to na druhou stranu údolí?“

„Když nebudeme v noci odpočívat, měli bychom dorazit do jeskyní zítra ráno.“

Kalf k ní natáhl ruku. „V tom případě bychom měli raději vyrazit.“ Měla pravdu. Všechno bylo lepší než tady čekat.

Zlaté vlasy

Orgrim pociťoval k odvaze človíčků respekt. Nikdy by si nepomyslel, že by jim ta malá, křehká stvoření mohla způsobit takové ztráty.

Zahleděl se na rozdupaný sníh. Večerní slunce zalévalo svah bledě růžovou září. Válečníci ještě stále hledali pomocí dlouhých tyčí pohřešované kamarády. Vyprostili ze sněhu už víc než šedesát mrtvých.

Orgrim zavrtěl hlavou. Lidem muselo být jasné, že žádný z těch, kteří zůstanou a budou bojovat, nepřežije. Jejich zátaras blokoval nejužší úsek horské stezky. Místo, kde musel proud sněhu, kamení a polámaných stromů zuřit nejsmrtonosněji. Obětovali se, aby s sebou mohli strhnout do zkázy co nejvíce trolů.

Vévoda si vzpomněl na útok ledových plachetnic ve Swelmově údolí. Díky své fanatické obětavosti byli lidé téměř stejně nebezpeční jako elfové. Bylo pošetilé zavléct válku do Fjordlandu. Stála je příliš mnoho krve! Měli by odtáhnout. Vrátit se do Sněžné marky nebo skalních hradů, ležících vysoko na severu na hranici věčného ledu. Orgrim pomyslel na všechny ty ženy, které na něj čekají v Noční baště. Byl už unavený neustálým bojem. Jeho lid si dobyl zpět své místo v Albenu. Človíčci byli potrestáni. Bylo na čase odejít!

Zadíval se dolů na dlouhou řadu mrtvých, ležících na okraji sněhového pole. Kdybych se nevzepřel Dumgarovu rozkazu, nejspíš bych tam teď ležel taky, pomyslel si stísněně. Měl bych se s vévodou z Mordštejnu rozloučit. Ty jeho pošetilosti jsou čím dál smrtonosnější.

Orgrim sledoval, jak Birga vytahuje ze sněhu malého, tmavovlasého človíčka. Chlapík se vzpouzel. Šamanka ho otočila a vrazila mu koleno do zad. Jednou rukou mu přitiskla hlavu k zemi, ve druhé svírala úzký kostěný nůž. Přejela jím muži po krku. Jeho odpor zeslábl.

Orgrim se zvědavě vydal k šamance. Krev se vějířovitě rozlévala do potůčků, které se vzájemně křížily, než konečně vsákly do sněhu. Birga zamyšleně hleděla na vzniklý obraz.

„Jaká tajemství před námi skrývá budoucnost?“ Vévoda se snažil nasadit nedbalý tón, moc se mu to ale nepodařilo. Krvavé rituály staré ženy bez tváře ho lekaly.

Birga mu strohým gestem naznačila, aby mlčel. Obrátila člověka na záda. V místech, kde předtím ležel jeho krk, rozpustila teplá krev sníh. „Ze severu se na nás žene pohroma,“ řekla náhle šamanka. Ukázala k temným mrakům na obzoru, které se za celý den téměř nepohnuly. „Vítr se obrátí a ponese šípy.“

Orgrim nesnášel, když šamanka mluvila v hádankách, které se daly vyložit libovolně. „A co mi radíš?“

„Vezmi své bojovníky a vydejte se do hor. Pronásledujte lidi. Je mezi nimi žena, kterou musíš najít. Jejich velitelka.“ Birga se krátce, štěkavě zasmála. „Nazývají ji vévodkyní, vévodo. Ta správná žena pro tebe… V její krvi se skrývá velká moc.“ Šamanka pohlédla na krvavý vzor ve sněhu u svých nohou. „Ne jako v téhle.“

Orgrim si změřil mraky na obzoru. „Jak mám tu ženu najít? Až bouře dorazí, zakryje všechny stopy.“

Birga k němu zvedla zrak. Za koženou maskou jí žhnuly tmavé oči. „Věděla jsem, že půjdeš, když tě o to požádám. Proto jsem se stavila v obydlí té lidské ženy. Poklekni přede mnou!“

Orgrim poslechl. Neměl šamanku rád, ale doufal, že se za něj přimluví, až na něj bude Dumgar žalovat králi.

Birga si sňala z hrdla koženou stužku, kolem které byl omotán pramínek zlatých vlasů. Opatrně jej sundala a pomocí palce a ukazováčku z něj udělala kuličku. „Otevři ústa.“

Položila mu kuličku na jazyk. Prsty zavinutými v hadrech přejela vévodovi po víčkách. Tenká, potrhaná látka páchla rozkladem. Začala něco nesrozumitelného mumlat. Pak ho lehce udeřila do čela. „Najdeš ženiny stopy dokonce i tehdy, když budou ukryty pod sněhem nebo se budou mísit se stovkami jiných. Už ti nemůže uniknout!“

„Ale když teď se svými muži opustím vojsko, budu vypadat jako zbabělec.“

Birga ho podruhé plácla do čela. „Používej hlavu, vévodo! Řekni Dumgarovi, že uznáváš moudrost jeho slov a podřídíš se mu. Ten nadutý pitomec bude jen rád, když se vydáš se svými bojovníky do hor, abys ulovil maso na zpáteční cestu.“

„A co budeš dělat ty, Birgo?“

„Půjdu s tebou. Chci tu lidskou ženu. Má statečné srdce.“ Šamanka mlaskla jazykem.

Orgrim si vzpomněl na slib, který dal tyrance. Zadíval se k severu. Vítr se otočil. Temná mračna se teď blížila rychleji.

Naděje

Alfadas kolem sebe shromáždil velitele svého malého vojska: veterány krvavých dní ve Phylanganu a dva mladé jarly, kteří se k nim se svými jezdci přidali předešlého dne. Byli to účastníci poslední bitvy krále Horsy. Stateční muži. Jednoho z nich, jarla Oswina, znal Alfadas už z předchozích tažení. Ale tentokrát mu jako veliteli nevěřil. Oswin a jeho muži už jednou utekli před troly. Alfadas je zítra povede raději osobně.

Válečná rada se konala pod otevřeným nebem. Přitáhli saně těsně k sobě, aby se trochu ochránili před větrem. Do sněhu byly zaraženy pochodně. Jejich plameny divoce tančily ve větru. S příchodem soumraku dorazila i bouře. Nad fjordem se proháněly poryvy ledového větru. Kromě saní z Phylanganu neměli nic, čím by se mohli před nepohodou chránit.

Vévoda vzal meč a ukázal na malinké kopce, které Ollowain vytvaroval ze sněhu. Bylo to věrný obraz průsmyku, vedoucího nahoru k Sunnenbergu. Dvě větve symbolizovaly palisády na sobí stezce. Několik šedých kamínků ukazovalo, kde leží vesnice.

Hrotem oštěpu zamířil na vrchní větev. „Tady bojují naši otcové a bratři.“ Musel skoro křičet, aby přehlušil vytí větru. „Naši přátelé z dětských let. Brání ženy a děti, prolévají za nás krev.“ Vévoda se zahleděl na mladíka, na kterého narazil Lambi se svými zvědy v poledne na fjordu. „Vyprávěj nám o těch bojích, Olave.“

Dřevorubec hovořil pevným hlasem. Líčil, jak obránci po tři dny drželi první palisádu. Alfadase zalila pýcha a bázeň, když uslyšel, že mezi válečníky na ochozu bojovala i Asla. Jeho Asla! Podle toho, co Olav říkal, bylo především její zásluhou, že bojovníci odolávali tak dlouho.

„Trolové utrpěli tak těžké ztráty, že se dva dny neodvážili vůbec zaútočit. A to přesto, že druhý val byl nižší a slabší. Ještě včera v noci, když jsem se plížil po stezce, zbraně mlčely.“

Alfadas ukázal mečem ke vstupu do průsmyku. „Trolové táboří tady, u trosek první palisády. Věřím, že obránci udrželi průsmyk ještě i další den. Ale jsou v zoufalé situaci. Potřebují nás. K ležení trolů je to odtud víc než tři míle. S trochou štěstí stáhli v tom nečase zvědy. Možná se nám je podaří překvapit. Vyrazíme před úsvitem, abychom byli za svítání na dohled průsmyku.“

„A co když bude pořád zuřit bouře?“ zeptal se Mag.

„Ve Sněžné marce jsme také bojovali v bouři. Zapomněls, jak před námi tehdy trolové utíkali?“ Alfadas si změřil muže jednoho po druhém. Bitva na ledové pláni neprobíhala tak úplně šťastně. Ale určitě nezopakují své tehdejší chyby!

„Olav říká, že obránci jsou u konce se silami. Každá hodina se počítá. Nesmíme se nechat zdržet bouří. A zdá se, že tentokrát nemají trolové žádné katapulty. Alespoň tedy palisádu neostřelovali.“

Alfadas nakreslil před průsmyk tenkou linii. „Tady rozestavíš kušostřelce, Magu. Za nimi pak zaujmeš postavení se svými kopiníky. Budeš velet středu naší bojové linie. Kdyby si nás trolové nevšimli ani ve chvíli, kdy už budou naše síly připraveny, zatroubíme na rohy. Až se trolové přiblíží na čtyřicet kroků, stáhneš kušostřelce. Spoléhám na to, že se linie kopiníků nezhroutí, až proti vám ty bestie zaútočí.“

„Vydržíme, stejně jako vydrželi muži na palisádě,“ odvětil Mag chmurně. „Možná najdeš led pokryt našimi těly, až skončí bitva. Ale žádný z mých mužů nebude mít ránu v zádech. Můžeš se na nás spolehnout, vévodo!“

Alfadas nakreslil do sněhu další čáru. „Tady na levém křídle budou naši lukostřelci. Veleife, budeš jim velet.“

Skald se na něj vylekaně podíval. „Nejsem žádný válečník, vévodo! Nezvládnu to.“

Alfadas si položil levačku na hruď. „Bitvy se rozhodují především v srdcích válečníků. Ty v nich umíš rozdmýchat plameny, Veleife Stříbrná ruko. Vlij mým lučištníkům do žil takovou hrdost, že neutečou.“

Vévoda se obrátil k Lambimu. Jarl vypadal dotčeně. „A co já? Už nejsem dost dobrý nakopat trolům zadky? Copak mi nikdy nepromineš tu věc s dveřmi? Já…“ Pokrčil rameny. „Elfové je nebudou postrádat. Kéž bychom jich vzali víc.“

Alfadas se musel usmát. Měl jarla, o jehož nosu se nemluví, z celého srdce rád. Na spor ve Phylanganu už dávno zapomněl. „Ty a tvoji hrdlořezové budete stát tady.“ Narýsoval do sněhu za oběma liniemi kruh. „Budete v pohotovosti. Jakmile se trolové srazí s Magovými kopiníky, vpadnete jim do boku.“

Lambi se ušklíbl. „Až je zítra popadneme za koule, počůrají si ty svoje obrovité hnáty.“

„Nechytejte je. Urvěte jim je!“ Alfadasova ruka sklouzla k Ulricově dýce, kterou nosil zastrčenou za opaskem. „Urvěte jim je,“ řekl ještě jednou tiše.

Nesmím teď myslet na syna, nabádal se. Touha po pomstě by mi bránila jasně uvažovat. Zahleděl se na Silwynu. Dorazila na k smrti vyčerpaném hřebci ani ne před hodinou.

„Maurawanové se k nám přidají?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano!“ přitakala rozhodně. „Trolové zhanobili les. Můj lid touží po pomstě. Tvé volání vyslyšelo víc mých bratrů a sester, než jsem se vůbec odvažovala doufat. O hodně víc než stovka. Ještě nikdy nevytáhlo tolik Maurawanů do bitvy mimo naše lesy. Vědí o tvých bojích ve Sněžné marce. Máš mezi mými lidmi dobré jméno. Přijdou kvůli tobě, ne kvůli královně.“

Alfadas se pochybovačně zahleděl k severu, pak ukázal na malý pahorek na pravém křídle bojových linií, načrtnutých do sněhu. „Vaše lučištníky budu potřebovat tady. Nemám dost mužů k posílení našeho pravého křídla.“

„Ke komu z nás se přidáš?“ zeptal se Lambi. Alfadas doposud bojoval v každé bitvě v přední linii. Vévoda věděl, že jeho válečníci závodí o to, se kterými oddíly vytáhne do boje nejčastěji.

„Budu s jezdci.“ Vévoda nakreslil za kopec malý kruh. „Tady!“

„Ale bude vás příliš málo!“ zděsil se Mag. „Jestli trolové přejdou přes naše pravé křídlo, zmasakrují vás.“

„Spoléhám na Maurawany. Oni ten kopec udrží.“ Alfadas se usmál, i když i jím zmítaly pochybnosti. Věděl lépe než kdokoliv jiný, jak nespolehlivý lesní lid je. Albskou hvězdou na útesu Hartung prošli teprve v poledne. A většina z nich nemá koně. Pochybovačně se zahleděl na Silwynu.

„Jsou to běžci v korunách,“ pronesla jazykem svého lidu.

Copak na něm byly ty pochyby tak vidět?

„Nikdo se nepohybuje lesy tak rychle jako Maurawanové. Zítra za úsvitu budou na kopci. Okamžitě vyrazím a předám jim zprávu. Věř mi,“ ujistila ho.

Její poslední slova zasáhla Alfadase jako rána dýkou do srdce. Pak se ovládl. „S většinou z vás jsem ušel velmi dlouhou cestu. Zítra už možná někteří z nás nebudou naživu. Nechci vám nic nalhávat. Naše vyhlídky nejsou dobré.“ Ukázal na mapu na zemi. „Jestli trolové prolomí druhou palisádu, přijde další masakr. Prolili už příliš mnoho vlastní krve… Řekněte svým mužům, že nikomu nenařizuju táhnout do bitvy. Chci mít po svém boku jen dobrovolníky. Uděláme to jako tehdy na břehu u Honnigsvaldu. Jestli chce někdo odejít, ať o něm nikdo nehovoří ve zlém. Řekněte to všem. Nesnažte se jim promlouvat do svědomí! Prostě jim to sdělte a pak si běžte odpočinout. Noc je krátká, a kdo se mnou bude chtít zítra bojovat, bude potřebovat všechny síly.“

„Moji chlapi jsou ničemové a hrdlořezové,“ zvolal Lambi pobouřeně. „Ale právě proto se můžeš spolehnout, že zítra budou tam, kde se podřezávají krky. Nenecháme tě na holičkách.“

„Já vím,“ pronesl Alfadas unaveně. Zvedl ruce, aby zastavil další příval slov. „Důvěřuji vám všem. Z vás, kteří tady stojíte v kruhu pochodní, nebude zítra chybět nikdo. Ale teď mě nechte, na těch pár hodin, které nám dnes v noci ještě zbývají. Nechte mě o samotě s mými vzpomínkami a modlitbami.“ Po těch slovech opustil okruh svých velitelů a vydal se na jednu z těch osamělých procházek, které se mu během posledních nocí staly zvyklostí.

Kroky ho nakonec dovedly ke Krvákovi. V pozdním odpoledni ho našli v závěji na břehu, spíš mrtvého než živého. Kožich měl potažený ledem. Když se k němu Alfadas tehdy blížil, pokusil se odplazit pryč, i když byl na konci se silami a jednu tlapku měl zlomenou. Vévoda se věnoval psovi skoro hodinu. Vyčesal mu z kožichu led a nakrmil ho malými proužky sušeného masa.

Teď byl Krvák silným provazem přivázán k saním. Když spatřil Alfadase, vyskočil a zaštěkal. Zase se chtěl někam rozběhnout.

„Klid, kamaráde. Klid. Vím, co chceš.“ Vévoda si vedle něj klekl. „Chceš mě zavést ke Kadlin, že ano? Měj ještě tuto noc strpení. Zítra s tebou půjdu.“

„Jsi si tím opravdu jistý?“

Alfadas se nemusel otáčet, aby věděl, kdo za ním stojí. Už předtím se podivoval, že Ollowain během válečné porady nepronesl jediné slovo.

„Jsi si jistý, že chceš žít? Tvůj bitevní plán je holý nerozum. Byl jsem při tom, když ten mladý dřevorubec vyprávěl o trolech. Říkal, že jich je čtyři nebo pět set. Tvoji veteráni jsou možná stateční muži, vévodo, ale na každého trola potřebuješ alespoň čtyři, pokud chceš zvítězit. Když budeš zítra bojovat, všichni zemřou. Pomysli na Aslu a Kadlin,“ nabádal ho elf.

Alfadas pohladil Krváka po chundelatém kožichu. „Nemyslím na nic jiného. Neposlali by psa, kdyby nebyli v nejvyšší tísni.“

„Něco si nalháváš, příteli! Asla přece vůbec neví, že ses vrátil. Proč by měla posílat psa?“

„Cítí, že jsem na cestě,“ odvětil Alfadas vztekle.

„To si namlouváš a víš to. Existuje jen jediný rozumný důvod, proč už není Krvák s tvou ženou a dcerou.“ Ollowain ho vzal za ramena. „Neuzavírej se před očividným! Neveď svoje muže na smrt, abys zachránil dávno ztracené!“

„Ony jsou naživu!“ Vévoda odstrčil přítele. „Jsou za druhým valem a čekají na mě. Nemusíš zítra bojovat, jestli máš strach. Budou s námi Maurawanové. Jsou klíčem k vítězství. A možná dorazí i Orimedes a jeho kentauři. Lysilla je už určitě dávno našla.“

„Víš, že se smrti nebojím,“ řekl Ollowain smutně. „Ale vojevůdce, který plní své bojové řady nadějemi místo válečníků, ten mi opravdu nahání strach. Přesto ale budu zítra s tebou, příteli. Když na sebe nedáváš pozor ty, musím to udělat já.“

Alfadas se zahleděl k jihu. Bouře polevila. Začalo sněžit. „Někde tam jsou,“ řekl tiše. „A potřebují mě.“

„Leží před tebou!“

Ollowain přelétl zrakem bojovou linii. Přišli všichni, ačkoliv jim Alfadas umožnil svobodně odejít. Nebo přišli právě proto?

Podíval se vpravo ke kopci. Maurawanové se neobjevili! Dokonce ani Silwyna se nevrátila. Ovšem trolové dorazili. I když se nezdálo, že bych jich bylo pět set, stále jich bylo víc než dost na to, aby mohli rozsekat lidské syny na kousky.

Vévoda seděl se strnulým výrazem na šedákovi, kterého mu na rozloučenou daroval hrabě Fenryl. Teď už bylo stejně pozdě se stáhnout.

Trolové postupovali v neuspořádaném houfu. Směřovali k pravému křídlu, tam, kde ležel neobsazený pahorek. Až se tam dostanou, budou moci převálcovat celou bojovou linii dětí lidí.

Alfadas tasil meč. S nuceným úsměvem se obrátil ke skupince svých jezdců. „Zdá se, že budeme muset za naše elfí přátele z lesů zaskočit.“

Ozvalo se kovové cvakání kuší. Na křídlo trolů se snesly desítky střel. Válečníci klopýtali a křičeli, ale jejich postup na pahorek se nezpomalil. Pohrdali bojovou silou lidí tak hluboce, že dokonce rezignovali i na mohutné štíty, které Ollowain znal z bojů o Phylangan.

Lukostřelci pod Veleifovým vedením stříleli salvu za salvou. Ale byli příliš daleko, než aby mohli nepříteli způsobit závažnější ztráty.

Alfadas zvedl meč vysoko nad hlavu. „Vpřed, chlapi! V Horsově poslední bitvě jste byli poraženi. Dnes všem dokažte, že jste těmi nejstatečnějšími ze statečných!“ A pak, aniž by se otočil a podíval, kdo ho následuje do beznadějného boje, zasadil koni ostruhy.

Ollowain nasměroval svého hřebce vedle něj. Žádný válečník nezůstal stát. Bylo jich dvacet proti několika stům. Elf se slabě usmál. Nebylo pochyb, jak tento boj dopadne.

Koně postupovali hlubokým sněhem jen pomalu. Trolové dorazí ke kopci první. Mistr šermíř spatřil, jak se Mag snaží přeskupit oddíl kopiníků a zareagovat na změněnou situaci. Během několika vteřin zavládl ve formaci beznadějný zmatek. Lambiho muži se pootočili, ale kopiníci jim teď stáli v cestě. Útokem na křídlo se trolům podařilo uvést v chaos celou bojovou linii nepřítele.

Ollowain popohnal koně. Ještě padesát kroků a trolové budou u pahorku. Druhá salva z kuší srazila k zemi několik trolích válečníků. Jejich obrovití druhové odpověděli mohutným bojovým pokřikem. Slibovali v něm smrt a krveprolití.

Náhle se hřeben kopce zavlnil. Sníh se vyboulil. Ze země vyrostly štíhlé bílé postavy. Ollowain mezi nimi poznal Silwynu. Maurawanové! Z bezprostřední blízkosti vystřelili mrak šípů. Téměř všichni válečníci první linie trolů padli k zemi. Jejich druzi zakopávali o zraněné a mrtvé. Další salva a nepřátelský útok se naprosto zhroutil.

Ollowain nemohl uvěřit vlastním očím. Maurawanové museli zaujmout postavení na kopci už v noci. Vyhrabali do sněhu jámy, zakryli je bílými plášti a kožešinami a nechali se poprášit padajícím sněhem. Čerstvá nadílka zakryla všechny stopy, takže to vypadalo, jako by na kopec nevkročila ani noha.

Trolové se pomalu začali vzpamatovávat ze šoku. Rozhodnuti nenechat se připravit o vítězství se rozběhli proti dešti šípů.

„Vpřed!“ zvolal Alfadas nadšeně. „Vpadneme jim do boku! Naši spolubojovníci z Albenu nesmí sklidit všechnu slávu sami.“

Zaznělo pronikavé volání rohu. Sníh se znovu zavlnil. Ze zasněžených úkrytů povstávali jezdci a koně. Elfové se vyšvihli do sedel. V bílých brněních z plátna a kůže a se stříbrnými přílbicemi, z nichž vlály světlé koňské žíně, vypadali jako zakleté děti, zrozené samotnou zimou. Na bělouších, s vlajícími plášti pokrytými ledem, se rozjeli dolů z kopce. V ranním světle zazářila jejich dlouhá kopí. Během několika vteřin vytvořili útočný klín, mířící přímo do středu nepřátelské linie.

Také Alfadas se svými jezdci už téměř dorazil k trolům. Nad hlavou jim ještě naposledy zasvištěly šípy, pak střelci na kopci odložili luky a tasili dlouhé meče. Vedeni Silwynou se rozběhli dolů.

Ollowain se protlačil těsněji ke svému bývalému svěřenci. Kopí se lámala, jak narážela do kolísající řady nepřátel. Většina trolů byla ještě stále pevně rozhodnuta zvítězit. Koně ržáli. Ollowain se hluboko předklonil v sedle, aby se vyhnul ráně kyjem. Zasáhl nepřítele kopím do krku, ale bylo to, jako by narazil do skalního bloku. Náraz mu vyrazil zbraň z ruky. Jeden z trolů popadl jeho koně za uzdu a strhl ho k zemi. Ollowainovi uvízly nohy ve třmenech. Zoufale se snažil uvolnit. Sníh naštěstí poněkud zmírnil pád a zachránil mu nohu, pohřbenou pod tělem koně. Hřebec kolem sebe divoce kopal a snažil se vyškrábat na nohy. Hák na přední rozsoše sedla přejel Ollowainovi po stehně. Nohou mu projela palčivá bolest.

Konečně se hřebec znovu ocitl na nohou. Zabušil předními kopyty do tváře trolovi, který ho strhl k zemi. Ollowainovi, napůl omráčenému bolestí, se podařilo vstát.

Ze sněhu zalitého čerstvou krví stoupala pára. Koně, lidé i trolové byli do sebe pevně zaklesnuti. Vzduchem se rozléhaly divoké výkřiky, řinčení zbraní i klení a sténání umírajících.

Ollowain měl roztrhnuté kalhoty. Stehno, poraněné sedlovým hákem, mu tepalo bolestí.

Těsně vedle elfa padl k zemi zrzavý lidský syn. Záda měl rozpolcená sekyrou. Ze strašné rány se draly ven plíce, připomínající pulzující rudá křídla. Muž otočil hlavu na stranu. Otevíral a zavíral ústa, nedokázal ale vydat ani hlásek.

Šermíř podběhl pod svištícím kyjem. Zpětným úderem čepele zasáhl trola do zápěstí. Vzduchem prolétl kyj i ruka, Ollowain ale klesl na kolena. Zraněná noha už ho nechtěla nést. Křičící trol se pokusil zadupat elfa do sněhu. Zásah do rozkroku ale způsobil, že s klením uskočil. Další rána ho trefila do podkolenní jamky. Zavrávoral. Ollowain mu ještě v pádu prořízl hrdlo a odvalil se stranou.

Alfadas byl ze všech stran obklopen nepřáteli. Mával kolem sebe mečem jako berserkr. Pak přeťala jeho šedákovi rána sekyrou oba přední běhy. Mohutný hřebec pronikavě zaržál a padl k zemi. Alfadas mu přeletěl přes hřívu, téměř okamžitě ale vyskočil a mečem kolem sebe opsal stříbřitý kruh. Trolové couvli. Teď se přihnali i Maurawanové. Jejich bojový pokřik provázelo divoké volání rohů. Začali mezi troly řádit jako vítr mezi suchým podzimním listím.

Ollowain s námahou vstal. Za Alfadasovými zády se zraněný trol právě rozmachoval kyjem k ráně, která měla vévodovi rozdrtit nohy. Bodnutí do ramene ukončilo jeho pokus. Trol zařval a obrátil se. Pravá paže mu bezvládně visela podél těla. Šermíře udeřil do tváře jeho páchnoucí dech. Prudkostí trolova pohybu mu zbraň vyletěla z ruky. Zraněná noha se pod ním znovu podlomila.

„Vezmu tě s sebou do temnoty, elfíku,“ zavrčel trol. Opřel se o levou ruku, z jejíchž prstů už zbyly jen pahýly, a začal se sunout k Ollowainovi, aby ho pohřbil pod svým obrovitým tělem.

Šermíř se pokusil pozpátku odplazit, cestu mu ale zatarasilo tělo mrtvého koně. Trol se zasmál a vrhl se vpřed. Ollowain chtěl uhnout, ale ochromená noha ho už neposlechla. Nepodařilo se mu tak soupeři úplně vyhnout. Trol ho přitiskl zmrzačenou rukou k zemi. V tlamě se mu zaleskly žluté zuby. „Ještě jsem neztratil všechny zbraně,“ zasípal.

Ollowainova ruka sklouzla k opasku. Rozevřený chřtán nepřítele začal klesat a přibližovat se. V tu chvíli vyrazila vzhůru šermířova dýka. Zuby skřípaly a tříštily se, jak její stříbrná ocel projížděla trolovi tlamou. Vzápětí zmizela čepel hluboko v hrdle. Umírající trol se ještě pokusil kousnout Ollowaina do ruky.

„Jaké strašlivé nehody mohou potkat polykače nožů,“ zahulákal Lambi, kterého bitevní vřava vyvrhla těsně před Ollowainem. Podal šermíři ruku a pomohl mu na nohy.

„Děkuji,“ zamumlal elf omámeně. Pak vytáhl mrtvému trolovi z ramene svůj meč.

„Měl by sis teď raději zachránit kůži, kamaráde. Nemůžu na tebe pořád dávat pozor a nezdá se, že bys stál zrovna pevně na nohou.“

Ollowain se kysele usmál. Byl Lambimu vděčný, ale při způsobu, jakým ten barbar mluvil, se z nich určitě nestanou přátelé.

Jarl kývl na válečníka, který vedl opuštěného koně. „Přiveď ho sem. Tady mistr šermíř potřebuje náhradní nohy.“

„Děkuji ti, jarle,“ odvětil Ollowain strojeně.

Lambi odmítavě mávl rukou. „Nech toho. Jestli mi chceš opravdu prokázat laskavost, prozraď mi, jak je možné, že ty tvoje bílé šaty vždycky vypadají jako bez poskvrnky. S nosem, který s sebou nosím, bych si měl dávat pozor, aby se mi nedalo už nic jiného vytknout, až budu chtít udělat dojem na baby.“

Ollowain se se sténáním vydrápal do sedla. „To je snadné,“ vyrazil mezi zuby. „Musíš se jenom vyhýbat blátu.“

Bílý hřebec se postavil na zadní a skoro šermíře shodil. Ollowain se ho pevně chytil za hřívu. Ze sedla měl dobrý rozhled po bojišti. Trolové ustupovali. Nepřátelé na ně teď dotírali ze všech stran. Ačkoliv se ještě stále bránili, nedalo se o jejich porážce pochybovat. Vlastní bitva skončila. Následovat bude masakr.

V samém středu vřavy se tyčil Alfadas. Také on měl nového koně. Ollowain si v duchu kladl otázku, zda jeho svěřenec nevyhledává smrt. Hranici mezi odvahou a sebevražednou smělostí už dávno překročil. Elf zasadil koni ostruhy a nasměroval ho do tlačenice.

Mohutný kůň bez ustání klopýtal. Na zmrzlém sněhu leželi mrtví a umírající, natěsnáni jeden vedle druhého. Ve vzduchu se vznášel zápach krve a výkalů. Nebesa jako by zadržela dech. Bojovníky nezasáhl ani nejmenší závan větru.

Náhle se trolům podařilo prorazit sevření nepřátel. Rozběhli se k palisádě. Jestli se jim podaří v úzkém průsmyku opevnit, ztratí lidé a elfové výhodu své převahy.

Ollowain popohnal koně vpřed. Nohou mu projížděly vlny tupé, pulsující bolesti. Mordování prchajících přenechal jiným. Jeho terčem byl podsaditý válečník, stojící v průlomu valu. Tiskl k sobě drobnou, bílou postavu. Šermíř zaklel. Mají Emerelle! Palisáda tedy padla a uprchlíci byli poraženi. Přicházejí pozdě!

„Požaduji volný odchod!“ zvolal trol přeskakujícím hlasem. „Jsem Dumgar, vévoda z Mordštejnu. Jestli mi ublížíte, král Branbart mě strašlivě pomstí.“ Trol zvedl pravici. Svíral v ní dlouhý kostěný nůž. „A tyrance podříznu…“

Šíp vyrazil Dumgarovi zbraň z ruky. Trolí vévoda vykřikl. Emerelle se vrhla vpřed a snažila se mu uniknout.

Ollowain přitáhl otěže a sklouzl ze sedla. Když zatížil zraněnou nohu, zalila ho vlna žhavé bolesti. Klopýtavě se rozběhl královně vstříc. Dumgar se pokusil Emerelle chytit. Hmátl po jejích dlouhých vlasech. V levici držel kyj.

Náhle se před ním jako blesk z čistého nebe objevil Alfadas a přejel mu ostřím meče po břiše. Pak se stočil stranou, přikrčil se a vrazil Dumgarovi do podkolenní jamky dýku.

Ollowain dorazil ke královně. Ruce měla svázané za zády. Do úst jí strčili roubík a oči zavázali koženou páskou. Sevřel ji v náručí. „Jsi v bezpečí, paní.“

Trolí vévoda si tiskl ruce k tělu. Ze zející rány mu lezly ven zkrvavené vnitřnosti. Alfadas stál těsně před ním. Před oči mu strkal štíhlou dýku. „Znáš tu zbraň, vrahu? Patřila dítěti. Vyříznu ti s ní játra a předhodím je svému psovi. A kdyby ses znovu narodil, přísahám ti, že tě najdu a zase tě zabiju.“

„Ty jsi určitě elfí jarl,“ vyrazil ze sebe Dumgar. „Jdeš pozdě!“ Otřásl jím záchvat kašle. Klesl do kolen. Stále si tiskl obě ruce k tělu. „Máš hezkou blonďatou ženu, které jsi udělal břicho, viď? Moji lovci ji v noci našli v lese. Z její pýchy už toho moc nezůstalo.“

Alfadas nechal dýku klesnout. Z obličeje mu zmizela všechna barva.

Trol odtáhl ruce. Z tlustého těla se mu řinuly namodralé vnitřnosti a pleskaly do sněhu. „Setkat se s ní bylo velmi lahodné.“ Dumgar se opět rozkašlal. Z těla mu vypadly další kličky střev. „Leží před tebou,“ zasípal. „Leží před tebou!“

Pak se překotil do sněhu.

Ke světlu

Ulric si třel nahé paže. Byla mu strašná zima. Gundar neměl pravdu. Šaty jim neuschly. A oheň vyhasl. Seděli už celou věčnost ve tmě. Ulrika vzbudil chlad. Neměl usnout! Ale byl tak unavený. Zdřímnul si a nepřiložil. Nejraději by vzteky vyl. Ale to by k ničemu nebylo. Prohrabal popel v naději, že najde alespoň jednu maličkou jiskřičku. Ale bylo to marné. Neměl usínat!

Halgarda mu nic nevyčítala. Už dlouho nepromluvila. Zuby jí cvakaly. Ruce měla jako led.

Kéž by se aspoň vrátil Krvák! Žije ještě vůbec? Ulric nastražil uši. Modlil se, aby zaslechl tiché šplouchání vln. Ale vládlo hrobové ticho.

Hrobové ticho! Musel myslet na Halgardina slova. Leží tady v hrobě. Yilvina nedýchala. Trol… Někdy měl Ulric pocit, že ho slyší, jak se hýbe. Ten chlap byl zákeřný! Možná jen předstírá, že je mrtvý! Nebo na chvíli ztratil vědomí. A teď čeká, až se na ně bude moci vrhnout.

Trolové jsou podlí, lstiví a nepochopitelní! Vzpomněl si, jak ho v Honnigsvaldu chytil trol s jizvami po popáleninách na břiše a vzal mu dýku. Ten darebák se vůbec neobtěžoval s ním řádně bojovat. Prostě mu odhodil dýku pryč. A pak ho odvedl na místo, kde všichni křičeli. Ulric věděl, co se tam děje! Viděl to.

Měl tam být zabit.

Ale pak přišel ten druhý trol s kamenným kladivem za opaskem. Oba obři spolu chvíli mluvili. Pak si trol s kladivem Ulrika dlouze prohlédl a nakonec na něj promluvil svým bručivým jazykem. Ulric mu samozřejmě nerozuměl ani slovo, ale pochopil, že smí odejít. Rychle zase našel Halgardu. V hledání Halgardy byl vážně dobrý!

Velmi se jí ulevilo, když se vrátil. Stejně jako ve městě, když seskočil z dědečkových saní. Řekl tehdy Erekovi, že půjde dozadu ke Kalfovi a matce. To byla lež. Snad mu dědeček odpustí.

Halgarda se ztratila, když saně vyjely, právě jak se obával. Ale hned ji našel. Dokonce by se jim skoro podařilo dostihnout poslední sáně, jen kdyby stráže nezavřely městské brány tak rychle… Když pak do Honnigsvaldu přišli trolové, nahnali je spolu s ostatními na břeh fjordu. A pak si začali chodit pro muže a ženy. Ulric si pamatoval jejich křik. Bylo to zlé. Neměl by na to myslet! Jen si sám nahání strach.

Zíral do tmy.

Kéž by viděl aspoň trochu! Zvedl ruku a pomalu si ji přibližoval k obličeji. Nedokázal ji ovšem spatřit ani ve chvíli, kdy už se dlaní dotýkal špičky nosu. Doma taková tma nebyla. Dokonce i když byl zatažen tlustý vlněný závěs před jeho spacím výklenkem, dovnitř stále pronikalo světlo. Bylo to, jako by už neměl oči v hlavě. Hrdlo se mu stáhlo. Je to možné? Mohl mu trol odčarovat oči?

Ulric si ohmatal tvář. Ne. Byly tam.

„Taky máš strach?“ zeptala se Halgarda.

Chlapec jejím slovům téměř nerozuměl, tak slabý měla hlas.

„Ne!“ prohlásil rezolutně. Je přece její hrdina! Nesmí mít strach. Ochránil ji před trolem. A vrátil se pro ni do Honnigsvaldu. Jen kdyby nebyla taková tma… Je snazší nemít strach, když člověk vidí.

„Myslíš, že je venku bílý den?“

„Nevím.“ Ulric si připadal tak neužitečný. Odsunul se od dívky. „Podívám se na Yilvinu. Možná pro ni můžu něco udělat.“ Vlastně by kvůli tomu vůbec nemusel vstávat. Ale muži konají. Neposedávají jen tak nečinně!

Když se dotkl Yilvinina těla, vyděsil se. Po celou dobu útěku měla teplé ruce, mráz na ni nepůsobil. Elfové to tak měli. Prostě nemrzli. Kéž by také mohl být elf! Jestli je teď studená… Ulric polkl. Nejspíš je mrtvá. Opět ho přepadl strach. Tady v jeskyni se umírá! Není to místo pro živé.

„Jak je jí?“ vyptávala se Halgarda.

Nemohl jí to říct. Dostala by určitě ještě větší strach než on. Koneckonců je to dívka. „Spí hluboce a tvrdě. Určitě se zase uzdraví.“

„Když jsem na ni sáhla, vypadalo to špatně…“

„Yilvina je elfka. Něco takového ji nezabije. Je…“ Náhle už nedokázal déle zadržovat slzy. Bylo to všechno tak strašné. Nikdo je v téhle jeskyni nenajde!

Halgarda se k němu připlazila. Rukou mu jemně prohrábla vlasy. „Je tady úplná tma?“

„Ano,“ zavzlykal přiškrceným hlasem.

„Možná bychom měli projít vodou. Říkal jsi přece, že je venku větrolam. Tam, kde jsem se zachytila za vlasy. Určitě v těch místech najdeme suché dřevo. A nějakou podzemní jeskyni, do které bychom mohli zalézt a rozdělat oheň. Yilvina má někde křemínek. Slyšela jsem, jak z něj vykřesává jiskry. Vezmeme ho s sebou. A taky její nůž.“

„Myslím, že budou v její lovecké brašně.“ Ulric začal rozčileně šátrat kolem sebe. Halgarda má dobrý nápad! Tady ve tmě se jim už nikdy nepodaří oheň rozdělat. Člověk musí vidět, co dělá! Ale venku… Tam se to podaří.

Našel brašnu. Rychle ji prohrabal. Byla tam malá dýka, různé příjemně hladké, kulaté krabičky, kožené váčky, nějaké bylinky, šustící mezi prsty. Konečně nahmatal křemen. „Mám je,“ prohlásil hrdě.

„Tak pojďme k vodě. Ale musíš mě držet za ruku. Mám strach, že se jinak ztratím.“

„Hledám opasek,“ odvětil chlapec horlivě. „Připnu si ho. Potřebuju přece ruce k plavání a k tomu, abych nás vytáhl z díry v ledu. S opaskem to půjde!“ Představa, že se ocitnou zase na světle, mu dala téměř zapomenout na zimu. Jenom škoda, že to napadlo Halgardu. Taky na to mohl přijít. Taky by určitě přišel, kdyby ještě aspoň chvíli přemýšlel!

Ulric hmatal po zemi, dokud nenarazil na svůj opasek. Prsty měl tak ztuhlé zimou, že měl problém prostrčit trn spony dírkou.

Náhle vedle něj stanula Halgarda. „Nepůjdeš beze mě, že ne?“

Co si to o něm myslí? Je přece její rytíř! Zachránil ji před nestvůrou, jak si na to předtím vždycky hráli. „Ne,“ prohlásil pevně. „A jestli ještě jednou něco takového řekneš, už s tebou nepromluvím ani slovo. Je odporné, že si můžeš o mně něco takového myslet!“

„Nechtěla jsem tě urazit…“ Zčistajasna se dala do pláče. „Jenom jsem… najednou jsem tě neslyšela. Bylo to, jako bys byl pryč.“

Ulrika přepadlo špatné svědomí. Nemohl snést její pláč. Pohladil ji po zádech. „Nikdy bych bez tebe neodešel. Nikdy!“ Vzal ji za ruku a nasměroval ji k opasku. „Teď se mě dobře drž. Nepouštěj se, ať se stane cokoliv.“

Opatrně tápal tmou. Pomalu kladl nohu před nohu, dokud neucítil ledovou vodu. Namočil si právě jen prsty. Zachvěl se a zůstal stát. „Zhluboka se nadechneme a vběhneme dovnitř, ano?“

„Ano,“ přitakala Halgarda. „Uděláme to, až napočítám do tří. Jedna. Dvě.“

Ulric měl pocit, že se zmenšuje, tak se v něm všechno sevřelo, když pomyslel na vodu.

„Tři!“

Zhluboka se nadechl. Halgarda ho táhla vpřed. Rozběhla se dřív. Ještě nebyl připraven… Vykřikl! Měl pocit, jako by se mu voda zařezávala do masa. Otřásl se. Uklouzl na hladké skále, natáhl se jak široký, tak dlouhý a stáhl Halgardu s sebou. Nechybělo mnoho a byl by pod vodou znovu vykřikl. Odrazil se nohama. Rukama ohmatával ohlazený kámen. Konečně našel průchod. Uvítalo ho šedivé světlo. To mu dodalo síly. Vrhl se vstříc světlu a narazil do ledu. Zmateně kolem sebe tápal rukama. Kde je to místo, kde prorazili díru? Zmizela! Zamrzla!

Ulric vzal malý nůž a vrazil ho do ledu. Halgarda do něj začala bušit pěstmi. Krvácela. Pod ledovou krustou se rozlily bledě růžové pramínky.

Chlapcovy pohyby byly čím dál pomalejší. Pak se dětí zmocnil proud a táhl je s sebou podél zamrzlé hladiny. Ulric jasně viděl slunce na nebi. Nebýt ve tmě mělo v sobě něco konejšivého.

Nůž mu vyklouzl ze ztuhlých prstů. Cítil se unavený. Ještě jednou přitiskl tvář k ledu. Něco ho popadlo. Nohy mu sevřely tmavé paže. Větve, pomyslel si vyčerpaně. Zvedl oči. Chlad už necítil. Bylo příjemné nechat se unášet vodou. A slunce bylo tak krásné! Tak vzdálené! Tak vzdálené…

Bledá dětská ruka

Velký pes byl u konce sil. Míli za mílí je vedl podél fjordu k úzkému postrannímu rameni, obklopenému příkrými horskými úbočími. Jednu ze zadních nohou měl ovázanou a opatřenou dřevěnými dlahami. Přesto strašně kulhal. Stále znovu a znovu padal a pokaždé to trvalo trochu déle, než se zase vyškrábal na nohy.

„Vede nás špatným směrem,“ řekl Lambi opatrně. Nechtěl už tomu trápení dál přihlížet. „Ti, kteří přežili, uprchli nahoru do hor. Tady Aslu a Kadlin nenajdeš.“

„Mýlíš se,“ odvětil vévoda rozhodně. Jako by jím zmítala jakási horečka. Nepřipomínal už příliš muže, kterého Lambi kdysi znal. Po bitvě nakrmil psa játry trolího vévody. Takové účtování s nepřáteli bylo ve Fjordlandu zvykem odpradávna, ale kdyby to Lambi neviděl na vlastní oči, nikdy by nevěřil, že by byl Alfadas, elfí jarl, něčeho takového také schopen. Od chvíle, kdy objevili v oné hromadě kostí na břehu u Honnigsvaldu dýku, jako by v něm něco prasklo, a to něco nahánělo Lambimu hrůzu. Posedla ho jakási temná, ničivá síla. Snad dědictví po otci? Lambi znal o Mandredovi spoustu historek. Sekyrou se oháněl jako pravý berserkr. Tvrdilo se, že když ho popadne hněv, nedokáže ho nikdo zastavit. A Alfadas si teď počínal stejně. Chladný, ovládající se velitel zmizel. Uvolnil místo štvanci, který kráčel svou cestou bez ohledu na ztráty. Za poslední tři dny skoro nespal. Vlastně by se měl každým okamžikem zhroutit…

Lambi se ohlédl. Okamžitě ho lapily chladné oči elfí královny. Ví, o co tady jde? Proč se vůbec přidala ke skupince, doprovázející vévodu při jeho zoufalém pátrání? Možná to ona je zodpovědná za Alfadasovu temnou stránku. Byla tak nepřístupná, jako by ji obklopoval ledový pancíř. Lambi ji viděl postávat vedle umírajících na bitevním poli. U Maurawanů, kteří jim při poslední bitvě přinesli vítězství. Smrt elfů jako by se Emerelle nedotýkala. Její lid čelil smrti jinak než lidé. Nikdo nekřičel ani nefňukal. Jen málokdy některý z raněných alespoň zasténal. Jedna mladá žena s tělem rozsekaným sekyrou se Lambimu přímo před očima rozplynula ve stříbrném světle. Totéž viděl několikrát i při bojích ve Phylanganu. Ale když se to teď stávalo i tady, u jeho fjordu, mezi dobře známými lesy a horami, bylo to ještě podivnější. Umírající mizela ve světle, a navzdory strašlivým zraněním se dokonce usmívala. Lambiho při té vzpomínce zamrazilo. Elfové možná byli jejich bratry ve zbrani, přesto ale naháněli strach.

Vedle královny kráčel Ollowain. Oba byli oděni do neposkvrněné běli a ve své chladné nepřístupnosti vzbuzovali dojem, že jsou pravými potomky zimy. Lambi mistra šermíře nechápal. Ollowain znal Alfadase lépe než kdokoliv jiný. Byl jeho pěstoun! Proč mu tedy ten nesmysl nerozmluví? Jestli si vévoda brzy nedopřeje odpočinek, může ho to zabít! A musí přece rozhodnout o budoucnosti Fjordlandu. Přeživší jarlové se o tom usnesli po bitvě. Ale Alfadas je nechtěl vyslyšet! A oni určitě nebudou čekat věčně.

Kromě obou elfů se k marnému pátrání propůjčili už jen Veleif Stříbrná ruka a mladý jarl Oswin. I oni ale pochybovali o zdaru, vždyť všichni přeživší, na které narazili, dosvědčili, že Asla a ostatní uprchlíci ze Sunnenbergu utekli po sobí stezce vzhůru do hor. Tam teď pátrala Silwyna a všichni, kteří ještě měli dost sil. Zdálo se, že stejným směrem uprchl i větší oddíl trolů.

Slabé zaštěkání vytrhlo Lambiho ze zamyšlení. Krvák stál u širokého kmene dubu, zamrzlého v ledu. Podél břehu se táhl větrolam. Les vypadal, jako by se v něm rozmáchl kosou nějaký obrovitý, zuřivý žnec. Kmeny byly roztříštěné nebo úplně vykořeněné. Ležely v divokém zmatku jeden přes druhý. Některé stromy se zřítily dolů do fjordu. Krvák se protáhl pod kmenem, napůl trčícím z ledu. Jen několik kroků za touto barikádou z mrtvého dřeva končilo před příkrou skalní stěnou vedlejší rameno fjordu. Krvák je zavedl do slepé uličky! Teď to bylo naprosto očividné. Vedla odtud jediná cesta, ta pod padlými stromy. A na ledě nebylo nic!

Alfadas se s povzdechem opřel o kmen dubu, zatímco velký pes se sunul dál.

„Tady nejspíš naše cesta končí,“ hlesl Lambi tiše. „Jen Luth sám ví, co do toho psa vjelo. Je načase si promluvit, vévodo. Jarlové ti chtějí posadit na hlavu královskou korunu. A byl bys naprostý hlupák, kdybys ji nepřijal. Fjordland potřebuje muže, jako jsi ty. Moudrého vládce, který je současně dost silný, aby jej všichni uznali.“

„Jak můžu vládnout zemi, když jsem ani nedokázal ochránit svou rodinu?“ zeptal se vévoda zahořkle. „Nechci žádnou korunu! Budu hledat svou ženu a dceru. Nic jiného teď pro mě není důležité.“

To by stačilo! Alfadas musí zase začít jasně uvažovat! Lambi ho v zoufalství popadl za ramena. „Vzpamatuj se! Proč běháš za tím chromým psiskem? Nevím, co ti ten trol říkal, když ti chcípal u nohou, ale ti špinaví bastardi jsou lháři. Zapomeň na něj! Slova byla poslední zbraní, která mu ještě zůstala. Ten smradlavý darebák ti chtěl ublížit, pochop to konečně! A jak se zdá, zasáhl tě opravdu hluboko do srdce. Jsme bratři ve zbrani. Brodili jsme se společně krví přátel i nepřátel. Zavedl jsi mě do neznámého světa a zase zpátky. Věř mým slovům, a ne tomu žvanícímu trolímu vévodovi. Chápu, že hledáš svou rodinu. Ale proč tady?“ Lambi ukázal na příkrou skalní stěnu před nimi. „Tohle k ničemu není! Proč nejsi v horách na sobí stezce? To bloudění tady postrádá smysl! Nejradši bych tě přetáhl kyjem po hlavě, abys měl na několik hodin klid. Až se vyspíš, pochopíš, že se tady jenom honíš za přízraky!“

Alfadas se vymanil z jeho sevření. „Nechápeš to. Krvák je pes mé dcery Kadlin. Neposlouchá nikoho jiného, jen ji. Zavede mě k ní. Nemůže to dopadnout jinak. Však uvidíš.“ Po těch slovech se vévoda protáhl pod kmenem stromu.

Krvák byl už jen několik kroků od skalní stěny. Jako posedlý teď škrábal do ledu, tlapky mu ale bezmocně klouzaly po studeném pancíři, kterým se fjord na zimu obrnil. Ledový vítr hnal po zamrzlé hladině slabé závoje sněhu a vyl ve skalách.

Lambimu vhrkly do očí slzy hněvu. Co by měl ještě udělat, aby přivedl přítele zpátky k rozumu? Kéž by věděl, co ten zatracený trol říkal. Ollowain, který tenkrát stál vedle, mu to nechtěl prozradit. Jaká slova dokázala takového muže jako Alfadas dohnat k šílenství?

Vedle jarla se objevil Veleif. „Řekl jsi mu to?“ zeptal se skald.

„Koruna ho vůbec nezajímá! A kdyby to bylo jinak, nebyl by mužem, kterého bych chtěl následovat. Dej mu pár dní, než najde svou ženu a dceru.“

Veleif zavrtěl hlavou. „Lidé mohou počkat, království nikoli. To musí pochopit. Nemyslím si, že se ho jarlové zeptají ještě jednou. Koruna se neodmítá.“

„Koho jiného by se měli zeptat? Každý z nich by se musel potýkat s příliš velkým počtem závistivců. Alfadas je jediným mužem, na kterém se všichni dokážou shodnout. Zeptají se ho znovu!“ pronesl Lambi důrazně.

„A kdyby se zeptali tebe?“

Jarl si odfrkl. „Mě? Už jsi někdy slyšel o králi s půlkou nosu? Na to zapomeň, Veleife. Ještě si pamatuju ty rozšklebené obličeje, když mě vlekli v řetězech do Albenu. Nepovažují mě ani za sobě rovného. To spíš najdeš ovci, která sere zlaté mince, než aby mě ti namyšlení děvkaři povýšili nad sebe.“

Skald se schoulil do závětří stromu. „Možná bych o tobě měl složit hrdinskou píseň. Časem by tě viděli v jiném světle.“

„O čem chceš zpívat? O hrdinovi, který krade zlaté dveře? Nech to být! Kdybys chtěl dát dohromady aspoň dva páry veršů o mých hrdinských činech, musel bys lhát, jako když tiskne.“ Lambiho pohled sklouzl k elfům. Stáli v určitém odstupu. Oděvy jim cloumal ledový vítr. Královna na sobě měla jen tenounké šaty a byla bosá! Zimou roztřesený jarl si přál, aby si mohl ponechat zlatý amulet.

Přidal se k nim Oswin. Lambi se v jeho přítomnosti necítil dobře. Na muže byl mladý jarl až příliš krásný! Se svýma zelenkavýma očima, dlouhými plavými vlasy se zrzavým nádechem a neochmýřenou tváří vypadal jako panna. A jako by to nestačilo, choval se v přítomnosti mužů, kteří se vrátili z Albenu, nemotorně jako mládenec, který poprvé v životě zahořel láskou. Pro něj byli všichni, kteří táhli do elfí říše, hrdiny.

„Smím si k vám stoupnout?“ zeptal se Oswin.

Lambi byl v pokušení mu to zakázat, jen aby viděl, jak bude reagovat. „Klidně,“ zabručel místo toho a zadíval se na Alfadase. Vévoda dřepěl na zamrzlé hladině a zíral dolů do temné vody. Bláznivý pes se ještě stále pokoušel vyhrabat do ledu díru.

„Co by asi Krvák vyprávěl, kdyby uměl mluvit?“ řekl Veleif a zimomřivě si třel paže.

„Psi, a mluvit? Člověk asi musí být skald, aby ho napadla taková pitomost.“

„No, nějaký důvod asi Krvák má, když sem Alfadase táhne.“

Ty hloupé řeči Lambiho popuzovaly. „Já taky nemám důvod pro všechno, co dělám. Představ si, že se někdy škrábu na zadku, i když mě zrovna nesvrbí.“

Oswin zaraženě sklopil oči k zemi. Nejspíš takový proslov od hrdiny nečekal. Lambimu se okamžitě zvedla nálada, když spatřil, do jakých rozpaků mladý jarl upadl.

„Takže ty se srovnáváš se psem?“ popíchl Veleif Lambiho.

„Jak jsi na to přišel? To má být vtip? Ještě jednou něco takového řekni a zauzluju ti prsty tak, že si budeš muset za osamělých nocí brát na pomoc nohy!“

„Říkal jsi přece…“ začal Veleif.

Oswin poklekl. „Vidíte to?“ Odhrnul stranou trochu sněhu. „U všech bohů! To jsou přece děti!“

Lambi viděl jen bílé siluety. Ve vodě se něco zaklínilo mezi tmavými větvemi. Jemně se to pohybovalo s proudem. Náhle přejela po ledě ruka. Bledá dětská ruka! Objevila se tvář. Jen na vteřinu. Ale dost dlouho na to, aby ji mohli poznat. Lambi viděl chlapce jen jednou jedinkrát… Ale co ta elfí dýka… Jak je to možné? Ten malý přece už v Honnigsvaldu…

Proud zatlačil chlapce trochu hlouběji. Opět se proměnil v pouhou světlou skvrnu. Lambimu se stáhl žaludek. Podíval se na Alfadase. Jak mu to má říct? Měl by to říct?

„To je jeho syn, že ano?“ zašeptal Veleif. „Myslel jsem…“

Alfadas vzhlédl. Pes stále škrábal tlapami do ledu. „Tady byla díra,“ pronesl vévoda ztěžka.

Lambi se vytáhl na kmen stromu. Proč jen musel jít s Alfadasem? Vévoda se to musí dozvědět. Měl by mít možnost říci sbohem svému dítěti!

Pohřební hranice

Vlasy se Alfadasovi vlhce lepily na čelo. Byl v jeskyni a přečetl stopy. V zoufalství svíral rty do úzkých čárek a snažil se ubránit slzám. Jeho chlapec… bránil Yilvinu a Halgardu. Proč lezl do vody? Jak dlouho asi čekal ve tmě? Jak dlouho doufal, že Krvák přivede pomoc? Vévoda sevřel pravačku v pěst a kousl se do ní, bolest v ruce ale nedokázala potlačit bolest hlubší. Neměl čekat! Kdyby se okamžitě vydal za Krvákem… Přišel pozdě jen o několik hodin. O pár směšných hodin!

Yilvina ještě žila. Emerelle si byla jistá, že se z toho dostane. Bude jim moci říct, co se stalo. Z Alfadasova hrdla se vydralo jediné hořké zasmání. Považoval svého syna za mrtvého. Opravdu mrtvý byl ale teprve teď. Přesto měl Alfadas pocit, jako by mu syn zemřel dvakrát.

Po zamrzlé hladině se k němu blížil Ollowain.

Vévoda odmítavě mávl rukou. Nechtěl s nikým mluvit. Na břehu, kousek za větrolamem, stála hranice. Poslední večerní červánky zalévaly horská úbočí růžovým světlem. Od východu roztahovala své perutě noc.

Vedle Ollowaina se objevil Lambi. Elf ho zadržel. Alfadas svému pěstounovi němým pokývnutím poděkoval. Pak se opět zadíval k pohřební hranici. Tak se Fjordland loučil s hrdiny. Nebyli zakopáváni do země a vydáváni napospas červům. Jejich tělo se měnilo v kouř a popel a stoupalo k nebesům. Oheň byl také znamením pro bohy, že na cestě do jejich síní je hrdina. Kněží tvrdili, že bohové pozorují svět a dbají těchto znamení. Alfadas toužil, aby tomu dokázal uvěřit. Bylo by to snazší… Bylo by snazší, kdyby věděl, že z Ulrika bude víc než jen kouř. Že ještě něco existuje, tam na opačném pólu života.

Kéž by tady jen byl Gundar… Tak často si z kněze dělal legraci! Gundar by určitě našel správná slova, aby Ulrika…

Alfadas se těžkými kroky vydal na břeh fjordu. Soumrak se rychle měnil v tmu. Musí zapálit hranici v tuto hodinu, dluží to Ulricovi. Bohové jsou nyní obzvláště bdělí. Alfadas věděl, že Ulric těmto historkám věřil. Byl koneckonců ještě dítě. A příběhy o bozích, hrdinech a trolech miloval.

Vévoda se opět kousl do ruky. Teď se už sám Ulric stal pouhým příběhem.

Vedle hranice byla do štěrku na břehu zaražena pochodeň. Ulricovo poslední lože sestávalo z navrstvených březových kmínků. Vonělo čerstvou pryskyřicí. Po Ulricově boku spočinula Halgarda. Ollowain věnoval na přikrytí obou nahých dětí svůj bílý plášť. Jejich tváře vypadaly tak pokojně, jako by spaly, paže zkřížené na prsou.

Halgardiny rudé vlasy se rozlévaly po plášti jako čerstvá krev. Emerelle stála dětem u hlavy. Na sobě měla své tenké bílé roucho. Na hrudi jí spočíval kámen. Vypadal jako obyčejný polní kamínek, zavěšený na tenké kožené šňůrce. S rozpuštěnými vlasy vládkyně si pohrával vítr. Když uslyšela na štěrku zaskřípat Alfadasovy kroky, vzhlédla. Pak beze slova od hranice poodstoupila.

V místě, kde pohřebiště stálo, sahaly bledé kmeny bříz až dolů ke břehu. Vítr rozechvíval jejich tenké větve. Šeptavě zpívaly Alfadasovu synovi pohřební píseň.

Alfadas se zahleděl do Ulricova bledého obličeje. Chlapcova tvář se od okamžiku, kdy se viděli naposledy, zúžila. Působila tvrději. Rty, které ho tak často obdařily spikleneckým úsměvem, byly pevně stisknuty.

Vévoda si vzpomněl na jejich rozpustilé souboje s dřevěnými meči, na letní odpoledne, kdy společně leželi na horské louce, pozorovali mraky a on vyprávěl chlapci příběhy. Pohádky a ságy, promlouvající o světě plném zázraků.

„Byl jsem v jeskyni a přečetl stopy.“ Alfadasův hlas byl přidušený slzami. „Miloval jsi mé příběhy a prožíval jsi je. Pro tebe byl dokonce i Fjordland místem, kde stateční rekové zachraňují zakleté princezny. Místem, kde dobro vždy vítězí nad zlem. Lidé jako ty jsou vzácní, můj synu; právě proto, že neztratili víru v zázraky, dokážou ostatní zázraky obdařit.“ Vzal elfí dýku a vsunul ji synovi do sepjatých rukou. „Luth ti utkal jen krátkou nit života, Ulriku, ale byl jsi tím, o čem jsi vždy snil: hrdinou. Veleif o tobě určitě složí ságu. Bude nejspíš tak krátká, jako byl krátký i tvůj život… Ale věřím, že lidé v této zemi na tebe nikdy nezapomenou, jako nezapomněli na krále Osaberga. Vydal ses zachránit svou princeznu a zabil jsi trola − ve věku, kdy jiné děti jezdí na dřevěném koníkovi. Halgarda a ty, ušli jste svou poslední cestu společně.“ Alfadas se zajíkl, hlas mu selhal. „Vy…“

Na mysli mu vytanulo něco, co mu kdysi řekl král Horsa. Vždyť víš, že naše hrdinské příběhy vždycky končí tragédií a krveproléváním. Takový už je Fjordland.

„Kéž by ses nenarodil ve Fjordlandu.“ V posledních paprscích dne se roztančil zlatý pyl bříz. Alfadas sklonil pochodeň. Dřevo hranice bylo plné mladých výhonků. Nebude pořádně hořet. Vévoda ještě stále pozoroval bledé kmeny, když se z mladé haluze skutálel lísteček.

Vzhlédl. Vzduch byl prosycen zlatavým pylem. Břízy na břehu zkrášlovala čerstvá zeleň, byly v plném květu… Uprostřed zimy!

„Odhoď tu pochodeň,“ řekla Emerelle jemně. „Nebudeš ji potřebovat. Životní světlo dětí nevyhaslo docela. Zbyla poslední jiskra. Dala jsem jim část svého světla. Navrátí se z temnoty. Jen jim dej trochu času.“

Královna vypadala vyčerpaně. V mizejícím světle zahlédl Alfadas kolem jejích očí vrásky, kterých si nikdy předtím nevšiml. Přejela rukou po prostém kameni na své hrudi. „Měl jsi pravdu, Alfadasi. Lidé, kteří neztratili víru v zázraky, dokáží někdy ostatní zázraky obdařit. Teď si lehni a odpočívej. Budu bdít nad tvým spánkem.“

Král

Plný úzkostné naděje hleděl Alfadas v mizejícím večerním světle vzhůru na sobí stezku. Od bitvy s troly uplynulo deset dní. Vrátil se s dětmi do Sunnenbergu. Ulricovi a Halgardě se dařilo dobře. K jeho úžasu Emerelle zůstala. Pečovala o děti, ale také o zraněné a slabé. Změnila se. Ještě stále působila nepřístupně, ale Alfadas by si nikdy nepomyslel, že se odebere do páchnoucích, přeplněných ubikací uprchlíků, aby zbavovala stařeny pakostnice, dětem zachraňovala omrzlé prsty u nohou a válečníkům zacelovala rány.

Přeživší z trolí války se valili do Sunnenbergu ze všech stran; lidé, kteří kromě holého života přišli o všechno. Teprve postupně vycházelo najevo, jak strašlivě velitel trolů řádil. Všechna města a vesnice, ležící severně od Gonthabu, byla vypálena. Podél celého fjordu se kupily hromady lebek a kostí, podobné té v Honnigsvaldu, kde se našla Ulricova dýka. A nikdo nedokázal říct, kolik přeživších je ještě na útěku. Stovky lidí umrzly na fjordu nebo v lesích.

Alfadas vyslal jezdce a sáně, aby pátrali po uprchlících. Teď hleděl dolů do údolí. První světla už hořela. Kolem ohňů se tísnili promrzlí lidé. Ubohé přístřešky ztracenců podél sobí stezky připomínaly hadrový koberec. Byly postaveny ze všeho, co bylo po ruce. Z plachtoviny, starých pokrývek i spletených jedlových větví. Některé měly stěny ze sněhu. Mnohé ale sestávaly jen ze střechy. Nebudou schopny vzdorovat zimě, trvající ještě mnoho týdnů.

Na Alfadasův rozkaz byli všichni nemocní a zranění dopraveni do těch několika málo pevných domů, které v Sunnenbergu byly. Také staří lidé a děti dostali teplé přístřeší.

I když v posledních dnech ustupoval soumrak tmě stále rychleji, údolím se neustále rozléhalo pravidelné bušení sekyr. Čtyři dny po bitvě na fjordu se k lidem a elfům přidružil i Orimedes s armádou více než tisíce kentaurů. Dorazili příliš pozdě, aby zahnali troly, ale právě včas, aby se dali do boje se zimou a utrpením. Velkoryse se podělili s lidmi o zásoby. Od jejich příchodu už nikdo nemusel trpět hladem. Zpočátku se mnozí uprchlíci dívali na muže-koně s ostychem, ba dokonce s nepokrytým strachem. Obrovité postavy byly příliš cizí. Svými drsnými způsoby byli ovšem kentauři Fjordlanďanům mnohem podobnější než třeba elfové. Pomáhali, kde mohli. Orimedes vyslal do lesů lovce, aby obohatili jídelníček zvěřinou. Největší část kentaurů ovšem pomáhala stavět chaty ze smrkového dřeva. Každý den bylo zhotoveno sedm prostých domů bez oken. Dařilo se jim budovat přístřešky rychleji, než přicházeli noví uprchlíci, což znamenalo, že neuspořádané stanové městečko brzy zmizí.

Emerelle poslala Yilvinu do Srdce říše, aby si od mistra Alviase vyžádala potraviny a ošacení. Elfí válečnice se díky královnině kouzelné moci rychle uzdravila ze svých zranění. Alfadas se od ní dozvěděl o všech hrůzných podrobnostech synova útěku. Jak ho jeho prožitky asi změní?

Už teď nabývaly příběhy, které si uprchlíci o Ulricovi vyprávěli, pohádkových rozměrů. Říkalo se, že zabil mečem mrtvého krále Osaberga trolího knížete a zachránil tak své milé a jedné elfce život. Nebo se tvrdilo, že Ulric a Halgarda projížděli lesy na Krvákově hřbetě, chráněni duchy stromů. Jiní vyprávěli, že se dětem zjevil duch krále Osaberga, zavedl je ke svému skrytému hrobu a zachránil je tak před sněžnou bouří.

Ležel v té jeskyni opravdu Osaberg? Okřídlená přílbice, bronzová zbroj a skvostný meč, to všechno odpovídalo ságám o mrtvém králi. Ale žádný nezvratný důkaz patrně nikdy nezískají.

Alfadas si dělal o Ulrika starosti. Nebylo dobré být už v sedmi letech oslavován jako legendární hrdina. Co mu ještě může život přinést? Dobře že má po svém boku Halgardu. Však ona mu už napraví hlavu, když ji začne nosit příliš vysoko. Alfadas slyšel příběh o přízračném psovi, který dívce ukradl mládí. Emerelle to napravila. A udělala ještě víc. Obdařila Halgardu zrakem. Dívka byla slepá už od narození. Teď si jen pomalu zvykala na nový dar. Nosila sněžné brýle, aby se chránila před ostrým světlem. Ale královna tvrdila, že tato přecitlivělost brzy pomine.

Alfadas se zahleděl dolů na stanové městečko. Jiné rány budou potřebovat mnohem více času, aby se zahojily, ať už se bude Emerelle snažit sebevíc. Mnohé ve Fjordlandu už nebude nikdy jako předtím. Polovina měst byla zpustošena, většina válečníků mrtvá nebo zmrzačená. Jak se budou bránit, jestli se trolové vrátí?

Když Alfadas pomyslel na všechno, co ho čeká, cítil se starý a unavený.

Odvrátil pohled od údolí a opět upřel zrak na sobí stezku. Kde přítel vězí? Elf už byl pryč pět dní. Opozdil se, protože je našel? Alfadasovi začalo srdce bušit rychleji, i když si v posledních dnech striktně zakázal doufat. Maurawanům se Kadlin a Aslu najít nepodařilo. A neexistovali lepší stopaři než oni. Ale jeho přítel bude hledat srdcem. Jestli je někdo, kdo může najít něco, co Maurawanům uniklo, pak je to on!

Alfadas zaslechl dusot kopyt dlouho předtím, než spatřil jezdce. Mohutný kůň opatrně postupoval dolů stezkou. Jezdec se držel v sedle velmi zpříma. Plášť měl přitáhnutý těsně k tělu. Když si všiml vévody, polaskal koně po šíji a seskočil ze sedla. Vypadal velmi unaveně.

Alfadas nespustil oči z temné stezky. Jezdec byl sám. Neměl jsem doufat, pomyslel si hořce. Naděje je plod, jehož sladkost se až příliš často mění ve žluč.

„V noci po lavině je překvapila sněhová bouře,“ řekl Ollowain bezvýrazným hlasem.

Alfadas vylekaně vzhlédl. „Ty jsi…“ Hlas mu selhal. Zkusil to znovu, ale otázka mu nechtěla přejít přes rty.

Přítel zavrtěl hlavou. „Nebyli mezi umrzlými, které jsem našel. Ale potkal jsem ženu, která viděla, jak Asla a Kadlin odcházejí do lesů. Byl s nimi i Kalf. Bylo to krátce předtím, než se přihnala bouře.“

„A Silwyna? Potkal jsi ji? Už jsem ji celé dny neviděl. Možná…“

„Ano, opravdu jsem ji viděl. Jednu noc jsme spolu tábořili. Maurawanové ještě stále hledají uprchlíky. Ale už příliš nedoufají. Je těžké přežít v takové zimě bez zásob a chráněného tábořiště.“

Alfadas si všiml, že se Ollowain vyhýbá jeho pohledu. „Co přede mnou tajíš?“

Elf si povzdechl. „Jistotu, kterou hledáš, možná nikdy nenajdeš. To údolí nahoře je velmi rozlehlé. Asla, Kadlin a Kalf mohli zabloudit v bouři. Nikdo nemůže říct, kam šli. I když hledáme usilovně, je s každým dnem pravděpodobnější, že nikdy nebudeme mít jistotu. Měl bys…“ Zavrtěl hlavou. „Ne. Kdo jsem, abych ti říkal, co máš dělat.“

„Před čím uhýbáš? Myslíš si snad, že ten trolí vévoda mluvil pravdu? To je to, co mi nedokážeš říct?“

„Je pravda, že po lavině se vzhůru po stezce ještě pohybovali trolové. Uprchlíci je viděli.“ Poprvé se na Alfadase zahleděl zpříma. „Chceš vědět, co si myslím? Myslím, že byl Dumgar lhář. Nemohl tě porazit zbraní, tak tě chtěl zranit alespoň slovy. A to se mu také podařilo. Nemyslím si, že k němu Aslu a Kadlin přivedli… Problém s vírou je, že se musí obejít bez důkazů. Dokážeš unést pomyšlení, že prostě můžeš jen věřit?“

„V ležení dole u palisády našli dětské kosti a taky plavé vlasy,“ řekl Alfadas zdrceně.

„A kolik plavovlasých žen existuje?“ zeptal se elf ostře. „Vůbec nic to nedokazuje! Tábořil jsem se Silwynou v jeskyni, kde byly zbytky velkého ohniště. I tam ležely lidské kosti. Dětské kosti! A ve vzduchu se ještě vznášel pach trolů. Ale nebyly tam stopy krve. Takže si nejspíš nad ohněm jen opékali zásoby.“

„Nebo mrtvoly umrzlých,“ řekl vévoda.

„Ano, to je taky možné. Nezískáš jistotu, Alfadasi. Jel jsem kvůli tobě do toho údolí, abych ti jako tvůj přítel pomohl odstranit pochybnosti. Ale neuspěl jsem. Ovšem v nejistotě se skrývá i svoboda, pokud jsi silný. Můžeš si sám vybrat, čemu chceš věřit. A já věřím, že Aslu dozajista nesnědli trolové. Mluvil jsem se spoustou uprchlíků, kteří přežili onu bouřlivou noc. Řádění živlů uvítali. Chtěli raději umrznout než být polapeni troly.“

Alfadas si dokázal docela dobře představit, že si Asla myslela totéž. Znal její bojovnou vzdorovitost! V duchu viděl, jak vyzývavě vystrkuje bradu nebo si dává ruce v bok. Žádná rána osudu ji nikdy nedokázala zlomit. Byla vždycky silnější než on. Když se hádali, skoro pokaždé se nakonec poddal. Už nikdy neuslyšet její hlas… to se mu zdálo nepředstavitelné. Ale Asla by udělala přesně to, co říkal Ollowain. Vydala by se s Kadlin v náručí přímo vstříc bouři. Vydržela by dlouho; opřená o Kalfa by kráčela tak dlouho, dokud by jí nedošly síly. Nakonec by je musel rybář asi obě nést. Kalf byl silný muž. A i kdyby byl k smrti vyčerpaný, hledal by nějaké místo chráněné před větrem.

Alfadas měl v očích slzy. Určitě vzali Kadlin mezi sebe, aby ji zahřívali vlastními těly. Pak je Firn zahalil svým bílým pláštěm. Usnuli, aby se už víckrát neprobudili. Říkalo se, že když si pro vás přijde vládce zimy, necítíte žádnou bolest.

Ollowain ho objal. To udělal naposledy, když byl Alfadas ještě malý chlapec a elfí žáci ho neustále poráželi v šermu. Ať se snažil sebevíc, nikdy nebyl tak hbitý jako oni. Mistr šermíř mu tehdy řekl, že i tak může zvítězit, když se mu podaří dosáhnout více zásahů než ostatním. Soupeři ho mlátili cvičnými dřevěnými meči do modra a do fialova. Snášel to se stisknutými zuby. A opravdu se mu pak podařilo aspoň občas zvítězit.

Alfadas stiskl zuby. Teď to bylo stejné. Musí je vydržet, ty zásahy, které uštědřuje život. Aspoň mu zůstal báječný syn.

„Musím teď jít,“ řekl už klidně. „Však víš, co chtějí.“

„Ano. A myslím, že je to správné!“

Alfadas si nebyl tak jistý. Myslel na to, jak s Lambim opouštěli Phylangan. Jarlovy výčitky byly oprávněné. Alfadas ani na vteřinu nepomyslel na to, co se s jeho muži stane, až se vrátí do Fjordlandu.

Alfadas mlčky kráčel vedle Ollowaina po sobí stezce. Pak zabočili doleva na cestu, která vedla k velké stodole za vesnicí.

„Už jsem myslel, že ses ztratil!“ Zpod skupiny jedlí vystoupil Lambi. „Hledám tě celou věčnost, Alfadasi. Jedno ti teda řeknu, upejpáš se hůř než panna před svatbou! Pojď už!“

Jarl svíral pod paží nějakou věc, zavinutou do bílého plátna. Když si všiml vévodova pohledu, svraštil obočí. „Dneska je slavnostní den. Nechci se s tebou hádat.“

„Proč bychom se měli hádat?“

Lambi odhrnul cíp pláma a ukázal mu zlatě se třpytící okřídlenou přílbici. „Král by měl mít korunu. Nasaď si ji! Mám tady pergamen, aby sis ji mohl vycpat, kdyby ti byla moc velká.“

Alfadas přílbici okamžitě poznal. „Ukradl jsi ji z hrobu. Ty…“

„Její majitel nic nenamítal proti tomu, že si ji beru,“ přerušil ho Lambi. „A král korunu potřebuje, nebo aspoň něco, co ji připomíná.“

Ollowain se zasmál. „Nech ho, Alfadasi. Není možné stát se králem bez korunovace. A ta zas není možná bez koruny. Dokonce i Emerelle si to tu a tam musí nechat líbit.“

Vévoda pochybovačně hleděl na starou helmu. „Nerozumíš tomu. Lidé věří, že je to přílbice slavného krále. Je to…“

„To je právě ten můj zatracený plán!“ vyhrkl Lambi. „Říká se, že se král Osaberg vrátí, až ho bude Fjordland nejvíc potřebovat. A právě to se stalo. Celá staletí po něm nebylo ani stopy. Byl postavou ze starých legend. A vtom se najednou objeví − v nejtěžší hodině našeho lidu. Staré proroctví se naplnilo! Přišel, aby dal tvému synovi meč, s nímž zabil trola. A teď dává tobě svou korunu. Tvá vláda začíná…“

„…lží!“ přerušil ho Alfadas rozčileně. „Ne Osaberg mě korunuje, ale můj nejlepší přítel, který bohužel postrádá špetku morálky.“

„Důvěřuj mu, Alfadasi. Lambiho přání je dobré a správné. Na krále se vztahují jiná měřítka. Lidé k tobě budou vzhlížet a podle toho, co v tobě uvidí, z tebe budou buď čerpat naději, nebo o tobě pochybovat. Využij legendy o králi Osabergovi! Zázraky se jen tak nedějí, ty se musí způsobit. A komu tím uškodíš, když z této přílbice s její čarovnou historií učiníš svou korunu? Buď velkorysý! Obdaruj své budoucí poddané zázrakem, který jim dodá sílu v těžkých dobách!“

„Poslechni ho, vyzná se v těch záležitostech s králi a knížaty!“ zabručel Lambi. „A teď už pojď konečně se mnou.“

Alfadas poslechl, i když jeho pochybnosti ještě tak docela nezmizely. Zavedli ho ke stodole a on vešel dovnitř úzkými vrátky na zadní straně.

Uvnitř panovalo zatuchlé dusno. Velký prostor byl zaplněný do posledního místečka. Páchlo to tu potem, lampovými sazemi a příliš dlouho nošenými šaty. Na korunovaci dorazilo mnoho Alfadasových veteránů z Albenu. Přišli ale i uprchlíci − muži, ženy a děti s utrápenými obličeji, v jejichž očích se ale přesto zrcadlila naděje. Alfadas si zahanbeně vzpomněl na to, co mu Ollowain říkal o zázracích. Teď bylo na něm, aby udělal zázrak. Musí se opovážit.

Na konci stodoly vztyčili malé pódium, aby všichni mohli sledovat korunovaci nového vládce. Když Alfadas stoupal po schodech, měl pocit, že šplhá na šibenici. Až toto pódium opustí, jeho starý život bude navždy ten tam.

V první řadě přítomných spatřil vedle Emerelle svého syna. Ulric k němu vzhlížel s očima zářícíma pýchou. Za ruku držel Halgardu. Dívčiny oči byly ukryty za úzkými sněžnými brýlemi.

Lambi pokynul Alfadasovi, aby poklekl. Pak vyňal z bílého plátna Osabergovu přílbici a zvedl ji vysoko nad hlavu. Pronesl dojemnou řeč o zlatém králi a jeho návratu v dobách největší nouze. Vyvrcholila popisem toho, jak mu kostnatá ruka podala helmu a Osaberg ho temným hrobovým hlasem pověřil, aby učinil elfího jarla králem.

Alfadasovi vzaly ty nehorázné lži řeč. Ale také viděl, jak vstřícně Lambiho slova přijímají válečníci, rolníci a rybáři tam dole pod pódiem. Po utrpení, které prožili, chtěli uvěřit v zázrak.

Nakonec mu Lambi posadil těžkou okřídlenou přílbici na hlavu. Alfadas povstal. Uvítal ho jásot. Uprostřed povyku se ozvala loutna.

Alfadas cítil, jak mu hoří tváře. Poznal tu melodii. Jásot se změnil ve zpěv.

„Hle, tu přichází z Firnstaynu jarl,

elfím mečem jsa opásán,

mnoha lítých bitev hrdina,

jehož nám přízeň bohů sesílá.“

Veleifova přehnaná hrdinská píseň ho uváděla do rozpaků. Rozhodl se, že skaldovi svěří nějakou důležitou funkci u dvora, aby ho v budoucnu udržel od básnění co nejdál. Také Lambiho by si měl raději držet někde na dohled. Možná by z něj mohl udělat vévodu?

Ve vratech stodoly se objevila drobná, bíle oděná postava s vlajícím pláštěm. Téměř nikdo jí nevěnoval pozornost, Alfadas z ní ale nedokázal spustit oči. Připadala mu jako dítě zimy, zrozené ze sněhu. Stejně jako onoho vzdáleného dne, kdy ji poprvé spatřil u dvora v Albenu. Toho dne, kdy daroval Silwyně své srdce.

Léto

Rybář láskyplně pozoroval plavovlasou ženu na břehu. Seděla na kameni, hřála se na slunci a kojila jejich malou dcerku. Dali jí jméno Silwyna. Chlapce by pojmenovali Luthson, protože tkadlec osudu je přebohatě obdaroval. Teď vyskočilo zpoza keřů i děvčátko. Mělo u sebe dlouhý prut a nořilo ho do vody, jako by rybařilo. Rychle ale ztratilo trpělivost a rozběhlo se k matce.

Rybář navinoval vlasec s ptačí nohou, který mu už tolikrát dobře posloužil. Při tom vzpomínal na sněžnou bouři a na troly. Nikdy nepochopil, proč je ti strašní lidojedi dovedli do jeskyně. Nejdřív si myslel, že je porazí jako dobytek. Zapálili velký oheň a snesli velkou zásobu palivového dříví. Nedokázal si už vzpomenout na všechno, co se tehdy odehrálo. Zmítala jím horečka. V jednu chvíli se probudil a trolové byli pryč. Dokonce jim nechali pár ořechů a bukvic.

Pak přišla Silwyna. Rybář se znovu zahleděl na svou ženu na břehu. Zamávala mu. To ona rozhodla, že se nevrátí zpět.

Silwyna jim pomohla najít tohle zvláštní údolí s jezerem. Leželo uprostřed lesů jako velké modré oko. Bylo tu dost ryb a zvěřiny, aby mohli uživit svou malou rodinu. Rybář tichou modlitbou poděkoval tkalci osudu.

Znovu musel myslet na troly a elfy. Asi by bylo pošetilé snažit se jako člověk pochopit, co vede děti Albů k jejich činům.

Rybář se napřímil a začal odpichovat svůj člun směrem ke břehu. Co je mu do dětí Albů! Je šťastný. To jediné se počítá.

Bernhard Hennen

Zima elfů, kniha 2.

1. vydání

Německý originál Elfenwinter

vydaný Wilhelm Heyne Verlag

Překlad Svatava Kretková

Obálka Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 161. publikaci

Ostrava 2009

Tisk Printo, s. r. o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 309 Kč